Oldridžs Džeimss

Diplomāts

Džeimss Oldridžs

Diplomāts

Pirmā grāmata Lords Esekss

.

1. nodaļa

Lords Esekss sēdēja lidmašīnā «Duglass», kūpināja pīpi un gaidīja, kad viņam atbrauks pakaļ. Lidmašīna bija ietikusi sniegavētrā, apledojusi, kļuvusi nevadāma un bijusi spiesta nolaisties tumsā. Tagad tā gulēja uz vēdera kailā, baltā līdzenumā, pār kuru vējā rāmi griezās pārslas. Skatīdamies pa mazo iluminatoru sniegotajā tumsā, lords Esekss nožēloja, ka gadi vairs neļauj viņam kopā ar Makgregoru un krievu apkalpi doties kādas lauku mājas un transportlīdzekļa meklējumos.

Piecdesmit astoņu gadu vecumā Esekss bija par vecu, lai viņu jelkur ņemtu līdzi, kaut arī lords izskatījās par desmit gadiem jaunāks, nekā patiesībā bija. Viņam bija sārta un mierīga seja, pašpaļāvīgs skatiens un liels deguns ar dižciltīgu kumpu. Ērti atslīdzis mīkstajā sēdeklī, viņš juta mācamies virsū atslābumu un pat miegu, un nevarēja manīt, ka viņu būtu uzbudinājusi nesenā bīs-' tamā nolaišanās. Lordu vairāk uztrauca aizmugurē sēdošā krievu pasažiera krākšana un doma par to, ka viņš, Esekss, ieradīsies Maskavā vienu dienu vēlāk. Sī aizķeršanās varēja nelabvēlīgi ietekmēt misiju, kas bija veicama pēc iespējas ātrāk. Ja nebijis tās, lords Esekss būtu priecājies par negaidīto notikumu. Viņš piederēja pie tiem laimīgajiem, kuriem vienmēr kaut kas atgadās. īstajā reizē viņš noteikti piedzīvo kaut ko tādu kā piespiedu nolaišanās, un tā viņam ir dēka. Jo biežāk Esekss piecdesmit astoņu gadu vecumā kaut ko piedzīvoja, jo vairāk tas gāja pie sirds, protams, tik ilgi, kamēr tas viņam nekaitēja. Vienīgi bija žēl, ka viņš nevarēja kopā ar Makgregoru soļot tumsā pa šo sniega tuksnesi.

Makgregors bija aizgājis līdzi krieviem, neprasīdams Eseksam atļauju. Kaut gan viņš bija pirmo reizi ieraudzījis Makgregoru Londonas lidostā, Esekss juta, ka jaunajam cilvēkam tomēr būtu vajadzējis pirms iešanas paprasīt viņam atļauju. Viņš pats bija izvēlējies Makgre-

goru sev par palīgu šajā misijā un drīkstēja gaidīt no viņa zināmu cieņu. Makgregors nebija nepieklājīgs, taču kā Indijas lietu ministrijas ierēdnis izturējās pārāk neatkarīgi un izskatījās pārāk sajēdzīgs. Jautājumu par braukšanu Esekss bija izlēmis dažu stundu laikā un, iepazinies ar papīriem, izraudzījies Makgregoru kā labāko Speciālistu Irānas jautājumos. Kopš izlidošanas no Londonas Eseksam nebija izdevies iemantot Makgregora laipnību. Pat piespiedu nolaišanās nebija iedragājusi viņa savaldību, Un visbriesmīgākajā avārijas brīdī viņš bija izturējies tikpat aukstasinīgi kā Esekss. Tomēr viņu, īso un aprauto sarunu laikā Esekss jau bija uztverts Mak-gregorā tādu kā vieglu un neizskaidrojamu nepatiku, kā piesardzīgu atturību vai neapmierinātību. Eseksam tais nepatika. Pildot tik atbildīgu uzdevumu, viņam bija vajadzīgs uzcītīgs un izdarīgs palīgs:: no tā varēja bārt atkarīga misijas izdošanās vai neveiksme. Laiks ķerties klāt Makgregoram — kad viņi ieradīsies Maskavā, jaunajam cilvēkam jābūt izskolotam.

Krievs Eseksam aiz muguras atkal laida vajā krācienu, un Esekss, paliecies atpakaj, piebikstīja viņam, far rimstas. Tad ievīstījās savā ar ādām izoderētajā mētelī un mēģināja iemigt, domādams par pirmo tikšanos ar Mofo-tovu. Viņš pazobosies par piespiedu nolaišanos ar krievu lidmašīnu. Tie būs īsti ang]u joki, kurus Molotovs va-~ rētu ari nesaprast. Nav šaubu, ka Molotovs pasmaidīs trn par atbildi ari izdomās kādu joku, jo mēle viņam ir .asa. Jpks būs smalks, pietiekami smieklīgs, beii ar politisku pieskaņu, tāpēc ka krievi iepin politiku pat savos jokos. Viņi vienmēr runā pa pusei nopietni, pa pusei Iepel trn politikā nelņķārni turas pie sava.

Kad Esekss pamodās, viņam blakus sēdēja Makgregors. Viņi bija lidmašīnā vieni.

>— Nu, Makgregor, — jautāja Esekss — kā gāja? Vai atradāt kādu ciemu?

— Mēs atradām zemnieku māju, — atbildēja Makgregors. — Aiz. lauka,, uz ziemeļiem no šejienes, acīmredzot ir ciems. Pilots sadabūs kamanas, un mēs varēsim braukt turp.

— Bet kā mēs tiksim līdz Maskavai?

— Kad; tiksim ciemā, tad redzēsim. Viens no apkalpes aizgāja uz Sarkanās Armijas nometni — kaut kur tepat tuvumā. Ja paLaimēsies, dabūsim mašīnu.

Makgregors runāja ar te pašu piesardzību, kas tā nepatika Eseksam.

— Cik tālu ir no šejienes līdz Maskavai? — jautāja Esekss.

— Apmēram četrdesmit jūdžu.

— Bet kad būs klāt kamanas? — Eseksam vajadzēja jautāt vienā gabalā, tāpēc ka Makgregors nelabprāt gribēja sīki informēt viņu.

— Kuru.katru brīdi būs klāt.

— Arī labi, — Esekss norūca.

Makgregors neatbildēja, un viņi sēdēja aukstajā lidmašīnā klusēdami. Eseikss atkal aizsmēķēja pīpi, bet Mafcgre-gors nekustējās, it kā negribētu traucēt Eseksu vai atgādināt viņam savu klātbūtni. Lords Esekss atkal rāmi un laiski izstiepās.

. — Es domāju, ka rit mēs netiksim pie Molotova, — viņš sacīja Mak.gregor.am.

— Jā.

— Tiesa, precīzi par tikšanās laiku mēs ar viņu neesam vienojušies, taču man gribējās tikties ar viņu jau rit, lai drīzāk varētu ķerties pie lietas.

Makgregors vienaldzīgi klausījās.

— Vai esat gatavs sākt darbu? — Esekss jautāja.

— Lāgā nezinu, — atbildēja Makgregors. — Man tikai iedeva dokumentu paciņu un ļoti īsu sera Rouienda Smita ziņojumu. Es pat nezinu darba kārtību.

— Nekādas darba kārtības nav, — teica Esekss. — Krievi nevētās sarunāties, nevēlas izteikties skaidri, tāpēc mums būs jāpieņem lēmumi darba gaitā. Jūs, cerams, pazīstat savu Azerbaidžāņu, Makgregor, tāpēc ka, runājot ar krieviem, mūsu rīcībā ir jābūt sīkām ziņām. Jūs taču esat Londonā kādu laiku nodarbojies ar Ziemeļ-irānas jautājumiem, vai ne?

— Sešus vai septiņus mēnešus.

— Cil ilgi jūs nodzīvojāt Irānā?

— Sava mūža lielāko daļu.

— Labi. Tātad jūs zināt, kāds ir stāvoklis, un sapratīsit, kas mums darāms Maskavā. Man ir tikai vispārēji norādījumi, ka krievi jāpicspiež atstāt Azerbaidžāņu Un jāatjauno tur Teherānas valdības vara. Ne visai konkrēti, vai tā nav?

— Laikam gan.

— Mums, Makgregor, ir jā veic grūts uzdevums, — turpināja Esekss, — jo tikai pirms nedējas izgāzās mūsu ārlietu ministrā mēģinājumi Maskavas konferencē izkustināt krievus. Tā ka mums jāsāk viss no jauna. Bet es domāju, ka tiksim galā. Mēs gan neesam sevišķi labi sagatavojušies, bet zinām,"ko gribam, un tas ir galvenais. Kādus materiālus jums iedeva Roulends Smits?

— Galvenokārt Maskavas konferencei sagatavotos dokumentus.

— Kas tie ir par dokumentiem?

— Es vēl neesmu visus izlasījis.

Sis Makgregors patiešām bija īsts mieramika.

— Es nepiešķiru dokumentiem sevišķu nozīmi, tāpēc pārāk neraizējieties par to. Man labāk patiktu, ja jūs prastu savu darbu. Cilvēks, kas pārzina savu sfēru, ir daudz vairāk vērts nekā vesela autokrava dokumentu. Es nesaprotu, kāpēc uz Maskavas konferenci pirmām kārtām neņēma līdzi jūs.

— Sers Roulends aizbrauca pats, — paskaidroja Makgregors.

— Zinu, bet diezin vai viņš pazīst Irānu tik labi kā jūs. — Sie vārdi nebūt neizklausījās pēc glaimiem Esekss smaidīja. — Bet kā jūs esat apmierināts ar to, ka piedalāties šajā braucienā, Makgregor?

— Man nekas nav pretī, — laipni atteica Makgregors.

— Jums nekas nav pretī?

— Nē, nav. Bet cik ilgi mēs būsim Maskavā? — Tas laikam bija pirmais jautājums, ko Makgregors uzdeva Eseksam pēc izlidošanas no Londonas.

— Ak tu dievs, nezinu, — sacīja Esekss. — Vai tad jums ir svarīgākas darīšanas?

Makgregors neatbildēja, iun Esekss nodomāja, ka viņa sarunu biedrs ir nosarcis. Lai sarkst vien, bet Esekss nožēloja, ka tādā veidā pieķēris Makgregoru. Viņš īsi iesmējās un uzsita jaunajam cilvēkam pa celi.

— Ilgi mēs tur neaizkavēsimies, — Esekss teica.

— Man tikai jādabū rokā Londonā viens cilvēks — tas arī viss.

Makgregors bija apmulsis. Eseksu tas iepriecināja aizvien vairāk, un viņš negribēja ļaut šai sarunai apsīkt.

— Kad? — Esekss jautāja.

— Pēc nedēļām divām.

— Nu, ap to laiku mēs būsim atpakaļ, — teica Esekss. — Bet, ja ne, varat piezvanīt viņam no Maskavas. Telefona sakari, jādomā, ir atjaunoti. Vai tā ir svarīga lieta?

— Var izrādīties svarīga. — Makgregoram neatlika

nekas cits kā paskaidrot. — Tam cilvēkam ir jāatbrauc no Irānas, un es gribu parunāt ar viņu par atgriešanos tur, iepriekšējā darbā.

— Ak tā? — Esekss aizdedzināja sērkociņu un, celdams to pie pīpes, greizi paskatījās uz Makgregoru, — Atceros, kaut ko tādu es lasīju jūsu personiskajā lietā. Jūs esat bijis ģeologs vai kas tamlīdzīgs angļu-irāņu naftas sabiedrībā. Tas bija Irānā?

— Jā, kaut kas tamlīdzīgs, — atbildēja Makgregors.

— Kas jūs īsti bijāt?

— Mikropaleontologs.

—- Kas tad tas tāds?

— Paleontologs, kura specialitāte ir fosilie mikroorganismi.

— Es domāju, ka jūs esat bijis ģeologs.

— Tas ietilpst ģeoloģijā.

— Diezgan abstrakts priekšmets, ko?

— Savā ziņā — jā.

— Un jūs gribat atgriezties pie tā?

— Ja izdosies.

— Tātad jūs nemaz nedomājat palikt Indijas lietu ministrijā?

— Nē, — atbildēja Makgregors. — Mani, tā sakot, mobilizēja šim darbam.

— Aiziedams no Indijas lietu ministrijas, jūs, Makgre-gor, manuprāt, palaidīsit garām lielisku izdevību. Sis mūsu brauciens būtu labs iesākums jūsu karjerai. Kāda velna pēc jūs gribat atgriezties pie tās ģeoloģijas vai paleontoloģijas?

— Tas ir mans darbs, — Makgregors lēni teica.

— Cik ilgi jūs jau neesat strādājis savā specialitātē?

— Visu kara laiku. Kādus sešus gadus.

— Man vis nešķiet, ka tad jums būs viegli atgriezties tai savā darbā.

— Protams. Tas būs diezgan grūti.

— Nu, labi, katram savs darbs. Bet vai šie astoņi mēneši Indijas lietu ministrijā nav jums pierādījuši, ka diplomātija ir interesantāka par ģeoloģiju?

— Es maz ko zinu par diplomātiju. — Makgregors bija drusku atmaidzis. — Jutos pārsteigts, uzzinājis, ka braukšu jums līdzi.

— Jās, manu zēn, es izvēlējos pats.

— Netieku gudrs, kāpēc, — mazliet vilcinādamies, teica Makgregors.'

— Izvēloties sev palīgus, es, Makgregor, pirmām kārtām meklēju īstu cilvēku, nevis labu valsts ierēdni. Man patīk jaunie, un trīsdesmit gadi ir pats piemērotākais vecums, lai jūs sāktu karjeru. Jūs esat dzīvojis Irānā, protat vietējās valodas, un jau tas vien noteica manu izvēli, bet man šķrta, ka jums ir vēl kādas priekšrocības. Sājā darbā jūs esat iesācējs, esat izcēlies karā... Militārais krusts, vai ne?

— Tieši tā, ser.

Tas bija vienīgais, kas šajā cilvēkā vēl bija palicis no armijas laikiem.

— Laba dienesta lapa ir kārtīgs pamats, it īpaši mūsu darbalaukā.

Esekss zināja, ko runā, tāpēc ka viņam pašam bija laba dienesta lapa: ne tikai Militārais krusts, bet arī ordenis Par kaujas nopelniem». Esekss uzskatīja karu par nepieciešamu dzīves pieredzes sastāvdaļu un pats savu pieredzi nekad nebija nožēlojis. Pirmā pasaules kara laikā viņš jau pirmajā gadā nokļuva Francijā, otrajā gadā bija kapteinis gvardes kavalērijas pulkā, kur dienēja Eseksi, un komandēja piecsimt jardu platā frontes iecirknī pie Somiņas. īstenībā, kad Esekss gribēja būl godīgs pret sevi, viņš piebilda, ka Rietumu frontē viņam neesot paticis un, kaut ari reto atvaļinājumu reizēs viņš gana izbaudījis Parīzes viesmīlību, pārcelšana uz Vidējiem Austrumiem sagādājusi viņam lielu prieku. Kairā viņš bija atradis to, ko bija cerējis atrast katrā pasaules pilsētā: brīvu laiku, cieņu, mieru, siltumu un pārticību, kā arī dažus patiesi aizraujošus piedzīvojumus. Būdams štāba virsnieks majora pakāpē, viņš kādu laiku bija pavadījis pie Sarkanās jūras kopā ar Stendišu un Lorensu, cilvēkiem, kuros tūlīt bija saskatījis vēsturiskas personas. Tādēļ vien bija vērts karot. Viņam katrā ziņā vajadzēja pastāstīt par to Makgregoram: šiem jaunajiem cilvēkiem dereja zināt, ka neba viņi vienīgie izbaudījuši, kas ir karš; sevišķi svētīgi tas būtu Makgregoram, kurš, spriežot pēc dienesta lapas, diezgan ilgi sabijis tuksneša kavalērijā, kas Eseksa izpratnē bija vienīgā karaspēka daļa, kuru pēdējā karā varēja salīdzināt ar neparastajiem Lo-rensa cīnītājiem. Tas bija vēl viens no iemesliem, kuri bija mudinājuši Escksu izvēlēties Makgregoru, taču par to Esekss neieminējās. Toties pateica Makgregoram, ka sava nozīme šajā izvēlē bijusi viņa krievu valodas zināšanām.

— Es neieteiktu rēķināties ar manu krievu valodas prasmi, — sarija Makgregors.

— Es nekad ne ar ko nerēķinos, — atbildēja Esekss, — Ķā jūs vispār iekļuvāt Indijas lietu ministrijā? Vai jūs tur iedabūja Roulends Smits?

— Nezinu. Viņi vienkārši demobilizēja mani no armijas ar noteikumu, ka es kādu laiciņu pastrādāšu Indijas lietu ministrijā. Bet tagad mani nelaiž vaļā.

— Neko darit, Makgregor, pāris nedēļu jums vēl būs jāpaciešas. Jums būs jāpalidz man, kā vien iespējams.

— Nekādas lielās saprašanas par šo darbu man nav, — atkal teicaMakgregors.

— Un es secinu, ka tas jūs sevišķi neinteresē, vai ne?

Esekss redzēja, ka Makgregors negrib atbildēt uz šo

jautājumu.

— Nē, kāpēc, interesē. — Makgregors piecēlās, pamī-ņājās pa Lidmašīnas auksto metāla grīdu un, pagājis tālāk no Eseksa, sāka staigāt šurpu turpu. Kad kāds piedauzīja pie irietāla durvīm, piecēlās ari Esekss. Makgregors atvēra durvis, iekšā ielauzās sniegs, un Esekss izdzirdēja abu krievu pasažieru balsis. Viņš noskatījās, kā tie ienāk lidmašīnā, paņem savas mantas un iesviež tās pie durvīm piebrauktajās kamanās. Pilots bija pārrāpies pāri bagāžai, smiedamies pateica Makgregoram kaut ko krieviski un, negaidīdams atbildi, iegāja kabīnē.

— Varat braukt, — Makgregors teica un nolēca zeme.

Esekss lika viņam pavirzīties sāņus un arī nolēca kūstošajā sniegā.

— Es varu iet kājām, — viņš teica.

— Sniegs ir dziļš un slapjš. — Makgregors vēl nezināja, ka tieši to nevajadzēja teikt jauneklīgajam vecajam vīram.

— Es dodu priekšroku iešanai, — sacīja Esekss.

Zemnieks paraustīja grožus un uzšāva zirgiem ar pātagu. Kamanas rāvās uz priekšu, un Esekss, tumsā neko nespēdams saskatīt, sekoja tām kalnup pa lauku, caur mežu, pāri kupenām. Makgregoram kļuva neērti, redzot Eseksu ejam, viņš izkāpa no kamanām un līdz ciemam atlikušo ceļu nogāja kājām.

Ciems bija mazs — naktī melnēja dažas sniegā iegrimušas koka mājeles. Kamanas apstājās pie viena no zemajiem namiņiem, kura lodziņā spīdēja dzeltena gaisma, un Esekss, sekojot Makgregoram, iegāja patumšā istabā.

Esekss ieraudzīja istabas vidū podiņu krāsni, izstiepis rokas, piegāja pie tās un pavaicāja Makgregoram:

— Velna būšana — kas šī ir par vietu?

— Pasta noda|a, — atbildēja Makgregors.

Telpa bija silta, bet piekvēpusi un. tumša, tikai viens kakts bija apgaismots. Ar petroleju pielietā vaļējā skārda kārbā uz saplaisājušas koka letes dega maza daktīte. Atspiedusies uz letes, apaļīga, drukna lauku meitene stāvēja, atbalstījusi zodu plaukstā un uzmetusi lūpu. Neliela ' auguma kareivis, sakrustojis kājas un atzvēlies pret leti, strinkšķināja ģitāru. Abi vienaldzīgi noskatījās, kā ienāk svešinieki, kā ienes viņu mantas un izklāj segas pie krāsns. Kareivis turpināja klusiņām dziedāt, pilots paskatījās uz meiteni, nopurināja sniegu no sava ādas mēteļa un, piegājis pie sienas telefona, pagrieza rokturi.

— Ir gan te sasodīti tumšsl — nopukojās Esekss un apsēdās uz vienas no segām pie krāsns. Makgregors mir> kli pastāvēja viņam līdzās, novilka savu armijas piegriezuma mēteli un pakāra to uz āķa.

Kas šiem cilvēkiem darāms pastā divos naktī? — viņš jautāja Eseksam, iedams apkārt diviem citiem krieviem, kuri gulēja otrpus krāsns uz pasta maisiem.

—s Citur nav, kur palikt, — teica Esekss, skatīdamies uz Makgregoru, kas atslējās pret leti blakus ģitāristam.

Esekss atspiedās ar muguru pret siltajiem podiņiem un vēlreiz uzmanīgi palūkojās uz Makgregoru. Pirmo reizi viņšredzēja savu palīgu bez saburzītā mēteļa. Esekss nevarēja atrast ne vienu vienīgu raksturīgu iezīmi, pēc kuras varētu spriest, kas Makgregors par cilvēku. Viņš bija kalsnējs un augumā gandrīz tikpat garš kā Esekss. Seja bija šaura, af ļoti maigu ādu un pauda dziļu noslēgtību. Tāda sejas izteiksme ir cilvēkam, kuram par visu ir savas domas un kurš tur šīs domas pie sevis. Makgregoratn bija plāni, taisni mati, bet tieši tādi viņam piestāvēja. Tādi mati nemainījās līdz vecumdienām; tie mazliet līdzinājās Eseksa matiem, nebija tik rūpīgi apgriezti un sasukāti, tomēr piederējās viņam. Tā bija vienīgā līdzība starp šiem abiem cilvēkiem. Tajā vietā, kur Eseksam uz deguna slējās kumpa, Makgregora deguns bija plāns un taisns kā īstam skotam. Eseksam acis bija dzīvas un spridzīgas, Makgregorain — pārāk savaldīgas un rāmas. Arī ģērbušies viņi bija katrs citādi. Eseksam mugurā bija labs vilnas flaneļa uzvalks, Makgregoram — skujiņā austa vilnas kārta, kas viņam bija par lielu. Tas Escksu kaiti-

nāja, Jo viņam patika cilvēki, kas prata ģērbties gau-mīgi, — pat tad, ja apģērbs nebija sevišķi kārtīgs. Mak-gregora nevīžīgais un necilais tērps bija pretrunā ar viņa piesardzīgo izturēšanos un acīm redzamo neatkarību. Eseksam nepatika pārlieku daudzie kontrasti, un viņš cieši vēroja Makgregoru, cenzdamies izdibināt, no kuras puses labāk tuvoties jaunajam cilvēkam, lai padarītu viņu par uzticamu un saprotošu domubiedru. Neticis tālu savās pārdomās, Esekss iesnaudās, un, kad pamodās, Makgre-gors atkal sēdēja viņam blakus uz grīdas.

— Vai viņi piezvanīja uz Maskavu? — Esekss jautāja.

— Jā, — Makgregors atbildēja, — un sazvanīja arī.

— Vai jūs runājāt ar vēstniecību?

— Nē. Pilots teica, ka vēstniecībai paziņošot par mums.

— Nebūtu saprātīgi atstāt to mūsu krievu draugu ziņā,

— Ja tie, kam to pateica, neaizmirsīs paziņot, tad viss būs kārtībā, — Makgregors sacīja.

— Varbūt mums jāuzstāj, lai pēc iespējas ātrāk dod mašīnu.

— Mašīna būs klāt pēc stundas. Ja ceļi nav pārāk apledojuši, mēs varbūt būsim Maskavā agri no rīta.

Esekss ērti izstiepās uz grīdas un atbalstījās uz elkoņa.

— Tas puisis joprojām spēlē ģitāru. Vai uzzinājāt, ko viņš te dara tik vēlā naktī? — Esekss nomurmināja, kad-ģitārists atkal sāka dziedāt tuklajai meitenei.

— Viņam patīk pasta jaunkundze, — Makgregors atteica un pasmaidīja.,

Esekss paskatījās ,uz viņu.

— Pulksten divos naktī?

— Laiks te acīmredzot neko lielu nenozīmē. Viņš teica man, ka piecos no rīta esot jābrauc cirst kokus.

— Un tie pārējie, kas guļ uz grīdas?

— Zemnieki.

Esekss novilka kurpes un pastiepa zeķēs ieautās kājas uz krāsns pusi. Tagad viņš gulēja, pilnīgi atlaidies uz grīdas, palicis zem galvas mēteli un atmetis rokas aiz galvas.

— Kaut arī notikusi revolūcija, krievi neko daudz nav pārvērtušies, — viņš teica un paraudzījās ar salmiem noklātajos griestos. — Vai agrāk esat te bijis, Makgregor?

— Nē. — Makgregors atbalstījās uz elkoņiem, it kā Eseksa nepiespiestais tonis būtu viņu nedaudz iedrošinājis. — Bet jūs?

— Jā, — žāvādamies atbildēja Esekss. — Biju te 1905. gadā, pirmās revolūcijas laikā, kad man bija sešpadsmit vat septiņpadsmit gadu. Atbraucu kopā ar tēvu — viņš atveda zelta vāzi, ko karalis dāvināja caram par līdzjūtības zīmi.

— Vāzi?

— Jā. Nezinu, kāpēc tieši vāzi. Bet, cik atceros, tā bija skaista vāze, kaut ari ne visai izturētā baroka stilā. Uz vāzes bija izkodināti vai iegravēti Mikelandželo Septiņi apustuļi» un ar senkrievu baznīcas burtiem uzrakstīti laba vēlējumi. Kad tēvs gāja pasniegt dāvanu, mani neļāva ņemt līdzi, bet es atceros, ka viņš atgriezās, vai plīsdams no smiekliem: cars bija parādījis vāzi saviem galma juvelieriem. Tie bijuši franči, kaut kādi Faberžē. Gars aizsūtījis tieši pēc viņiem un jautājis, kā šiem patīkot tik smalks gravējums. Viņi to, protams, cēluši debesīs, bet ar šo cildināšanu gribējuši vedināt uz domām, ka tas ir kāda francūža darinājums. Mans tēvs paziņojis, ka tas ir vienkārša Vilkinsonās ieroču kalēja roku darbs, un ieteicis caram pieņemt pāris labu angļu amatnieku šo franču vietā. Vēlāk gan es noskaidroju, ka gravētājs bijis francūzis, kas speciāli šim nolūkam aizvests no Francijas uz Angliju. Nekad neaizmirsīšu, kā tēvs paskatījās uz mani, ikad es viņam to pavēstīju. Viņš teica, ka labāku diplomātisku anekdoti savu mūžu neesot dzirdējis. Manuprāt, ari vecais cars nodomāja to pašu, kad dabūja zināt šo faktu. — Esekss nopūtās. — Jā, Makgregor, tajos laikos gan saprata, kas ir diplomātija. Tas, protams, notika Sanktpē-terburga. Interesanti, kur tā vāze atrodas tagad?

— Varbūt to jums pateiks Molotovs, — sacīja Makgre-gors.

— Es viņam nejautāšu. Krieviem nepatīk runāt par saviem cariem — iegaumējiet to, Makgregor. Viņi grib aizmirst visu, kas noticis pirms boļševistiskās revolūcijas.

— Vai tas viņiem izdodas?

— Nezinu, — teica Esekss, — bet mēģināt viņi mēģina. Ko jūs zināt par šo zemi? Jūs taču protat viņu valodu?

— Neko lielu, — atteica Makgregors. — Krieviski es iemācījos nejauši, ilgus gadus dzīvodams kaimiņos kādai krievu ģimenei, bet Krieviju pazīstu tikai pēc tā, kas rakstīts, zinātniskajos žurnālos, kuriem nav nekāda sakara ar politiku.

— Bet kā jūs vērtējat krievus no zinātnes viedokļa?

— Diezgan labi.

— Atpalikuši?

— Es neteiktu vis, — atbildēja Makgregors. — Manā nozarē viņi šur tur ir priekšā, bet par citām nozarēm es neko sevišķu nezinu. Manuprāt, viņiem ir lieli panākumi fizikā un citās precīzajās zinātnēs, bei šķiet, ka viņi ir atpalikuši tehnikā.

— Viņi ir trakoti atpalikuši politikā, — teica Esekss.

— Jūs tā domājat? — jautāja Makgregors,

— Jūs ne?

— Nezinu, — Makgregors lēni atteica, on Eseksa, būdams nespeciālists, kļuva īgns par šī racionā līsta rūpību, ar kādu viņš apsvēra katru savu apgalvojumu. — Varbūt viņi tagad kaut ko iemācīsies no. mums, ja nu mēs reiz sadarbojamies, — Makgregors piebilda.

— Tā nebūs ilga sadarbība, —- Makgregora rūpības aizkaitināts, sacīja Esekss,

— Kāpēc? — jautāja Makgregors. .

— To- sabeigs berzēšanās, manu zēn.

Makgregors tikai novilka o-ol» im apklusa.

— Ņemiet kaut vai gaidāmo Apvienoto Nācija Organizācijas sesiju Londonā, — Esekss turpināja. — Tā vēl nav sākusies, bet viņi jau strīdas par to, kas būs priekšsēdētājs vai ģenerālsekretārs un kas ietilps Drošības Padomē. Apvienoto Nāciju Organizācijas- vēl nav, bet viņi jau ķīvējas.

— Es domāju, ka bez ķīviņiem iztikt nevar, — teica Makgregors, — bet varbūt no tā kaut kas iznāk.

— Kas, pēc jūsu domām, var iznākt?

— Šķiet, ka tas ir labāk par veco Tautu Savienību, un te vismaz piedalās krievi. — Makgregors aprāvās, nebūdams pārliecināts, vai nav pateicis pārāk daudz šajā neoficiālajā atmosfērā.

— Krievi piedalās, jā gan, un tieši tāpēc jau sākas ne- . patikšanas. Mēs vairāk strīdamies nekā saprotamies, un jau sāk parādīties pirmās šķelšanās pazīmes.

— Man likās, ka Maskavas konference noritēja diezgan veiksmīgi, — teica Makgregors, — kaut arī tā neatrisināja strīdu par Azerbaidžāņu.

— О jā, viņi atrisināja dažus sīkus jautājumus attiecībā uz Balkāniern, un Kfārks-Kerrs ar Harimami aizbrauca uz Rumāniju pavērot, kā tiks paplašinātas, izvērstas un demokratizētas valdības, bet tie taču ir sīkumi, Makgregor. Tādi neatrisināti jautājumi kā Azerbaidžāņa

un Dardaneļi ir daudz svarīgāki par dažiem Balkānu valstu valdību politiķiem. Tāpēc Azerbaidžānas jautājums joprojām ir atklāts. Tas arī netiks atrisināts, kamēr mēs neparādīsim krieviem, ka mūsu nodoms ir ieturēt nelokāmu politiku attiecībā pret viņiem, un tieši to es ari esmu nolēmis darīt.

— Vai mēs esam noraizējušies par Azerbaidžāņu vai par Krieviju? — jautāja Makgregors.

Eseksam pat pārgāja miegs no tik naiva jautājuma.

— Par abām, — viņš teica.

Makgregors atkal ierāvās savā čaulā, un, kaut arī Esekss jutās apmierināts ar šo sarunu, viņam nepatika palīga šķietamā norobežošanās no uzticētās misijas. Likās, ka Makgregors nevēlas piedalīties tajā personiski, un tāda rīcība bija smieklīga, ņemot vērā, ka šim cilvēkam bija jāapgādā Esekss ar visiem faktiem un kvalificētu attiecīgās politiskās situācijas vērtējumu. Eseksam beidzot gan bija izdevies izaicināt Makgregoru uz nepiespiestu sarunu, tomēr viņš nekādā ziņā nebija apmierināts, ka izmetis vienu otru asāku vārdu.

— Priecājos, ka braucāt man līdzi, Makgregor, — Esekss teica. — Man patīk laba sabiedrība un prātīgas sarunas. Domāju, ka mēs sapratīsimies.

— Jā, — teica Makgregors.

— Tomēr dīvaini, ka jūs gribat iet prom no Indijas lietu ministrijas.

— Tiešām?

- — Vairums jaunu cilvēku pamestu it visu, lai tikai dabūtu jūsu amatu. i;

— Es neesmu šim amatam sevišķi piemērots. ^ Mak-gregoram tas bija kaut kā jāizskaidro.

Esekss iesmējās.

— Jūs, Makgregor, jāsaka, esat viens godīgs puisis. Esiet tik laipns un pasniedziet man tabakmaku.

Makgregors pacēla no grīdas mīksto tabakmaku, pasniedza to Eseksam un gaidīja sarunas turpinājumu. Izrādījās, ka saruna ar Eseksu vedas raitāk, nekā viņš bija gaidījis; tā viņam sāka likties gandrīz vai pārāk vienkārša. Nezinot, kas sagaidāms no lorda Eseksa, Makgregors bija izturējies piesardzīgi; tagad viņš nosprieda, ka var justies mazliet brīvāk. Makgregors, tāpat kā jebkurš anglis, pazina Eseksu pēc nostāstiem, bet to gan nebija domājis, ka Esekss ir tāds cilvēks, kas, noāvis kurpes un izstiepis kājas, var krākdams gulēt krievu būdā uz

grīdas, neliekoties ne zinis par to, kas notiek apkārt. Ar! Makgregors labprāt būtu tā gulējis, taču pāris gadu angļu-irāņu naftas sabiedrības dienestā un pieci gadi armijā bija viņu iemācījuši sargāties no cilvēkiem, kas stāv ārpus viņa paša zinātņu pasaules. Dzīve noslēgtajā angļu kopienā Irānas naftas ieguves rajonā bija sagatavojusi Makgregoru saskarei ar tādiem cilvēkiem kā Esekss. Viņš vienmēr bija turējies savrup, tāpēc ka vienmēr tika uzskatīts par augsti izglītotu dīvaini, un labāk bija atdalīties _ no sabiedrības pašam nekā gaidīt, ka tevi izraida. So mācību viņš bija apguvis naftas atradnēs, kur trīsdesmit vai četrdesmit angju ģimenes bija dzīvojušas cieši kopā saspiestas, tuksneša un irāņu strādnieku ielenkumā. Viņi bija dzīvojuši savu angliski ierobežoto dzīvi un izsmējuši katru, kas nebija tai piemērots. Makgregors nebija tai piemērots, jo nekad nebija piedalījies sporta pasākumos un saviesīgos vakaros; viņš tikai, bija darījis darbu — un viss. Iznākums bija tāds, ka par viņu smējās: puisis vai plīst no pelēkās vielas pārpilnības, bet kāda jēga tām viņa fosilijām, ja citi iegūst naftu vai pārzina tās ieguvi, parādīdami vadīšanas prasmi un ķērienu biznesā! Turklāt viņš bija nošāvis greizi, draudzēdamies ar tiem nedaudzajiem irāņiem, kuri strādāja naftas atradnēs par zinātniskajiem darbiniekiem un laborantiem, bet to nu nevarēja piedot, kaut arī Makgregors bija visu mūžu nodzīvojis Irānā un tikpat kā neatšķīrās no vietējiem. Ar diviem naftas atradnēs pavadītajiem gadiem Mak-gregoram bija pilnīgi pieticis, un, lai gan darbs viņam gāja pie sirds, viņš nevarēja iedomāties, kā spēs atgriezties tur. Sis laiks bija neizdzēšami iespiedies atmiņā. To viņš atcerējās arī armijā, tāpēc tur vairījās no pārējiem virsniekiem. Armijā nebija tik slikti kā atradnēs, īpaši sākumā, Rietumu tuksnesī, tomēr viņš vienmēr izturējās piesardzīgi — tāpat kā tagad pret Eseksu. No Eseksa viņš sevišķi sargājās tāpēc, ka astoņos Indijas lietu ministrijā aizvadītajos mēnešos nebija sapratis nevienu no apkārtējiem cilvēkiem, bet Esekss piederēja pie tās pašas sugas, pie kuras ministrijas ierēdņi, Irānas naftas atradņu administrācija, sportiskie policijas inspektori, armijas majori, pulkveži un brigāžu komandieri. Bet tagad lords Esekss bija kļuvis līdzīgs lādam pulkvedim, ar kuru var runāt, pulkvedim, kas spēj nolaisties no saviem augstumiem, lai aprunātos ar jums, bet spēj arī vienā mirklī pacelties atpakaļ iepriekšējos augstumos, ja esat aizgājis

par tēlu. Makgregors zināja., ka sarunā ar Eseksu .nekad neaizies par tālu, bet nezināja, ko Esekss gaida гю viņa darba ziņā. To, ka Esekss neko sevišķu nesaprot no Azer-baidžānaSi, Makgregors bija apjautis drīz .vien. Esekss noteikti pats izlems ar Azerbaidžāņu saistītos jautājumus, taču Makgregors nevēlējās uzņemties atbildību par šiem lēmumiem. Viņam bija savi uzskati par Azerbaidžāņu, kās varētu nesaskanēt ar Eseksa viedokli; īstenībā viņš pat bija pārliecināts, ka tie pilnīgi atšķiras.

Esekss paberzēja savas zeķēs ieautās kājas vienu prel otru.

— Kā tagad sauc Roulenda Smita nodaļu? — viņš jautāja Makgregoram. — Pašreizējo Indijas lietu ministriju es visai labi nepārzinu.

— Aizkaukāzs un Ziemeļirāna, — Makgregors atbildēja.

— Kādas Turcijas .un Krievijas daļas tur ietilpsi?

— Lielākā .daļa Kaukāza, izņemot Gruzijti, līdz Titrci-

Ēs robežai, bet pati Turcija neietilpst. Mūsu nodaļas dar-bas .siēra izbeidzas pie tās robežas.

— Tātad jums nav darīšanas ar strīdu par divām Turcijas provincēm, uz kurām pretendē krievi, — Karsu .un vēl vienu.

—‘ Ārda,gārni, — Makgregors pateica priekšā,

— Jā.

— Vispār ja.u tas ietilpsi mūsu nodaļas kompetencē, bet neko sevišķu es par .to nezinu.

— Tas nekas. — Esekss piecēlās sēdus, pasmaidīja trn, ar kreiso roku balstīdams labās elkoni, paķiķināja pīpi. — Es nemaz negaidu, Jai jūs par to kaut ko zinātu, bet jūs varēsit palasīt par to, kad būsim Maskavā.

— Vai tad Turcijas jautājums tiks apspriests? — jautāja Makgregors.

— Var gadāties. Esmu radis visu likt Jietā. Mēs esam pret jebkādām Krievijas pretenzijām Turcijai, kā arī pilni apņēmības novērst tās jau pašā iedīglī. Bet, ja mums izdosies atturēt krievus un darīt galu nekārtībām Azerbaidžāņa, tad ar to pietiks. Kā jūs domājat, vai mums izdosies, ko?

— Atturēt krievus vai -darīt galu nekārtībām?

— Tas taču ir viens un tas pats, vai tā nav? — atteica Esekss.

, — Varbūt arī nav, — sacīja Makgregors.

— Ak tā? Jūs par ito .šaubāties?

— Azerbaidžāņa vienmēr ir biju-ši nemieri,.— teic» Male , gregors.

— Krievijas- sarīkoti nemieri! — Esekss pārlaboja,

— Ne vienmēr.

— Mums nav ne mazāk® šaubu, ka- ši- ir krievu uzkur!» nātai sacelšanās, — tek» Esekss» — tāpēc nejauciet sev galvrr ar to». Cerams, jūs to iegaumēsit, manu- zēn..

Makgregors pamāja ar galvu, un šajā bridi viņu sarunu pārtrauca pitots, kas- bija- atgriezies- ar mašīnu. K,a-d viņi bija iekārtojušies tajā un- pasta nodaļa- patika afe muguras, Esekss atlaidās sēdeklī, gatavs braucienam pa- slidenajiem ceļiem- uz Maskavu. Izklaidējošais piedzīvojums gāja uz beigām, un Esekss to- nenožēloja. Viņam nāca miegs un gribējās izģērbties.

— Gear, ka mūsu mazās aizkavēšanās dēj’ nevienam rre-būs uztraukumu-, — viņš teica Makgregorarrr. — Vai esat precējies?

— Neesmu, — atbilefeja Makgregors.

— Esr paldies dievam art ne„ — kā uzticību parādīdams, sacīja Esekss — Avīzes šai- ziņā saceļ tādu traci. Domāju, ka tās- mūs jau aprakušas beigtus sniegā. Nu, labi, es mazliet pagulēšu, — Esekss ierāvās sēdekļa stūrī. — Pamodiniet mani, Makgrcgoc, kad tuvosimies- Maskavai Man patīk iebraukt pilsētā nakts vidū. Bet varbūt jūs ari gribat pagulēt?

—» Es pevaru gulēt mašīnā, — atteka Makgregors

—» Jūs neprotat atslābināties, — sacīja Esekss; Viņš atkal nodomāja, ri'k tas savādi ka Makgregors nolēmis atgriezties pie- kaut kādas nevienam nezināmas ģeoloģijas nozares. Tādu izvēli Esekss nekad nespētu saprast. Diplomātiskajā korpusā viņš bija iekļuvis tāpat kā Makgregors. Eseksi, piemēram-, nebija diplomātu dzimta. Visu laiku, kopš pastāvējis Anglijas galms, viņi bija bijuši galminieki. Neilgu laiku, kādus simt gadus, viņi bijuši arī Kadisas grāfi. Sis tituls — pirmais ārzemju tituls Anglijā — nodibināts īpaši viņiem 1190: gadā, kad Ričards- Lauvassirds- piešķīris to> savam. sta]]meistaram> Ma-roldam Eseksam kā balvu par piedalīšanos krusta karā pret Kadisas mauriem — krusta karā, kas- bija- atnesis Anglijai bagātīgu laupījumu šo bezdievju zelta trauku veidā. Par hēlaimi, šo neparasto grāfa titulu Eselcsu dzimtai bija atņēmusi karaliene Elizabete vienā no tām reizēm, kad viņai bija vajadzējis ar viltu nomierināt Spānijas karali Filipu, un šo pārestību Eseksi nebija piedevuši Elizabetei vēl šobaltdien. Kopš tālaika viņi bija tikai lordi Eseksi, nekas vairāk. Eseksam bija apnicis skaidrot ziņkārīgiem amerikāņiem un nejēgām ārzemniekiem, ka viņš nav grāfs Esekss. Ar grāfiem Eseksiem viņu nevienoja nedz radniecība, nedz kādas citas saites. Viņš paskaidroja, ka Esekss ir viņa uzvārds, un labprāt vēsi piemetināja, ka tas bijis pazīstams jau ilgi pirms tam, kad parādījies pirmais grāfs Esekss. Turklāt Eseksu dzimtai bija pašai sava slavas vainagota vēsture, kurā netrūka karavīru un galma intrigantu. Taču vienīgais diplomāts viņu vidū — ja neskaita Eseksa tēvu, kas laiku pa laikam izdarījis pakalpojumus karalim Edvardam, — bija kāds Esekss, ko Džordžs III sūtījis pierunāt turkus sākt karu ar krieviem. Sī misija bija beigusies ar to, ka viņš sapūdēts Stambulas Septiņu torņu cietoksnī, kurā sultāns slodzījis aizdomīgus un prasīgus svešzemniekus. Dzijā apbrīna pret šo senci bija vienīgais iemesls, kādēļ Esekss bija tiecies darboties diplomātijā, bet jau pēc pirmajiem sojiem šajā virzienā viņš bija atskārtis, ka nevēlas neko citu, un nespēja saprast, kā Makgregors var tik viegli izlaist no rokām savu laimi. Ar tādām domām Esekss arī aizmiga, bet Makgregors, attīrījis aizsalušo logu, raudzī- 1 jās uz garām skrejošajiem bezgalīgajiem līdzenajiem laukiem un mežiem, līdz viņi sasniedza Maskavas nomali.

Nekas neliecināja par pilsētas tuvumu, bet tad pēkšņi apkārt iemirdzējās ugunis un šur tur pavīdēja rūpnīcu korpusi. Makgregors pamodināja Eseksu, un viņi abi vēroja apkārt izaugam Maskavas tumšās aprises ar neapgaismotajām ēkām, platajām ielām un bulvāriem ar kailajiem kokiem. Kamēr viņi nebija sasnieguši centru, Maskava izskatījās līdzīga kurai katrai citai pilsētai, tikai mazliet plašāka un tumšāka. Mašīna brauca pa bruģētu . ielu līdzās tramvaja sliedēm, garām luksoforu virtenēm.

r- Piezgan plaši, — Esekss teica Makgregoram, skatīdamies щ lielu, pieputinātu laukumu.

Tik li^lu pilsētas laukumu Makgregors redzēja pirmo reizi; gar vienu tā malu stiepās robotā Kremļa siena. Makgregors krieviski pajautāja pilotam, vai tas nav Sarkanais laukums. Pilots atbildēja, ka neesot, Sarkanais laukums tūlīt būšot. Sājā brīdī mašīna pa īsu, slīpu nogāzi iebrauca lielā taisnstūrī.

— Klāt esam, — teica pilots. — Lūk, Sarkanais laukums.

Mašīnai kratoties pa apaļajiem akmeņiem, viņi paguva saskatīt Kremļa torņus ar spožajām sarkanajām zvaigznēm galā. Uz bridi paņirbēja Ļeņina mauzoleja tumšās kontūras eglīšu ielokā, tad viņi padrāzās garām dīvainajai Vasilija Svētlaimīgā katedrālei ar vītajiem kupoliem. Aiz moderna tilta mašīna nogriezās gar balto, ledū iestingušo upi un iebrauca pa atvērtajiem Anglijas vēstniecības vārtiem. Līdzko tā apstājās pie ieejas, berzēdams rokas, arā iznāca cilvēks smagos lidotāju zābakos.

— Lords Esekss? — viņš jautāja.

— Jā.

— jVļani sauc Melbijs, ser. Sers Frānsiss lūdza, lai atvainojos, ka viņš nav jūs sagaidījis, bet mēs nezinājām, kad jūs atbrauksit. Krievi paziņoja mums, ka jūs esot ceļā, un neko vairāk. Mēs sagatavojām jums istabu. Vai tas ir taisnība, ka jūs neesat cietuši?

— Jā, Melbij, mēs palikām dzīvi. Iepazīstieties, tas ir Makgregors. — Viņi paspieda viens otram saltos pirkstus.

— Jums, Makgregor, sagatavota istaba manā dzīvokļi, — teica Melbijs.

Viņi izcēla no mašīnas mantas, un, kamēr krievu kareivis nesa iekšā trīs čemodānus un plakanu metāla kasti ar dokumentierti, pilots atvadoties sarokojās ar viņiem un krieviski atvainojās par avāriju un sagādātajām neērtībām.

Makgregors palika gaidām siltajā, ar paneļiem apšūtajā hallē, kamēr Melbijs uzvedīs Eseksu augšā.

T- Paldies, Melbij, — sacīja Esekss, pārlaidis skatienu gaiši jjlajai guļamistabai. Viņš palūkojās arī uz Melbiju, mēģinādams noteikt, kas tas par cilvēku. Melbijs bija četrdesmit gadus vecs vīrietis, kas necentās izlikties jaunāks par saviem gadiem, ar labi samanāmu vēderiņu. Viņš savukārt aplūkoja Eseksu caur biezajiem raga briļļu stikliem, un Esekss gudroja, kas yiņš īsti varētu būt — pirmais sekretārs, otrais sekretārs vai viens no padomniekiem.

— Vannasistaba ir tur, — Melbijs norādīja uz kādām durvīm.

—i Man ir neērti, ka mūsu dēļ jūs nevarējāt iet gulēt, — teica Esekss.

— Viss kārtībā, ser. Es negribēju, ka sers Frānsiss aizkavējas pārāk ilgi.

— Priecājos, ka viņš nav palicis gaidīt.

— Vai jums kaut ko nevajag?

— Nē. /

— Tad arlabunakt,, seri

— Arlabunakt, Melbijl

— Un apsveicu ar ierašanos Maskavā, lordi Eseks,

— Paldies.

Melbijs izgāja un Joti klusi aizvēra- durvis. Eseksa at? taisīja savu amerikāņu čemodānu-, nometa uz: gultas zīda pidžamu un. atvilka tualetes, somiņas rāvējslēdzēja; viņa sulainis Ivenss bija tālredzīgi novietojis somiņu pašā virsū, Viņš izņēma zobu suku, iztīrīja zobus, nomazgāja seju karstajā ūdenī, kas viņam bija kārtējais pārsteigums, tad tīksmi atlaidās uz smalkajiem Bredfordas, palagiem un aizmiga.

2. nodaļa.

Kamēr $ers Arčibalds. Klārks-Kerrs bija projām Rumānijā un Londonā, angļu vēstniecību Maskavā vadīja sers Frāosiss Dreiks, pilnvarotais, pārstāvis vēstnieka rangā. Viņš bija ielūdzis Eseksu un Makgrego.ru uz lenču ua tagad klusēdams stāvēja pie kamīna! bibliotēkā kas atradās pirmajā stāvā, un gaidīja ierodamies Eseksu. Mak-gregors — nomazgājies un saposies — jau bija atnācis un, kaut arī mierīgi sēdēja uz, dīvāna netālu no kamīna, nebūt nepriecājās, ka ieradies agrāk par Eseksu. Sevišķas nozīmes tam gan nebija tomēr šajā īsti. angliskajā istabā viņš būtu juties labāk, atnāeis kopā ar Eseksu.

Makgregors savu mūžu nebija bijis vēstniecībā, bet viņš bija cerējis ieraudzīt tieši tādu istabu — plašu, siltu, ar diviem augstiem logiem. Istabā redzēja tieši tik daudz grāmatu,, lai to varētu saukt par bibliotēku. Sienas bija apšūtas ar lakotiem ozolkoka paneļiem, kas sniedzās no paklājiem klātās grīdas. līdz pat griestiem; tie savukārt balstījās uz lēstām ozola sijām. Kamīns ari bija apdarināts ar ozolkoku, bet no iekšpuses izlikts ar balto marmoru. Pie sienām karājās lieli trīs vai četru Anglijas karaļu paaudžu portreti, vismaz Makgregoram tā likās. Viņš gan nebija par to pārliecināts, tāpēc ka viņa priekšstati par karaļiem aprobežojās tikai ar karali Džordžu un karalieni Mēriju. Makgregors lēni un domīgi apskatīja katru portretu un juta, ka sers Frānsiss Dreiks vēro viņu tā, it kā tikai nupat būtu pamanījis viņa klātbūtni šajā

telpā. Makgregoram ierodoties, Breaks bijaĻ paspieda viņam roku, pateicis dainas laipnus vārdus, un tas bija viss. Makgregors paskatījās uz Dreiku, gribēdams zināt, kāpēc tap viņu vēro. Dreiks novērsās un palika stāvam'; viņš bija melnē žaketē un svītrainās biksēs, ar tauriņu ap kaklu. Makgregors nopriecājās, kad ienāca Esekss.

— Sveiki, Frinsis! — viņš moži uzrunāja Dredkn.

— Prieks jūs redzēti

— Labrīt, Haraldi — cienīgi atņēma Dreiks. — Kā jūtaties?

Viņi sirsnīgi sarokojās.

-— Pārsteidzoši labi, — teica Esekss.

— Cietuši neesat?

— Mans dievs, it nemazi

— T;ā jau es domāju, :ka agri vai vēlu kāda ®ro šīm lidmašīnām nogāzīsies. Tie krievi lido kā traki. Varbūt tagad viņi atļaus mums ievest mūsu pašu lidmašīnas.

— Šaubos, — teica Esekss. — īRedza, ka esat jau iepazinies ar manu palīga.

— Jā. — Dreiks pat lāgā nepaskati jās uz Makgregoru.

— Paklausieties, Harold, — kad mes pēdējo reizi tikāmies? Liekas, Parīzē trīsdesmit astotajā gadā,' kad es braucu cauri uz Minheni.

— Vai tad mēs toreiz tikāmies? — Esekss brīnījās.

— Man nav palicis prātā.

Makgregors novēroja, kā Esekss kļūst -par istabas saimnieku Dnedka viedā. Esekss staigāja apkaut, aplūkodams gleznas, vērdams vaļā grāmatu skapjus un pārvietodams greznu ml letiņ as. Viņam bija vienkāršs uzvalks no blīva vilnas auduma, šaura kaklasaite un vienkāršas kurpes, un nekas šī cilvēka ārienē neliecināja par piederību pie .diplomātu aprindām. Pie kamīna stāvošais sirmais, akurātais Dreiks bija pats respcktabluma iemiesojums. Viņš bija augumā mazāks par Eseksu, un Makgregors prātoja, vai Dreiks stīvi izslējies šī iemesla dēj vai tāpēc, ka Esekss tik brīvi rīkojas šajā telpā,

Diezgan šausmīga, vai ne? — Esekss izteica savu vērtējumu par istabu.

— Nav tik jauna, — iebilda Dreiks.

— Kādas, Makgregor, ir jūsu domas par to? Šausmīga, vai ne?

— Kā jau angļu istaba, — atbildēja Makgregors.

— Blēņas! — teica Esekss. — Tikai ārzemnieki iedomājas, ka tas ir angļu stils: īstenībā šī istaba varētu būt

neveiksmīga Kāsltonas piektās zāles kopija, kad to vči nebija sagrauzuši ķirmji. — Kāsitona bija Eseksu dzimtmuiža Saseksas grāfistē netālu no Erunas, miniatūra Hemptonkorta. Piekto zāli sauca par cūku zāli», tāpēc ka Eseksa senči tur uz akmens grīdas bija cepuši cūkas, bet vēlāk, kad Eseksa tēvs bija aizrāvies ar bifeļu medībām Rietumāfrikā, šī telpa bija pārvērsta par ieroču zāli. Visas paneļu sienas tajā bija nokārtas ar dažādu sistēmu garstobru bisēm. Kāsltonu nācās pārdot kādam dzirnavniekam, jo neviens no Eseksiem nebija spējīgs samaksāt nodokļus, un, kad bises ņēma nost, cūku zāles» sienu paneļi negaidot saira, neskaitāmu ķirmju paaudžu sagrauzti. Esekss brīnījās, kā miltu karalis var dzīvot tādā aukstā viduslaiku namā kā Kāsitona. īpašuma zaudējums bija Eseksu sāpinājis, taču, atceroties namu, viņam pārskrēja viegli drebu i. Lai cik bezgaumīga, šī istaba vismaz bija silta, un tā nemaz neizskatītos tik slikti, ja pie sienām nebūtu šo karaļu portretu.

— Kuram ienāca prātā gaišā doma sakarināt pie sienas karaļus? — viņš jautāja Dreikam. — Karalieni Šarloti gan es necerēju te ieraudzīt, domāju, ka viņa ir uz laiku laikiem aizmirsta, un arī vecais Džordžs izskatās diezgan nelaimīgs.

Makgregors nomanīja, ka Dreiks ir satriekts.

— Portreti ir par lieliem šai istabai, — nomierinoši sacīja Dreiks. — Manuprāt, kad Staļins kopā ar Cērčilu bija te, tad aiz pārpratuma noturēja karali Edvardu par pēdējo caru Nikolaju. Abi pat sastrīdējās par to.

Baltā žaketē ģērbies sulainis ienesa paplāti ar dzērieniem un nolika to uz galdiņa; aiz viņa ienāca Melbijs un salēja glāzēs viskiju.

— Af Melbiju jūs, protams, iepazināties jau vakarvakarā, — Dreiks uzrunāja Eseksu. — Es atvedu viņu sev līdzi no Londonas.

— Jā, — apstiprināja Esekss. — Es tieši domāju, no kurienes viņš gadījies.

Makgregors jutās atriebts par Dreika izsmalcināto nevērību pret viņu. Jaunais cilvēks paņēma Melbija piedāvāto glāzi, kaut arī viskijs viņam negaršoja un viņš pat pieklājības pēc dzēra to reti. Melbijs apsēdās viņam blakus uz svītrainā dīvāna, un Makgregors, Eseksa klātbūtnes iedūšināts, izstiepa kājas, lai justos ērtāk. Tomēr viņš joprojām baidījās no Eseksa netaktiskajām piezīmēm. Melbijs sēdēja tikpat cienīgi kā Dreiks, un Makgregors

nodomāja, ka viņš cītīgi atdarina savu priekšnieku. Kaut ari Melbijs bija korpulentāks un smagnējāks, tomēr abus vienoja manierīgums un dai|nunība.

— Nu, Harold, — iesāka Dreiks, stāvot pretī Eseķsam ar viskija glāzi rokā, — ko jūs cerat panākt Azerbaidžā-nas jautājumā tik drīz pēc Maskavas konferences?

— Varbūt jūs varat man to pateikt, — sacīja Esekss. — Kā pret Maskavas konferenci izturas krievi? Vai viņi uzskata, ka ir kaut ko sasnieguši?

— Viņi, šķiet, uzskata konferenci par joti veiksmīgu.

— Labi, — teica Esekss. — Tātad viņiem tagad vajadzētu būt piekāpīgākiem.

— Maz cerību, — attrauca Dreiks.

— Nezinu vis, — iebilda Esekss. — Mēs, Frānsis, vienmēr esam sprieduši par krieviem drusciņ aplam, un mums šad un tad derētu viņus ari attaisnot.

Dreiks uzlika pensneju un palūkojās uz Eseksu.

— Jūsu vietā es, Harold, nerunātu ar krieviem tādā tonī.

— Kāpēc gan ne? Vai tagad ir cita pieeja?

— Iespējams, — sacīja Dreiks. — Bet sevišķi rēķināties ar to nevar,

— Ak tā? — Esekss iesvieda ugunī pagali. — Es domāju, ka Maskavas konferences rezultāti liecina par zināmu sadarbību. Lai nu kā, bet viņi ir ar mieru paplašināt Balkānu valdību sastāvu.

— Tā vienkārši ir niecīga piekāpšanās apmaiņā pret mūsu piekrišanu nodibināt Apvienotajās Nācijās atomenerģijas komisiju. Viņi grib tikt pie atombumbas noslēpuma.

— Esmu vienis prātis ar zinātniekiem, — nopūzdamies teica Esekss. — Mēs varētu atklāt viņiem visus sīkumus par šo bumbu un reizi par visām reizēm darīt tam galu.

— Dieva dēji — iesaucās Dreiks.

— Bet kā ir no jūsu viedokļa, Makgregor, no zinātniskā viedokja? Vai jūs uzticētu viņiem noslēpumu?

— Viņi to tik un tā atklās paši, — atbildēja Makgre-gors.

— Protams, — piebalsoja Esekss.

— Es lāgā neticu, ka tā ir mūsu oficiālā pozīcija, un es zinu, ka amerikāņi šobrīd nedomā dalīties ar kādu savā noslēpumā, pat ar mums ne.

— Viņi ir kā bērns, kas dabūjis jaunu rotaļlietu, — sacīja Esekss. — Tas pāries.

— Var jau gadīties. Taču, tas it mūsu vienīgai reālais trumpis strīdā ar krieviem, Harald. Kamērt viņu' рай nav tikuši pie atombumbas, mēs varam piespiesti viņam® piekāpties.

— Es cerēju^ ka Apvienotas Nācijas, novērsīs: visas šis nesaskaņas, — teica Esefcss. — Galu galā mēs te tiekamies uz vienlīdzīgu tiesību pamata.

— Veltas cerības, — atkal iebilda Dreiks. — Vismaz tik ilgi, kamēr krievi uzstās,, lai visas lēmumos tiktu ievērots vienprātības princips. Ja viņiem kaut kas rrepatik, viņi vienkārši uzliek veto — un ar i)o viss ir cauri.

— Mēs taču varam darīt tāpat, — teica: Esekss»

— Jā gan, bet mēs negribam Jo darīt.

— Skaidrs, ka. ne. Mēs tažufneliksim veto рай saviem priekšlikumiem, vai nav tiesa?

Dreiks atkal jutās satriekts, bet Esekss domīgi raudzījās griestos.

— Kā viņi izturas pret mums, Frānsis? — viņš vaicāja, pievēris acis.

— Jautājumā par Irānu?

— Kopumā. Nu, kaut var jautājumā par Irānu. Vai viņi pašlaik kaut ko raksta par mums?

— Tieši ne-, bet viņu avīzēs parādās aplinki mājieni. Viņi vienmēr liek saprast, ka mūs vairāk interesē nafta nekā irāņu tauta.

— Hm! — Esekss pamāja ar galvu. — Bet kā Molotovs un Ārlietu ministrija? Ko viņi saka mums vai par mums?

— Nesaka neko, — īdzīgi teica Dreiks. — No viņiem pat vārdu grūti izspiest. Vai tad jūs neesat lasījis manu pārskatu Bertramam Kukam?

— Protams, esmu lasījis, bet es ne vienmēr saprotu jūsu pārskatus, Frānsfs.

— Pēc pāris dienām jūs-, veco zēn, patiksit ar garu degunu.

— Tāpēc jau esmu atsūtīts uz šejieni. — Esekss pārbīdīja medaljonu un pulksteni uz kamīna malas. — Nav paredzams, ka es palikšu ar garu degunu.

— Baidos, ka tas var notikt, Harold.

— Es gan tā nedomāju.

Sers Frānsiss Drejks tikko valdījās.

. — Paklausieties, Harold, — viņš teica. — Visu cieņu Londonai, tomēr tur vēl aizvien nesaprot Krieviju. Ir labi rīkot lielas konferences un uzskatīt, ka tās kaut ko dod,

bet īstenībā šie cilvēki ar runāšanu nav pārliecināmi. Tas, kas jebkurā citā pasaules daļā ir svarīgs diplomātisks arguments, te nenozīmē galīgi neko. Viņi nesaprot parastās diplomātijas formas, nesaprot, kā jātirgojas un jāpiekāpjas. Viņiem ir pašiem sava valoda, un visiem viņu argumentiem pamatā ir absurdā un precīzā marksisma formula, dogmatisks vēstures skaidrojums ekonomikas terminos, kurš visiu, ko viņi saka, padara smagnēju un nereālu. Nebūs dīgi jāgaida, lai jūs pārliecinātos, ka krievu sistēma nav savienojama ar mūsu idejām un mūsu . pasauli. Sarunāties ar viņiem vispār nav nekādas jēgas, bet strīdēties nav iespējams itin nemaz, ,

— Kopā ar mani ijj, Makgregors, — laiski teica Esekss. — Gan mēs atradīsim pietiekami svarīgus argumentus.

~ Viņiem neeksistē svarīgi argumenti, sers Frān-siss Dreiks atkārtoja un novietoja savu glāzi uz pīta paliktņa, kas atradās viņiem priekšā uz galda.

- Galvenais ir aprast pieeju viņiem, — teica Esekss.

Kāpt man būtu jūsu pārliecība! sacīja Dreiks.

O, no krieviem man nav bail! ^Esekss pasniedza Makgregoram savu glāzi,

Dreiks uz to ņereaģēja,

Mēs jums palīdzēsim, kā vien varēsim, Haīold, taču šobrīd mums pay īstas skaidrības par Maskavas konferences rezultātiem. Bet te ir kāds zinātājs,. kas mūsu uzdevumā sekoja notikumiem Irānā. Viņš kādu gadu nostrādāja mūsu vēstniecībā Teberānā un la^i pazīst ?o zemi. Viņš posās uz Somiju, bet jūsu dēļ eš varētu viņu aizturēt. v , ....

Esekss paraudzījās ūz Makgregorii.

— Neraizējieties, — viņš teica Drcikam. — Labāku par Makgregoru mums neatrast, un mēs jau esam kārtīgi sastrādājušies, vai ne, Makgregor?.

— Jā.

Makgregors bija sadusmots par to, ka, pēc Dreika domām, Eseksam vajadzīgs vēl kāds palīgs.

— Kā jūs domājat, vai jums būs nepieciešama kāda palīdzība? ^Esekss jautāja Makgregoram.

— Domāju, ka nebūs. — Makgregoram vaigos bija iesities sārtums.

— Tas bija tikai ierosinājums, — sausi noteica Dreiks. — Kā ir ar brokastīm, Džon? — viņš uzrunāja Meltriju.

— Kad vien vēlaties, ser,

Brokastis bija bagātīgas un garšīgas, un Esekss pie sevis nosprieda, ka visi šajā vēstniecībā baudāmie labumi ir drīzāk Klārka-Kerra nekā Dreika nopelns.

— Cik bieži jūs tiekaties ar Molotovu? — viņš jautāja.

— Ļoti reti, — atbildēja Dreiks. — Neaizmirstiet, ka jūs neatrodaties Vašingtonā. Te nevar brīvi iekļūt Ārlietu ministrijā vai pie ārlietu ministra. Patlaban mēs cenšamies tikt pie Molotova, lai apspriestos par zemju konfiskāciju, ko krievi veic Austrumvācijā. Mūs nepieņem, tāpēc ka Molotovs negrib ar mums par to runāt.

— Kāpēc ne?

— Viņš zina, ka mēs neuzskatām zemes īpašumu izdalīšanu zemniekiem par Austrumvācijas politisko problēmu atrisināšanas metodi. Mēs gribam to apturēt.

— Man šķiet, ka tas ir bezcerīgi, — sacīja Esekss.

— Lielās muižas jau ir likvidētas. Diezin vai mums izdosies pierunāt krievus, lai atdod zemi muižniekiem. Mums jāatmet ar roku šiem bezcerīgajiem strīdiem un jāstājas krieviem pretī tur, kur mums ir izredzes tikt ar viņiem galā.

— Tā kā Azerbaidžānā? — Dreiks iejautājās un pasmaidīja.

— Kāpēc gan ne? — Esekss iekoda citronu cepumā.

— Kā krļevi pašlaik izturas pret Azerbaidžānas jautājumu, Frānsis? Joprojām noliedz visu?

— Kā citādil — Tagad Dreiks jutās drošāk. — Viņu prese aizvien vēl runā par irāņu stihisko protestu un zemes īpašniekiem, kas Irānā pārdevušies fašistiem, un par to, kā Azerbaidžānas demokrātiskā partija gāzusi šos feodālos plēsoņas. Vienkārši smieklīgi.

— Nu, nezinu gan, — teica Esekss. — Varbūt irāņi tiešām protestē stihiski. Vai tad nav iespējams, Makgre-gor, ka sacelšanās Azerbaidžānā ir daļēji bijusi stihiska kustība? Vai jums tā neliekas?

Makgregors nevilšus zaudēja savu parasto piesardzību, nospriedis, ka nav laikus pamanījis Eseksa spēju būt objektīvam. Viņam nenāca ne prātā, ka Esekss izmanto viņu, lai ērcinātu Dreiku.

— Iespējams, ka tā ir stihiska, — Makgregors teica.

— Un, manuprāt, Ziemeļirānā zināmā mērā ir saglabājies feodālisms, — piebilda Esekss.

— Zināmā mērā.

— Tā varētu būt, — Dreiks izlikās nedzirdējis Makgre-

gora vārdus, — taču tas, protams, nav svarīgākais jautājums, kas mums jārisina Irānā.

— Mums jāņem vērā vietējie apstākļi, — dziļdomīgi teica Esekss. — Nevar taču vienmēr un visur vainot mūsu krievu draugus.

— Visās Irānas nekārtībās ir vainojami tieši viņi, — iebilda Dreiks.

— Es gan to neteiktu. Kā jūs domājat, Makgregor, kas bija vainojams Azerbaidžānas nemieros, protams, ja atmet krievu līdzdalību?

— Vispārējais smagais stāvoklis, — Makgregors atbildēja.

— Ko jūs ar to domājat? — Dreiks asi jautāja.

— Teherānas valdība vienmēr ir apgājušies slikti ar Azerbaidžāņu, un tur vienmēr ir bijušas opozīcijas partijas. Sacelšanās, kuras rezultātā Irānā pirmo reizi tika nodibināta konstitucionālā valdība, sākās Azerbaidžānā, un vairums tās vadoņu bija azerbaidžāņi.

— Redzat, tur kaut kas ir, — sacīja Esekss. — Bet krieviem, protams, vajadzētu iet prom no turienes, kā jums šķiet? — Esekss nopietni paskatījās uz Makgre-goru.

— Visiem vajadzētu iet prom, — Makgregors atteica.

— Un ļaut irāņiem pašiem risināt savas problēmas un sacelties, ja viņi to vēlas, vai ne?

— Citas izejas no šīs situācijas nav, — teica Makgregors, — vienalga, vai tas ir Irānas ziemeļos vai dienvidos.

Dreiks nolika rokas uz galda.

— Man grūti noticēt, ka jūs, .Harold, atrodaties te ar nolūku sagatavot mūsu evakuāciju no Irānas, lai kāds arī būtu Makgregora viedoklis.

— Es tā nebūt nedomāju. — Esekss uzsmaidīja abiem sarunu biedriem. — Melbij, padodiet man, lūdzu, vīnu, to sarkano. Fakts ir tas, ka mēs, Frānsis, pagātnē esam pieļāvuši pārlieku daudz rupju kļūdu attiecībās ar irāņiem. Vai tā nav, Makgregor?

— Jā.

— Mēs vairs nedrīkstam izturēties pret viņiem tā, it kā viņu nemaz nebūtu, — teica Esekss. — Bet vai mūsu politika veselus piecdesmit gadus nav bijusi tieši tāda, Makgregor? Vai mēs kaut reizi esam devuši irāņiem iespēju pašiem kārtot savas lietas?

— Nē, — sacīja Makgregors.

— Dienvidos mēs noteikti esam daudz ko darījuši viņu labā, — iebilda Dreiks. — Es pats pirms dažiem gadiem neilgu laiku sabiju Irānā un zinu, ka tik apmierinoši dzīves apstākli un medicīniskā apkalpošana Irānas iedzimtajiem ir vienīgi mūsu — angļu — naftas attīrīšanas rūpnīcās. Makgregoram to vajadzētu zināt.

— Vai tas taisnība, Makgregor? — Eseksu tas uzjautrināja.

— Mēs izturamies pret irāņiem, kuri strādā mūsu uzņēmumos, daudz labāk, nekā pret viņiem izturas jebkur citur, tas ir pilnīgi skaidrs. Naftas sabiedrība sagādā viņiem kaut kādu pajumti, slimnīcas un pat diezgan daudz skolu, toties mēs neļaujam viņiem pašiem kārtot savas darīšanas, un tas izglītības un medicīniskās palīdzības mazumiņš, kas viņiem ir pieejams, neko lielu nedod, ja ņem vēra viņu vispārējos dzīves apstākļus.

— Tas viss ir jāgroza, — paziņoja Esekss.

— Un to darīs krievi? — dzēlīgi jautāja Dreiks.

— Nē. — Esekss pārlaida roku pār krūtīm. — Mēs. Protams, ja vien irāņi paši nav spējīgi uzlabot savus dzīves apstākļus. Vai tāda iespēja pastāv, Makgregor?

— Nav nekādas iespējas, — teica Dreiks. — Es pazīstu , irāņus.

— Kā domājat jūs, Makgregor? — Esekss neatlaidās. — Vai irāņi vispār spēj darīt kaut ko savā labā?

— Spēj gan, — teica Makgregors. — Ziņojumi, kurus mēs saņemam Indijas lietu ministrijā, liecina, ka Irānā notiek visādi nemieri. Piemēram, streiki. Agrāk Irānā nekad nav streikots. Tur nav bijis arī īstu politisku partiju. Tagad tās rodas visur. Varbūt es mazliet pārspīlēju, tāpēc ka šī ir pirmā reize, kad man jāpēta politiskā situācija Irānā. Neraugoties uz to, nav nekādu šaubu, ka tur notiek kaut kas jauns. Ar Azerbaidžāņu, protams, ir citādi. Azerbaidžāņi vienmēr ir tiekušies pēc autonomijas, un, pēc manām domām, ja viņiem tas izdosies, tad arī Irāna varēs kaut ko izdarīt pati saviem spēkiem. Patiešām grūti pateikt, kā būs.

— Jūs visu izklāstījāt jauki un zinātniski, Makgregor, — teica Esekss, — bet cik lielā mērā šī politiskā aktivitāte ir neviltota? Vai Irānā pārāk ilgi nevalda poli-

' tiska korupcija? Vai dažas jaunas politiskās partijas nenozīmētu tikai to, ka klāt nāk vēl daži kukuļņēmēji? — Likās, ka Esekss ir uz brīdi piemirsis Dreika klātbūtni.

— Tā varētu būt, — piekrita Makgregors. — Es neko  sevišķu nezinu par to, cik katra politiskā partija vērta, bet Irānā ir vērojama citāda veida politiskā aktivitāte, kas nav saistīta ne ar vienu konkrētu partiju.

— Augošs apzinīgums? — zinātāja tonī minēja Esekss. ,

' — Laikam gan, — Makgregors atteica.

— Gandrīz vai negribas ticēt, — sacīja Esekss.

— Man arī ne, — piebalsoja Dreiks, '

Sājā brīdī Esekss atcerējās Dreikiu

— Mēs, Frānsis, nespējam strīda stāties pretī Mak-gregoram. Sis puisis zina visu, un mums viņš jāuzklausa.

Dreiks neko neatbildēja, un Makgregors noprata, ka sers Frānsisš pauž apņemšanos nekad neuzklausīt Mak-gregoru. Esekss bija piegājis pie lielā loga paskatīties, kā saule kliedē ziemas rīta miglu. Debesis bija kļuvušas tumši zilas, un pagalmā aiz vēstniecības gar žogu bija samestas sniega kaudzes. Esekss ieraudzīja ar stiepju režģi nožogotu laukumu un noslaucīja aizsvīdušo rūti, lai labāk saredzētu laukumā slidojošo sievieti. Slidodama atmugu- „ riski, viņa ļoti pārliecinoši veidoja astoņnieku, kas laikam gan tikai angju slidotājiem izdodas gods godam. Viņai mugurā bija slidošanai pārāk šauri svārki un sarkans svīteris ar baltu maliņu, galvā — cepurīte ar pušķi, kas, viņai griežoties, sitās gar vaigiem. Esekss redzēja smejošu seju, kas pat šajos īsajos mirkjos šķita pārmēram pašpārliecināta un skaista.

— Slidotava, — viņš teica blakus stāvošajam Melbi-jam, domādams par sievieti.

— Tas ir mūsu tenisa laukums, — atbildēja Melbijs.

— Daži mūsu slidotāji nolej to ar ūdeni, lai varētu spēlēt hokeju, bet tagad to izmanto visi.

— Kāpēc tad šī jaunā sieviete slido viena?

— Nepietiek slidu, bet man šķiet, ka viņa gaida atnākam vēl kādu. Daži no mūsu krievu līdzstrādniekiem arī slido.

— Viņa Ir krieviete?

— Dievs pasarg’, nē, — teica Dreiks. — Angliete.

Esekss pagriezās un ar neslēptu interesi paskatījās uz

Dreiku.

Dreiks uzaicināja uz savu kabinetu, un abi izgāja.

Izmantojot izdevību, Melbijs ieveda Makgregoru lielā pirmā stāva istabā, kur karājās lustra. Sī istaba, Melbijs paskaidroja, esot domāta Eseksam un Makgregoram. Mēbeles bija apvilktas ar plīšu, pie logiem bija sarkani aizkari, pie bāli tapsētajām sienām visu aizmirstas eļļas

2

33

glezniņas; gaisma istabā plūda no augstajiem logiem, kas izgāja uz upes pusi, bet siltums — no Iekurinātā kamīna. Te bija divi rakstāmgaldi: viens, liels, ar stiklu segts, N stāvēja istabas vidū, otrs, mazākais, tuvāk pie logiem. Rakstāmgalds pie logiem acīmredzot bija domāts Mak-gregoram, un Melbijs, apsēdies uz tā stūra, šūpoja resno kāju.

— Jūtieties kā mājās, Makgregor, un, ja jums kaut kas vajadzīgs, dariet to man zināmu. Es jūs iepazīstinātu ar dažiem citiem mūsu darbiniekiem, bet viņi visi brokasto, tāpēc būs jāpagaida. Starp citu, mis Viljamsa, kas būs lorda Eseksa sekretāre, ir ļoti uzticama. Viņa jau daudzus gadus strādā vēstniecībā. Jūs droši vien maz ko zināt par vēstniecības darba metodēm un tehniku.

— Nezinu galīgi neko, — atteica Makgregors.

— Tādā gadījumā paļaujieties uz mis Viljamsu vai arī nāciet pie manis.

— Jūs esat ļoti laipns, — teica Makgregors.

— Vai esat redzējis šo skatu? — Melbijs pagriezās pret logu.

Makgregors atgāja no kamīna un paskatījās pa logu. Tieši pretī pāri ielai viņš ieraudzīja aizsalušo Maskavas upi. Tā nebija sevišķi plata, un, pieliecies, lai netraucētu lieveņa nojume, Makgregors redzēja upes otru kraslu pakāpjamies pakalnā. Lai gan pakalnu iejoza sarkana mūra siena, aiz tās varēja redzēt parku, kam pāri slējās baznīcas un lielas, krēma tortēm līdzīgas ēkas. Makgregors saprata, ka tam jābūt Kremlim.

— Es domāju, tā siena ir tik augsta, ka Kremlī ielūkoties nav iespējams, — viņš teica. — Tas taču ir Kremlis, vai ne?

— Jā. Mēs redzam tieši tā sirdi.

— Bet kas tas īsti ir? — jautāja Makgregors. — Es domāju, ka Kremlis ir tikai viena ēka.

Melbijs paskatījās uz Makgregoru.

— Nē. Tas ir piļu, baznīcu un daudzu administratīvu ēku kopojums, bet tam visam apkārt siena. Staļins un lielākā daļa valdības locekļu strādā tur, administratīvajās ēkās. Staļins tur arī dzīvo, taču neviens īsti nezina, kur. Neviens no tiem, kurus mēs pazīstam, nav ne redzējis, ne arī varējis pateikt, kur īsti Staļins dzīvo.

— Kādā no tām pilīm, jādomā, — teica Makgregors.

— Par to jāšaubās, — Melbijs teica un notīrīja brilles, bet Makgregors pa to laiku pārgāja pie otra loga, pa kuru

nepieliecoties varēja redzēt Kremli. — Večuks acīmredzot dzīvo diezgan vienkārši, un lielākā daļa piļu tiek izmantotas iestāžu vajadzībām. Vienā no tām atrodas Augstākā Padome, kas iemieso krievu priekšstatu par parlamentu.— Melbijs iesmējās un, apmierināts ar savu joku, izgāja no istabas.

Makgregors apsēdās un, nezinādams, ko iesākt, skatījās pāri baltajai upei, līdz Dreika pavadībā ienāca Esekss.

Nu, Makgregor, vai esat iekārtojies? — viņš vaicāja.

— Ne gluži, — Makgregors atbildēja. — Vai jūs zināt, ka mēs atrodamies tieši pretī Kremlim? Tas redzams pa šo logu.

— Nu, ļoti jauki, — Esekss sacīja Dreikam. Abi palūkojās uz Kremli. — Esmu aizmirsis, kāds tas izskatās. Iespaidīgi, vai ne, Makgregor?

— Es biju pārsteigts, ka var tik vienkārši skatīties uz to.

— Lai tas jūs nemaldina, Makgregor! — brīdināja Dreiks. — Vai nu siena ir, vai tās nav — visviens tā ir visnoslēpumainākā vieta zemes virsū. Mums nav ne jaus-' mas, kas tur notiek. Bet siena ir burvīga, vai ne, Harold?

— Man nepatīk sarkanās zvaigznes smailēs, — teica Esekss. — Bet vispār Kremlis ir labi uzturēts.

— Lielākā daļa ļggļāžu Maskavā ir labi uzturētas un apkurinātas, — atsaucās Dreiks. — Ne tā kā daža laba dzīvojamā māja. — Sers Frānsiss ar bālajiem, tievajiem pirkstiem aptaustīja balto apkaklīti.

— Tā ir visā pasaulē, — iecietīgi sacīja Esekss. — Makgregor, — viņš turpināja, — ja esat gatavs un noskaņots, sāksim tūlīt darbu. Norunāts?

— Lai notiek!

— Frānsis, — Esekss teica, — vai varu palūgt Melbi-jam kādu pakalpojumu?

— Protams.

— Makgregors man vajadzīgs, lai mēs varētu bez kavēšanās sēsties pie saviem materiāliem. Vai Melbijs nevarētu piezvanīt uz protokolu daļu un uzzināt, kas sagatavots man? Lai pajautā, kur un kad es varū tikties ar Molotovu!

гг- Mans dievs, esat gan jūs optimists, Harold! — teica Dreiks. — Negaidiet pārāk daudz.

— Es nekad neesmu gaidījis vairāk, nekā esmu sasniedzis, — atteica Esekss. — Molotovs mani pieņems,

neraizējieties. Un, ja jums nekas nav pretī, es gribētu, lai Melbijs to Izdara tūliņ pat.

Dreiks bridi vilcinājās.

— Es viņam pateikšu, — viņš sacīja, skatīdamies, kā Esekss atvelk garos, sarkanos aizkarus, lai ielaistu telpā vairāk gaismas. — Kad vien jums, Harold, kaut kas Vajadzīgs, lieciet, lai pasaka man. Mis Viljamsa gādās par jums, kā nākas, jo viņa visā orientējas lieliski. Te kaut kur uz galda ir zvana poga, ar kuru viņu izsaukt. Es iešu un došu rīkojumu protokolu dajai.

— Ārkārtīgi jauki no jums. — Esekss piespieda zvana pogu. — Vēlāk varbūt uziešu augšā un mēs padomāsim, kā tikt galā ar oficiālo krievu valodu.

— Vai jums ir viss, kas vajadzīgs, Makgregor? — jau stāvēdams durvīs, apjautājās Dreiks.

— Jā, paldies, — Dreika uzmanības pārsteigts, atteica Makgregors.

— Tad es jūs atstāšu, — Dreiks paziņoja. — Vēlu veiksmi!

Durvīs viņš sadūrās ar mis Viljamšu, kas nāca iekšā ar bloknotu un zīmuli rokā.

— Vai jums tajā kantorītī nav par šauru? — jautāja Esekss. Viņa bija iekārtojusies mazajā priekštelpā pie ieejas istabā.

Mis Viljamsa bija neliela auguma vēl pajauna sieviete.

— Nē, te vietas pietiek. — Viņa pietvīka.

— Ja vēlaties, durvis varat atstāt va|ā, tad kamīna siltuma pietiks arī jums, — ierosināja Esekss. — Mēs negribam, ka jūs tur ārā salstat.

— Man ir elektriskā krāsniņa, — viņa atbildēja tik nopietni kā padevīga gūstekne.

— Lieliski, — teica Esekss. — Tagad es palūgšu nonest lejā visus aktu vākus un dokumentu mapi no mana rakstāmgalda. Bet vispirms pasakiet man, kur ir metāla kaslīte ar dokumentiem!

Mis Viljamsa norādīja uz istabas stūri.

— Ja vēlaties kaut ko iešūt vākos, man ir viss nepieciešamais.

— Pagaidām tas nav svarīgi. Ar to nodarbosimies

vēlāk.

Mis Viljamsa izgāja, gatava pakalpot — kā aizvien.

— Kur ir jūsu materiāli, Makgregor? — jautāja Esekss.

— Manā istabā. — Arī Makgregors veicīgi atstāja istabu.

Gaidot Esekss piegāja pie loga un, rokas kabatās sabāzis, pastāvēja tur, skatīdamies uz melnajiem Kremļa baznīcas kupolu sīpoliem. Viņš zināja pietiekami daudz par Kremli, lai pateiktu, ka tā ir Sofijas katedrāle. Tās kupoli šķita viegli un gaisīgi, un cauri melnajai krāsai blāvi spīdēja zeltījums. Katra kupola galā slējās milzīgais Nikolaja krusts, kuru turēja sarežģīts ķēžu vijums, kas bija kļuvis par krusta rotājuma daļu. Esekss nebija gaidījis, ka ieraudzīs kupplu galos krustus, un atzina, ka tas runā par labu krieviem.

Atgriezās mis Viljamsa un nolika uz galda papīrus, . bet Makgregors atnāca ar taisnstūrainu, brūnu papīra sainīti padusē; sainītis bija apsiets ar resnu auklu.

— Diezgan dīvains paņēmiens, kā nēsāt svarīgus dokumentus, — piezīmēja Esekss.

Makgregors, šķiet, nesaskatīja tur nekā neparasta un, nolicis sainīti uz sava rakstāmgalda, sāka raisīt vaļā auklu.

— Man nebija portfeļa, kur tos ielikt, — viņš paskaid- .. roja. '

Viņš salocīja ietinamo papīru, satina auklu un ielika tos sava rakstāmgalda atvilktnē, lai izmantotu citreiz, kad būs jānes dokumenti. Esekss skatījās uz viņu un nosprieda, ka nekad nešķirsies no Makgregora. -

— Ko jūs tur atnesāt? — viņš jautāja, apsēzdamies pie sava rakstāmgalda.

— Visu četru sera Bertrama Kūka ziņojumu kopijas,— atbildēja Makgregors. — Vakarnakt es tos izlasīju.

— Kad?

- Gultā guļot.

— Cilvēkam, kurarņ ir tik maz godkāres kā jums, Mak-gregor, tā nudien ir centība. Ceru, ka jūs vienmēr sagādāsit man šādus pārsteigumus. Nu, ko jūs teiksit par šiem ziņojumiem? Vai derēs?

Makgregorarņ gandrīz vai negribējās ticēt, ka šie godbijīgie Eseksā jautājumi ir domāti nopietni.

— Šķiet, ka derēs.

— Tie atbilst manām instrukcijām, Makgregor. Un parāda, cik tālu mēs varam piekāpties.

Vai tļe Ir tie priekšlikumi, kurus jūs gribat darīt zināmus krieviem?

— Nē, nē. Nekad nevajag sākt ar prasībām, kuru līmenis atbilst instrukcijai, šajā darbā jūs uzzināsit, ka

sākumā jāprasa daudz vairāk, bet pēc tam jāatkāpjas līdz instrukcijā noteiktajai robežai.

-- Bet' ko mēs prasīsim? — Eseksa ierosināts, nenocietās Makgregors.

- Tas mums abiem tagad arī jāizlemj.

- Saprotu.

— Man būs jāpazondē, kā iedarboties uz krieviem, lai viņi kaut nedaudz piekāptos mūsu interesēs.

— Mūsu interesēs? — pārjautāja Makgregors.

- Nu, Irānas interesēs, — nevērīgi attrauca Esekss. — Nekad nav vērts rūnāt pašiem par savām interesēm. Vēlāk jūs to sapratīsit. — Viņš pasvieda Makgregoram biezumapi. — Ņemiet, Maķgregor, tas ir mūsu materiāls. Galvednokārt Arļietu ministrijas informatīvie ziņojumi un pārskati no rhijsū vēstniecības Teherāņā tie gttiecas uz Azerbaidžānu ūn papildinās arī jūsu materiālus no Indijas lietu ministrijas. Izskatiet tos, iedziļinieties informācijas būtībā un padomājiet, ko mēs no tā varētu izmantot.

— Man šķiet, kā daļu es esmu lasījis jau Londonā.

—- Tad jums būs viegli izvietot šos materiālus sakarīgi.

Jūs, liekas, teicāt, ka tikpat kā neesot tos lasījis.

— Es domāju, ka tas ir kaut kas jauns.

— Nekā jauna nav, — teica Esekss. — Sājā ziņā mēs varam ierosināt krieviem ļoti maz ko jaunu. Taču svarīgi ir nevis tas, ko jūs iesakāt, bet gan — kā iesakāt. To mūsu ārlietu ministri neparko nespēj saprast, vienalga, konservatīvie vai ļeiboristi. Šādos gadījumos vispiemērotākais ir profesionāls diplomāts, Maķgregor.

Uzrunātais jau šķiroja papīrus un lika tos kaudzītēs uz galda. Kaut arī viņam vēl nebija skaidrs, kas Eseksam padomā, viņš noprata, ka ir darīšana ar prātīgu cilvēku, un centās veikt savu darbu pēc iespējas labāk. Kamēr iVlakgregors strādāja, Esekss sēdēja, atlaidies krēslā. Viņš redzēja, ka Makgregors ir tikpat kā aizmirsis viņa Klātbūtni. Bet Eseksam patika patērzēt.

— Tam visam ir gara vēsture, Maķgregor, — viņš ierunājās. — Daudzējādā ziņā mēs turpinām to, ko iesācis gan Dizreilijs, gan Kerzons, gan Randplfs Cērčlil?, gan Kāslrejs. — Esekss sakrustoja rokas, balstīdams elkoņus ar plaukstām. — Tas ir senas sāncensības jautājums. Pārāk liela mūsu impērijas daļa atrodas kaimiņos Krievijai, un tā ir bijis vienmēr. Tagad Krievijas ietekmes sfēra pa-

plašinās, un mūsu pozīcijas nav tik stipras, lai to kavētu. Kaut kas mums tomēr ir jādara. Galvenokārt mums vērīgi jāseko valstīm, no kurām atkarīga mūsu varenība Vidusjūras baseinā, Indijā, Tālajos Austrumos, kā arī Vidējos Austrumos. — Esekss piegāja pie kamīna un pagriezās pret to ar muguru. — Cieš arī mūsu intereses Eiropā, tāpēc ka krievi ir pārņēmuši Austrumeiropu. Mūsu vienīgā cerība, Makgregor, ir politisks pretspars krieviem visur, kur draud viņu ekspansija, un pilnīga sabiedroto vienprātība. Krievi mēģina iespiesties Vidējos Austrumos un iedragāt tur mūsu ietekmi. Ja viņi panāks valdošu ietekmi Azerbaidžānā, viņiem būs rokā visa Irāna. Viņi piespiedīs Irānu rīkoties pēc Krievijas norādījumiem tiklab politiskā, kā ekonomiskā un militārā ziņā. — Eseksam joprojām nebija svarīgi, ka Makgregors klausās viņā pa ausu galam. — Ja krievi sagrābs Irānu, tas ietekmēs visus Vidējos Austrumus un visas arābu valstis, — viņš turpināja, — tāpēc ka Krievija nerēķināsies ar to, ka mums nepieciešams saglabāt savu ietekmi Vidējos Austrumos, lai nosargātu mūsu komunikācijas. Krievi nerēķināsies ar to, ka mums šie rajoni ir nepieciešami, Makgregor. Viņi nekad nav rēķinājušies un nerēķināsies. Tomēr mēs vienmēr esam apturējuši krievus Irānā, turklāt pirms viņi aizgājuši par tālu. Viņi ir vairākkārt mēģinājuši nostiprināties Azerbaidžānā, bet mēs ikreiz esam to aizkavējuši, tāpat kā mums jāaizkavē tagad. Mūsu diplomāti Irānā strādā labi, bet rādās, ka arī mums te būs krietni jāpastrādā. Tas ir |oti svarīgs darbs. Mūsu turpmākā varenība un ietekme visā pasaulē daudzējādā ziņā ir atkarīgas no tā, ko mēs abi sasniegsim te, Maskavā. — Esekss nostājās Makgregoram aiz muguras un, uzlicis roku viņam uz pleca, ielūkojās papīros, pēc tam atgriezās pie kamīna. — Ja mēs apzināsimies, cik svarīgs ir mūsu uzdevums, tad paveiksim savu darbu labi.

Makgregors nebija dzirdējis nekā no teiktā, un Esekss apklusis skatījās, kā viņš strādā. Makgregora rokas kustējās vienmērīgi, seja bija |oti koncentrēta. Esekss jautāja sev, vai Makgregors arī saprot, kāda nozīme ir šim darbam. Retais no šiem jaunekļiem saprata savu lomu, jo viņi bija pārāk jauni, lai būtu pieredzējuši labākus laikus. Viņi vēl neapzinājās, ka viņu dzīve ir atkarīga no Anglijas tiesībām uz impēriju un nepieciešamības pēc tās, pēc katras šīs impērijas zemes pēdas. Ārlietu ministrijā un jo sevišķi diplomātiskajā dienestā viņš bija

sastapis daudz jaunu cilvēku, kas saprata impērijas vajadzības, tomēr lielākā daļa no viņiem maz ko jēdza no šīm vajadzībām, bija pārāk verdziski un pārāk konservatīvi. Gudrākie, par nelaimi, bija tie, kuri, šķiet, vispār nerūpējās par impēriju. Un, kaut arī Esekss zināja, ka Mak-gregofs ir gudrs, Viņš šaubījās, vai šis jaunais cilvēks apzinās, kāda loma viņam ierādīta šajā vēstures brīdī. Eseksam bija pa prātam, kā Makgregors ķeras pie darba — viegli un vienkārši. Varbūt Makgregors ielika savā darbā vairāk sirds, nekā Esekss tika gaidījis. Būs atkal jāķeras pie Makgregora, bet pagaidām viņš iesauca iekšā mis Viljamsu un sāka diktēt viņai savas pirmās vēstules uz Londonu — vēstules, kuras bija apsvēris en route. To viņš darīja tikmēr, līdz Makgregors paziņoja:

— Galvenajos vilcienos esmu visu sašķirojis.

— Vai atradāt kaut ko sevišķi nozīmīgu? — Esekss apjautājās pēc tam, kad mis Viljamsa bija klusi izgājusi.

— So to. Lai tiktu ar visu šo materiālu galā, man vispirms vajadzēja to sadalīt, iun faktiski tas jau pats dabiski dalās četrās kategorijās.

Kamēr Makgregors to skaidroja, Esekss stāvēja pie Makgregora rakstāmgalda un raudzījās uz četrām papīru kaudzēm.

— Te ir materiāli par notikumiem Azerbaidžānā, kam pamatā mūsu ziņojumi no Teherānas. Otrā kaudzē ir mūsu protesti šajā sakarā. Trešajā — pamats mūsu priekšlikumiem krievu pusei. Bet ceturtajā ir vairāki pierādījumi, uz kuriem balstīt mūsu priekšlikumus sarunās.>

— Lieliski, — atzinīgi teica Esekss. — Un ko tas viss dod?

— Ļoti maz, — Makgregors atbildēja.

— Ak tā? — Esekss pieliecās tuvāk, — Kādēļ tā?

— Tam visam pamatā ir mūsu ziņojumi no Teherānas par pēdējo (ļesmit mēnešu nolikumiem, un nelaime ir tā, ka no tiem nav ncķpdas sevišķas jēgas, — Makgregors paskaidroja.

— Bet man likās, ka tie ir vērtīgi.

— Kā vēstniecības ziņojumi tie varbūt ir labi, bet šķiet, ka tajos ir pārāk maz faktu. Lielāko tiesu tie ir situācijas vērtējumi bez jebkādiem pierādījumiem.

— Un vēl kas? — Esekss redzēja, ka Makgregors ir aizķaitināts.

-77 Tās. viss ir vērsts uz mūsu nostājas attaisnošanu, bet, pat ja mūsu nostāja ir pareiza, labāk būtu, ja mēs

zinātu tīru patiesību un visus sīkumus un nevajadzētu urbties šajā pieņēmumu gūzmā. Visam ir gatavs izskaidrojums. Faktus min tikai tādēļ, lai apstiprinātu Teherā-nas uzskatus. Nav nekādu īsti objektīvu datu.

Esekss pacietīgi māja ar galvu.

— Par politisku dokumentu nevar spriest sevišķi zinātniski, Makgregor. Dažreiz svešs spriedums ir jāpieņem kā savējais. Galvenais, lai tajā būtu viss, kas mums vajadzīgs darbam. Vai tur kaut kaš tāds ir?

Esekss jau bija iedvesis Makgregoram pietiekamu uzticību, tāpēc viņa palīgs jutās samērā drošs.

— Nē, nav nekā, — viņš teica. — Protams, tas atkarīgs no mūsu nolūkiem. Ja mēs patiešām gribam zināt, kas notiek Irānā, tad te piemērota materiāla nav.

— Tad telegrafējiet uz Teherāmi un paziņojiet viņiem precīzi, kas jums vajadzīgs.

Makgregors pacēla acis uz Eseksu, lai labāk paskaidrotu savu domu.

— Mēs nevaram precīzi norādīt, ko gribam. Mums vienkārši vajadzīgs kāds, kas izprot Irānu.

— Nu, Makgregor, tāda iemesla dēļ mēs nedrīkstam mīņāties uz vietas. — Esekss atkal bija novilcis kurpes. — Izskatīsim šos papīrus tādā secībā, kā jūs tos esat salicis. Aiziet! — Esekss zeķēs stāvēja pie kamīna un, sagatavojies klausīties, kūpināja pīpi.

— Kā jums tīk, — teica Makgregors, kurā atkal bija atdzīvojušās šaubas par Eseksu.

— Kas mums ir par notikumiem Azerbaidžānā?

— Sie ziņojumi sniedz vispārēju pārskatu, bez sīkumiem. Detaļas, man liekas, ir pārējās kaudzītēs, — sacīja Makgregors. — Pēc šiem daudzajiem pārskatiem ir grūti iedomāties faktisko stāvokli, bet kopumā ziņojumos no Teherānas aprakstīti notikumi Irānas ziemeļu provincē Azerbaidžānā, un šos notikumus viņi dēvē par krievu organizētu separātisku kustību. Separātisti sauc sevi par Demokrātisko partiju, un mūsu rīcībā ir daži šo cilvēku izteicieni. Demokrāti apgalvo, ka esot izveidojuši Azerbaidžānā darbotiesspējīgu valdību un pasludinājuši autonomiju Irānā pastāvošās konstitūcijas ietvaros, kas dod visām tautībām vienādas tiesības un dažādām ciltīm proporcionālu pārstāvniecību vietējā pārvaldē. Azerbaidžāņu demokrāti apgalvo, ka piešķirot vienādas vēlēšanu tiesības kā vīriešiem, tā sievietēm, un viņi acīmredzot ir radījuši kaut ko līdzīgu vienas partijas parlamentam. Viņu

mērķis Azerbaidžāni pašreizējā momentā ir tūlītēja agrārā reforma un promesošo muižnieku īpašuma pilnīga likvidācija. Bez tam tiek īstenotas daudzas ekonomiskas reformas, kam sekos rūpnīcu, raktuvju un transporta nacionalizācija. Mums ir daudz faktu no Tebrīzas radio ziņām par arodbiedrību dibināšanu, algu tarifu noteikšanu un muhadila likvidāciju.

— Kā likvidāciju? ,

— Tā sauc piramidālo kukuļņemšanas sistēmu. Sis pasākums būs vērsts galvenokārt pret civildienestu, policiju un armiju, kas, kā viņi apgalvo, tikšot reorganizēti un saņemšot algu, kura dodot iespēju eksistēt. Ierēdņus, kuri ņem kukuļus, sodīs kā noziedzniekus.

Esekss smējās pie sevis, klausoties šīs pasaciņas.

— Tas ir apmēram viss. Atliek vēl komentāri par valsti notiekošajām pārmaiņām, kā tās interpretē Teherāna. Bet ar tiem jūs droši vien jau esat iepazinies.

— Jā, to es zinu. Ķerieties pie nākamās kaudzītes. Mūsu protesti, vai?

— Jā.

— Ko tad jūs teiksit par mūsu protestiem, Makgregor?

— Daži no tiem ir taisnīgi, bet dažiem nav pamata.

— Nu, tad turpiniet. Par ko tur ir?

— Galvenokārt par to, ka varas maiņa Azerbaidžānā notikusi piespiedu kārtā un ar krievu atbalstu. Irānas valdība zaudējusi varu pār lielākajiem valsts kviešu, risa un citu pārtikas kultūru audzēšanas rajoniem. Saskaņā ar Irānas likumdošanu agrārās un ekonomiskās reformas nozīmē revolūciju vai netaisnu un nelikumīgu īpašuma sagrābšanu. Mēs nevaram sūtīt uz Azerbaidžāņu savus speciālos novērotājus, bet tos, kuri tur jau atrodas, ierobežo demokrāti un krievi. Ir ziņas par zvērībām, komersanti, tirgoņi un zemes īpašnieki, kas mēģinājuši bēgt no Azerbaidžānas, apšaudīti, izkratīti vai aplaupīti, vienu kurdi pat nogalinājuši. Demokrātiskā jeb separātiskā valdība atsakās pieņemt Irānas valdības un pat Šāha sūtņus. Azerbaidžānā veido demokrātisku armiju, kuras pastāvēšana nozīmē briesmas Irānai un var novest pie pilsoņu kara, tāpat kā tas notika Ķīnā. — Makgregors apklusa un pacēla_galvu. — Un tā tālāk. — Runādams viņš bija ātri šķirstījis dokumentus, bet agrāk lasītos izklāstījis pēc atmiņas.

— Tālāk. — Esekss saprata, ka Makgregors viņam ir īsts atradums. Ja cilvēks var tik ātri un pamatīgi palu-.

rēt atmiņā šādus sīkumus un sašķirot materiālus, tad no viņa jāiznāk lietaskokam. Esekss ari pats zināja šos sīkumus, taču nekad nebija tos sistematizējis, kā to darīja Makgregors.

— Kas ir nākamajā kaudzītē? — viņš jautāja.

— Mēs ierosināsim krieviem, lai Irānas valdībai ļauj sūtīt uz Azerbaidžāņu policiju, žandarmēriju un armijas daļas kārtības atjaunošanai. Mēs prasām no krieviem -zināmas garantijas, ka azerbaidžāņu demokrāti pakļausies Irānas valdībai. Apmaiņā pret to mēs piedāvājam piekāpību attiecībā uz mērķiem, kurus Demokrātiskā partija izvirzījusi sev Azerbaidžānā. Tomēr mēs neatlaidīgi pieprasām, lai atbildību par jebkuras reformas īstenošanu Azerbaidžānas provincē uzņemtos Irānas centrālā valdība. Bez tam mēs gribam, lai krievi nekavējoties atceļ visas agrārās un ekonomiskās reformas, kamēr nebūs izveidota piecu cilvēku komisija situācijas noskaidrošanai.

— Noskaidrošanas komisijas vienmēr ir laba lieta, — sacīja Esekss.

— Mēs ierosinām iekļaut komisijā vienu krievu, vienu angli, vienu Irānas valdības pārstāvi, vienu cilvēku no Azerbaidžānas demokrātiem un varbūt vienu amerikāni.

— Jā, jā, amerikāni vajag.

— Bez tam mēs pieprasām saskaņā ar amerikāņu priekšlikumu līdz otrajam martam izvest no Irānas visu ārvalstu karaspēku. Pēc tam jānodibina angļu-amerikāņu-krieviu-irāņu komisija, kurai jānoskaidro, kā sākusies azerbaidžāņu demokrātu kustība un cik likumīga tā ir. — Makgregors pastūma sāņus trešo kaudzīti. — Te ir vēl daudz citu ierosinājumu un lielākoties tādā pašā garā.

— Mums vajag daudz vairāk. — Esekss staigāja šurpu turpu, pārdomādams visu Makgregora teikto. — Jo vairāk priekšlikumu mēs varēsim izteikt, jo mazāk mums būs jāatkāpjas.

Makgregors turpināja: .

— Te minēti argumenti, kuriem jābalsta mūsu priekšlikumi krieviem. Vissvarīgākais ir krievu atteikšanās ielaist Azerbaidžānā irāņu armijas daļas, lai atjaunotu kārtību. Mēs apgalvojam, ka tādējādi ir pārkāpts 1942. gada angļu-padomju-irāņii līgums, saskaņā ar kuru visas puses garantē Irānas nacionālo suverenitāti. Mēs apgalvojam, ka Krievija ir pārkāpusi arī Teherānas, Jaltas un Potsdamas vienošanās par vienpusējas rīcības nepieļau-jamību un mazo nāciju tiesibu atzīšanu. Te minēti ari

konkrēti Ifgumu panti, kurus krievi acīm redzami pārkāpuši. Vai uzskaitīt tos?

— Es tos zinu. Turpiniet.

— Ir ari dažādi ziņojumi, kas skaidri pierāda, ka krievi iejaukušies Azerbaidžānas nemieros, un mēs citējam padomju vēstnieka Irānā un Molotova apliecinājumus par Irānas suverenitāti, lai pierādītu, ka krievi pārkāpj paši savus solījumus.

— Lieliski!

— Mēs uzskatām, ka Azerbaidžāņa notiek nevis īsti demokrātiska, bet gan revolucionāra kustība. Mēs norādām, ka Irāna nav nobriedusi tik radikāliem politiskiem pasākumiem, ka tauta būs pret to un var izcelties pilsoņu karš. Tas apdraudētu mieru visos Vidējos Austrumos un iedrošinātu ekstrēmistus uz apvērsumiem valstīs, kur pagaidām vēl ir mierīgi. Par to te runāts daudz, un mēs to cieši saistām ar Apvienoto Nāciju Organizācijas statūtiem.

— Tur nu mēs viņus varētu noķert, — teica Esekss.

— Pēc tam mēs nonākam pie pasaules sabiedriskās domas nozīmes, pie starptautiskās uzticības pavājināšanās, pie tā, kādu kavēkli Apvienoto Nāciju Organizācijas darbam radīs krievu iejaukšanās Azerbaidžānā. Par to jau diezgan daudz runājuši mūsu ministri, un šķiet, ka te pilnīgi var Jaut vaļu iztēlei.

Eseksam būtu vajadzējis k|ūt piesardzīgam, izdzirdot Makgregora neparasto secinājumu, taču viņš bija pārāk apmierināts ar Makgregora pieeju materiālam, lai ņemtu vērā šo aso reakciju. Makgregors bija veicis savu uzdevumu ātri un pamatīgi. Eseksam pietika ar šo Makgregora uzticamības pierādījumu, un viņš, atmetis piesardzību, vairs nedomāja par Makgregora pieradināšanu un pārliecināšanu. Spriedumi par cilvēkiem Eseksam vienmēr radās acumirklī, un viņš nodomāja, ka šaubas par Makgregora vēlēšanos sadarboties ar viņu ir bijušas nepamatotas. Jaunā cilvēka idejas varbūt bija dīvainas, taču būtībā tās bija prātīgas.

— Vai tas ir viss? —- Esekss jautāja.

Makgregors pat nepagriezās.

— Jā, — viņš atbildēja.

— Uz šā materiāla pamata, — sacīja Esekss, — mums jādabū krievi ārā no Azerbaidžānas, no visas Irānas. Tas patlaban ir mūsu uzdevums, Makgregor.

-rr Nevaru iedomāties, kā jūs to izdarīsit, — atteica Makgregors.

Esekss apsēdās un uzvilka kurpes. Tās bija bez aukliņām, ar sprādzēm sānos, tomēr viegli uzaujamas un novelkamas.

— Mēs to izdarīsim, — Esekss turpināja. — Vispirms es ierosināšu krieviem godīgi sadarboties tirdzniecībā, ja viņi piekrīt atstāt Irānu. Mums gan nav sevišķi daudz, ko dot, bet mēs varam izlikties, ka daļēji piekrītam viņu uzskatiem par stāvokli Irānā, lai tikai viņi aizietu no turienes.

— Kāpēc mēs tik traki pūlamies panākt, lai viņi aizietu no turienes? — gribēja zināt Makgregors.

— Mīļais dievs, vai tad jūs negribat, lai krievi aiziet no Irānas?

— Gribu, — teica Makgregors, — bet tur ir darāmas daudz steidzamākas lietas.

— Kas gan var būt steidzamāks par to?! — izsaucās Esekss.

— Stāvoklis šajā valstī nav nekāds labais, — sacīja Makgregors. — Ja jau mēs nedomājam iet prom no Irānas, tad, manuprāt, varētu, uzaicināt krievus kopīgiem spēkiem cik necik uzlabot stāvokli.

n — Tieši tagad? — vaicāja Esekss. — Ko tad mēs varētu izdarīt?

— Mēs panāktu, ka pastāv īsta valdība, nevis kukuļ-ņēmēju saujiņa, kas ir pie valsts stūres pašreiz. Tas nebūtu grūti izdarāms, īpaši, ja krievi piekristu mums palīdzēt. Mēs varētu normalizēt dzīvi šajā valstī, ja vien izolētu vissliktākos ierēdņus un vissliktākos zemes īpašniekus un viņu vietā atrastu objektīvus cilvēkus, no kuriem izveidot pienācīgu valdību. Ja mēs ķertos pie tā, tad iemantotu draugus irāņu vidū, bet tagad visi iedzīvotāji ir pret mums.

— Varbūt pie viena mums atteikties arī no naftas koncesijām? Atdot tās tautai?

— Nē, — teica Makgregors. — Mēs joprojām varētu palikt dienvidos un iegūt tur naftu, toties, mazākais, kaut nedaudz būtu palīdzējuši visai valstij. Bet tā, kā ir pašreiz, — viņš atkārtoja, — nav labi.

— Cerība ir laba lieta, Makgregor, — sacīja Esekss, — bet vai tik jūs nedomājat, ka esat Maskavā tādēļ, lai sāktu īstenot Irānā šādas reformas?

— Nezinu, — aizdomīgi atbildēja Makgregors. — Es vēl tagad nesaprotu, kāpēc mēs te atrodamies.

— Tad eš jums skaidri un gaiši atkārtošu to, ko jau esmu teicis: mēs, Makgregor, atrodamies te tāpēc, lai piespiestu krievus aiziet no Azerbaidžānas. — Esekss negribēja izturēties pret Makgregonu pārāk asi.

— Un tikai tāpēc?

— Kāpēc tad vēl? — atvaicāja Esekss.

— Kāpēc mēs neņemam vērā pašas Irānas vajadzības? — Makgregors nerimās.

— Ņemam gan, kā nu ne, — attrauca Esekss.

— Es gan tā nedomāju. — Makgregors saprata, ka Esekss ir viņu pievīlis, pauzdams pavisam citādus uzskatus nekā pirmīt sarunā ar Dreiku. Makgregors pat nojauta, ka Esekss izmantojis viņu kā ieroci pret Dreiku, un, to iedomājoties, pietvīka. — Es nebūt tā nedomāju,— viņš atkārtoja.

— Vai jūs neuzskatāt, ka Irānai vislabāk būtu, ja krievi nekavējoties izvāktos no ziemeļu rajoniem?

— Irānā ir daudz svarīgākas lietas, — stūrgalvīgi teica Makgregors. Ja jau bija tiktāl, tad viņam pietika stūrgalvības palikt pie sava un būt tikpat atklātam kā Esekss.

— Tur jau ir tā nelaime ar jums, jaunajiem, kas visu mūžu pavadāt svešā zemē. — Esekss saprata, ka ir aizrunājies par tālu, taču apstāties vairs nebija iespējams. — Jūs skatāties uz problēmām pārāk šauri. Mums jādomā kā pasaules lielvalsts pārstāvjiem, Makgregor, un jāatmet savi lokālie apsvērumi svarīgāku uzdevumu vārdā. Diplomātija, kas sargā mūsu starptautiskās pozīcijas, nevar kavēties pie vietējām problēmām.

— Tātad ar šo diplomātiju kaut kas nav kārtībā, — teica Makgregors.

Esekss iesmējās.

— Nudien! — viņš iesaucās. — Es jau redzu, ka mums būs jāpadiskutē par šo tēmu. — Viņš nopūtās. — Mūsu darbu tas tomēr nedrīkst traucēt. Turpināsim.

Makgregors nesaskatīja nekā smieklīga un sajuta vēlēšanos piespiest Eseksu pie sienas.

— Es zinu, ka Indijas lietu ministrija ir pret jebkādām reformām Irānā, — viņš teica, — bet domāju, ka jums varbūt ir cits viedoklis.

— O, es neesmu pret reformām, — iecietīgi sacīja Esekss, — bet visam ir savs laiks, un, ja mēs atzīsim, ka Irānā pašreiz nepieciešamai reformas, tas būs izdevīgi krieviem. Ar to viņi arī pastāvīgi attaisno visu, ko dara

Irānas ziemeļos. Reformas pašreiz ir tieši tas, ko viņi ierosina.

— Reformas neīsteno krievi vien, — teica Makgregors.

— Kā nu ne, tieši viņi, — sacīja Esekss, kļūdams nepacietīgs.

— Fakti liecina par kaut ko citu.

— Fakti jebkurā politiskā situācijā ir relatīvi, Makgre-gor, tāpat kā tie ir relatīvi dažās zinātnes jomās. Jums tas būtu jāzina.

— Zinu, — teica Makgregors, — bet faktus var arī dažādi skaidrot.

— Un jūs skaidrojat faktus tādējādi, ka sacelšanos Azerbaidžāni ir sākuši azerbaidžāņi, jā?

— Daļēji.

— Tādā gadījumā es esmu citās domās un gribu iebilst. — Esekss piecēlās. Viņš bija pastrādājis muļķību, neielūkodamies vērīgāk Makgregorā, šajā cilvēkā ar aso prātu un pārlieku lielo ticību saprātam vai loģikai, vai objektivitātei, vai kā nu zinātnieki sauca savu attieksmi pret dzīvi. Skatīdamies uz Makgregoru, Esekss saprata, ka nebūtu labi turpināt šo strīdu, jo Makgregors bija gatavs ar pārsteidzošu degsmi ņemties līdz pastardienai. Makgregoram bija nogaidoša sejas izteiksme, pelēkās acis cieši raudzījās Eseksā. Eseksam nepatika strīdēties ar tiepšām. — Es ierosinu vēlreiz pārbaudīt faktus, par kuriem jūs runājat, Makgregor, un, ja arī pēc tam uzskatīsit, ka jums taisnība, mēs turpināsim šo sarunu. Taču saskaņā ar mūsu oficiālo versiju sacelšanās Azer-baidžānā ir krievu roku darbs, un pie tā mums jāpaliek.

— Vai ari tas ietilpst mūsu uzdevumos? — nevilcinoties noprasīja Makgregors. — Pretoties jebkurām reformām Irānā vai Azerbaidžānā?

— Šobrīd — jā. Mēs nodarbosimies ar reformām tad, kad būsim dabūjuši krievus laukā no Irānas. Ar to jums ir jāsamierinās.

Makgregors acīm redzami nebija apmierināts ar atbildi un atkal pievērsās darbam tā, it kā viņam vairs nebūtu, ko teikt Eseksam, un viņš vairs negaidītu neko uzklausīšanas vērtu.

— Jūs, protams, pazīstat šo zemi labāk nekā es. — Esekss nedeva vaļu dusmām uz Makgregoru un domās uzlielīja sevi par pacietību. Viņš sāka visu no gala. — Es droši vien esmu pārāk noraizējies par pašreizējā stāvokļa milzīgo ietekmi uz Anglijas likteņiem, bet šis grēks ir

piedodams. Vēl dažas tik veiksmīgas sarunas kā šī un | man jau radīsies pilnīgs priekšstats par attiecībām starp ’ Irānas jautājumu un mūsu pašu problēmām, un es priecājos, ka jūs, Makgregor, tik kvēli mīlat šo zemi. Man vienmēr ir patikuši cilvēki, kas izjūt dziļu atbildību pret ' pētāmo situāciju. Bet tagad iesim augšā un pārrunāsim "ar Frānsisu Dreiku, kā vislabāk pasniegt to visu krie-' viem. — Esekss satvēra Makgregora delmu, un tā viņi ! izgāja cauri mis Viljamsas kantorītim.

Līdzko viņi bija iegājuši pie Dreika, Esekss teica:

— Frānsis, man vajadzīgs jūsu padoms, kā tuvoties krieviem.

-г- Labi. Acumirkli pagaidiet. — Dreiks noņēma pensneju un, piezvanījis pa telefonu, lika uznākt augšā Mel-bijam.

— Sēstieties, —- Dreiks teica ienākušajiem.

Melbijs bija klāt gandrīz vai tajā pašā brīdī, un Dreiks pajautāja, ko viņš uzzinājis protokolu daļā.'

— Tur bija tikai tā pastulbā meiča, — sacīja Melbijs.

Viņa neko nezināja par lordu Eseksu. Apsolīja pateikt

! Antonovam, kad viņš atbrauks, lai piezvana, bet uz to nav ko cerēt.

Kas ir šis Antonovs? — apvaicājās Esekss.

— Protokolu daļas vadītājs, — paskaidroja Melbijs. — Viņš kārto visus tikšanās jautājumus.

ļ — Bet vai nevar iztikt bez protokolu daļas? — jautāja Esekss.

— Nē, lord Eseks, — atteica Melbijs. — .Te jums tas neizdosies.

— Man neizdošoties! — puiciskā bezbēdībā iesaucās Esekss. — Savienojiet mani ar Molotovu.

— Mans dievs! — izsaucās Dreiks — Tas nav iespējams.

— Kāpēc ne? v

Dreiks tikko jaušami pasmaidīja.

— Te tā nav pieņemts, Harold. Bez tam Molotovs ne

runā ne angliski, ne kādā citā svešvalodā, tā ka jūs tikpat nevarētu ar viņu sarunāties.

I — Runāt var Makgregors, — noteica Esekss. — Vai jūs pietiekami labi protat krievu valodu, lai sarunātos ar Molotovu manā vietā?

' — Es domāju gan.

— Es to nedarītu, — sacīja Dreiks un piecēlies nostājās pretī Eseksam.

— Kāpēc ne? Man liekas, ja mēs piezvanītu, Molotovu tas neaizvainotu. — Esekss bija iecirties un nolēmis panākt savu.

— Tas aizvainos jūs. — Tagad Dreiks bija patiesi nobažījies. — Iznākums būs īsa un aša noraidoša atbilde no Molotova, par ko krievi būs sajūsmā. To mēs nedrīkstam pie|aut, Harold.

Esekss negribēja pārāk krasi nostāties pret Frānsisu Dreiku, kaut arī uzskatīja, ka Dreika vārdos tikai atkārtojas visi tie padomi, kurus viņš bija uzklausījis un noraidījis Londonā. Viņš nolēma būt pacietīgs.

— Ar ko tad jūs parasti runājat? — viņš jautāja Drei-kam.

— Ar Borodinu, Rietumeiropas nodaļas vadītāju.

— Un augstāk netiekat?

— Reizēm mēs runājam ar ministra vietniekiem, parasti ar Višinski, bet, ja vien ir iespējams, vairāmies no viņa, tāpēc ka viņš ir pārāk strīdīgs un pārāk nesaudzīgs. Lozovskis tāpat.

— Kas noticis ar Ļitvinovu? Vai viņš ir Sibīrijā?

— Nē, tepat, — atbildēja Dreiks, — bet viņam vairs nav tās teikšanas.

—i Nežēlastībā kritis, vai?

— Ej nu sazini.

— Bet Maiskis? Ar viņu mēs parasti sapratāmies lieliski.

— Maiskis nav daudz labāks par Ļitvinovu. Manuprāt, tie abi saprata mūs labāk, tāpēc arī palikuši bez darba. Molotovs nelaidīs klāt Stajinam nevienu, kas noskaņots draudzīgi pret mums.

— Piekļūt pie Staļina laikam nav nekādu cerību? — jautāja Esekss.

— Nē, nē, — atbildēja Dreiks.

— Man Londonā stāstīja, ka jūs, Frānsis, tiekot pie . Staļina, ja vien jums kaut kas kārtojams. Neviens cits

neuzņemsies to darīt.

— Tiesa kas tiesa, — Dreiks apstiprināja.

— Kāpēc tad mēs tērējam laiku, runādami par Molotovu?

Dreiks zināja, ka Esekss var mēģināt sazvanīt Staļinu, lai ierosinātu satikties un draudzīgi papļāpāt. Dreiks skaidri aptvēra, kas tas būtu par šausmīgu diplomātisku pārkāpumu. Ja Esekss to izdarītu, visa Maskava smietos par viņu un Dreiks nekad nespētu pārciest šo kaunu.

— Mums jāizmanto oficiālie kanāli, — Dreiks uzstājīgi atkārtoja. — Džon, — viņš uzrunāja Melbiju, — aizejiet vēlreiz piezvanīt protokolu daļai un pasakiet, ka mums ir svarīga lieta. Pamēģiniet atrast Antonovu, lai kur viņš ari būtu, un zvaniet, kamēr dabūjat rokā.

Esekss nopūtās.

— Esmu jūsu varā, Frānsis, — viņš sacīja, — bet jūs taču zināt, ka mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

— Zinu. — Nomierinājies Dreiks pat juta līdzi Esek-sam. — Bet gan mēs visu nokārtosim.

— Ceru, — Esekss atteica un sāka gaidīt Melbiju. Viņš piegāja pie loga, pie kura sēdēja Makgregors, un paskatījās laukā uz slidotavu, tāpat kā bija skatījies Makgregors. Gandrīz vai tajā pašā mirklī istabā ienāca slidotāja, šoreiz ģērbusies melnā vilnas kleitā ar baltu apkaklīti.

— O, — viņa nevērīgi teica Dreikam, — es nezināju, ka esat aizņemts.

— Nekas, nekas, Ketrin, — sacīja Dreiks. — Ko atnesāt?

— Jaunumu apskatu un īsu telegrammu no Teherā-nas, — meitene atbildēja. Viņa bija piegājusi pie Dreika rakstāmgalda un mierīgi skatījās uz Eseksu un Makgre-goru, kuri, stāvēdami pie loga, savukārt nolūkojās uz meiteni. — Es domāju, ka Teherānas telegrammu jūs gribēsit izlasīt tūlīt. — Viņa nolika dokumentus uz Dreika galda.

— Paldies, — viņš teica. — Iepazīstieties — lords Esekss un misters Makgregors. Bet tā ir Ketrina Klaiva, Harold.

— Jūs bijāt tā slidotāja? — painteresējās Esekss.

Viņa pamāja ar galvu un, cieši palūkojusies vispirms

uz Eseksu, bet pēc tam uz Makgregoru, jautāja:

— Jūs bijāt tie, kas cieta lidmašīnas avārijā?

— Jā, — atbildēja Esekss.

Viņa turēja galvu ļoti taisni, seja pauda mieru. ,

— Krievi augu dienu zvanīja un atvainojās, ka tā noticis, un nupat bija atnākuši divi, liekas, no Intūrista», un arī ļoti atvainojās. Es nospriedu, ka jūs diez vai gribēsit tikties ar viņiem. Bet varbūt tomēr? — Kā jau bija sagaidāms, viņa runāja nepiespiesti un pašpārliecināti. Tonis bija mazliet atturīgs, acis raudzījās pārāk atklati, un tomēr likās, ka viņas uztverē nekas nav sevišķi nozīmīgs — ne lidmašīnas avārija, ne krievu atvainošanās.

— Nē, — atteica Esekss. — Es negribēju tikties ,ar viņiem.

— Bet jūs? — viņa jautāja Makgregoram.

Makgregors atbildēja, ka ari viņam nav bijis tādas vēlēšanās.

— Labi, — .meitene noteica. Abi uzmanīgi noskatījās, kā viņa aiziet.

— Velna milti, Frānsis, — kas viņa ir? — iepriecināts un pārsteigts jautāja Esekss. — Jūs arī viņu atvedāt sev līdzi?

— Nē. — Dreiks cilāja papīrus uz galda. — Viņa pilda atašeja pienākumus un da|ēji ir mana privātsekretāre.

— Ko jūs sakāt! — Meitene bija atstājusi iespaidu uz Eseksu. Tuvumā Ketrina Klaiva izskatījās vēl labāk, un, pat vērtējot ar Eseksa mērauklu, viņa bija savaldīga un prata uzvesties. Tas varēja glaimot jebkurai sievietei, jo Eseksa mēraukla bija viņa māte. Pat visizcilākās sievietes viņš salīdzināja ar savu māti. Katra skaista jauna sieviete atgādināja viņam māti, droši vien tāpēc, ka tā bija saglabājusies dēla atmiņā jauna. Arī sevi Esekss allaž atcerējās tikai tādu: saulainā pavasara dienā viņš no īto-nas skolas atgriežas Londonā, izlec no divričiem, uzskrien georgiešu stilā celtās mājas akmens lievenī, parausta durvju zvanu un ieklausās mātes soļos; viņa zina, ka tas ir dēls, pati nāk atvērt durvis, suņi satraukti skrapstinās pa paklāju, un viņa jaunākais brāļuks bungo pa logu netālu no ieejas. Un, raugi, viņa, apbrīnojamā, burvīgā, maigā māte, — viņa glāsta dēla matus, bāž pirkstus aiz viņa iestīvinātās atlokāmās apkaklītes, smejas un gandrīz vai nešūs stiepj viņu pa garajām kāpnēm augšā uz bērnistabu. Viņa bija vienīgā sieviete, kas savā mūžā nebija pastrādājusi nevienu muļķību, vienmēr saglabāja mierīgu, cieņas pilnu stāju, pat sēžot uz grīdas un rotaļājoties ar mazo Ričardu, glīti izstiepusi sānis ar gariem, melniem svārkiem apsegtās kājas. Pat dzīvodama ar savu vieglprātīgo vīru, māte nebija pārvērtusies, un Esekss vēl nebija redzējis sievieti, kura kaut aptuveni būtu līdzinājusies viņai cēlā skaistuma ziņā. Nekāda sevišķa cēluma nebija, piemēram, šajā jaunajā anglietē, kura tik ļoti satrauca Dreiku, taču viņa bija angliete un prata lieliski turētjes. Esekss jau grasījās izvaicāt par meiteni sīkāk, bet Dreiks viņu pārtrauca.

— Vai gribat izlasīt telegrammu no Teherānas? — viņš jautaja.

— Pēc jums, — atbildēja Esekss.. — Kas ir jaunajos ziņojumos?

Dreiks pārskatīja viņam priekšā noliktās lapas.

— Te ir kaut kas par Ribentropu. Acīmredzot viņš uzrakstījis vēstuli Cērčilam, kurā teikts, ka Hitlers karojis tādēļ, lai Anglija un Vācija varētu vadīt plaukstošu Eiropu. Es nekad neesmu sapratis šo cilvēku, un man nekad nav patikusi viņa nekaunība.

— Viņš bija diezgan gudrs puisis, — labsirdīgi teica Esekss, — bet par to viņu pakārs.

— Jūs tā domājat?

— Sabiedriskā doma, Frānsis.

, — Diezgan smags sods cilvēkam, kurš tikai darīja savu darbu.

— Jā, man nepatīk šī lieta, — piezīmēja Esekss.

— Arī Teherānas telegramma jums nepatiks, — sacīja Dreiks.

— Ķas tad ir noticis? — jautāja Esekss.

— Sagaidāms, ka Irānas valdība atkāpsies no amata, un mēs domājam, ka tiks izveidots jauns, kreisāks kabinets. Lūk, rezultāts tam, ka mēs nepratām tikt galā ar krieviem Maskavas konferencē! Jaunais kabinets acīmredzot vairāk orientēsies uz Krieviju un uz samierināšanos ar krieviem. — Dreiks pacēla skatienu. — Mēs jau zaudējam sacensībā ar krieviem Irānā.

— Nekādā ziņā ne, — iebilda Esekss. —- Vai vēl kas jauns?

— Nav nekā.

— Ja saņemat vēl kaut ko, Frānsis, esiet tik laipns un nododiet Makgregoram. — Esekss atcerējās, ka Makgre-gors vēl aizvien klusi sēž pie loga. — Kaut arī Makgre-gors nav visai augstās domās par mūsu ziņojumiem no Teherānas.

— Ak tā? — Dreiks bija pārsteigts. — Kas tiem vainas?

Makgregors nodomāja, ka viņš droši vien nespētu piekrist šiem cilvēkiem nevienas lietas vērtējumā. Likās, viņi nešaubās, ka visa pasaule pieder viņiem un viņu pienākums ir rotaļāties un žonglēt ar to. Ar šādu domāšanas veidu Makgregors ne vienreiz vien bija saskāries Indijas lietu ministrijā, būtībā tādu attieksmi pauda visa ministrijas darbība, taču viņš personiski nekad nebija iekļāvies tajā. Viņam tā nepatika, un tagad Dreiks jautā par ziņojumiem no Teherānas. Kas tiem vainas?

— Tie nav sevišķi labi, — teica Makgregors.

Kādā ziņā? — pikti jautāja Dreiks.

— Tie ir nepilnīgi, — paskaidroja Makgregors.

— Un neprecīzil — jautri piemetināja Esekss.

r— Neprecīzi? — Dreiks pacēla balsi. — Kā jūs varat tā runāt?

— Tie neliecina par sevišķi labu valsts pazīšanu. — Makgregors palika turpat pie loga, kaut arī saprata —' Dreikam nepatīk, ka viņš tur sēž sarunas laikā.

— Izklausās visai dīvaini, — Dreiks sacīja Eseksam, pēc tam pagriezās pret Makgregoru: — Mums Teherānā ir lieliski darbinieki, un teikt, ka viņi neko nesaprot, ir diezgan netaisnīgi.

Makgregors paskatījās uz Eseksu, bet tas nevēlējās viņu glābt.

— Nekādā ziņā negribu būt netaisns, — teica Makgregors, — bet es negribēju arī, ka lords Esekss stātos pie darba ar nepareizu priekšstatu par Irānu.

— Vai jūsu priekšstatus, Harold, nosaka Makgregors? — noprasīja Dreiks.

~r Daļēji, — atbildēja Esekss.

— Tādā gadījumā iesaku jums pakonsultēties ar Makgregoru. — Dreiks zināja savus pienākumus, un kaut ko tādu viņš nevarēja laist gar ausīm. Tā notika mūždien, kad ieradās Esekss. Viņš allaž radīja ap sevi satraukuma, neapmierinātības un nesaprātības atmosfēru, un neviens nebija pasargāts no viņa mānīgās pievilcības. — Kā tad jūs strādāsit, Makgregor, ja neticat mūsu ziņojumiem?

— Nezinu, — Makgregors godīgi atzinās.

— Vai tikai jūs nedomājat mācīt Ārlietu ministriju?

— Nenāk ne prātā, — teica Makgregors.

— Labi. — Tāda atbilde Dreiku apmierināja, kaut arī viņš nebija drošs par Makgregoru. Nav sevišķi gudri kritizēt citas ministrijas vai vēstniecības — to, lūdzu, pacentieties iegaumēt. — Dreiks stingri paskatījās uz viņu.

— Es nekritizēju mūsu vēstniecību Teherānā kopumā,’— sacīja Makgregors, cieši vērdamies Dreikā, tāpat kā iepriekš bija vēries Eseksā. — Es neko nezinu par šo vēstniecību. Es tikai izteicos, ka viņu informācija nav sevišķi laba.

t— Kā jūs to zināt? — Dreiku sāka mākt dusmas.

Esekss viņu pārtrauca:

Tāpēc, ka šajā informācijā apstākļi iztēloti tā, it kā viss, kas pašlaik notiek Irānā, būtu krievu roku darbs.

— Vai tur tā lieta, Makgregor? — jautāja Dreiks.

— Tas ir viens no iemesliem, — atbildēja Makgregors.

— Vai tad nav taisnība, ka tieši krievi inspirē nekārtības?

— Nē, — atteica Makgregors. — Mēs acīmredzot uzskatām, ka irāņi paši ne uz ko nav spējīgi. Taču viņi interesējas par savām lietām tāpat kā visi, un viņi nemaz nav tik dumji, kā mēs, šķiet, domājam.

— Jūs aizstāvat krievus, Makgregor? — jautāja Dreiks.

— Man nav nekādas daļas gar krieviem, — Makgregors attrauca un uzskatīja par labāku šajā mirklī apklust.

— Tas viss ir nieks, — ierunājās Esekss, — kamēr jūs apzināties, ko runājat. Jūs varat domāt par Teherānu, ko gribat, Makgregor, lai tikai mūsu darbs virzās uz priekšu, bet šis darbs kļūst ar katru dienu neatliekamāks.

Te nu vajrs nebija ko piebilst, un Makgregors, neteikdams ne vārda, sēdēja pie loga, kamēr Esekss sarunājās ar Dreiku. Makgregors nesaprata, kā lai godīgi strādā, ja viņam ir tik dziļas domstarpības ar Eseksu. Viņš nebija paguvis iedziļināties šajā problēmā, kad drūmu sejas izteiksmi ienāca Melbijs.

— Es sameklēju Antonovu, — viņš pavēstīja, — bet viņš neko nezina par jums.

Dreiks saknieba lūpas.

— Vai atkal viss sāksies no gala?

— Viņš teica, ka viņam neesot nekādu norādījumu attiecībā uz lordu Eseksu.

— Vai pateicāt viņam, lai palūdz Molotovam tikšanos?

— Viņš teica, ka patlaban nevarot sazināties ar Moio-tovu.

— Nevarot sazināties! — iesaucās Esekss. — Visvarenais dievs!

— Tā tas ir vienmēr. — Dreika balsī skanēja gandrīz vai gandarījums, bet vienlaikus ari bezcerība. — Un kas vēl, Džon?

— Es teicu viņam, ka tas ir ļoti svarīgi, un viņš jautāja man, kas par lietu. Es atbildēju, ka tas attiecas uz sarunām par Azerbaidžāņu. Tad tas idiots jautāja, kas lordam Eseksam esot sakāms par Azerbaidžāņu.

Esekss iesmējās.

— Tālāk? — taujāja Dreiks.

— Tas ir apmēram viss. Es vēl palūdzu, lai dara Molotovam zināmu, ka lords Esekss ir Maskavā un gaida sa-

runu .sākumu. Viņš palūdza, lai apstiprinu to ar nepieciešamajām formalitātēm.

Esekss bija izlēmis.

— Es domāju braukt uz turieni pats, — viņš paziņoja. — Ja varat izbrīvēt mašīnu, Frānsis, es braukšu uz karstām pēdām.

— Ngiy nekādas jēgas, Harold.

— Kāpēc ne? Man vienkārši pašam jāiepazlstina šie ļaudis ar savu personu.

—- Nē, Harold. Sardze jūs nemaz nelaidis klāt.

— Ļo.^ ļabi. Man būs iegansts viņus iekustināt.

— Viņi pr^et to izturēsies citādi.

— Lai izturas, kā gribi — norūca Esekss. — Vai varat dot man mašīnu?

— Es kategoriski iebilstu pret to, Harold.

— Es taču nevaru sēdēt te un gaidīt, kamēr krievi tiek skaidrībā par to, kas es tāds esmu, Frānsis.

— Es nosūtīšu viņiem kategorisku protestu.

— Nepūlieties, — jautri teica Esekss. — Es pats kategoriski protestēšu. Ejam, Maki Jūs būsit tulks.

3. nodaļa

No vēstniecības rolroisa aizmugurējā sēdekļa Maskava izskatījās pavisam citāda. Dienas gaismā tā atstāja divējādu iespaidu: pilsēta ar platām ielām un milzīgiem laukumiem, tomēr šķietami kompakta un maza. Viņi pārbrauca pāri upei aiz Kremļa, un krievu šoferis parādīja uz garo, balto ēku, kur vecos laikos bijusi manēža, bet tagad atrodoties Kremļa garāža. Gar torņoto sienu stiepās dārzs ar rindās augošiem melniem kokiem, kas kaili un stingi izcēlās pret biezo sniega segu. Otrpus platai ielai viņi ieraudzīja visskaistāko ēku, kādu vien Esekss un Makgregors bija redzējuši Maskavā, un šoferis paskaidroja viņiem, ka tas esot Ministru Padomes nams. Sī apmēram desmit stāvus augstā, ar granītu apdarinātā ēka aizņēma gandrīz veselu kvartālu. Tā izskatījās pavisam jauna un piemērota vietējiem laika apstākļiem. Vairums citu ēku likās mazāk izturīgas un vecākas, dažas pat galīgi šavecējtišas, kaut arī nekur nemanīja grūšanas pazīmes. Pilsēta līdzinājās vecai mājai, kuru uztur tīru, glītu

; It .

un kārtīgu, vecai mājai, kuru pārbūvē no ārpuses un iekšpuses.

Lai gan knieba sals, Maskavas ieiās bija daudz ļaužu, un Makgregora acīs viņi šķila steidzīga, blīva bezpersonisku vīriešu iun sieviešu masa. Viņi traucās pa platajiem trotuāriem, drūzmējās tramvaju pieturās, skrēja iekšā ēkās un laukā no tām. Vēstniecības rolroiss ar valdonīgo Lielbritānijas karodziņu pie niķelētā stieņa ripoja -pa ledus grumbuļu klātajām ielām, un ļaudis kāpās sāņus, lai palaistu to garām, un ziņkāri noskatījās. Šoferim vajadzēja taurēt un vairīties no sievietēm, kuras, tumšos lakatos satuntuļojušās, ar garām, raganīgām slotām slaucīja ielas un nepievērsa garāmbraucošajai mašīnai nekādu uzmanību. Tad viņi izbrauc^ laukumā, kuru Esekss pazina.

— Klāt esam, Makgregor, — viņš teica. — Tas ir Lielais.

Lielais» bija cēla ēka, kuras augsto fasādi rotāja slaidas, baltas kolonnas un grieķu stilā veidots ģeometrisks frontons. Uz tā četri auļojoši bronzas zirgi vilka kaujas-ratus.

— Vai tas ir teātris? — Makgregors jautāja, kad ēka vairs nebija redzama.

— Viens no slavenākajiem pasaulē, — Esekss atbildēja.

— 01

Likās, ka šajā pilsētā nav ne tirdzniecības, ne darījumu kvartālu, kaut arī šur tur starp administratīvām ēkām " redzēja pa mazam veikaliņam. Mašīna brauca pret kalnu, un šoferis, pagriezies pret viņiem, smaidīdams teica:

— Lubjanka. Mūsu cietums.

Tā bija sarkana ķieģeļu ēka, kurai vienā pusē būvēja klāt jaunu. Sastatnes vēl nebija noņemtas.

— Tā ir NKVD ēka, — sacīja Esekss, kas bija lasījis par to.

Makgregors bija dzirdējis par NĶVD.

Tumši zilos, garos šineļos ģērbušies maza auguma miliči svilpa gājējiem un puišeļiem ar plandošām cepuru ausīm, kuri, kā nākas, negāja pāri ielai krustojumos.

- Viņi piebrauca pie Ārlietu ministrijas. Tas bija neuzkrītošs un necils nams ar visparastākajām durvīm, tādām pašām kā visas šajā ielā. Esekss iegāja pirmais, un cauri priekštelpai viņi nonāca patumšā, putekļainā vestibilā ar pelēku flīžu grīdu. Haki krāsas kreklā ģērbies dežurants

ar strādnieka cepuri galvā un pistoli pie Jostas nostājies pie ieejas, izstiepa roku. Tā kā viņi neko neuzrādīja, dežurants teica:

— Caurlaidil

— Vai mums Ir kāda caurlaide? 1— Makgregors jautāja Eseksam.

— Protams, nav, — atbildēja Esekss. ,

— Mums nav caurlaižu, — Makgregors krieviski teica dežurantam.

— Dokumenti ir vajadzīgi, — teica dežurants.

— Mēs tikai šorīt ieradāmies Maskavā, — Makgregors sacīja. — Mēs atbraucām pie mistera Molotova.

— Vai viņš jūs gaida?

— Protams.

— Man nav nekādu norādījumu attiecībā uz jums. Vai drīkstu zināt, kas jūs esat?

— Es esmu Makgregors no Anglijas vēstniecības. — Makgregors norādīja u Eseksu un saminstinājās, kā viņu godāt. Viņš uzskatīja, ka lietot titulu lords» Krievijā ir neērti, bet teikt gospodin» arī negribēja, tāpēc ka gospodin» nozīmē kungs». Lai nu kas bija Esekss, tikai ne kungs. — Tas ir biedrs Esekss, — Makgregors teica dežurantam, — un viņš atbraucis, lai tiktos ar misteru Molotovu, kurš zina par viņu visu.

— Acumirkli. — Dežurants izskatījās dffiftlā, Makgre-gora vārdi uz viņu nebija iedarbojušies. Viņš piezvanīja pa mazu sienas telefonu, paprasīja papildnumuru un tad nomurmināja, ka divi ārzemnieki, angji, vārdā Māren-kers un Aizeks, atnākuši bez papīriem pie Molotova, kurš, kā redzams, viņus gaidot. Viņš vairākkārt noteica: Labi,» — pakāra klausuli un paskatījās uz apmeklētājiem.

— Ko viņš saka? — Esekss jautāja Makgregoram.

— Neko. Acīmredzot kaut ko gaida.

Esekss paskatījās uz kāpnēm.

— Vai pateicāt viņam, ka mums jāredz Molotovs?

— Pateicu. Tas viņu sevišķi neietekmēja.

Eseksam nepatika dežuranta izskats, un viņš pat nemēģināja tikt tam garām pie kāpnēm.

— Mums jāsatiek misters Molotovs, — Esekss teica angliski. — Tas ir joti svarīgi, un mēs nevaram gaidīt te, lejā.

— Nesaprotu, — dežurants teica Makgregoram.

— Viņš saka — mums jāsatiek misters Molotovs.

— Gaidiet. — Dežurants skeptiski paskatījās uz Eseksa ziemas mēteli ar kažokādas apkakli un melnajām tresēm. — Gan kāds nonāks lejā.

Lords Esekss bija gaidījis pavisam ko citu. Viņš bija gaidījis, ka ēka būs daudz iespaidīgāka — ar parketa grīdu un baltām marmora kāpnēm. Tādā atmosfērā viņš bātUfVarējis traukties uz priekšu un īstenot savu oriģinālo plānu jfr gluži vienkāji ieiet un nevērīgā tonī paziņot, ka viņš ir Esekss. Viņš nebija domājis ieraudzīt ne tādu neizskatīgu ēku, ne tādu kā ūdeni mutē ieņēmušu dežurantu, kas stāvēja kā sargsuns, pielūkodams, ka Esekss triecienā neieņem kāpnes. Sākums nebija nekāds labais.

Pa kāpnēm nesteidzīgi nāca lejā melnīgsnējs cilvēks Ārlietu ministrijas darbinieka pelēkajā formas tērpā. Viņam bija vāja, saviebta seja, kurā nepakustējās ne vaibsts, nevarēja saskatīt nekādas īpašas pazīmes. Viņš bija neliela auguma un nēsāja brilles melnos ietvaros; sniegdams Eseksam roku, viņš atturīgi pielieca galvu,

— Labdien, lord Eseks! — viņš teica angliski. — Piedodiet, ka likām jums te kavēties, bet mēs jūs negaidījām. Lūdzu, nāciet augšā.

— Paldies, ka nonācāt lejā, — atbildēja Esekss. — Tas ir misters Makgregors, mans palīgs.

Viņi kāpa augšā.

— Mani sauc Korins, — teica krievs.

Esekss nesāka skaidrot Korinam savas ierašanās mērķi, gribēdams vispirmajā kārtā noskaidrot, kas viņš par cilvēku, kādu amatu ieņem un kāda viņam autoritāte. Viņi klusēdami uzgāja pa vienkāršajām kāpnēm līdz laukumiņam ar nobružātu dēļu grīdu. Esekss drūmi paskatījās uz lielu gleznu, kurā bija attēlota kuģa bojāeja, bet, līdzko viņi iegriezās gaitenī, glezna, par laimi, nozuda skatienam. Viņi iegāja ar tepiķi izklātā istabā. Ko;rins ar mājienu uzaicināja viņus apsēsties uz apdiluša ādas dīvāna netālu no podiņu krāsns. Kad viņi bija apsēdušies, Korins paņēma no galda krievu papirosu kārbiņu un piedāvāja tos viesiem. Esekss paņēma vienu, saspieda kartona iemutim galu un aizsmēķēja no Korina piedāvātā sērkociņa.

— Mēs ar nožēlu uzzinājām par jūsu lidmašīnas avāriju, —- gurdi sacīja Korins.

— Kā redzat, esam dzīvi un veseli. — Esekss joprojām gaidīja, ka Korins nosauks savu amatu, un mēģināja uz-

minēt, kurā ministrijas noda|ā viņi atrodas. Skatoties uz vecajām, nevienādajām mēbelēm, raibo tepiķi un blāvajām gleznām, tas nebija iespējams.

— Misters Sučkovs tūliņ būs klāt.

— Kas ir misters Sučkovs? — jautāja Esekss.

— Viņš ir šīs daļas vadītājs.

— Tā ir Rietumeiropas daļa?

— Nē. Mēs esam mistera Molotova sekretariāta daļa. — Korins nepateica, tieši kāda daļa.

— Saprotu. — Esekss mēģināja saskatīt Korinā proletāriskas iezīmes, bet Korins vairāk atgādināja neveselu profesoru nekā strādnieku.

Korins vēroja angļus.

— Ceru, ka misters Sučkovs rūpēsies par jums, kamēr būsit te. Viņš strādā mūsu Irānas nodaļā.

— A-āl — atviegloti novilka Esekss.

Korins sēdēja nekustīgi un klusēdams gaidīja, kad ieradīsies Sučkovs. Makgregors saprata, ka Korins kritiski aplūko viņus, tāpat kā viņi bija pētījuši Korinu. Makgregors prata klusēt, turpretī Esekss jutās neomulīgi. Par laimi, ilgi nebija jāgaida. Ienāca Sučkovs; varēja redzēt, ka viņš tiešām ir steidzies.

— Lords Esekssl — viņš teica labā angļu valodā. — Prieks jūs redzēt sveiku un veselu. '

Sučkovs bija mazliet pilnīgs, īstenībā spēcīgs, melnīgsnējs, smaidigs neliela auguma jauns cilvēks ar nopietni sarauktu, tumšu pieri virs melnajām uzacīm.

Esekss piecēlās, un viņi sarokojās.

— Labdien, mister Sučkovl — Esekss stīvi teica,

Viņi apmainījās ar dažām laipnībām, domās novērtēdami viens otru. Pēc tam Sučkovs sasveicinājās ar Mak-gregoru, un Esekss, skatīdamies uz šiem abiem cilvēkiem, sajuta savu gadu nastu. Krievs nebija vecāks par Mak-gregoru, bet viņam bija atklātāka seja un viņā nevarēja nojaust Makgregora savaldību un piesardzību. Sučkovs bija zemnieks un gudrs cilvēks, bet Makgregors — intelektuāls kalnietis. Sučkovs neparko nevarēja izrunāt Makgregora uzvārdu, un beidzot viņš izrunāja to ar uzsvaru uz pēdējās zilbesfiftm gari stieptu otru r». Viņš teica, ka Gregors» esot līdzīgs krievu Grigorijam» un tādēļ vārda otrā daļa esot vieglāk izrunājama. Abi jautri iesmējās, un Esekss tēvišķi noskatījās uz viņiem. Sučkovs jautāja, vai viņi ir satikuši darbinieku, ko misters Molotovs aizsūtījis uz Anglijas vēstniecību.

— Kādu darbinieku? — jautāja Esekss.

— Pirms kāda laika misters Molotovs aizsūtīja cilvēku uz jūsu vēstniecību apjautāties par jūsu veselību un izteikt nožēlu sakarā ar notikušo avāriju.

— Droši vien mēs esam ceļā izmainījušies, — Esekss kā atvainodamies izpleta rokas.

— Tad viņam vēl jābūt tur, jūsu vēstniecībā.

— Mēs piezvanījām misteram Antonovam uz” protokolu da|u, bet viņš neko par mums nezināja, — teica Esekss.

— Tāpēc atbraucām paši. Mēs nebijām gaidījuši, ka misters Molotovs sūtīs kādu.

— Ak tā, biedram Antonovam... — Sučkovs kļuva nopietns. — Nē, es domāju, ka viņš neko nav zinājis par jums. — Sučkovs paliecās uz priekšu un pasmaidīja.

— Man gan vajadzēja zināt par jūsu atbraukšanu, tāpēc ka jūs bijāt visu norunājuši ar mūsu vēstniecību tieši Londonā, bet mēs netikām noformējuši to oficiāli ar protokolu daļas starpniecību. Tāpēc Antonovs nav vainojams, viņš neko nezināja par jums.

Makgregoram šis paskaidrojums likās līdz pēdējam sīkumam korekts, un viņš smaidīdams paskatījās uz Eseksu, lai redzētu, vai tas saprot situācijas komismu, bet Esekss klusēja.

— Man žēl, ka ir iznācis pārpratums, — Sučkovs turpināja, lai pārtrauktu klusumu.

— Neraizējieties par to, — steigšus ierunājās Esekss.

— Tā kā mūsu sākotnējie sagatavošanās darbi bija neoficiāli un mums nav arī noteiktas darba kārtības, mēs atļāvāmies neoficiāli ierasties paši. Vai jūs nenodotu manu sveicienu un visa laba vēlējumus misteram Mololovam?

— Noteikti.

— Mēs, protams, gribētu personiski apliecināt savu cieņu misteram Molotovam.

— Protams.

— Un, gluži dabiski, mēs gribētu pēc iespējas ātrāk sākt sarunas.

Sučkovs pamāja ar galvu.

Esekss gaidīja, ka viņš teiks kaut ko par Molotovu — ka Molotova nav vai ka Molotovs grib viņus redzēt, vai ka Molotovs pieņems viņus šodien vai rīt. Bet Sučkovs tikai smaidīja un nebilda ne vārda. Esekss sāka piktoties un mazliet mainīja toni.

— Varbyj jūsu misters Molotovs negaidīja, ka mēs ieradīsimies Maskavā tik ātri.

— Es domāju, ka viņš gaidīja jūs un par negadījumu ar jūsu lidmašīnu jau nu zināja noteikti.

— Tātad mēs neesam ieradušies Maskavā bez brīdinā-, juma, — daudznozīmīgi teica Esekss.

— Nē, lord Eseks, neesat. — Sučkovs sakārtoja no žaketes apakšas izlīdušo mīksto apkaklīti un izšņauca paresno degunu baltā kabatlakatā. — Redzu, ka jūs gribat jo ātrāk ķerties pie lietas, — viņš teica. —' Jūs esat līdzīgi krieviem.

— Jā, — atbildēja Esekss. — Svarīgi jautājumi ir jārisina bez vilcināšanās. — Viņš ar interesi skatījās uz Sučkova balto kabatlakatu, jo nebija cerējis ieraudzīt te tik baltu mutautu, pie tam ar cauro vīli.

Sučkovs turpināja lēnā garā un bez kādiem mājieniem salīdzināt krievus ar angļiem.

— Manuprāt, mums, krieviem, un jums, angļiem, ir daudz kopīga, kaut vai vēstures uztverē. Mans draugs misters Korins ir vēsturnieks, un mēs par to esam sprieduši.

Korins klusuciešot pamāja ar galvu.

— Es Anglijā neesmu bijis, — Sučkovs turpināja, — bet esmu saticis daudz angļu Irānā. Ar misteru Miggregoru gan man neizdevās tur satikties. — Tas jau bija mājiens.

— Mēs būtu varējuši satikties, — piezīmēja Makgre- ' , gors.

— Nē, — nopietni atbildēja Sučkovs. — Manuprāt, jūs taču 1940. gadā aizbraucāt no turienes.

— Jā. — Makgregors bija pārsteigts, ka Sučkovs kaut ko zina par viņu.

— Es aizbraucu uz Irānu mazliet vēlāk.

— Ak tā? — Makgregors iepleta pelēkās acis.

— Turklāt jūs bijāt dienvidos, bet es galvenokārt ziemeļos.

— Kā jūs to visu zināt? — pavisam nediplomātiski jautāja Makgregors.

— Jūsu vārds, mister Miggregor, Irānā ir ļoti labi pazīstams, pateicoties jūsu tēvam. Es domāju, ka mūsu zinātniskajos arhīvos glabājas visi jūsu'tēva publicētie darbi ģeoloģijā. Zinu, ka mūsu ģeologi ļoti augstu vērtē viņa pētījumus šajā jomā un mūsu inženieri Irānas ziemeļos, kad tur bija ievests mūsu karaspēks, izmantoja viņa kartes. Man personiski ir viņa paša zīmēts Demavenda dienvidu nogāzes uzmetums, un es vienmēr esmu uzskatījis jūsu tēvu ne vien par izcilu ģeologu, bet arī par

|oti labu ģeogrāfu un mākslinieku. Pie mums viņu varbūfl ciena ne mazāk kā Anglijā.

. Makgregors bija patīkami pārsteigts, ka te vispār kāds ir dzirdējis par viņa tēva darbu Irānā. Līdz šim vienīgo reizi viņš bija redzējis tēva pētījumus pieminētus Karaliskās koledžas bibliotēkā, kur Makgregora darbs fizio-grāfijā bija uzrādīts kā palīgliteratūra, un ari tad tas nebija nekas vairāk kā šauri specifisks apcerējums. Sājā jomā viņa tēvs laiku pa laikam gan izpelnījās atzinību, tomēr reti kāds atsaucās uz viņa daudzajām Irānas ģeoloģiskajām kartēm, kaut arī bibliotēkā šos darbus apvienoja vienkāršais nosaukums Irānas ģeoloģija». Soš viņa tēva darbus varēja uzskatīt gandrīz vai par klasiskiem. Makgregors nekad nebija varējis saprast, kāpēc tie nav izpelnījušies lielāku atzinību, īpaši tāpēc, ka aptvēra tik plašu problēmu loku — no Zagrosas reljefa pētījumiem līdz speciāliem darbiem Dienviddemavenda petroloģijā, kuru tapšanas laikā ari bija zīmēts Sučkovam piederošais uzmetums. Tikšanās ar kādu, kas dzirdējis par viņa tēvu, ļoti iepriecināja Makgregoru, un šī iepazīšanās viņam bija patīkams sākums.

— Vai jūs esat ģeologs? — jautāja Makgregors.

— Nē. — Sučkovs acīmredzot bija gaidījis šo jautājumu. — Pēc izglītības esmu kalnrūpniecības inženieris, bet kara laikā mainīju specialitāti. Es domāju, ka jūs, mister Miggregor, esat ģeologs — tāpat kā jūsu tēvs.

— Diemžēl karš visu izjauca, — teica Makgregors.

— Un jūs esat nolēmis palikt diplomātiskajā dienestā?

— Nedomāju vis.

Sučkovs pamāja ar galvu.

— Zinātnes dod vairāk apmierinājuma, — viņš sacīja, — bet es domāju, ka ari diplomātijai ir vajadzīgi tādi cilvēki kā mēs abi — cilvēki, kas mazliet iemācījušies būt objektīvi.

Sučkovs smaidīdams skatījās te uz Makgregoru, te uz Eseksu.

Eseksam bija gana šo sarunu.

— Misters Makgregors ir viens no mūsu perspektīvajiem jaunajiem speciālistiem Irānas jautājumos, mister Sučkov. Vai piekrītat, ka viņš ir tieši piemērots šim darbam un ka mēs esam darījuši pareizi, paņemdami viņu līdzi?

— Tā ir liela veiksme, ka jums ir cilvēks, kas tik labi pazīst Irānu kā misters Miggregors, — Sučkovs sacīja

un turpināja, vērsdamies pie Makgregora: — Cilvēks, kas pazīst šo valsti, saskatīs Padomju Savienības politiku Irānā pareizā gaismā un izpratīs to.

— Tādā gadījumā jūs uzskatīsit, ka esmu rīkojies pareizi, paņemdams līdzi Makgregoru.

— Cerēsim, — atteica Sučkovs.

— Bet varbūt mēs tomēr varam satikt misteru Molo-tovu? — ieminējās Esekss.

— Diemžēl patlaban viņa nav Maskavā, — atbildēja Sučkovs. — Viņš ir aizbraucis mazliet atpūsties pēc saspringtā darba Maskavas konferences laikā, bet rit vai dienu pirms Jaungada viņš varētu būt atpakaļ.

Esekss nolēma vairs nezaudēt laiku.

— Mums bija ļoti patīkami iepazīties ar jums, mister Sučkov, un arī ar jums, mister Korin, un, lūdzu, pasakiet misteram Molotovam, ka mums būs prieks tikties ar viņu, līdzko viņš atgriezīsies.

— Mēs visu nokārtosim un darīsim jums zināmu, — apsolīja Sučkovs.

Esekss nosprieda, ka viņam ir veicies.

— Tātad mēs drīz saņemsim ziņu no jums?

— Jā. Līdzko būšu saņēmis ziņu no mistera Molotova.

— Labi. — Esekss stāvēja pie kamīna plaukta, uz kura starp diviem marmora balstiņiem bija noliktas vairākas angļu grāmatas. Viņš paņēma vienu no tām. — Vai drīkstu uz laiku paņemt šo grāmatu? — Tā bija Harolda Nikolsona Kā tapa miers 1919. gadā». — Man nav bijis izdevības to izlasīt, un es labprāt atsauktu atmiņā kādreiz Parīzē pavadītās dienas.

Nūja, jūs taču bijāt angļu delegācijas loceklis, — teica Korins.

— Toreiz es biju daudz jaunāks, mister Korin. Tātad es drīkstu paņemt grāmatu?

— Lūdzu, — vēsi teica Korins. — Mēs tieši tulkojam šo grāmatu krievu valodā. Tā šo to ceļ gaismā.

Esekss bija pārsteigts.

— Jūs publicējat to nesaīsinātu? — viņam gluži neviļus paspruka jautājums.

— Visā pilnībā.

— Tad es apsveicu jūs, — teica Esekss.

Viņš steigšus paspieda Korinam roku, jo viņam nepatika slimīgi cilvēki. Sučkovs pavadīja viņu līdz durvīm, tad lejā pa kāpnēm un garām dežurantam. Esekss nekad

65

S - 1304

nevienu neaizmirsa un, ejot garām dežurantam, pameta viņam ar galvu un pateica uz redzēšanos» un paldies». Sučkovs negāja ārā uz trotuāra, bet pats atvēra viņiem durvis uz priekštelpu.

— Visu labu, Sučkov! — sarokojoties teica Esekss. — Mēs, protams, vēl redzēsimies, un es ceru, ka tas būs drīz. Jūsu grāmatu es neizlaidīšu no rokām.

— Visu labu, lord Eseks! — Sučkovs atņēma. — Es darīšu jums zināmu.

Makgregors, mirkli svārstījies, pajautāja Sučkovam par profesoru Oņeginu.

— Viņš ir viens no jūsu ģeologiem, — Makgregors paskaidroja. — Es gribētu tikties ar viņu, ja iespējams. Kā to varētu nokārtot?

— Profesors Oņegins?

— Profesors Aleksandrs Oņegins, — Makgregors atkārtoja.

— Pamēģināšu nokārtot to, mister Miggregor.

Varēja redzēt, ka Sučkovs apsola to, būdams draudzīgi

noskaņots pret Makgregoru, un viņi ilgi spieda viens otram roku, kamēr Esekss caur priekštelpu izgāja uz ielas. Esekss un Makgregors iekāpa gaidošajā rolroisā un pievakares krēslā brauca atpakaļ uz vēstniecību.

Melbijs izdzirdēja abus ienākam un nokāpa lejā vestibilā, kur viņi pašlaik pakāra smagos mēteļus.

— Esiet tik laipns, lord Eseks, uznāciet pie sera Frān-sisa, — Melbijs uzaicināja. — Tur jūs gaida kāds krievs no Ārlietu ministrijas.

Atļauju neprasījis, Makgregors gāja līdzi Eseksam uz Dreika kabinetu. Krievs, kas izskatījās ļoti oficiāls, gaidīja kopā ar pacietību zaudējušo Dreiku. Apmeklētājs piecēlās, Molotova vārdā oficiāli izteica nožēlu par avāriju un apsveica viņus ar ierašanos Maskavā. Esekss paspieda krievam roku, un tas izgāja. Esekss smagi apsēdās uz dīvāna un uzcēla kājas augstāk.

— Tas ir pirmais gadījums, kad viņi atsūta cilvēku ar šādu uzdevumu. — Dreika pārsteigums bija lielāks nekā viņa ziņkāre par to, kā Eseksam izdevusies vizīte Ārlietu ministrijā. — Nekad nav droši zināms, kas viņiem var ienākt prātā.

— Jūs, Frānsis, izturaties pret šiem cilvēkiem pārāk nopietni, — jautri teica Esekss.

— Jūs, protams, taisnā ceļā iegājāt Molotova kabinetā. — Arī Dreikam humors nebija gluži svešs.

— Daudz netrūka, — attrauca Esekss, — Mūs pieņēma un apsveica kāds džentlmenis, vārdā Sučkovs.

— Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

— Viņš ir Molotova speciālists Irānas jautājumos, vai kaut kas tamlīdzīgs.

— Vai viņi zināja par jums?

—'Jā. Viņi nosprieduši, ka mēs runāsim tieši ar Molotovu, un it kā tieši tāpēc jūsu draugs Antonovs neko nezināja par mani. Vai tā ir atrunāšanās?

— Protams, kā gan citādi! Mēs esam vēstniecība, un mūsu oficiālie kontakti tiek kārtoti ar Antonova starpniecību. Šeit nav pieņemts tieši sazināties ar Molotova sekretariātu. Mēs pat nezinām viņa telefona numuru.

— Nu, bet es jau tieši saistījos ar Molotova sekretariātu, — miermīlīgi teica Esekss, — tā ka arī jums ir iespēja turpmāk izmantot šo ceļu. Derētu jums pašam kādu reizi aizstaigāt uz turieni, Frānsis, Tas viņiem nāk par labu,

—i’ Vai norunājāt tikšanos ar Molotovu?

— Grūti pateikt, — atbildēja Esekss. — Viņš it kā esot ārpus pilsētas.

— Kas to lai zina, cik ilgi viņi vilks garumāl — noteica frreiks.

— Es ne|aušu viņiem vilkt garumā. Esekss neatņemdamies skatījās uz Makgregoru. — Ļoti labu iespaidu uz viņiem atstāja Makgregors, — viņš teica Dreikam. — Krjgvi zina visu par viņa tēvu un uzskata to par mūsu veiķsrjļi, ka mūsu diplomātiskajā dienestā ir tāds cilvēks un ka esmu paņēmis viņu līdzi uz Maskavu. — Esekss runāja tēvišķa tonī, bet klusībā domāja, ka viņam patiešām ir veicies ar Makgregoru: šis cilvēks jau bija leman-tojiŠ cieņu krievu acīs. Esekss varēja iedarboties uz krieviem ar Makgregora starpniecību un bija gatavs to atzīt. No šī jaunā cilvēka varēj§ iznākt tieši tāds starpnieks, kāds Eseksam vajadzīgs, ja vien izdotos kaut cik pārliecināt viņu. Šķita, ka Makgregors pamazām kļūst rāmāks, taču joprojām izlikās, ka misijas būtība uz viņu neattiecas. Pie tā bija vainojamas viņa dīvainās idejas. Taču svešas idejas nekad nebija sagādājušas Eseksam raizes. Viņš zināja, ka cilvēks visādā ziņā var pārvērsties, ja kaut vai uz isu brīdi ir ziedojis sevi diplomātiskajam darbam. Makgregoru bija grūti pielauzt, tomēr tas bija iespējams, un Esekss saprata, ka uz šīm domām viņu uzvedinājis Sučkovs. Tas nāca īstajā reizē.

s

67

— Makgregor, — viņš iesāka, — vai jūs neizlasītu priekšlikumu uzmetumu, ko es šodien nodiktēju mis Vil-jamsai, un pēc tam ļoti uzmanīgi neizlasītu visas mūsu instrukcijas? Rūpīgāk iedziļinieties mūsu misijas būtībā, nolūkos un mērķos — un, ja iespējams, drīzāk. Jums var iznākt pašam sastapties ar Sučkovu, lai apspriestu dažas detaļas. Es nonākšu lejā pēc pusdienām.

— Jūs nu gan riskējat, — teica Dreiks, kad Makgre-gors bija izgājis.

— Ar Makgregoru? — Esekss apgūlās uz dīvāna.

— Jā.

— Makgregors ir uz goda, — teica Esekss. — Ar viņu tikai mazliet jaaprunājas.

Dreiks neko neatbildēja.

Esekss miegaini turpināja:

— Ja Molotovs līdz rītvakaram neparādīsies, es zvanīšu pašam Staļinam. Negribas to darīt, taču man ir jāsteidzas — un es nedomāju gaidīt Molotovu. Janvāra vidū man jābūt atpakaļ Londonā, un krieviem pašiem nāktu par labu, ja viņi saprastu, ka situācija kļūst viņiem nelāga ne vien Irānā, bet itin visur. Jā, ja ar Molotovu nekas neiznāks, es tikšos ar Staļinu.

4. nodaļa

Lords Esekss sacīja Makgregoram, ka Sučkovs atstājis uz viņu labu iespaidu, un Makgregors piemetināja, ka arī viņam paticis plecīgais krievs.

— Ja neskaita kādu zinātnieku Abadanā, — teica Makgregors, — man ne reizi nav gadījies sastapt cilvēku, kas būtu dzirdējis par mana tēva darbu.

— Tad tāpēc viņš atstāja uz jums labu iespaidu? — Esekss nosmējās.

— Nē. Man viņš vienkārši iepatikās, — atteica Makgregors. — Bet tas ir savādi, ka cilvēks nomainījis savu kalnrūpniecības inženiera specialitāti.

— Tādas maiņas notiek, — sacīja Esekss. — Jūs taču esat izdarījis to pašu.

— Ne uz visiem laikiem, — atbildēja Makgregors.

— Es jūsu vietā, Mak, mazlietiņ padomātu, — sacīja Esekss. — Zināt, tomēr ir sava daļa patiesības Sučkova neveiklajā jokā par to, ka diplomātijai vajadzīgi cilvēki,

kuriem zinātne iemācījusi objektivitāti. Mums vajadzīgi tādi cilvēki kā jūs, kas skatās uz faktiem aukstasinīgāk, nekā es, iesīkstējis diplomāts. Mēs, diplomāti, pārāk stipri tiecamies meklēt tieši mūsu diplomātijas vajadzī-, bām atbilstošus faktus, vai tā nav?

— Jūs esat vienīgais man pazīstamais diplomāts, tāpēc es nevaru spriest, — Makgregors pateica to bez kāda blakusnodoma, ar smaidu lūkodamies uz Eseksu.

Tā bija viena no daudzajām sarunām pēc vakarējās tikšanās ar Sučkovu. Visu dienu viņi bija cītīgi strādājuši, pārtraukdami darbu, 'lai katrs atsevišķi paēstu, un gaidījuši zvanu no Molotova.

Bija 1945. gada pēdējā diena, un ilgāk Esekss vairs nevarēja gaidīt. Tuvojās vakars, bet Molotovs aizvien vēl nebija piezvanījis. Sagatavošanas darbs bija pabeigts. Līdz sarunu sākumam nekas liels vairs nebija darāms, un pat Makgregoram sāka zust pacietība. Lai gan — viņam gluži labi patika sēdēt krēslainajā istabā uz galda un tērzēt ar Eseksu, kas, novilcis zābakus, sēdēja pie kamīna un turēja kājas uz režģiem.

Eseksam patika Makgregora savaldīgais, bet savdabīgais humors.

— Jūs pats kļūstat līdzīgs diplomātam, — Esekss teica.

— Jūsu spriedumi varētu būt vispārīgāki un mazliet kritiskāki. Ja gribat kritiski vērtēt moderno diplomātiju, Mak-gregor, kādi, pēc jūsu domām, būtu tās trūkumi?

— Manuprāt, vienkāršu faktu nezināšana, — padomājis atbildēja Makgregors.

— Un tas ir viss?

— Es par to maz esmu domājis, — teica Makgregors,

— bet šķiet, ka diplomātija parasti rūpējas par katras tautas vajadzībām, nevis aplūko visas valstis to savstarpējās attiecībās. Jebkurā zinātnes nozarē cilvēks ātri vien pārliecinās, ka visas parādības ir savstarpēji saistītas un savstarpēji atkarīgas, turpretī diplomātija acīmredzot pamatojas uz principu, ka katra valsts ir par sevi ūn cīnās par savu tiesu.

— Pareizi, — piekrita Esekss. — Taču diplomātija ir māksla, nevis zinātne. To pavisam viegli saprast, ja ņem vērā, ka katrai valstij jāizmanto diplomātija savu interešu nodrošināšanai tāpat kā karš sevis aizsardzībai.

— Pašaizsardzībai? — iejautājās Makgregors.

Galvenokārt. '

— Ne tādēļ vien, — iebilda Makgregors.

' — Kādēļ vēl?

— Me tādēļ mēs esam aizstāvējušies, lai atgrieztos pie tā, kas bijis. Mēs negribam atdzīvināt visas tās problēmas,

' kas noveda pie kara, tāpēc ka tas neizbēgami ieraus mūs jaunā karā.

— Diemžēl, Makgregor, diplomātija ir ne tikai miera nostiprināšanas līdzeklis. Dažreiz tai jākalpc par kara izraisīšanas līdzekli.

— Sājā ziņā es jums nepiekrītu, — teica Makgregors.

— Jūs gribat mieru par katru cenu?

— Nē, — sacīja Makgregor?, — man tas vispār nekad nav paticis, un es biju priecīgs, ka mēs karojam, bet es '‘domāju, ka diplomātijas uzdevums, jo sevišķi tagad, ir 1 panākt saprašanos un sadarbību, lai darītu galu kariem.

— Kāpēc tieši tagad? Vai kaut kas ir mainījies?

— Vēl viens karš — un mums visiem būs beigas, visiem.

— Arī jūsu domas nodarbina šīs blēņas par atomiem! — i pārmeta Esekss.

Par to der padomāt.

— Man jau apnicis klausīties par to, — nopūzdamies teica Esekss. — Atombumba ir labs diplomātisks ierocis, bet tās dēļ nav vērts klaigāt par mieru. Ieroči vienmēr ir bijuši drausmīgi.

— Ne tādi kā šis, — attrauca. Makgregors.

— Var jau būt, bet diezin vai mēs esam atbildīgi par to, Makgregor. Katrs no mums ir ieinteresēts pēc iespējas Jabāk aizstāvēt un nodrošināt savas nacionālās intereses, :un, ja šim nolūkam ir vajadzīgas atombumbas, tad mums jāskatās faktiem tieši acīs. Nācijas nevar pastāvēt citādi kā tikai uz savtīguma pamatiem, un. neviena starptautiska organizācija nestādīs vispārējo labumu augstāk par savām interesēm. Mūsu draugi Apvienotajās Nācijās mēģina to panākt, bet diezin vai viņiem kaut kas iznāks.

— Šķiet, viņiem veicas gluži labi, — iebilda Makgregors.

Esekss pasmaidīja.

— Tieši pirms izbraukšanas no Londonas es pusdienoju kopā ar kādu ļoti asprātīgu puisi no amerikāņu delegācijas, un viņš bija veikli pārfrāzējis slaveno Klauzēvica āforismu: Diplomātija ir kara turpināšana ar citiem līdzekļiem.» Lūk, kādas ir jūsu Apvienotās Nācijas, mans mīļais.

Л : ' v

— Pašreiz tā varbūt arī ir, — Makgregors teica, skatīdamies uz liesmojošajām Kremļa torņu zvaigznēm,

— bet agri vai vēlu viņiem būs jārada kāda organizācija, kas neļautu mums visiem karot. Tas ir grūti, tomēr iespē-' jami.

— Tas būs atkarīgs no tādiem cilvēkiem kā jūs. — - Esekss zināja, kad jāizbeidz strīds un kad jāskar perso-^ nīgā stīga .cilvēkā. — Nevienai organizācijai nav ko ce-:

rēt uz panākumiem, kamēr pie darba neķersies un to pienācīgi neievirzīs tādi jauni un objektīvi cilvfki kā jūs,» Laiks jums, izglītotajiem jauņiešiem, piedalīties šo problēmu, piemēram, kaut vai Irānas problēmas, risināšanā.

Jusu uzdevums ir gādāt, l§j tjj ļlktņ pienācīgi atrisināta.

Vai nejūtat, ka tas ir jūsu pienākums, Makgregor?

— Ne gluži, — atbildēja Makgregors,

— Vai tad jūs neredzat, ka šis strīds par Irānu ir vitāli svarīgs mums?

— Nē, neredzu.

E?eksš pakustināja virs gruzdošajām oglēm pirkstu? zīda zeķēs un pacietīgi turpināja nodarboties ar Mak-j gregoru.

— Ko tad jUs redzat, Makgregor? Nebaidieties Iztelk-ļ ties kritiski. Man tiešām ļoti gribas uzzināt jūsu nostāju,' jo tam varētu "būt diezgan svarīga nozīme mūsu lomas labakā izpratnē. Cik nomanu, tad jums vispār nav pa prātam mūsu nodoms runāt ar krieviem par Irāņu.

— Es uzskatu, ka mums jāatstāj šī valsts mierā uņ,. jāļauj irāņiem pašiem kārtot savas lietas, — teica Makgregors. — Nezinu, kā tas viņiem izdosies, bet visiem ir jāaiziet no turienes, ļai netraucētu, Nav nek^s jēgas pārliecināt krievus, Ы iet Srā no Irānas, ja tur paļiekain mēs, tāpēc Ц rņēs vienkārši nomainītu krievu ietekmi ziemeļos ar savu ietekmi, un arī tas nav nekas labs. Es nudien nesaprotu, kas mums ir devis tiesības apspriest ar kādu Irānas jautājumu.

— Tādas tiesības mums ir devusi okupācija, — pacietīgi skaidroja Esekss. — Ar tādām pašām okupācijas tie-, sībām mēs rīkojamies Vācijā, Itālijā un Japānā. Mums jānodibina likumība, kārtība un angļiem draudzīga vara,' lai justos droši.

— Kāpēc tad mums Irānā ir darīšana ar tiem pašiem cilvēkiem, kuri cīnījās pret mums un kara laikā bija vāciešu pusē?

— Neviens no šiem cilvēkiem nav valdības loceklis.

— Nav gan, bet mēs cenšamies iedabūt viņus valdībā un sūtām uz Azerbaidžāņu. Seši no gubernatoriem un ģenerāliem, kurus krievi izsvieda no ziemeļu provincēm, bija vāciskas orientācijas, bet tagad mēs pieprasām, lai krievi četrus no viņiem ņem atpakaļ Azerbaidžānā.

— Vai viņi ir mūsu sarakstā?

— Jā.

— Tad izsvītrojiet viņus. Tādi cilvēki mums nav vajadzīgi.

— Nelaime tā, ka mums ir ļoti daudz tādu un ne tikai Azerbaidžānā. Mēs, piemēram, nupat piešķīrām kādam zellim Teherānā atļauju iespiest avīzi. Visi zināja, ka viņš saņēmis no vāciešiem naudu par propagandu, un īstenībā viņš gatavojas izdot avīzi par līdzekļiem, kas kara laikā saņemti no vāciešiem.

— Vai jūs to noteikti zināt?

— Protams.

— Vai jūs esat pastāstījis to kādam Indijas lietu ministrijā?

— Esmu stāstījis vairākkārt.

— Un viņi neko nedarīja?

— Galīgi neko. — Makgregors norausās no galda.

— Bet tas ir tikai viens mazsvarīgs piemērs, — viņš teica.

— Tā mēs rīkojamies visā Irānā. Mēs mazpamazām padarām vissliktākos cilvēkus par saviem labākajiem draugiem, tāpēc ka mūs apsēdusi doma par katru cenu tikt vaļā no krieviem.

— Ko citu mēs varam darīt kā tikt vaļā no viņiem? — jautāja Esekss.

— Nezinu, — atsaucās Makgregors, — bet labāk lai tur būtu krievi nekā dažs no tiem, ar kuriem mums ir darīšana.

— Vai jums nešķiet, ka tā ir pārāk šaura lokāla problēma salīdzinājumā ar to, kas nopietni skar Britu impē-jas intereses un drošību? — Esekss aizdedzināja pīpi, un sērkociņa liesma uz brīdi apgaismoja istabu.

— Var jau būt, — atteica Makgregors.

— Vai jūs uzskatāt, ka jūsu nostāja ir pareiza? — Sērkociņš nodzisa.

Makgregoram nepatika jautājums, bet, tā kā Eseksa seju tumsā nevarēja saredzēt, nebija svarīgi, ko atbildēt.

— Es zinu, ka mums jāsatur kopā impērija, — viņš teica, — bet ne ar tādām metodēm, kādas mēs lietojam

Irānā. — Viņš pavīpsnāja. — Es tā runāju laikam tāpēc, ka Irānā esmu vairāk irānis nekā anglis.

Eseksam patika atbilde.

— Saprotu, ko jūs ar to domājat, — viņš laipni ierunājās. — Es diemžēl vienmēr esmu bijis anglis. Es ari vienmēr būšu anglis, un man ir grūti just līdzi kādai zemei, izņemot savējo. Gribētos, lai jūs vairāk pastāstītu man par Irānu, Makgregor, jo var redzēt, ka jūs mīlat šo zemi, un es vienmēr vēlos ieklausīties jebkura godīga cilvēka apsvērumos. Man Irāna ir sveša zeme, es nekad neesmu tur bijis un neko nezinu par to, tā ka jūs vienīgais varat sniegt man īstu izpratni par šo zemi. Vienmēr uzticiet man savas domas, jo es gribu redzēt, kādu jūs iztēlojaties mūsu uzdevumu te, Maskavā. — Esekss nojauta, ka ir ietekmējis pareizajā virzienā. — Un, protams, — viņš jautri un draudzīgi piebilda, — es ļoti vēlos, lai jūs pēc iespējas vairāk piedalītos mūsu sarunās. Ja mums būs darīšana ar Sučkovu, viņu es atstāšu galvenokārt jūsu ziņā.

— Un kas man būs jādara?

Tagad Makgregors sēdēja pie kamīna pretī Eseksam, pārlicis kāju pār zemā dīvāna galu.

— Nu, dažreiz jums būs jāvada sarunas vai, teiksim, jāvienojas par detaļām lēmumos, kuri var būt pieņemami tiklab Mololovam, kā man.

— Vai man būs jāpieņem lēmumi?

— Dažreiz būs jāpieņem, — Esekss apstiprināja.

Makgregors piemiedza zaļganpelēko aci un paplūkāja

ausi.

— Šaubos, vai esmu tam piemērots, — viņš teica. — Es maz ko zinu par mūsu politiskajām prasībām.

— Tur nav nekā sarežģīta, — mierināja Esekss. — Kad sapratīsit mūsu misijas būtību, jūs pavisam viegli iejutī-sities šajā darbā.

Makgregoram nepavisam negribējās iejusties šajā darbā, taču viņš uzskatīja par labāku pat te, intīmi tumšajā istabā, paturēt šo domu pie sevis. Kādu brīdi viņam tomēr likās, ka derētu būt drusku pieļāvīgākam. Makgregors noprata, ka nebūtu nemaz tik slikti parunāt ar Sučkovu par Irānu, lai arī kādi būtu Eseksa nodomi. Un, ja izdotos ietekmēt pašu Eseksu, visa viņu misija iegrieztos citādā gultnē. Vismaz pamēģināt bija vērts, un Makgregors nolēma katrā izdevīgā gadījumā norādīt Eseksam uz viņa kļūdām.

Istabā bija iemājojis vakara klusums, un Makgregors redzēja sarkanos Kremļa zvaigžņu atspulgus uz nopu tējušas lakotās gleznas, kas karājās virs kamīna. Esekss bija prātīgi izdomājis pasēdēt tā tumsā. Bija tīkami un klusi, un, pateicoties Eseksa dabiskumam, tas nelikās nekas neparasts.

— Acīmredzot šodien Molotovs mūs neizsauks — ierunājās Esekss.

— Es arī tā domāju, —> piekrita Makgregors. >-' Ko tad Jūs iesāksit?

— Brītiņu padomāšu.

— Vai mums noteikti jārunā ar Molotovu?

— Vislabāk ar Molotovu, — teica Esekss.

— Bet kā ar Staļinu?

— Laikam gan būtu grūti tikt klāt Staļinam, apejot Molotovu.

— Vai tā ir arī citur?

— Nē jau. Citur vajag tikai piezvanīt pa telefonu, bet Vašingtonā, piemēram, ir vēl vienkāršāk. Jebkurš no mūsu vēstniecības pārstāvjiem var iegriezties pie valsts sekretāra gandrīz vai katrā laikā un, goda vārds, izlemt uz vietas jebkuru jautājumu.

— Jā, bet mēs ar amerikāņiem daudz nestrīdamies, — piezīmēja Makgregors.

— Tiesa, — Esekss piekrita, — mēs esam dabiski sabiedrotie. Un tā ir laime, jo tikai mūsu apvienotie pūliņi var apturēt krievus. Amerika pašlaik ir vienīgā valsts, kurai pietiek_ spēka stāties pretī krieviem, un mēs paļaujamies uz tās atbalstu savā ārpolitikā Eiropā un Vidējos Austrumos. Protams, par velti jenkiji nepalīdzēs, Mak-gregor, par to mēs pārliecināmies Vidējos Austrumos. Viņi nupat ir ieguvuši naftas monopolkoncesiju Saūda Arā-bijā, un tagad viņiem Vidējos Austrumos ir lielāki naftas resursi nekā mums. Tāpēc mūsu uzdevums Irānā ir divtik nozīmīgs, jo amerikāņi mēģinās izspiest mūs Vidējos Austrumos no visurienes, kur mūsu ietekme būs vājinājusies. Bet, lai būtu kā būdams, mēs esam savstarpēji ieinteresēti neielaist Vidējos Austrumos krievus. Un šajā gadījumā mēs vienmēr varam paļauties uz amerikāņu atbalstu. — Esekss klusiņām iesmējās. — Patiesībā amerikāņi ir noskaņoti pret krieviem vēl vairāk nekā mēs, jo viņiem vispirms jāatspiež atpakaļ krievi un tikai pēc tam inēs. Bet man amerikāņi patīk. Ar viņiem es varu parunāt un pasmieties, viņus es saprotu un zinu, kā ar viņiem jāapie-

tas. Krievi ir pārāk viegli sakaitināmi un nepiekāpīgi, un Ir sasodīti grūti kaut ko sarunāt ar viņiem, īpaši, kad viņi ir savās mājās. Kādi viņi jums likās Irānā, Makgregor? Tikpat despotiski? Tikpat nepieejami?

— Es neatceros, ka būtu redzējis padomju cilvēkus Irānā, — atbildēja Makgregors. — Tur bija daudz balto emigrantu, un tie bija diezgan nelaimīgi cilvēki: atgriezties dzimtenē viņi negribēja, bet ari Irānā viņiem nepatika. Vairums no viņiem kara laikā atgriezās mājās, galvenokārt tie, kas nāca no Kaukāza un Padomju Armēnijas. Man šķiet, viņi nožēloja, ka atstājuši dzimteni, lai arī ko viņi domāja par krievu valdību.

— Cilvēkam nekad nevajag atstāt savu dzimteni, — teica Esekss, — lai notiek kas notikdams. Ja viņš nav apmierināts ar to, kas notiek viņa zemē, viņam jāpaliek turpat un kaut kas jādara lietas labā, nevis jālaižas uz Ameriku vai Angliju, kā to darīja daudzi eiropieši kara laikā. Paldies dievam, angļu bēgļu šajā karā nebija.

— Vai tad mēs neevakuējām cilvēkus uz Ameriku un Kanādu? — jautāja Makgregors.

— Galvenokārt bērnus, bet es biju kategoriski pret to. Pie manis atnāca trūcīga, bet cēlsirdīga radiniece, mīloša māte, un lūdza mani nosūtīt trīs viņas puisēnus uz Kanādu, kamēr nav sākusies bombardēšana. Es pateicu viņai, ka, pēc manas saprašanas, pat pirmie angļu kolonisti Amerikā ir bijuši gļēvuļi, un pasūtīju viņu pie velna. Nesen dzirdēju, ka viņas bērni esot Kanādā un negribot braukt atpakaļ uz Angliju. Tagad no viņiem neiznāks ne labi kanādieši, ne labi angļi, bet būt reizē vieniem un otriem nav iespējams, vai ne?

— Jā, — Makgregors piekrita. — Būt reizē vieniem un otriem ir diezgan grūti.

Makgregors to labi zināja. Līdz septiņpadsmit gadu vecumam viņš nebija nedz redzējis Angliju, nedz ieguvis anglisku izglītību, jo viņa tēvs Irānā bija atturējies biedroties ar saviem tautiešiem, no kuriem lielākā daļa bijuši uz savu anglisko izcelsmi lepni ierēdņi, kas piekomandēti irāņu armijai vai vecajam šāham. Sie cilvēki skatījušies uz Makgregoriem kā uz dīvainu, savrupu, nesaprotamu skotu ģimeni ar zinātnisku noslieci: vecs vīrs ar jaunu un lēnprātīgu sieviņu un klusu, sevī noslēgušos dēlu, kas mācās nevis angļu, bet vietējā skolā un citās svešzemju mācību iestādēs. Kad Makgregors beidzot aizbrauca uz Londonu, lai iestātos Karaliskajā zinātņu koledžā, viņu

izklīda, un Makgregors un Esel visai vajīgā pozā: Esekss jopro režģa, bet Makgregora kāja nok Makgregors iztaisnoja kāju, izslējās un saglauda atpakaļ matus, bet Esekss īdzīgi palieca atpakaļ galvu un pajautāja mis Viljamsai, kas viņai vajadzīgs.

tur uzskatīja par ārzemnieku, un visus piecus mācību gadus viņš tā arī bija palicis kaut kas līdzīgs ārzemniekam. Daudz labāk nebija arī pēc atgriešanās Irānā, jo angļu-irāņu sabiedrības naftas atradnes tika uzskatītas par Anglijas provinci, kurai apkārt plešas versmojošs, kalnains tuksnesis. Dzīve tur bija pat angliskāka nekā Anglijā, un Makgregors nekad nebija tajā piedalījies.

Atvērās durvis, ienāca mis Viljamsa un iededzināja gaismu. Rublnsarkano atspulgu cauraustā tumsa acumirkli

(ss ieraudzīja viens otru ām turēja kājas uz siltā carājās pār dīvāna galu.

— Piedodiet, — viņa teica, — es nezināju, ka jūs esat te. Es atnesu BBC vakara biļetenu un vēstules, kuras jūs nodiktējāt.

Makgregors piecēlās un paņēma no viņas papīrus, cenzdamies izturēties pēc iespējas laipnāk, jo mis Viljamsa pietvīka un bija nometusi zemē vienu lapu. Viņš pacēla to, atvēra mis Viljamsai durvis, tad, atgriezies pie Eseksa, pasniedza tam vienu biļetena eksemplāru un vēstules, pats ar otru eksemplāru cienīgi apsēdās pie sava galda, lai izlasītu to, vēl aizvien būdams .nepiespiestās sarunas valdzinošajā iespaidā.

— Ohol — iesaucās Esekss. — Jūs lasāt Irānas vēstnieka ziņojumu?

— Jā. — Makgregors izlasīja BBC biļetenu līdz galam. >— Kā viņš zina, ka krievu karaspēks koncentrējas pie ziemeļu robežām, lai iebruktu Irānā? Mums tādu ziņu nav, bet es zinu, ka lielāko daļu informācijas par krieviem irāņi saņem no mums. Mums par to vispār nekas nav ziņots.

— Ak, viņš gluži vienkārši pārspīlē, — Esekss teica un iesmējās.

— Jā gan, bet viņa ziņojums ir oficiāls, — atsaucās Makgregors.

— Sasodītais muļķis, — nomurmināja Esekss. — Dažkārt tāds spiediens ir vajadzīgs, bet patlaban nav īstā reize. Labāk būtu, ja tic zeļļi nejauktos iekšā šajā lietā un atstātu to manā ziņā. Tā iznāk, kad piedalās amerikāņi. Viņi vienmēr pārspīlē.

— Kāpēc krieviem būtu jākoncentrē karaspēks pie ziemeļu robežām, ja viņi var ievest okupētajā Irānas zie-

meļu daļā tik daudz karaspēka, cik tik? Un kāds tam sakars ar amerikāņiem?

— Amerikāņiem patīk diplomātiskas rotaļas ar iebiedēšanu. Tā ir rupja metode. Man rādās, ka šis irānis, vienalga, kur — Londonā, Parīzē vai Vašingtonā —, ir iekritis tieši uz to. Bet neuztraucieties.

Makgregors Jutās tik aizkaitināts, ka nespēja mierīgi i nosēdēt, .un viņš nolēma iziet ārā.

— Vai es jums vairs neesmu vajadzīgs? —< viņš jautāja Eseksam.

_— Nē. Es laikam sazināšos ar amerikāņiem un parunāšu ar viņiem. Vēlāk gan ienāciet — norunāts?

Makgregors pamāja ar galvu.

— Šonakt, jādomā, notiks uguņošana sakarā ar Jauno gadu, — teica Esekss. — Acīmredzot šejieniešiem patīk uguņošanas, salūti un tamlīdzīgas lietas. Man vienmēr ir gribējies redzēt viņu salūtus. Šovakar varbūt redzēsim. Vai jūs kaut kur iesit?

— Vēl jūtos noguris, — atteica Makgregors. — Es laikam iešu agrāk gulēt.

— Es tāpat, kaut arī man, jādomā, būs jāaiziet pie amerikāņiem, — sacīja Esekss. — Esiet tik laipns, Mak, pasakiet mis Viljamsai, ka viņa var iet, un, ejot ārā, pie viena nodzēsiet gaismu.

Makgregors izpildīja lūgumu un atstāja Eseksu tumsā.

Mis Viljamsa mitējās klabināt rakstāmmašīnu un, uzmetusi ašu skatienu Makgrcgora maigajai ādai iun mierīgajiem vaibstiem, izjuta greizsirdību. Viņai patika Mak-gregora gudrā seja, un viņa nodomāja, ka tieši tādai jābūt īsta vīrieša sejai — rāmai, nedaudz noslēgtai un tomēr apņēmības pilnai.

— Ceru, ka ienākusi es jūs netraucēju, — viņa uzrunāja Makgregoru.

— Nē, — viņš atteica. — Mēs tāpat vien sēdējām pie' uguns.

— Man likās, ka lords Esekss ir neapmierināts ar manu ienākšanu.

— Viņam nāk miegs, — teica Makgregors un nobrīnījās, kāpēc jaunā sieviete tā sarkst. — Šovakar vairāk nekas nav darāms. Tā rādās, ka šodien Molotovs mūs neizsauks.

To gan viņš varēja man neteikt,» mis Viljamsa iepriecināta nodomāja,

— Es tikai pabeigšu šo vēstuli, — viņa teica. — Es nesteidzos. Vai jūs svinēsit Jauno gadu, mister Makgre-gor?

— Laikam gan ne. 4

— Mēs visi pulcējamies Britanskij sojuzņikā». Varbūt jūs ari atnāksit? — .Viņa atsvieda gaišo matu cirtu no piesarkušās sejas.

— Kur jūs pulcējaties? — viņš pārjautāja.

— Britanskij sojuzņikā. Tā ir avīze, ko mūsu Informācijas ministrija izdod te krieviem. Vai neesat dzirdējis par to?

— It kā būtu dzirdēts. _

— Tā patiesi ir vispopulārākā ārzemju avīze Krievijā, — teica mis Viljamsa. — Tirgū par vienu eksemplāru var dabūt sešas cigaretes vai desmit rubļu.

— Nebiju gan domājis, ka krievi ļautu ārzemniekiem te kaut ko i2dot.

— Krievi izdod avīzi Londonā, bet mēs te. Amerikāņi tāpat. Viņi sāk izdot krievu valodā lielu žurnālu ar krāsainām ilustrācijām, tādu kā Life», taču viņiem ir mēneša izdevums, bet mūsējais iznāk reizi nedēļā.

— Ko tad mēs rakstām? Stāstām krieviem par kanu?

— Tagad vairs ne, — atbildēja mis Viljamsa. — Lielāko tiesu par atjaunošanu, par parlamentu, par mūsu metodēm vai par karalisko ģimeni un impēriju. Es jums pagādāšu nākamo numuru.

— Labprāt palasīšu, — teica Makgregors.

Vai šovakar nāksit?

— Nedomāju vis, bet katrā ziņā paldies par uzaicinājumu. Man joprojām nāk miegs. Kad krievi sāks salūtu?.

— Droši vien pusnakti.

— Varbūt sagaidīšu arī.

— Laimīgu Jauno gadu! — novēlēja mis Viljamsa.

— Jums tāpat, — atbildēja Makgregors. — Arlabu-naldl

Viņš izgāja pa galvenajām durvīm un pāri apledojušajam vēstniecības pagalmam devās uz Melbija dzīvokli. Pusdienas Melbija sabiedrībā aizritēja pārāk klusi pat Makgregoram, un viņš bija priecīgs, kad Melbijs, pacienājis viņu ar konjaku, piecēlās no galda. Viņš domāja, vai neiet tūlīt gulēt, taču nejutās vēl pilnīgi nomierinājies, tāpēc izgāja pastaigāties pa Maskavu.

Ejot pār grambaino vēstniecības piebraucamo ceļu, Makgregors tikko nesaskrējās ar sievieti, kas gāja, galvu nodūrusi. Tā bija veikli slidotāja Kctrina Klfllvn.' VlņS

pasveicināja jauno sievieti, palīdzēja viņai uzkāpt uz trotuāra, kas stiepās gar krastmalas granīta margām. Likās, ka viņai ir vienalga, kas iet blakus un kam viņa pieskaņo savus līganos soļus.

— Bijusi es prātīgāka, būtu uzvilkusi botes, — viņa . ierunājās. — Te visur trotuāri kā šļūdoņi. — Viņa stingri turējās pie Makgregora rokas. — Uz kurieni jūs ejat?

— Gribēju tāpat vien apskatīt Maskavu, — viņš atbildēja.

— Vai jūs kādreiz jau esat te bijis?

— Nē.

— Tad jūs varat nākt man līdzi uz Sarkano laukumu, jo es eju uz to pusi. — Viņa sāka spert garākus soļus, lai ietu kopsolī ar Makgregoru, iun tas jaunajai sievietei nesagādāja grūtības, jo viņi bija gandrīz vienāda auguma. — Jūs esat Makgregors, vai ne? — viņa jautāja.

— Jā.

— Vai jums Maskava vēl nav apnikusi? - Jautājums bija vienaldzīgs, tomēr dzēlīgs un izaicinošs.

— Divās dienās? — viņš atjautāja.

— Vairumam cilvēku ar divām dienām pietiek, — viņa izsmējīgi sacīja. — Vai tad jums nav stāstīts, cik briesmīga ir šī pilsēta?

— Vēl ne.

— Nu, gan jau pastāstīs, — viņa teica. — Kad būsitn jūs apstrādājuši, mister Makgregor, jūs ar prieku brauksit prom no Maskavas.

— Kas tad mani apstrādās? — Makgregors gribēja zināt.

— Varbūt man nevajadzētu tik neglīti runāt, — viņa ar liekuļotu maigumu teica klusākā balsī, — bet agri vai vēlu kāds no vēstniecības atklās jums visu patiesību par Krieviju. Vai tiešām neviens vēl nav ķēries jums klāt?

— Nē.

— Tad gaidiet.

— Baidos, ka tam neatliks laika. Es nebūšu te ilgi.

— Tad var gadīties, ka jūs izturat šo smago pārbaudījumu.

— Bet cik ilgi jūs esat te? — apvaicājās Makgregors.

— Mazliet vairāk nekā gadu.

— Un esat izturējusi pārbaudījumu?.

— Tik tikko.

Makgregors nesaprata, vai Klaiva joko vai runā nopietni.

— Sakiet, — viņa teica, — kā krievi izturējās, kad jūs ar lordu Eseksu bez pieteikšanās ieradāties viņu Ārlietu ministrijā? Vai viņi jutās šokēti?

— Viņi bija pārsteigti.

— Par to es nešaubos, — viņa teica. — Viņiem ir vajadzīgi pārsteigumi. Līdz šim neviens nav tur ielauzies un atstājis uz viņiem tādu iespaidu. Kā jūs domājat, vai krievi bija neapmierināti?

— Manuprāt, nē.

— Tādā gadījumā te neviens to nesapratīs, — viņa sacīja, stiepdama vārdus. Klaiva runāja tā, it kā angļu valoda sagādātu viņai patiku, bet Makgregors ar grūtībām spēja sasaistīt šo nevērīgo, izsmējīgo toni ar savaldīgo skaistuli, kuru bija redzējis vakar Dreika kabinetā. Sākumā viņas ārkārtīgā pašpārliecinātība Makgregoru uztrauca, bet tad pārvērtās dabiskumā. Nebija vajadzīgi vairs nekādi ievadi, un arī Makgregors tagad jutās brīvi.

— Pēc manām domām, vēstnieks bija vairāk šokēts nekā krievi, un tādā gadījumā jūs abi gūsit Maskavā panākumus.

— Mēs vēl neesam redzējuši Molotovu, — atgādināja Makgregors, — un varbūt vispār neredzēsim.

— Viņi vienkārši vilks garumā, — teica Klaiva, — tāpat kā velkam mēs, kad viņiem kaut kas vajadzīgs no mums. Dots pret dotu. — Viņa palaida vaļā ceļabiedra roku un ciešāk ievīstījās savā pūkainajā zvērādas kažokā.

— Tagad labāk iet atsevišķi, — viņa sacīja. — Mums jā-tiek pa šo stāvumu augšā uz tilta, bet celiņš te ir pavisam šaurs. Es iešu pa priekšu.

Klaiva gāja lēni, bet ne piesardzīgi, un Makgregors sekoja viņai augšup pa apledojušiem pakāpieniem. Uz tilta viņa atkal paņēma Makgregoru zem rokas.

— Kāpēc Maskava nevienam nepatīk? — viņš jautāja.

— Manuprāt, tāpēc, ka mēs te dzīvojam kā uz salas.

— Nepazīdami krievus?

— Jūs taču teicāt, ka neviens ar jums vēl nav runājis.

— So to esmu dzirdējis.

— Daļēji tas, — viņa teica, — bet droši vien mēs paši esam vainīgi. Mūsu liktenis ir diezgan nožēlojams, mister Makgregor.

— Bet vai jūs pazīstat kādu krievu? — viņš uzstāja.

— Tikai nedaudzus.

— Kāpēc krieviem ir aizliegts iepazīties nr nnRjlpm?

— Tas viņiem nav aizliegts — Ketrina Klaiva noīraucn sniegu no tilta margām, un tas nobira lejā, aizsaluSuJfl upē. — Bet krievi saprātīgi turas tālāk no ārzemniekiem, jo to vēstniecības Maskavā ir perinājušas pārāk daudz intrigu. Tāpēc viņi vairās no mums.

— Es domāju — karš visus ir pārvērtis, — teica Mak-gregors.

— Karš nav pārvērtis nevienu, — iebilda Klaiva, — ne mūs, ne krievus. Savā ziņā var teikt, ka mēs tagad karojam ar viņiem.

— To nu es nesaprotu, — Makgregors atzinās, un viņam nebija grūti pateikt to šai izsmējīgajai sievietei. — Par ko lai mēs ar viņiem karotu?

— Ieganstu karošanai nebūtu grūti atrast, — viņa koķeti teica. — Mēs esam pietiekami dusmīgi uz krieviem par Irānu, lai ieņemtu enerģisku nostāju pret viņiem, vai nav tiesa?

— Jā, bet tas tomēr nav karš.

— Es ari domāju, ka nav, — viņa piekrita. — Un tomēr tā ir muļķīga lieta.

— Ar Irānu?

— Jā, un vispār viss. Neviens nevar pateikt, ko mēs gaidām no krieviem vai ko viņi gaida no mums. Vai jūs to zināt?

— Vismaz Irānā nezināju, — atteica Makgregors.

— Un ari te neuzzināsit, — sacīja Klaiva. — Tādi cilvēki kā es sastāstīs jums visu ko un citi tāpat, bet, ja jums ir kaut nedaudz veselā saprāta, jūs neņemsit vērā nevienu. Sī trakā dzīve ir padarījusi mūs visus kašķīgus, bet, ja jūs nevienu no mums neņemsit vērā, jums te varbūt pat iepatiksies.

— Bet vai jums te patīk? — Viņš skatījās uz meitenes vizošajiem auskariem.

— Es varētu teikt, ka nepatīk, — viņa mierīgi atbildēja, — bet man netīkas gausties par savu likteni. Visi domā, ka mēs ciešam tālab, ka esam norobežoti no krievu tautas. Mēs tik aizkustinoši runājam par šīm lietām. Ja esat bijis Kairā vai citās mūsu vēstniecībās, jūs droši vien būsit ievērojis, cik daudz mēs parasti apgrozāmies vietējo iedzīvotāju sabiedrībā. Es nedomāju, ka tas būtu tik svarīgi, vai mēs saejamies ar vietējiem vai ne, bet diez vai ir vērts taisīt tādu troksni par kaut kādu īpašu mūsu izolāciju te. Galvenokārt pie visa vainojamas mūsu paražas, un mēs vairāmies no saskarsmes ar krieviem tāpat, kā viņi vairās no saskarsmes ar mums. Tātad jūs redzat, mister Makgregor, tas ir apburtais loks. Iespējams, ka vairumam cilvēku Krievija ir pārāk ciets rieksts.

— Arī jums? — Makgregors pats nopriecājās par savu jautājumu.

— Es to esmu pelnījusi, — Ketrina Klaiva nevērīgi atteica un ar cimdoto roku saspieda viņa elkoni. Makgregors domāja, ka viņa smejas pati par sevi. — Es esmu -tikpat aplamīga kā citi un ari nekad nevaru saprast, kāpēc krievi rīkojas tā un ne citādi. Mēs rīkojamies muļķīgi tāpēc, ka esam nekompetenti — un šeit mēs savā nekompetencē varam vainot krievus —, turpretī citās zemēs pat neapzināmies savu nekompetenci.

Tas bija tik pareizi un tik žultaini, ka Makgregors iesmējās. Kad viņi atradās zem vienas no dzeltenajām tilta laternām, viņš pagrieza galvu, lai labāk aplūkotu Ketrinu Klaivu, — gribējās vēlreiz redzēt, kāda izskatās šī sieviete. Viņai acīmredzot bija līdzīgs nodoms: abi saskatījās un tūliņ novērsās. Sājā īsajā mirklī viņa likās Makgregor am ļoti angliska. Kctrinai Klaivai bija maigi un tomēr tik skaidri iezīmēti vaibsti, ka Makgregors lūkojās uz viņu, kā ārzemnieks lūkojas uz anglieti. Viņam patika šīs sievietes plānais, taisnais deguns un stipri izteiktie vai-gukaulu pusloki. Arī mute bija angliska — taisna un plata, nepavisam ne tāda kā irāņu sieviešu pilnīgās mutes.

— Uzkāpuši augšā, mēs iznāksim Sarkanajā laukumā, — viņa teica, Šķērsojot bruģētu ielu. — Tas ir vienīgais laukums Maskavā, kas jums patiks, tāpēc ka visi citi ir pārāk kaili. Tie visi būtu ļoti pievilcīgi, ja kāds tur iestādītu kaut vai dažus kokus.

— Man patīk tādi plašumi.

— Kad būsit padzīvojis te ilgāk, vairs nepatiks.

Viņa pateica to ar tādu pārliecību, ka Makgregors neielaidās strīdā.

— Maskavā jūs, jādomā, nevienu nepazīstat, — Ketrina Klaiva ieminējās.

Viņi .pārkāpa pāri vaļējai caurulei un sāka iet pa trotuāru.

— Nē, — Makgregors apstiprināja, — bet es meklēju vienu cilvēku.

Viņa atkal palēnināja soli.

— Vai zināt, kur viņš dzīvo?

w - , fi V

— Es neko nezinu par viņu. „Tikai to, ka viņš droši vien strādā kādā no universitātēm.

— Kā viņu sauc?

— Profesors Oņegins. — Makgregors paskatījās uz Va-silija Svētlaimīgā katedrāles vītajiem kupoliem. — Viņš ir ģeologs, precīzāk — nogulumiežu petrogrāfs.

— Ko jūs gribat no viņa? — jautāja Klaiva ar attu-rīgu interesi.

— Man mazliet jāparunā, — atbildēja Makgregors, — bet varbūt arī jāpastrīdas.

— Ak tā? Par ko? '

Viņi jau atradās Sarkanajā laukumā, un, kaut ari apgaismojums bija vājš, Makgregors pārredzēja to visu līdz pat Kremļa sienai. Lielais vārtu torņa pulkstenis rādija gandrīz deviņi, un Makgregors prātoja, vai tas sitīs vai ne.

— Profesors Oņegins nepiekrīt tam, ko esmu rakstījis par Kermanšāhas klintīm, — viņš teica un paskaidrojot piebilda: — Kermanšāha ir province Ziemeļirānā.

— Kā jums disputs varēja sākties tieši tur? — viņa gribēja zināt, un pat Makgregoram likās, ka Kermanšāha atrodas kaut kur ļoti tālu.

— Esmu tur bijis vairākkārt, — viņš paskaidroja. — Kopā ar tēvu braukāju pa Kermanšāhas dienvidu daļu, vācot iežu paraugus. Galu galā uzrakstīju apcerējumu arī par Kermanšāhas jūras mikrofosilijām.

Šķita, ka ar to viss ir izteikts, taču Ketrinai Klaivaī vēl nepietika.

— Bet ko jūs rakstījāt? Pierādījāt, ka tur ir nafta?

— Ne gluži, — viņš atbildēja.— Es mēģināju pierādīt, ka, izpētot jūras fosiliju biezumu un izvietojumu, ir iespējams noteikt jūras dziļumu un ūdens temperatūru jebkurā ģeoloģiskajā periodā.

— Bet kam gan tas vajadzīgs — zināt, cik dziļas ir bijušas jūras, kas sen jau pārvērtušās par sauszemi?

Milicis nosvilpās un aizrādīja viņiem, lai neiet pa ielas vidu. Viņš noskatījās, kamēr abi uzkāpa atpakaļ uz trotuāra.

— Zinot kādreiz eksistējušā ūdens īpatnības, — Makgregors skaidroja, — var uzzināt daudz ko par to, kā vēlāk veidojusies sauszeme, par tās struktūru un vecumu. Ģeoloģija tik lielā mērā balstās uz pieņēmumiem un minējumiem, ka ikviena uzlabota Zemes pagātnes pētīšanas metode var stipri veicināt mūsu meklējumus.

, <— Bet ko saka profesors Oņegins?

Klaivas neatlaidīgie jautājumi ne tik daudz kaitināja, cik izraisīja ziņkāri, un Makgregors nesteidzīgi skaidroja tālāk:

— Mans strīds ar Oņeginu sākās, kad es iestājos darbā angju-irāņu sabiedrībā. īstenībā viss sākās ar naftas ur-bumu, ko Irānas valdība jau pirms kara ierīkoja Hušas plato, pie pašas angļu koncesijas robežas Kermanšāhā. Es vēl tagad nesaprotu, kāpēc irāņi sāka tur urbt: viņi paši ļoti maz nodarbojās ar naftas meklēšanu. Manuprāt, viņi centās ieinteresēt amerikāņus par šo rajonu. Lai nu kā, viņi ierīkoja Hušā izmēģinājumu urbumu, bet tad darbus pārtrauca, jo irāņu ģeologs pamatoti atzina, ka naftu saturošajam slānim jau ir iziets cauri, bet naftas tajā nav. Es toreiz biju Dienvidirānas naftas atradnēs, un, kaut arī tas nebija mūsu urbums, mēs sadabūjām visas atskaites par šiem darbiem un paraugus. Mani interesēja viss, kas nāca no Kermanšāhas, tāpēc es izlasīju šos materiālus ļoti rūpīgi, un man šķita, ka ģeologa secinājums ir nepareizs. Vēlāk man izdevās pašam nokļūt Kermanšāhā. Ņemot vērā paleontologu atskaitēs lasīto un paša novērojumus, man radās pārliecība, ka urbis nemaz nav gājis cauri naftu saturošajiem slāņiem.

— Pārsteidzoši, — teica Ketrina.

— Es, protams, rīkojos pārāk steidzīgi un biju pārāk pašpārliecināts, tomēr uzrakstīju darbu par Hušas plato naftu saturošajiem slāņiem. Viens no maniem draugiem iesniedza to Ģeoloģijas biedrībā publicēšanai CV».

Ketrina jautājoši paskatījās uz Makgregoru.

— Tas ir Londonas Ģeoloģijas biedrības Ceturkšņa Vēstnesis», — viņš paskaidroja. — Jutos pārsteigts, uzzinot, ka darbs publicēts, un mazliet neērti, jo irāņu ģeologi vēlāk publicēja savus apsvērumus tajā pašā žurnālā. Man nebija izdevības turpināt strīdu, jo sākās karš.

— Bet ko Oņegins? — jautāja Ketrina — vienlaikus ķircinoši un stūrgalvīgi.

— Pirms dažiem mēnešiem manās rokās nonāca krievu ģeoloģijas žurnāls, kurā profesors Aleksandrs Oņegins atsaucies uz manu darbu un apgāzis manus secinājumus. Viņš lasījis irāņu atskaites par urbumu un atzinis, ka esmu kļūdījies, bet ģeologu slēdziens ir pareizs.

— Un tas ir jūsu strīds?

Viņš pamāja ar galvu.

— Tas ir mūsu strīds.

шзя.Г'— ’ Т!Т

f '

Л

1 С v

f— Un kāds tam sakars ar Jūsu mikrofosilijām?

— Mikrofosilijās jau ir tas āķis, — teica Makgregors. — Saprotiet, galu galā strīds ir par to, kādas izcelsmes ir noteikti klinšu ieži — dziļūdens vai sekluma. Ģeologi apgalvo, ka sekluma. Es, būdams mikropaleontologs, uzskatu tos par dziļūdens iežiem. Profesors Oņegins ir pet-rogrāfs, klinšu veidojumu speciālists, un viņš atbalsta ģeologu viedokli, apgalvojot, ka tie ir sekluma ieži.

— Vai viņi nevar paurbt dziļāk un konstatēt to reizi par visām reizēm?

— Var, bet kas to darīs? Irānas valdība ir zaudējusi interesi par to, bet arī krievi nedomā urbties iekšā Hušas plato, ja jau viens no viņu petrogrāfiem apgalvo, ka tur nav naftas.

— Tā jūs nekad arī īsti neuzzināsit, — teica Ketrina Klaiva ar tādu kā ļaunu prieku.

Viņš paraustīja plecus.

— Varbūt neuzzināšu ari.

— Tad kāpēc jūs gribat satikt profesoru Oņeginu?

Makgregors apturēja Ketrinu, lai palaistu garām piecus

sešus sarkanarmiešus.

— Kad viens izvirza kādu tēzi, bet otrs to atspēko, vienmēr tiek stipri aizskarta patmīlība. Oņegins, piemēram, paziņo, ka es atrodot mikrofosilijās tur, kur to nemaz nav.

Viņa vērīgi paskatījās uz šo piesardzīgo svešinieku, kas piepeši bija pārvērties par dedzīgu zinātnieku.

— Jūs cerat sameklēt profesoru Oņeginu?

— Es palūdzu vienu no krieviem Ārlietu ministrijā nodibināt sakarus ar viņu, — Makgregors atbildēja, — bet vairāk neko neesmu paguvis izdarīt.

— Hm, — viņa šķelmīgi teica, — kā būtu, ja viņu uzmeklētu es?

Makgregors attapās: viņi tik ātri bija šķērsojuši vējaino Sarkano laukumu, ka viņš pat nebija to lāgā ievērojis. Tagad tas jau bija aiz muguras, un Ketrinas Klaivas maldinoši maigā balss atgādināja Makgregoram, kur viņš atrodas.

— Nekas, nekas, — viņš atteica, — gan es pats atradīšu.

— Man tas būtu vieglāk, — viņa palika pie sava, — tikai nevajag to izpaust.

— Nevajag izpaust? — viņš jautāja. — Tur taču nav nekāda noslēpuma.

— Iegaumējiet, — Ketrina ' pamācīja, — jūs esat no vēstniecības.

— Un kas par to? Es tikai gribu parunāt ar Oņeginu par šo jautājumu. Nevienam nevar būt pret to iebildumu.

— Varbūt jums ir taisnība, — viņa teica ar nedrošības pieskaņu balsī. — Nu, vai lai mēģinu viņu atrast?

— Tikai tad, ja tas notiks atklāti, — atsaucās Makgre-gors. Tad, atcerējies savu pienākumu, mazliet mulsi piebilda: — Un ja nav pārāk grūti. Kāda laipnība no jūsu pusesl

— Esmu ieintriģēta, — bezrūpīgi atteica Ketrina.

Viņa apstādināja Makgregoru un pagriezās, lai paskatītos atpakaļ uz laukumu un Jaunā gada rotā tērptajām ēkām.

— Pirms aizbraukšanas no Maskavas, — viņa teica, — pamēģiniet iet no šejienes taisni pāri laukumam uz Kremļa galvenajiem vārtiem zem pulksteņa. Ja darīsit to pietiekami apņēmīgi, nebūsit vēl ticis līdz vārtiem, kad jūs apturēs milicis vai kāds no Kremļa apsardzes. Viņi pieprasīs dokumentus, un jums izraisīsies interesanta saruna. Jūs, jādomā, runājat krieviski?

— Mazliet.

— Estoti vāji, — viņa teica, — bet tas vienmēr ir aizraujošs piedzīvojums, it īpaši, ja tiekat līdz vārtiem un mēģināt ieiet Kremlī.

— Un kas tālāk?

— Viņi gluži vienkārši liek griezties atpaka(.

Vai tad Kremlī vispār netiek iekšā?

— Bez caurlaides ne. — Ketrina pagaidīja, lai Mak-gregors labāk apskata Ļeņina mauzoleja tumšās aprises uz Kremļa sienas fona. — Agrāk varēja viegli tikt tur iekšā — pirms desmit, piecpadsmit gadiem, kad vēl nebija noslepkavots Kirovs. Viņš bija ļoti populārs cilvēks un tuvs Staļina draugs. Ar šo slepkavību arī esot sākusies tīrīšana.

, — Vai tas taisnība, ka viņi nošāvuši tik daudz cilvēku?

Makgregors redzēja, ka pulksteņa rādītājs tuvojas deviņiem, un gaidīja, vai pulkstenis sitīs.

-a» Var gadīties, — atbildēja Ketrina. — Tādās reizēs viņi rīkojas diezgan stingri, bet man šķiet, ka tā vajag. Kara laikā viņiem acīmredzot ir bijis maz nodevēju. Mani tāda stingrība nekad nav satraukusi. Bet jūs? — Viņa izmeta šos jautājumus it kā nejauši un tik veikli, ka Mak-gregors ar savu atklātību iekrita Ketrinas lamatās, Ir nenojauzdams viņas nodomu.

— Tolaik tas bija diezgan nelāgi, — viņš teica, — bet tagad negribot ir jādomā par to, cik daudz taisnības ir bijis visā, ko esam dzirdējuši par Krieviju. Lietākā daļa cilvēku domāja, ka krievu armiju sakaus, bet paskatieties, kas notika! Krievijā ir kaut kas tāds, kas rada pretējus viedokļus, un nevar zināt, kam lai tic.

— Vai jums ir politiskā pārliecība, mister Makgre-

gor? — viņa jautāja. __

— Nav. Noteiktas pārliecības man nav.

— Tas ir prātīgi. Vai jūs galīgi nepazīstat Krieviju?

Nepazīstu gan, bet tā mani interesē.

' — Kaut ko jūs par Krieviju tomēr zināt, nu, kaut vai zinātnes jomā.

— Sājā ziņā krievi ir tādi paši kā visi, — teica Mak-gregors.

— Vai viņi visu ko briesmīgi neslēpj?

— Dažās zinātnes nozarēs slēpj.

— Vai tas jums, zinātniekiem, nenāk par ļaunu?

— Jā, bet mūsdienās visi ir noslēgti, un krievi šajā ziņā nav sliktāki par mums. īstenībā viņi parasti diezgan brīvi atklāj savu zinātnisko informāciju.

— Vai tā nav vienkārši gudra propaganda?

— Tas nav iespējams, — teica Makgregors. — Zinātne nespēj vilt cilvēkus.

Meitene iesmējās. Kremja pulkstenis sāka zvanīt, un Makgregors ar labpatiku klausījās šajās skaņās, kaut arī saprata, ka.Ketrina Klaiva ir piespiedusi viņu izpaust noteiktu viedokli.

— Man patīk šīs zvanu skaņas, — viņš teica.

— Man vispār nepatīk zvani, — teica Ketrina, — īpaši baznīcu zvani. Tie ir tik svētulīgi un uzbāzīgi. Galīgi nevaru ciest.

— Baznīcas zvanu es pirmo reizi izdzirdēju pēc ierašanās Anglijā.

— Kur tad jūs dzīvojāt?

— Irānā.

— Ak tā, pareizi! Vai jūsos nav kaut kas no irāņa?

— Nē. — Makgregors jutās uzjautrināts. — Kāpēc jūs

tā jautājat?

— Jūs esat tik piesardzīgs, — teica Ketrina, — ka liekaties gandrīz vai pārāk tipisks anglis, lai būtu anglis.

Man uzreiz vajadzēja noprast, ka esat dzīvojis kaut kur citur. Vai jūs aizbraucāt uz Angliju mācīties?

— Jā.

— Bet pēc tam atgriezāties Irānā?

Makgregors pamāja ar galvu.

— Indijas lietu ministrijā es strādāju tikai astoņus mēnešus, — viņš kā taisnodamies sacīja.

— Ā, — viņa atzinīgi novilka. — Vai .domājat tur palikt?

— Diezin vai.

— Kāpēc ne?

— Tā nav mana specialitāte.

— Bet jūs taču esat tik spoži iesācis savu karjeru, — Ketrina teica, un Makgregors nesaprata, vai viņa runā nopietni vai zobojas. Izklausījās tā, it kā viņa pati to nezinātu. — Galu galā, — viņa turpināja, — jums, kas esat atbraucis uz Maskavu kā lorda Eseksa palīgs, paveras lieliskas nākotnes izredzes diplomātijas laukā. Kāpēc lai jūs atgrieztos pie mikropaleontoloģijas, ja radusies tāda izdevība diplomātijā? Jūs, jādomā, esat spēcīgs cilvēks, ja jau lords Esekss jūs ir izvēlējies.

— Man nav nekādas saprašanas par diplomātiju, — nopietni teica Makgregors.

— Saprašana radīsies, — attrauca Ketrina. — Lielais vairums mūsu jauno diplomātu ir stulbeņi un idioti, tāpēc katrs, kas ir gudrs un spēj spriest patstāvīgi, ir daudz izdevīgākā situācijā, lai izvirzītos, it īpaši, man liekas, strādājot kopā ar Eseksu.. Jums ir lielas priekšrocības, un jūs muļķīgi darītu, neizmantodams tās.

Makgregoram joprojām nebija skaidri Ketrinas Klaivas īstie nolūki, tāpēc viņš klusēja.

Uz brīdi viņus izšķīra blīvs pūlis, kas plūda iekšā Delhi templim līdzīgā metro stacijā ar melnām kolonnām. Milzīgs, sarkans burts M» meta violetu atspulgu uz apledojušā trotuāra un steidzīgajiem cilvēkiem. Viņi atkal satikās, nokāpuši no trotuāra, un tikai šajā brīdī Makgregors ievēroja, ka Ketrinai Klaivai galvā ir kažokādas cepure, kas ļauj viņas spožajiem matiem brīvi krist uz krāšņās apkakles.

— Vai jūs uztrauc tik pieticīgi ģērbušies cilvēki? — viņa ievaicājās.

— Ja liekas, ka viņiem ir silti, tas mani neuztrauc, — viņš atbildēja.

— Silti viņiem ir, bet tie lempīgie polsteri.,. Pēc Londonas tam laikam gan jābūt nomācoši, kaut arī Londona pašlaik, jādomā, ir paplika.

— Cik ilgi jūs jau esat te? — jautāja Makgregors.

— Apmēram divus gadus.

— Jūs strādājāt Ārlietu ministrijā?

— Nē, nē, kur nul Jūras kara flotes sieviešu palīgkor-pusā, un, cik man zināms, — viņa domīgi piebilda, — es joprojām esmu tā locekle. Vai jums patika armijā, mister Makgregor?

— Tā nekas.

— Es domāju, ka jums nav paticis dienests armijā.

— Jums nepatika? — jautāja Makgregors.

— Sieviešu izlikšanos, ka viņas dien flotē, es vienmēr esmu uzskatījusi par bezjēdzīgu, — teica Ketrina. — Spjaut uz lupatas, spodrināt un rotāt dažādas flotes štābu telpas ir veltīgas pūles, un tas bija viss, ko mēs darījām pēdējos gados. Tiklīdz radās izdevība, es no turienes pārgāju pagaidu darbā uz Ārlietu ministriju. Tādējādi es nonācu Kairā, bet drīz tiku prom arī no turienes.

— Vai jūs gribējāt braukt uz Maskavu?

— Varēja izvēlēties — vai nu uz šejieni, vai uz Zviedriju. Es devu priekšroku Maskavai.

— Sieviete atašejs — tas vēstniecībā ir kaut kas jauns, vai ne?

— Es neesmu atašejs, es tikai daru savu darbu. Cik zinu, tad ir tikai viena sieviete atašejs. Es esmu vienkārši pagaidu ieguvums un pildu atašeja pienākumus droši vien tāpēc, ka citam darbam neesmu piemērota. Par mašīnrakstīšanu man nav galīgi nekādas sajēgas, un arī nekāds labais arhivārs no manis nevar iznākt.

— Vai jūs paliksit šajā darbā? — savukārt jautāja Makgregors.

— Ja neapniks, — viņa atbildēja. — Tas ir ērts paņēmiens ce|ot — un daudz lētāk un ērtāk nekā braukāt no kūrorta uz kūrortu.

Ketrina apstājās pie virpujdurvīm.

— Tā ir Metropole», — viņa sacīja. — Man te jāieiet pēc viena drauga.

— Nu, tad sveiki! — ar nožēlu teica Makgregors.^Tiksimies vēstniecībā.

— Vai jūs protat slidot? — jautāja Ketrina.

— Nē, neprotu.

— Jums jāatnāk un jāpamēģina. Domāju, ka varēšu sadabūt jums slidas. — Kad meitene to gribēja, viņas balss

kjuva skanīga un dabiska, tajā nebija saklausāmi izsmē jīgi toņi. — Interesanti būtu paskatīties, kā tāds piesardzīgs cilvēks slido. — Nemākslotibas brīdis bija izrādījies īss.

— Mēs skatāmies uz jums pa vēstniecības logu, — atzinās Makgregors.

— Jā, zinu. — Ketrina pielika cimdoto roku pie sava slaidā kakla, — Varbūt ienāksit man līdzi? — viņa teica. — Es neuzkavēšos ilgi, bet pēc tam jūs varat nākt līdzi uz Jaunā gada sagaidīšanu Britanskij sojuzņikā»,

— Mis Viljamsa mani uzaicināja uz turieni, bet es viņai pateicu, ka iešu gulēt.

— Tas nekas, pasakiet Ellai, ka pārdomājāt. Viņa ir prātīga meiča un neapvainosies. Iesim, es jūs iepazīstināšu ar Džebu Vilzu. Viņš ir korespondents un ārkārtīgi priecāsies iepazīties ar jums. Ejami — Negaidīdama viņa piekrišanu, Ketrina pagrūda virpuļdurv'is.

Makgregoram neatlika nekas cits kā sekot.

Viesnīca bija veca un vāji apgaismota, tās plašo vestibilu sadalīja resnas marmora kolonnas. Uz akmens grīdas bija noklāti celiņi, un pa vienu no tiem viņi piegāja pie reģistratora, kas pacēla galvu, lai nopētītu viņus. Sis cilvēks nebija ģērbies atbilstoši savam dienesta stāvoklim — viņam bija augsta apkaklīte ar saburzītu kaklasaiti —, bet blakus sēdošajai sievietei mugurā bija biezs svīteris. Pagājusi garām viņiem un vecam, restotam liftam, Ketrina devās uz kāpnēm. Tās bija patumšas, bet Ketrina prata iet p^ kāpnēm tā, it kā to vispār nebūtu, Makgregors nenolaida no viņas acu, kamēr abi nebija sasnieguši pirmā .stāva .kāpņu laukumu, plašu telpu, gar kuras sienām stāvēja dīvāni ar augstām atzveltnēm. Pie sarkankoka galda sēdēja padzīvojusi sieviete ar mātišķu seju un šaurām, gurdenām acīm un noskatījās uz abiem ienākušajiem, kamēr viņi nozuda vienā no garajiem, tumšajiem gaiteņiem.

Pašā gaiteņa galā Ketrina Klaiva paraustīja kādu durvju rokturi.

— Džeb, tā esmu ps! — viņa sauca. — Es neesmu viena. i— Tīrais brīnums, ka šai pustumsā viņai bija izdevies nonākt pie īstajām durvīm.

Durvis atvēra melnējs vīrietis bieziem matiem. Viņš izskatījās pēc amerikāņa. Tā kā istabas saimniekā bikses turēja ir bikšturi, ir josta, Makgregors saprata, ka nav maldījies.

.r Hv»fTT,y^

t

►v ♦ V

— Sveika, Ketij I — viņš teica, — Pastāviet pie radfa-tora, kamēr es. uzvelku žaketi.

Viņi iegāja istabā, kurā labi ja pietika vietas vienīgajai gultai pie sienas.

— Tas ir Džcbs Vilzs, — Ketrina teica Makgregoram,

— bet tas, Džeb, ir lorda Eseksa palīgs. Viņu sauc Mak-gregoi;s. — Vīrieši sarokojās, un Ketrina apsēdās uz gultas malas elektriskā radiatora priekšā. — Kāpēc jūsu is- taba ir tik tukša? — viņa jautāja amerikānim. — Tā pārvēršas par vietu, kur sabāzt jūsu grāmatas.

Džeba Vilza melnējā seja ar tumšajām acīm, kuplajām uzacīm un lielajiem zobiem izplūda srrraidā.

— Man patīk tāda nometnes dzīve, Ketij, — viņš teicā.

— Jūs kļūstat par nožēlojamu vecpuisi, — sacīja Ketrina.

— Tā nav mana vaina, — viņš attrauca, vilkdams kājās galošas

— Vai jūs arī esat vecpuisis, mister Makgregor? — ievaicājās Ketrina.

- J a.

— Tā jau es domāju. To uzreiz var redzēt. Džebs ir literārs vecpuisis, bet jūs — zinātnisks vecpuisis. Jūs abi izskatāties pārāk prātīgi, lai precētos.

— Vai man kaut kas jāņem līdzi? Varbūt vodka? — jautāja Džebs Vilzs.

— Nē, — teica Ketrina un izslēdza radiatoru.

— Tad ejam.

Ketrina ieķērās abiem vīriešiem zem rokas, un viņi gāja pa ļaužu pilnajām, svētdienīgi sapostajām ielām. Lielā laukuma vidū Metropoles» priekšā stāvēja smagās mašīnas ar muzikantiem un daudzi pārī jau griezās krievis-kota Vīnes, valša ritmā. Trijotne neapstājās, lai. pavērotu dejotājus, bet devās tālāk pa Maskavas galveno ielu — Ohotnijrjadu. Pacēlis acis, Makgregors ieraudzīja platajos viesnīcas un pretējo ēku logos lielus Staļina un citu Krievijas valstsvīru portretus. Starp portretiem bija izvilkti gari, sarkani transparenti. No visos krustojumos uzstā-, dītajiem skaļruņiem plūda ņipras ukraiņu tautasdziesmas, kas pilnīgi nomāca liegās valša skaņas. Tālu nebija jāiet: nonākuši Līdz Kuzņeckas tilta vidum, viņi iegriezās kādās durvīs blakus sieviešu kleitu veikalam un pa koka kāpnēm uzgāja augšā Britanskij sojuzņika» redakcijā.

Tas bija redakcijas vajadzībām pielāgots dzīvoklis; iekšsienas bija nojauktas, bet finiera starpsienas vērtā to

līdzīgu armijas būvei. Kailās dēju grīdas bija nobružātas, priekštelpā slējās liela ķieģeļu krāsns, kura pa cinkotām caurulēm piepildīja ār siltumu visu redakciju. Sauraja galvenajā istabā gar sienām kā bibliotēkā stāvēja grāmatu plaukti. Izvelkamie galdi bija pilni ar ēdieniem un dzērieniem. Pie galdiem sēdēja vīrieši un sievietēs, istabas attālākajā galā daži pāri patafona pavadījumā (jejoja.' ' Istabā bija tik daudz ļaužu, ka viņu ienākšanu pat nepa-. manīja, taču Ketrina ilgi nevarēja palikt neievērota. Viņiem drīz vien ielēja punšu no liela kausa un Makgre-goru iepazīstināja ar galveno redaktoru — mazu, sārtu londonieti. Tad Ketrina ar Makgreģoru apgāja apkārt visai istabai, garāmejot iepazīstinādama viņu ar visiem pēc kārtas. Klātesošo vidū bija dažas krievu meitenes, taču visvairāk angliešu, kuras strādāja Britanskij sojuzņikā» vai ..vēstniecībā, bet vairums vīriešu bija Šīs pašas redakcijas līdzstrādnieki, citu vēstniecību darbinieki, avīžu korespondenti vai āngļu militārās misijas virsnieki. Viņi visi pazina Ketrinu, taču izturējās pret viņu godbijīgāk un piesardzīgāk, nekā šķita nepieciešams. Makgregors to ievēroja un saprata, ka pēc Ketrinas ierašanās šī saviesīgā vakara atmosfēra ir mainījusies. Makgregors nopriecājās, redzot, ka viņa pārņem savā varā šo istabu, tāpat kā Esekss bija pārņēmis vēstniecību. Visi gribot negribot pakļāvās Ketri-nai, un viņa to zināja.

— Ketij, — viņu uzrunāja viens no amerikāņiem, — vai jūs arvien vēl pārvaldāt vēstniecību tā jūsu veča vietā? — Sie vārdi nāca pār amerikāņa lūpām tik nekaunīgi un klaji, ka Makgregors nevilšus paskatījās uz runātāju. Viņam bija īsi apgriezti mati, biezas lūpas un acis gluži tādas pašas kā balss — nekautras un gandrīz aizvainojošas to nevaldāmajā alkatībā. Mute liecināja par šī cilvēka augstprātību.

— Bet jūs vēl arvien pāvaldāt pasauli savas avīzes vārdā? — atjautāja Ketrina.

— Goda vārds, Ketij, jūs vajadzētu iecelt par vēstniecības padomnieci, — teica amerikānis. Viņš nejokoja. Bija skaidrs, ka viņš vispār neprot jokot.

— Tas ir Els Hembers, — Ketrina teica Makgregoram. Viņa stādīja priekšā arī citus avīžniekus: — Džeksons Stils un Pīters Holmss. Bet tas ir misters Makgregors. Viņš pagājušo nakti atbrauca kopā ār lofdu Eseksu.

Makgregors pēc ārienes noteica, ka Hembers un Stīls ir amerikāņi, bet Holmss — anglis. Stīls bija nopietns vīrie-

tis ar spēcīgu miesasbūvi un skaidrām, izbrīnītām acīm. Viņa seja pretstatā uzsvērti augstprātīgajai Hembera sejai nepārprotami pauda dzijas bažas. Anglis Holtnss — gaišmatains gara auguma vīrietis ar poētiskiem vaibstiem — bija glītākais no visiem trim. Viņš smēķēja pīpi^1 un mierīgi un lietišķi pamāja Makgregoram ar galvu. Makgregors tāpat atmāja pretī. Viņš saprata, ka visi šie cilvēki ir savstarpēji pazīstami. I<ā parasti noslēgts, Makgregors stāvēja šajā pulciņā, vienlaikus it kā atrazdamies ārpus tā; viņš ātri noteica savu attieksmi pret katru no šiem cilvēkiem.

— Mēs nupat teicām Ketijai, — sacīja nekaunīgais Hembers, kad pie viņiem pienāca Džebs Vilzs, — ka viņai vajadzētu būt vismaz vēstniecības padomniecei, ja ne vēstniecei. Angjiem gan, šķiet, nepatīk vēstnieces. To acīmredzot panākušas tikai krievu sievietes.

Ketrina to nedzirdēja. Atstājusi Makgregoru ar vīriešiem, viņa pagāja malā.

— Krievu sieviete nekad nav bijusi nekas vairāk kā verdzene, — Stīls pārliecināts teica Hemberam. — Sājā ziņā Komunistiskā partija ir rīkojusies gudri. Viņi sludina, ka darbs ir goda lieta, ka darbs sociālistiskā valstī ir brīvības izpausme. Krievu sieviete strādā kā nēģeris, un viņai iegalvo, ka viņa esot sasniegusi vienlīdzību un brīvību. Tā ir nežēlīga ilūzija, — Stīls drūmi nobeidza.

— Sešu mēnešu laikā jūs neapšaubāmi esat 'pārvērties, — sacīja Džebs Vilzs.

— Viņi ir mani pārvērtuši, saprotama lieta, — Stīls piekrita. — Es atbraucu uz šejieni cerībā ieraudzīt, ka krievu sievietes tiešām ir tikušas pie pilnīgas brīvības un vienlīdzības, bet tagad redzu, ka Krievijā brīvas nav nedz sievietes, nedz vispār kāds. Ikreiz, kad redzu šīs sievietes slaukām sniegu uz ielām, es domāju, kālab gan viņas nesacejas. Tā taču ir verdziba!

— Sasodīts, kāda tam nozīme, vai šīs sievietes slauka vai neslauka ielas, — Hembers atrūca, — vai cilvēki ir brīvi vai nāvi Jāuztraucas ir par to, ka Kremlis un šī komunistu hierarhija cenšas uzspiest savas brīvības idejas visai pārējai pasaulei. Tās ir īstās briesmas.

— Tā varētu būt, — piekrita Stīls, — taču jūs nevarat neņemt vērā krievu tautas šausmīgos dzīves apstākjus, El. Vienkārši nedrīkstat neņemt vērā.

— Drīkstu gan, — atbildēja Hembers. — Es neierados te cerībā ieraudzīt paradīzi zemes virsū, un jūsu dīvainā

vilšanās nav man sagādājusi ciešanas. Man Krievija ir Krievija, komunisms ir komunisms, un rūpēm par šiem cilvēkiem nav ar to nekāda sakara. Par šo hierarhiju — jā, par to ir ko uztraukties, bet šie cilvēki lai iet bojā, kur pagadās. Tiem šajos apstākļos nav nekādas nozīmes.

— Ja tiem nav nekādas nozīmes, — sacīja Stīls, — tad Spānijā es esmņ cīnījies veltīgi.

— Metiet nu to pie malas! — labsirdīgi teica Hembers. <— Spānijā Jūs necīnījāties, jūs bijāt ar republikāņu idejām neprātīgi aizrāvies korespondents. Tādas nejaušas jūtas jūs vispār nedrīkstējāt pārdzīvot. Tik labam cilvēkam kā jūs, Džek, vispār nevajadzēja piedalīties tajā spēlē. Jūs ļāvāties savām jūtām.

Hembers apklusa, jo gramofons atskaņoja kādu izteiksmīgu melodiju un viņi gribēja to noklausīties.

— Vienīgā svinga plate Maskavā, — Hembers teica Makgregoram. — Es atvedu to savā diplomātiskajā portfelī. Benijs fluduļēps.

— īstenībā, — Stīls turpināja, kad plate bija izskanējusi, -г- ārpu$ Krievijas neviens nekad nesaskata no šīs valsts puses draudošās briesmas, jo tās politiku jzprast traucē cilvēki, kuri jautā: Ko jūs teiksit par viņu brīnumainajiem teātriem?» — vai: Ko jūs teiksit par Sarkano Armiju?» Bet es savukārt jautāju: Nu, un tad? Ko tie pierāda?»

— Diezin vai jūs varat neņemt vērā to, — iejaucās Džebs Vilzs,

— Kāpēc ne? — Stīls palika pie sava,

— Sarkanā Armija, šķiet, sakāva vācu armiju, — Džebs Vilzs teica.

-- Ejiet nu, Dzeb, tās ir muļķības! — atsaucās Hembers.

— Un ja arī sakāva? — sacīja Stīls. — Ko tas pierāda?

--r Kā tas varēja notikt, ja šīs valsts politiska struktūra bija tik vāja? Neloģiski.

— Sarkanā Armija tik labi cīnījās tāpēc, ka tai bija amerikāņu apbruņojums, — sacīja Stīls.

— Hā! — iesaucās Džebs Vilzs.

— Lai kas arī spieda što valsti karot, — teica Hembers, — pēc kara tā ir iedzīta bankrotā, un tagad sākās tās ekspansija. Tā rīkojas kā visas imperiālistiskās valstis. Man nav iebildumu pret impēriju kā tādu, taču šī impērija apdraud visu pasauli, un tam ir jādara gals. Komu-

nistiskais imperiālisms ir pārāk viltīgs un nežēlīgs, lai tam ļautu pastāvēt. . ' ‘

— Tas, El, ir nevis komunistiskais, — iejaucās Stils,

— bet gan fašistiskais imperiālisms. Visu mūžu esmu cīnījies pret fašismu un zinu, ko tas nozīmē, bet ļaunāku par šo sarkano fašismu neesmu redzējis. Tas iznīcina pat savas tautas garu. Ja mums ir daudzmaz saprāta, tad mēs kaut ko darīsim, lai glābtu viņus no šī ļauno diktatoru pūļa. Krievi paši par sevi ir brīnišķīga tauta. Viņi ir vienkārši un primitīvi zemnieki, kuriem dota neliela sajēga par politiku un tehniku, un tas dara viņus bīstamus. Tomēr viņus ir vērts glābt, un, manuprāt, viņi arī grib tikt glābti.

— Kas tad gatavojas viņus glābt? — atgriezusies jautāja Ketrina.

— Nezinu, kā ir ar viņu glābšanu, — atbildēja Members, — bet Lielbritānijai un Amerikai viņi ir jāaptur. Tā ir mūsu vienīgā cerība izdzīvot.

— Viens amerikāņu kājnieku bataljons, kas iesoļotu Maskavā, tiktu sveikts kā glābējs, — teica Stīls, — un tautai nevajadzētu daudz laika, lai iztīrītu Kremli. Tam reiz jānotiek.

— Kāpēc ne divīzija, lai būtu drošāk? — jautāja Džebs Vilzs.

Holmss izņēma pīpi no mutes.

— Šaubos, vai ar vienu amerikāņu kareivju bataljonu pietiktu, — viņš teica, — bet tas varētu būt sākums. Manuprāt, vislabāk būtu nomest bumbu — un darīta lieta.

— Nu, tas varbūt nebūs nepieciešams, — drūmi sacīja Stīls.

— Tas ir pat ļoti nepieciešams, — atcirta Hembers.

— Ko tur maigoties?

— Nu, bet es esmu par maigošanos, — iebilda Ketrina.

— Ja jūs, amerikāņi, sāksit mētāties ar savām atombumbām, agri vai vēlu kāds nometīs bumbu uz Angliju — un tad no tās nekas nepaliks pāri.

— Anglijai tik un tā ir beigas, — teica Holmss.

— Kaunieties jell — uzsauca Ketrina.

—t Diemžēl tā ir taisnība, — Holmss bezkaislīgi turpināja. — Jau piecpadsmit gadus esmu sociālists un gaidu, kad Anglijā pie varas nāks sociālisti. Tagad tam vairs nav sevišķas nozīmes. Mēs esam pārāk nabadzīgi, lai stāvētu paši uz savām kājām, un pārāk vāji, lai cīnītos vieni. Mums ir jāizvēlas — kļūt vai nu par Amerikas, vai

par Krievijas jaunāko partneri, bet es labāk gribētu redzēt' Angliju pīšļos satriektu nekā Krievijas partnera lomā. Ar amerikāņiem mums vismaz ir vienādi ideāli un vienāds dzīvesveids, un, ja jau mums jāiet kopā ar viņiem, tad iesim arī. Mums nav citas izejas, un, ja amerikāņi grib uzmest krieviem bumbu, lai met un drīzāk dara tam visam galu. Es dzīvoju te piecus gadus un neuzskatu, ka pasaule ciestu lielu zaudējumu, ja Maskavu uzlaistu gaisā — ar noteikumu, ka es esmu tālāk prom no šejienes un ka viņi nevar atkosties.

— Varbūt krieviem arī ir bumba, — dzēlīgi ieminējās Ketrina.

— Varbūt, — gurdi piekrita Holmss.

Hembers iesmējās, bet Stīls teica:

— Viņu zinātne līdz tam vēl nav tikusi.

— To nu jūs nezināt, ir tikusi vai nav, — attrauca Ketrina.

— Jūs allaž strīdaties, Ketij, — sacīja Stīls. — Jūs zināt tikpat labi kā' eš, ka krievi nevar uztaisīt atombumbu. Sim nolūkam viņiem nav ne zinātnisku, ne tehnisku iespēju.

— Man par to nekas nav zināms, — viņa atteica un paskatījās uz Makgregoru, kas stāvēja, atspiedies pret grāmatu skapi, it kā starp viņu un šīs sarunas dalībniekiem būtu nolaists priekškars. Viņš uzmanīgi vēroja visus, īpaši Ketrinu. Viņš jau bija pietiekami redzējis jauno sievieti, lai saprastu, ka viņa iesaistās sarunā tikai tad, ja var iebilst pret kaut ko, bet neievēroja, ka pašreiz Ket-rinas glāsmainais skatiens ir pievērsts viņam.

— Makgregors ir zinātnieks, — viņa teica Stīlam. — Pajautājiet viņam, vai krievi ir spējīgi radīt atombumbu.

Makgrcgora vienatnība pēkšņi bija iztraucēta, un visi pagriezās pret jauno cilvēku, it kā viņš negaidot būtu izlīdis no zemes. Makgregors saprata, ka tie ir cilvēki, ar kuriem viņam būs jāmērojas spēkiem te, kur skan deju mūzika, citi viesi smejas un čalo, tukšo punša kausus un uzkož siermaizītes.

— Es neesmu fiziķis, — sacīja Makgregors, — tāpēc maz ko zinu par atombumbu.

— Jūs saprotat no zinātnes vairāk nekā mēs, — iebilda Ketrina.

— Bet es neko nezinu par Krieviju, — viņš atbildēja.

— Jums nekas nav jāzina par Krieviju, — teica Ket-

rina. — Jums tika! jāzina, vai Krievijā !r pietiekam! attīstīta zinātne, lai radītu atombumbu. Nu, kā ir?

— Droši vien, — nomurmināja Makgregors.

— Lūdzu, metiet pie malas savu zinātnisko piesardzību, mister Makgregor, — teica Kctrina. — Jums jābūt kaut kādam viedoklim. I<ā jūs domājat, vai, piemēram, fizikā krievi ir atpalikuši no citām valstīm?

Makgregors zināja, ka viņam vai nu jāatbild bez aplinkiem, vai jāizliekas par muļķi.

— Pērn amerikāņi piešķīra Franklina prēmiju krievu fiziķim Kapicam par darbiem zemu temperatūru fizikā. Esmu dzirdējis, ka šajā konkrētajā nozarē un dažās citās tīrās fizikas nozarēs krievi ir aizgājuši tālu uz priekšu, bet es personīgi maz ko zinu par to.

— Zemās temperatūras vēl nav atombumba, — teica Stils.

— Nav gan, — piekrita Makgregors, — bet šo problēmu nevar šķirt no pētījumiem citās fizikas nozarēs. Zemu temperatūru pētījumi ir svarīgi, piemēram, ūdeņraža atoma īpašību skaidrošanai, bet zinātnē, īpaši fizikā, viena lieta vienmēr velk līdzi otru.

— Kāds tam sakars ar atombumbu? — iejautājās Hem-bers.

— Sakara nav nekāda, — Makgregors piekrita, — bet es teiktu, ka atomenerģijas izmantošana ir lielā mērā zinātnisko pētījumu jautājums, un Krievijā šos pētījumus veic tikpat plaši kā jebkur citur.

. — Es domāju, ka šajā ziņā jūs maldāties, Makgregor, — teica Stīls. — Cik man zināms, atombumba pirmām kārtām ir tehnoloģijas un ražošanas metožu jautājums. Tās ražošana prasa tik spēcīgu rūpniecisko potenciālu un tādu tehnoloģisko procesu organizāciju, uz kādu ir spējīgas vienīgi Savienotās Valstis. Krievijai tas noteikti nav pa spēkam.

— Pirmā bumba prasīja milzīgu ražošanas sasprindzinājumu, — teica Makgregors, — bet tā jau ir novecojusi, jo teorētiskie pētījumi turpinās. Vienmēr visu nosaka pētījumi, un pat fiziķu darba galarezultāts ir atkarīgs no tiem. Nevienam nav monopola uz pētījumiem, un neviena valsts nevar nosaukt zinātnisku atklājumu tikai par savu.

— Kāpēc tad krieviem nav bumbas? — jautāja Stīls.

— Kā jūs zināt, ka viņiem tās nav? — atkārtoja Ket-rina.

— Ja viņiem būtu bumba, viņi to nomestu, — sacīja Els Hembers.

— Uz ko?

— Uz mums, — atbildēja Džeksons Stīls. — Tiklīdz bumba būs krieviem rokā, viņi to nometīs. Es domāju, ka pat Makgregors tam piekritīs.

— Kāpēc lai viņi mestu? — jautāja Makgregors. —‘Viņi ar to neko neiegūtu.

— Viņiem rastos cerība uz pasaules kundzību, — paskaidroja Stīls. — Vai tad jūs nesaprotat, ka, līdzko rastos izdevība, krievi vispirms bruktu virsū Vašingtonai?

— Varbūt, — atbildēja Makgregors, — bet, ja jau esam nonākuši tik tālu, tad es neredzu nekādu atšķirību starp Vašingtonu un Hirosimu. Atombumbu vispār nevajadzēja lietot, un Vašingtonas nopostīšana nebūt nav labāka par Hirosimas nopostīšanu.

— Ak dievs! — sirdīgi teica Stīls. — Vai neskan drusku antiamerikāniski un antidemokrātiski, lai neteiktu vairāk?

— Tā gan mav, — attrauca Makgregors. — Es tikai saku, ka bumbu nevajadzēja likt lietā un nevajadzētu likt lietā ari turpmāk.

— Bet tā taču darīja galu karam! — iesaucās Stīls.

— Varbūt tikai tuvināja kara beigas, — iebilda Makgregors.

— Manuprāt, ja jūs būtu bijis armijā,, tad spriestu citādi.

— Nekļūstiet smieklīgs ar savu personiskumu, Džek-son, — Ketrina teica Stilam. — Makgregors ir bijis armijā piecus vai sešus gadus.

— Vai tad jūs nepriecājāties, kad mēs nometām bumbu uz Japānu?

— Nē, — noteica Makgregors. — Es jutos sarūgtināts, ka tā vispār ir radīta.

— Augstais dievs! — iesaucās Holmss. — Kāpēc?

— Tā ir liela kļūda — izmantot zinātni, lai noslaucītu no zemes virsas veselas pilsētas ar visiem iedzīvotājiem.

— Jūs laikam esat pacifists, — teica Hembers.

— Es neesmu pacifists, — ar neparastu dedzību atteica Makgregors, — un nedomāju, ka pacifisvnam vispār ir sakars ar šo jautājumu. Mest atombumbas nozīmē ļaunprātīgi izmantot jebkuru zinātnes sasniegumu, un, ja mēs atkārtosim šo traģisko kļūdu, sāksies kaut kas tāds, ko mēs nespēsim apturēt.

— Bet krievi spiež mūs to darīt, ~ iebilda Hetnbcrs.

1— Kādā veidā? — jautāja Makgregors. — Kāpēc mums

būtu jāmet atombumba uz krieviem vai viņiem ūz mums?, Mums nav par ko plēsties.

— Kāpēc tad jūs ar Eseksu atrodaties te? — izaicinoši vaicāja Hembers.

— Mēs neesam te, lai sāktu karu, — atbildēja Makgregors, diezgan pārsteigts par šo jautājumu.

— Kā to ņem, — teica Hembers. — Angļi un krievi, būdami konkurenti Irana, lietos it visus līdzekļus, lai panāktu savu, tikai karu ne. Tas īstenībā ir lielākas sadursmes sākums, un Esekss ir te, lai izplēstu izdevīgākas pozīcijas. Tas viss ir daļa no konflikta, kas briest starp Krieviju un angļiem un amerikāņiem visur: ne vien Irānā, bet arī Austrumeiropā, Tālajos Austrumos, Arktikā un pat mūsu teritorijā. To jūs noteikti saprotat, Makgregor.

— Man par to nekas nav zināms, — teica Makgregors.

' ' — Kā jūs varat to nezināt? — brīnījās Stīls. — Vai

Esekss nav atbraucis šurp tādēļ, lai nostiprinātu Irānas pozīcijas cīņā pret krieviem?

— Es gan tā neteiktu, — nepiekrita Makgregors.

— Kālab tad viņš atrodas te?

— Irānā ir smags stāvoklis, — paskaidroja Makgregors, — Lords Esekss mēģina ieviest šajā juceklī kaut cik kārtības.

— Neviens nevar ieviest kārtību šajā Irānas juceklī. Bezcerīgi tur kaut ko darīt, — teica Džeksons Stīls, — un es šaubos, vai tas Eseksu maz interesē. Bet šos jaukos diplomātiskos gājienus labāk pataupiet krieviem, Makgregor. Mūs jums neizdosies pārliecināt, ka esat atbraukuši uz šejieni Irānas labklājības vārdā. — Visi klātesošie iesmējās.

Iesmējās arī Makgregors.

— Es nemaz negrasos jūs pārliecināt, — viņš teica Stilam. — Un tomēr mēs esam te tikai Irānas dēļ.

— Jūs mēģināt pārliecināt pats sevi? — jautāja Hembers.

No Hembera klajās nekaunības Makgregoru paglāba Benija Gudmena plate, kuru kāds atkal bija uzlicis. Istabā sacēlās tāds troksnis, ka mūziku tik tikko varēja dzirdēt. Makgregors nodomāja, ka viņam tāpat ir gana rūpju, lai vēl 'stīvētos ar tādiem cilvēkiem kā Hembers un Stīls un klausītos tik raudulīgu mūziku, bet, kad plate bija beigusies, Hembers atkal klupa viņam virsū:

— īstenībā jums taču jāatzīst, ka esat atbraukuši uz šejieni, lai dabūtu krievus ārā no Azerbaidžānas.

Makgregors paraustīja plecus.

— Varbūt.

— Bet ja nu viņi atsakās iet ārā no Azerbaidžānas? — nerimās Stīls.

— Nezinu, — atbildēja Makgregors. — Tas nav tik svarīgi.

— Nekā, tas ir pat ļoti svarīgi! — teica Hembers.

Džebs Vilzs un Ketrina Klaiva sarunājās ar citiem viesiem istabas otrā galā. Makgregors paskatījās uz savu tukšo glāzi un nodomāja, ka labprāt vēl iebaudītu sarkano, lipīgo dzērienu, taču netika vaļā no amerikāņiem.

— Jums nav citas izejas, — teica Stils. — Jums jādabū viņi ārā no Azerbaidžānas un vispār no Irānas.

— Vai tas ir tik svarīgi? — jautāja Makgregors, cenzdamies tikt prom.

— Ja jūs nedabūjat viņus ārā, ar to ir izšķirts jūsu impērijas liktenis, — teica Stīls. — Azerbaidžāņa ir ķīļa smaile, un, ja jums ir dārga jūsu impērija, jums jāaptur krievi, kamēr viņi nav tikuši vēl tālāk.

— Patlaban mums sevišķi nerūp impērijas liktenis,— piezīmēja Makgregors.

— Es gan tā neteiktu, — iejaucās Holmss, atgriezies ar punša krūzi. — Impērija mum's ir nepieciešama, un, ja mēs to izlaidīsim no rokām, krievi to sagrābs, tāpēc mums atliek vienīgi turēt ciet impēriju ar nagiem un zobiem.

— I<ā jūs, angļu sociālisti, tik ļoti ticat impērijai? — Stīls jautāja Holmsam. — Impērija ir naidīga demokrātijai, un tai nav tiesību eksistēt brīvā pasaulē.

— Vai jūs iesakāt mums atteikties no tās? — atvai-cāja Holmss, kūpinādams savu lielo pīpi.

— Nē, — atbildēja Stīls. — Jās nevarat atteikties no tās, jo, kā paši sakāt, to sagrābs krievi.

— Un mēs parūpēsimies, lai jūs no tās neatteiktos,— piebilda Hembers.

— Paldies, El, — ar drūmu sarkasmu teica Holmss un paraudzījās uz Makgregoru. — Kāds pašreiz Anglijā noskaņojums, Makgregor? Kā jūs domājat, vai mēs karosim ar krieviem?

Makgregors ieraudzīja mis Viljamsu, kura uzsmaidīja viņam.

— Es tā nedomāju, — atbildēja Makgregors. — Lielais vairums cilvēku, liekas, apbrīno krievus.

— Apbrīnu nav grūti izkliedēt, — sacīja Holmss.

— Man šķiet, ka mēs, angji, negribam karu, — turpināja Makgregors.

— Vispār neviens nekad negrib karu, — piemetināja Stils.

Džebs Vilzs atkal stāvēja blakus Makgregoram.

— Vai jūs vēl aizvien runājat par jauno karu? — Vilzs jautāja, un Makgregors saprata, ka viņš un Ketrina atgriezušies, lai atpestītu viņu no šīs sarunas. — Vai labāk nepagaidīt, kad karš sākas, un tikai tad to apspriest?

— Kas ar jums noticis, Džeb? — jautāja Members.

— Vai Ketrina atkal sajaukusi jums galvu? Vai tad nezi

nāt, ka runas par mieru un labu gribu Ketijai ir tikai izlikšanās? Karš viņai ir prātā vairāk nekā jebkuram citam no mums. ч

— Karojiet, ja jums tā tīk, — teica Ketrina, — varbūt tas iemācīs jums miermīlību, Alfrēd. Daži krievu uzlidojumi Amerikai — un jūs runāsit pavisam citādi.

— Viņi nekad neuzbūvēs lidmašīnu, kas varētu aizlidot tik tālu, — žāvādamies teica Holmss.

— Es gan tā nedomāju, — sacīja Stīls. — Krievi mēģina nokopēt dažus B-29, kuri bija spiesti nolaisties Sibīrijā pēc uzlidojumiem Japānai. Tāpēc mums viņi jāaptur pēc iespējas drīzāk. Ja krieviem būs B-29 un atombumba, viņi kā sviesti būs virs Vašingtonas.

— Es priecātos, ja karš sāktos, — teica Džebs Vilzs,

— ka tikai jūs rimtos runāt par to.

— Starp citu, Makgregor, — viņu pārtrauca Hembers,

— kā klajas Harijam?

— Kam?

— Eseksam. Haroldam Eseksam.

— Ak tā! Jūs viņu pazīstat?

— Nu kā tad! Jau no Parīzes, no pirmskara laikiem. Apbrīnojams puisis ir šis Harijs, — teica Hembers.

— Jums ir laimējies, ka strādājat kopā ar viņu. Lūdzu, pasakiet viņam, ka esmu Maskavā un rīt vai parīt ieiešu pie viņa. Vai viņš ir ļoti aizņemts?

— Jā.

— Vai jūs jau esat redzējuši Molotovu?

Makgregors papurināja galvu.

— Molotovs droši vien izvairās no tikšanās ar viņu,—

ieminējās Stils. — Tas nudien būs brīnums, ja Esekss vispār ieraudzīs MolotoVu.

— Harolds tiks klāt Molotovam, — teica Hembers..

— Šaubos, — iebilda Stils. ,

Members atkal pievērsās Makgregoram:

— Kas tad jūs nesen pieņēma Ārlietu ministrijā? Antonovs?

— Nē. Sučkovs un Korins.

— Korins! — iesaucās Holmss. — Stulbs ēzelis! — Viņš bija atnesis pilnu paplāti ar kafiju, sieru un cepumiem.

— Korinam ir kuņģa jēlums, — teica Members. — Ko var prasīt no cilvēka, kuram ir kuņģa jēlums! Jūs tikai paskatieties uz viņa seju! Sis cilvēks ir īsts sāpju kamols.

— Viņš ir par dumju, lai vispār sajustu sāpes, — nelaipni teica Džebs Vilzs.

— Viņš nav dumjš, — iebilda Members. — Parunājiet ar viņu kaut vai par Japānu.

— Ko viņš zina par Japānu? — neticīgi jautāja Stils.

rr EUišķi daudz. — Members zināja, ko runā, un šie

vārdi tika pateikti neapstrīdamā tonī. — Viņš ir puisis uz goda, kad es jums saku.

— Vai kāds ir dzirdējis, ka viņš izrunātu vairāk nekā divus vārdus pēc kārtas? — jautāja Džebs Vilzs.

— Jūs vienīgais domājat, ka šie krievi ir nerunīgi, — teica Members. — Viņiem atraisīsies mēle, ja jūs sāksit lietišķas sarunas.

— Viņi baidās runāt, — sacīja Stīls. — Sevišķi tādi cilvēki kā Korins.

— Ikvienu var piedabūt pie runāšanas, ja prot viņam piebraukt, — Hembers palika pie sava un atkal uzrunāja Makgregoru: — Bet kas ir šis Sučkovs? No protokolu daļas darbiniekiem?

— Nē. Viņš strādā Molotova sekretariātā.

Ketrina paņēma Makgregoru zem rokas. Laiku pa laikam viņa bija piedāvājusi viesiem kafiju, tomēr atradusies pietiekami tuvu, lai dzirdētu šīs sarunas nobeigumu. Tagad viņa maigi vilka Makgregoru prom.

— Vai jūs dejojat, mister Makgregor? — Ketrina jau-!tāja.

Makgregors noliedzoši papurināja galvu, bet Ketrina jau bija izvedusi viņu istabas vidū un uzlikusi roku viņam uz pleca.

— Tad sekojiet man, — viņa aicināja. — Turiet mani viegli un kustieties lēni.

Makgregors paklausīja padomam, priecādamies, ka punšs iedvesis viņam drošības sajūtu, un vienlaikus nožēlodams, ka nespēj koncentrēties tam, ko dara: Viņu stipri mulsināja Ketrinas Klaivas nepiespiestā izturēšanās. Viņi mitējās dejot, kad Ketrina teica:

' — Vai jūs nevarat turēties pilnīgi brīvi, mister Mak-gregor?

— Neesmu piemērots dejām un tamlīdzīgām lietām, <—> viņš taisnojās. — Piedodiet.

— Es pati neesmu dejojusi piecus vai sešus gadus, tā ka varat neatvainoties, — viņa teica. — Bet jums -tik un tā jāturas daudzmaz brīvāk. Nekas jauns nenotiks, ja nevairīsities no cilvēkiem. Tikai nevajag tā bažīties.

— Vai tas ir tik slikti? — viņš mierīgi pajautāja.

Ketrina paskatījās uz Makgregoru. - ^

— Tā man vajadzēja:

— Ko vajadzēja?

— Protat gan jūs paķert! — viņa teica. — Jūs esat liels blēdis.

— Vai tiešām? — viņš jautāja, kad abi tuvojās mis Viljamsai. Makgregors pateica viņai labvakaru un turpināja: — Izgāju pastaigāties, bet mis Klaiva pierunāja mani atnākt uz šejieni. — Viņam likās, ka ar šo paskaidrojumu pilnīgi pietiek..

— Ketija var pierunāt kuru katru izdarīt visu ko, — sacīja mis Viljamsa. — Jums, šķiet, bija dedzīgs strīds ar

amerikāņiem, — viņa turpināja, lūkodamās uz Makgregora pietvīkušo seju un nožēlodama, ka viņš nav tikpat rezervēts kā parasti.

— Jā. Viņiem acīmredzot nevajag daudz, lai izraisītu strīdu, — teica Makgregors.

— Viņi visi ir'joti apdāvināti, — turpināja mis Vil-jamsa. — īpaši Pīters Holmss. Viņš ir uzrakstījis vairākus romānus, bet tagad, man tā liekas, raksta jaunu — par Krieviju. Gadus desmit viņš bija degsmīgs krievu piekritējs, bet tagad ir apsviedis kažoku uz otru pusi.

Makgregors paskatījās uz Holmsa glīto seju. Tās izteiksme raksturoja cilvēku, kas visā iedziļinās ar satriecošu izpratni.

— Vai jūs ari domājat, ka mums jākaro ar krieviem? — viņš jautāja.

— Es negribu piedzīvot jaunu karu, — atbildēja mis Viljamsa, — tomēr domāju, ka mums nevajadzētu piekāpties šiem ļaudīm. Reizēm angļiem ir diezgan nepatī-kāmi uzturēties Maskavā, bet, kad misters Bevins liek krieviem saprast, ka ar mums vēl viss nav cauri, tad vairs nav tik Jauni. Es gan nebalsoju par leiboristiem, taču esinu priecīga, ka mūsu ārlietu ministrs ir misters Bevins. Un jūs?

Makgregors skatījās uz Ketrinu Klaivu, kas sarunājās ar kādu virsnieku.

— Es dodu priekšroku Idenam, — viņš teica, — kaut arī esmu nobalsojis par leiboristu valdību.

— Tātad mēs abi esam apmierināti, — mis Viljamsa atsaucās un uzsmaidīja virsniekam, ko Ketrina pieveda pie viņiem , un stādīja priekšā kā kapteini Aleksanderu. Ketrina pateica viņam, ka Makgregors dienējis Āfrikā, kavalērijā.

— Cik ilgi jūs tur sabijāt? —jautāja kapteinis Alek-sanders.

— Visu Āfrikas karagājiena laiku līdz kampaņai Itālijā, — atbildēja Makgregors. — Tad mūs izformēja un nosūtīja uz Angliju. — Viņš labprāt būtu vēl parunājis par Āfrikas karagājienu, bet Ketija aizveda viņu prom, atstādama mis Viljamsu divatā ar virsnieku.

Makgregors kopā ar Ketiju lēni gāja no vienas grupas pie otras, lidz Džebs Vilzs pamāja viņiem ar roku no mazas istabiņas otrpus gaiteņa. Viņi iegāja Britanskij sojuzņika» redaktora kabinetā un apsēdās stūrī pie zema galdiņa. Ienācēji vēl nebija ne lāgā iekārtojušies, kad pieci seši cilvēki, sastājušies ap manuskriptu skapi, uzsāka krievu dziesmu. No bieži atkārtotajiem vārdiem Makgregors noprata, ka tā ir dziesma Gaidi mani». Viņš apzinājās, ka nemūžam neatšķirs labu mūziku no sliktas, bet vienmēr klausījās to goddevīgi, un viņam likās savādi, ka angļu balsis dzied krievu dziesmu. Var jau būt, ka sāka iet uz beigām punša iedarbība, un Makgregors saprata, ka laiks doties atpakaļ uz vēstniecību. Viņš pateica to Ketrinai.

— Jums noteikti jāiet? — viņa jautāja. — Vai tad jūs gaida?

— Tā gluži nav.

— Tad pakavējieties mazliet. Džebs aizgāja vēl pēc tā briesmīgā dzeramā, un tikpat labi jūs varat iet uz mājām arī jautrā prātā.

— Man šķiet, ka es jau tāpat esmu pietiekami jautrs,— viņš teica, priecādamies, ka dziesma ir galā.

— Vai lords Esekss ir no tiem priekšniekiem, kuri prasa, lai viņu darbinieki vienmēr būtu pie rokas?

Viņa acīmredzot domāja, ka Makgregoram ir jāiet prom, bet viņš baidās to pateikt.

Makgregors skatījās uz sievietes neparasti melnīgsnējiem pirkstiem, ar kuriem viņa lēni berzēja lūpas.

— Nē, — viņš sacīja. — Esekss nav sevišķi prasīgs.

— Tā nedrīkstētu būt, — iebilda Ketrina. — Viņu uzskata par cilvēku, kas nekad nekļūdās. Ja ir tāda reputācija, viņam jāizturas pret diplomātisko darbu nopietni. Patiesībā es nevaru iedomāties, ka jūs abi varētu saprasties.

— Jūs pazīstat lordu Eseksu? — jautāja Makgregors.

— Nē. Bet es esmu daudz dzirdējusi par viņu, šo to zinu arī par jums — un nespēju ticēt, ka jūs atradīsit kopīgu valodu. Esmu pārliecināta, ka jums būs katram savs viedoklis jautājumā par Irānu. Kā jums liekas?

— Dažos punktos, — teica Makgregors.

— Metiet pie malas to savu piesardzību. Jūs laikam domājat, ka Eseksam visnotaļ nav taisnība, bet esat pārāk smalkjūtīgs, lai to pateiktu.

— Nē!

— Kā tad izpaužas jūsu domstarpības?

— Ja tādas vispār ir, tad tikai dažos tīri lokālos jautājumos, kas skar Irānu, — Makgregors paskaidroja.

— Galvoju, ka Eseksam nav nekādas daļas par lokāliem jautājumiem, — Ketrina pārliecināti teica un piemetināja: — Es nejauši izlasīju viņa pirmo telegrammu. Tā bija lielākoties par krieviem.

Makgregors saprata, ka jāsaņemas. „

— Eseksam ir tikai jāizskaidro, — viņš teica. — Viņš vēl nav paguvis apjaust, kas notiek Irānā, un tā nav no tām zemēm, kuras tik vienkārši izskaidrot, kam pagadās.

— Jūs domājat, ka spēsit grozīt viņa priekšstatu par Irānu?

— Kāpēc gan ne?

— Pat tad, ja tādējādi viņa atrašanās te zaudētu jēgu?

— Jūs pārāk vienkāršojat jautājumu, — Makgregors iebilda.

— Vai patiešām? — Ketrina izsmēja viņu.

— Jā, — viņš nopietni teica. — Ir vajadzīgs laiks, lai izprastu tādu sarežģītu zemi kā Irāna, īpaši, ja cilvēks tur nav bijis.

— Nekrīt svarā, vai lords Esekss izprot Irānu vai neizprot, — viņa turpināja zobot Makgregoru. — Viņš ir te, lai īstenotu Anglijas politiku, bet politika nekad nav atkarīga no attiecīgās valsts pazīšanas, to nosaka savtīgums. Un nekādi jūsu skaidrojumi tur-neko negrozīs.

— Es nemaz nedomāju kaut ko grozīt,,, — iesāka Makgregors.

— Jūtos vīlusies, — joprojām smaidīdama, pārtrauca Ketrina. — Es domāju, ka jūs kā sargsuns cīnīsities par savu dzimto zemi. Vai tiešām jūs jausit Eseksam un krieviem to sadalīt savā starpā?

— Nu gan jūs pārspīlējat!

— Iespējams, — Ketrina piekrita, — bet sargieties no diplomātiem. Viņi nav pārliecināmi, un, ja jums ir domstarpības ar Eseksu, tad jums jāsamierinās ar domu, ka tās nekad neizdosies novērst. Ja nu vienīgi jūs pats piekāpsities, bet to gan es neparedzu. Vai jums ir nepatīkami to dzirdēt?

— Nē.

Viņa atmeta galvu.

—- Ceru, ka jūs pastrīdēsities ar lordu Eseksu, man gribas redzēt, kas no tā iznāks. Vai jūs labi saprotaties ar viņu?

— Ļoti labi. .

— Es laikam esmu pārāk ziņkārīga.

— Nebūt ne, — Makgregors teica tik ironiski, ka Ketrina iesmējās. Pārlaizdams acis istabai, viņš mazāk izaicinoši piebilda: — Sī laikam nav īstā vieta tādai sarunai.

Viņa palaida šo piezīmi gar ausīm.

— Kad Esekss tiksies ar Molotovu? — viņa jautāja.

— Nezinu.

— Vai jūs nebūtu priecīgāks, ja Molotovs nepieņemtu Eseksu un jautu viņam aizbraukt tukšā?

— Nē, un maz ticams, ka Molotovs viņu nepieņems.

— Tas ir pat ļoti ticams, — iebilda Ketrina.

— Jūs tā cerat?

— Nē. Es ceru, ka Molotovs viņu pieņems. Mums vajadzīgs tāds cilvēks kā Esekss, lai pacīkstētos ar Molotovu. Are, kur Džebsl — Džebs Vilzs ar acīm meklēja viņus, turēdams rokā trīs glāzes ar punšu. — Paldies dievam, ka ir tāds Džebsl

Kad Džebs tuvojās, Makgregors teica Ketrinai, ka tomēr iešot proin.

“ Vai jūs tiksit līdz mājām? — viņš jautāja, — Var būt gribat, lai es jūs pagaidu?

— Nē, — viņa atteica. — Mani pavadīs Džebs. Varbūt rīt atnāksit un mēģināsit paslidot? — Šķita, ka viņa tīšām uzaicina Makgregoru, lai pakaitinātu Džebu Vilzu, bet tas tikai sazvērnieciski uzsmaidīja Makgregoram,

— Varbūt, — Makgregors teica un atkal sāka atvadi ties,

— Un pielūkojiet, ka nekļūstat par kāda cita diplomātijas upuril — viņa vēl uzsauca. — Var gadīties, ka jūs mēģināt pārliecināt Eseksu, bet galu galā viņš pārliecina Jūs,

Makgregors izgāja no istabas, it kā nebūtu dzirdējis šos vārdus.

Saltā Maskavas nakts nomāca Makgregoru, un viņam uz bridi radās vēlēšanās izjust spēcinošo Irānas tuksneša elpu, kas svelmaina iespiežas cilvēkā, atņemot viņam spēju aktīvi domāt un aktīvi darboties un dienas beigās atstājot viņam tikai slāpes, bezspēku un miegainību. Sis ledainais gaiss uzmundrināja un lika domāt. Ar pilnu krūti elpojot spirdzinošo, auksto gaisu, Makgregoram Eseksa ietekmēšana likās tik neiespējama, ka gribējās aizmirst Eseksu, aizmirst misiju, kuras dēļ viņi bija atbraukuši. Viņš nevēlējās atrasties te, Maskavā, un nevēlējās neko zināt par angļu un krievu sāncensību Irānā.

Tuvojoties vēstniecībai, Makgregors ieraudzīja gaismu viņu darbistabas logā. Iegājis iekšā, viņš sastapa tur mis Viljamsu.

. — Es jūs gaidīju, — viņa teica. — Lords Esekss aizbrauca uz tikšanos ar Molotovu, un mēs mēģinājām sameklēt jūs.

— Vai Esekss sen jau aizbrauca?

— Pirms kādas pusstundas. Es piezvanīju uz Britan skij sojuzņiku» un dabūju rokā Ketrinu, bet viņa pateica, ka jūs esot aizgājis. Es pati vairs nesastapu lordu Eseksu. — Viņa atkal nosarka.

— Tagad laikam gan ir par vēlu braukt uz turieni, — teica Makgregors.

— Jā, — viņa piekrita. — Sers Frānsiss grib jūs redzēt.

— Kāpēc?

— Nezinu, bet viņš lika man jūs aizvest.

— Kāda Molotovam vajadzība izsaukt Eseksu tik vēlā stundā? — ar nepatiku jautāja Makgregors. — Ir jau gandrīz pusnakts.

— Krievi vienmēr tā dara, — atbildēja tnis Viljamsa.

— Viņi ir paraduši zvanīt divos naktī, lai norunātu tikšanos trijos pēcpusdienā. Staļins sāk darbu naktī un strādā līdz pašam rītam, un tā dara arī citi. Te tā pieņemts, bet tas ir neērti, tāpēc ka dienā, kad jums vajadzīgs, jūs nevarat sastapt nevienu amatpersonu. Jums jāgaida līdz vēlam vakaram vai pat naktij. Viņi dara tāpat kā Staļins un visi izskatās slimi un bāli, io nekad nav izgulējušies.

Viņi uzgāja augšā.

— Kāpēc tad mēs nemainām darba stundas, lai tās sakristu ar viņējām? — sirdīgi jautāja Makgregors.

— Tad mēs vismaz nejustos pārsteigti kā tagad.

— Tā būtu piekāpšanās krieviem, — teica mis Viljamsa.

— Un kas par to?

Viņi iegāja Dreika kabinetā. Dreiks sēdēja pie rakstāmgalda, atstūmis krēslu tālu atpakaļ. Makgregors nodomāja, ka diez vai viņš vispār ir izkustējies no šīs vietas, lai gan Dreiks bija ģērbies smokingā un iestīvinātā kreklā un acīm redzami no kaut kurienes atgriezies.

— Jūs teicāt, lai es uznāku kopā ar misteru Makgre-goru, — mis Viljamsa uzrunāja kabineta saimnieku.

— Es tikai gribēju pārliecināties, ka viņš atnāks šurpu, — atteica Dreiks. — Tas ir viss, mis Viljamsa. Varat būt brīva.

Kad mis Viljamsa bija klusi aizvērusi aiz sevis durvis, Makgregors pamanīja cilvēku, kuru līdz šim nebija redzējis. Svešais sēdēja uz dīvāna, atbalstījies uz elkoņa un tā izstiepis kājas, ka dīvāna āda bija sakrunkota, Viņa poza likās paužam necieņu pret seru Frānsisu Dreiku. Tas bija liela auguma pusmūža vīrietis ar garenu seiu, pareizāk sakot — ar nokarenām ūsām, kas, it kā velkot uz leju, pastiepa visu seju garāku. Viņš kūpināja pīpi, turēdams to mutē ar galviņu uz leju, un Makgre-goram šķila, ka nepazīstamais pamirkšķina viņam, bet tad viņš nosprieda, ka tas nevar būt. Makgregora skatiens pievērsās Dreikarn, kas, pieturēdams degunkniebi, stingri raudzījās uz viņu.

— Sēstieties, Makgregor, — norūca Dreiks.

Makgregors vēl kādu brīdi palika stāvam.

— Tas ir sers Džons Eskvils, — teica Dreiks. — ierunājās:

Bet šis, kā redzat, Džon, ir tas Jaunais cllvēks kuru mēs gaidījām. Kur jūs bijāt, Makgregor?

— Britanskij sojuzņikā» ar mis Klaivu.

Eskvits pameta skatienu uz Makgregoru un strauji

— Oho! Nav nemaz tik slikti, Makgregor. Un tikai pāris dienu Maskavā. Vai Ketija atgriezās kopā ar jums?

— Nē, viņa palika ar savu draugu, kādu amerikāni.

— Ё, — vīlies novilka Eskvits. — Tad jau galu galā nav nemaz tik labi.

— Jūs, cerams, saprotat, ka esat nostādījis lordu Eseksu neērtā situācijā, — teica Dreiks.

— Gan Harolds pats kaut kā tiks galā, — ironiski piemetināja Eskvits. — Kā viņš vispār turas, Frānsis? Vēl aizvien tas pats nenovecojošais jauneklis?

— Viņš ir pilnīgi vesels, — atbildēja Dreiks, neapmierināts ar to, ka ticis pārtraukts.

— Es nepazīstu otru tik veselīgu cilvēku, — pieceldamies teica Eskvits. : 1

Kā Makgregors jau bija paredzējis, Eskvits bija gara auguma. Ar saviem kuplajiem matiem un spurainajām ūsām viņš neiederējās Dreika kabinetā. Makgregors apjauta, ka tam jabūt vienam no Eskviliem, kuriem bijusi tik liela nozīme Indijas vēsturē, vienam no plašās un slavenās vicekaraļa dzimtas pēctečiem. Vicekaraļa laulātā draudzene bijusi apveltīta ar tādu skaistumu, ka kāds Dekānas princis mēģinājis viņu nonāvēt, lai tikai viņa nepiederētu citam. So gadījumu Makgregors atcerējās no vēstures kā sākumu Eskvitu- represijām», kam sekojušas vairākas indiešu sacelšanās, kuras angļi apspieduši un kuras beigušās ar abpusēju slaktiņu, vienu no visasiņainākajiem Indijas vēslure.

— Jums vajadzētu apzināties savu atbildību un neaiziet projām tad, kad esat vajadzīgs, — Dreiks teica Makgrc-goram. — Jūs, Makgregor, šķiet, izturaties pavirši pret saviem pienākumiem, un tas man nepatīk. Katram mūsu vēstniecības darbiniekam ir jāsaprot, ka atrašanās ie, Krievijā, uzliek viņam sevišķu atbildību, un es gribētu lūgt jūs stingri iegaumēt to un ari pienācīgi uzvesties.

Makgregors negribēja ielaisties strīdā ar Dreiku, jo nejutās pietiekami pārliecināts: prāts bija iesilis un laisks, un mazliet mocīja sirdsapziņas pārmetumi, ka Escksam vajadzējis braukt pie Molotova vienam. IJn lomēr viņš nevēlējās slēpt savas antipātijas pret Dreiku. Viņš apzinājās savu nereprezentablumu salīdzinājumā ar pedantiskā diplomāta sirmo un angliski samērīgo galvu. Drei-kam bija tieši tik daudz matu, cik vajadzīgs, un pienācīgā lieluma ausis — vēstniekam pārsteidzoši svarīgas īpašības. Makgregors nodomāja, ka būtu vajadzējis nopirkt Londonā jaunu pelēka vilnas flaneļa uzvalku, lādu, kāds ir Eseksam, un aplikt šovakar vienu no abām icstīvināta-jām apkaklītēm, nevis uzvilkt neiecietinālu kreklu. Viņš zināja, ka viņa sejā skaidri lasāms naidīgums pret Dreiku. Tomēr Makgregors nebilda ne vārda, un Eskvils ar spēju iejaukšanos vājināja saspīlējumu.

— Varbūt džentlmeņi nokārtotu to vēlāk? — viņš teica.

Dreiks jau gribēja atbildēt, kad sāka pūst rūpnīcu sirēnas un zvanīt kuranli: bija pusnakts. Viņi nogaidīja, kamēr troksnis norimst, tad Dreiks paspieda Eskvitain roku un novēlēja viņam laimīgu Jauno gadu, pēc tam pasniedza roku Makgregorain un, novēlējis viņam to pašu, atkal apsēdās.

— Te nekas nav nokārtojams, kamēr Makgregors nesaprot, ka jāuzvedas, — viņš sacīja.

Makgregoram šī situācija sāka likties smieklīga, taču viņam vēl nebija kļuvis vieglāk.

Lēnītēm šūpodams galvu, Eskvits piebāza pīpi.

— Tikpat labi jūs varat atlikt savu sarunu uz rītdienu, — viņš izsmējīgi teica, īpaši nevērsdamies ne pie viena.

Makgregors piekrita un, iekams Dreiks bija paguvis atvērt muti, pateica arlabunakt». Eskvits pieskārās neaizskaramajam seram Frānsisam pie pleca un sacīja:

— Es aprunāšos ar viņu. — Gaitenī viņš skaļi uzsauca: —- Makgregorl

Makgregors pagaidīja Eskvitu.

— Vai gaidīsit Haroldu atgriežamies? — ejot jautāja Eskvits.

— Gan jau es rīt viņu satikšu, — Makgregors atbildēja.

— Nē, labāk nāciet pie mums, un pagaidīsim viņu kopā. Mana sieva ir gandrīz simtprocentīga skotiete, un viņa nemūžam nepiedos, ja neaizvedīšu jūs taisnā ceļā pie viņas.

Eskvits tik sparīgi sūca pīpi, ka dūmu mutuļi aizsedza griestus.

-- Ir jau vēls, — iebilda Makgregors.

— Nieki. Ejami — Eskvits paņēma viņu zem rokn, un

turēties pretī nebija nozimes.

Mnkgregoram bija vienalga, uz kurieni Iet, ka tikai tālāk no šejienes. Kad viņi pāri vēstniecības pagalmam gāja uz Eskvita dzīvokli, raķetes, kas bija sprakšķējušas kopš pusnakts iezvanīšanas, pēkšņi apdzisa. Maskava bija iesoļojusi savā Jaunajā gadā.

5. nodala

Esekss dusmojās uz Makgregoru. Makgregora vietā viņu pavadīja tas neaptēstais Melbijs un kāds viņam pilnīgi svešs cilvēks — vēstniecības tulks, kam nebija ne mazākās sajēgas par Irānu. Bija Vecgada vakars, tuvojās jau pusnakts, un diez vai bija īstais brīdis sākt diplomātiskas sarunas. Tomēr Esekss bija pat iepriecināts, ka tā iznācis. Tas atgādināja drudžainas steigas un satraukuma atmosfēru, kas diplomātiskajā pasaulē bija valdījusi kara laikā. Bija sevišķi patīkami atstāt Amerikas vēstniecību pēc tam, kad viņš bija parādījies tur kā slavenais Esekss, kuru visi grib redzēt, jo, kad viņš ar tādu steigu bija izgājis no lielās istabas, visi saprata, ka Esekss brauc uz pieņemšanu ja ne pie Staļina, tad vismaz pie_ Molotova.

Ārlietu ministrijā pie dežuranta viņus gaidīja kāds ministrijas darbinieks, un, kaut arī Esekss redzēja šo amatpersonu pirmoreiz, krievs tūlīt sveicināja un steigšus veda viņus augša pa kāpnēm. Esekss atdeva Melbi-jam savu portfeli un mēteli un sekoja gaitīgajam krievam.

Esekss labi zināja, kā jāiet pa kāpnēm diplomātam. Melbijs un tulks nāca divus soļus aiz viņa, bet krievs pienācīgā attālumā gāja pa priekšu. Turēdams galvu augstu, Esekss vispirms spēra trīs ātrus, bet pēc tam divus lēnus soļus. Tas bija viens no tiem momentiem, kuru dēļ viņš dzīvoja, — šī sava dižuma apzināšanās —, tin tas varbūt arī bija galvenais iemesls, kādēļ viņam lik ļoti patika šī profesija. Visa Eseksa dzīve bija pagājusi, kāpjot augšā pa Eiropas ministriju kāpnēm, lai tiktos ar ievērojamām personām. Tas bija cēlis godā ne vien viņu, bet arī visus tos. ar kuriem bija runāts, pat tos maldugu-tiīm līdzīgos Baikānn varasvīrus, kuriem dižums bija atvēlēts uz u n bridi. Esekss bija redzējis viņus svarīgi uz-

Ш

pūtušos sēžam savos ministriju troņos un redzējis viņus ārpus ministrijām mazus un melnus — nekas vairāk kā vērotāji un pastāvīgi kafejnīcu apmeklētāji. No _ visām svarīgajām personām, kuras Eseksam ātrumā iešāvās prātā, Molotovam, Šķiet, bija visdrošākās izredzes saglabāt savu nozīmīgumu, un pirmo reizi divdesmit piecu gadu laikā Eselcšs juta, ka boļševiki te nostiprinājušies uz palikšanu. Bet viņš par to neuztraucās, jo zināja, ka ir sagatavots šai sarunai labāk nekā Molotovs, zināja, kādas ir viņa priekšrocības šajos apstākjos.

Viņi izgāja cauri Ārlietu ministrijas ēkas vecajai daļai un pēkšņi atradās platā, spoži apgaismotā koridorā ar tīrām, baltām sienām. Viņi izgāja cauri ar jaunām, gaišām mēbelēm iekārtotai istabai, tad sēžu zālei ar nesen apmestām baltām sienām. Lustra karājās modernā matētas bronzas ķēdē, un arī vienkāršās mēbeles bija modernas, spodras un kārtīgi koptas. Tad viņi iegaja ar tepiķi izklātajā Molotova kabinetā, kur valdīja tāda pati spodrība un tīrība, kur visā bija saskatāms tāds pats kārtīgums kā Molotovā, kas stāvēja kabineta vidū, gaidīdams viņus, — smaidīgs neliela auguma cilvēks ar paplatiem vaigiem krieviskajā sejā, ovāliem pensneja stikliem un sirmām, stūrainām ūsām.

— Mister Molotov, — Esekss pasteidzās ierunāties pirmais, — beidzot mēs satiekamies, kaut gan sen jau nodarbojamies ar diplomātiju. Varu teikt, ka man šī tikšanās sagādā lielu prieku.

Sarokojoties runāja arī Molotovs, un aiz viņa stāvošs krievs gaiši pelēkā uzvalkā tulkoja: Molotovs atvainojas par lidmašīnas avāriju, nožēlo, ka nav varējis pieņemt lordu Eseksu vakar, cer, ka lords Esekss būs apmierināts ar savu neilgo vizīti Maskavā, un novēl viņam laimīgu Jauno gadu. Molotovs nerunāja vienzilbīgi, kā Esekss bija gaidījis, tomēr, kaut arī Esekss neprata krieviski, viņš apģida, ka Molotovs runā precīzi un īsi. Beidzis viņš stādīja priekšā savu tulku Troiku, bet Esekss iepazīstināja ar Melbiju un savu tulku Džoisu. Kad Esekss savukārt apsveica Molotovu Jaunajā gadā, Molotovs pameta ar galvu un atkal pasmaidīja.

— Vai misters Molotovs saprot angliski? — Esekss jautāja Troikam.

Molotovs tūlīt pat atbildēja krieviski, bet Troika pārtulkoja:

— Es saprotu angliski pietiekami, lai vēlētos zināt val-

rāk. Jūsu angļu valoda ir daudzējādā ziņā grūti icgau mējama, bet tās gramatika ir krievam pārāk viltīga.

— Viltīga? — pārjautāja Esekss, apsēzdamies Molo-tovam blakus uz zema, sarkana dīvāna ar zelta pogām.

— Tad teiksim tā — izvairīga, —'ātri precizēja Mo

lotovs. Viņš turēja savas zilās žaketes atlokus, pabāzis rādītājpirkstu zem zilās kaklasaites. — Tā ir valoda jūtu slēpšanai, tāpēc krieviem tā ir grūta.

Molotovs piedāvāja viesiem cigaretes no sudraba kārbiņas.

— Mister Molotov, — svinīgi iesāka Esekss, — nevienam nav izdevies apslēpt savas aizskartās jūtas tik diplomātiski un ar tādu cieņu, kā to dara Padomju Savienības valstsvīri pēdējos divdesmit piecos gados.

— Varbūt mūs vienkārši nesaprot, — teica Molotovs.

— Pat ļoti slikti saprot, — uzsvēra Esekss.

— Mēs vienmēr esam devuši pasaulei iespēju mūs saprast, — Molotovs runāja, un Troika tik tikko jaudāja pārtulkot. — Mūsu attieksme pret notikumiem vienmēr ir bijusi skaidra, un mēs esam avīzēs darījuši zināmus atklātībai savus politiskos uzskatus bez jebkādiem viltīgiem paņēmieniem, kas paver iespēju baumām vai minējumiem.,

Ja arī tas bija mājiens, tad Esekss nelikās par to zinis un gaidīja, kad Troika beigs tulkot Molotova žiglos teikumus. Troika precīzi pārtulkoja angliski asā tonī teiktos Molotova vārdus, bikli smaidīdams, it kā viņam būtu neērti paust cita cilvēka jūtas svešā valodā. Tulks bija neliela auguma cilvēks ar smailu zodu, un Esekss šaubījās, vai šis neizskatīgais vīriņš spēs tikt līdzi viņiem abiem, kaut arī pagaidām bija veicis savu uzdevumu diezgan labi.

Bija nokārtojamas vēl vairākas formalitātes — jānodod sveicieni un vēstules. Esekss nosprieda, ka ir neērti sēdēt uz dīvāna blakus Molotovam. Viņš pārsēdās uz ādas krēsla un tagad atradās pretī Molotovam un Troi-kam. Eseksam bija pārāk silti šajā pārkurinātajā istabā. Viņam mugurā bija smokings un par daudz iestīvināts krekls, lai varētu justies omulīgi. Tomēr viņš nopriecājās, ka ir ģērbies nevainojami, jo Molotova apģērbā nebija nekā pārlieku izmeklēta. Viņam mugurā bija labs uzvalks, tikai žakete bija mazliet par īsu un šūta pēc sliktām kontinenta piegrieztnēm. Bet neko citu Esekss no krieva ari nebija gaidījis. Toties Eseksu pārsteidza, ka

Molotovs 'diezgan stingri ievēro diplomātisko forme de rigueur>, un, ja viņš nemaldījās, tad Molotova attieksme liecināja, ka viņš prot apieties ar pārstāvi — pat ar angļu pārstāvi. Kaut arī Esekss nespēja iedomāties Moio-toyu piedalāmies jebkādās diplomātiskās ceremonijās, pieklājības viņam netrūka. Bet jau tagad bija skaidrs, ka ikvienā Molotova frāzē slēpjas pātagas cirtienam līdzīgs izsmiekls, un tas gan Eseksam nepatika. Traucēja briesmīgā valodas barjera. Viņam ienāca prātā, ka daudz kas no angļu valodas smalkumiem nesasniegs šo strupi runājošo krievu.

Molotovs nesteidzās ķerties pie lietas. Tā kā Esekss bija ieradies prasīt kaut ko no krieviem, Molotovs nedeva viņam ieganstu sākt sarunas par Irānu. Viņš sēdēja un smējās, kad Esekss stāstīja par ceļojumu ar kamanām, un, pirms Molotova jautrība bija apsīkusi, Esekss ķērās pie sava apmeklējuma uzdevuma.

— Atļaujiet parunāt par Irānu, — viņš nevērīgi sacīja un uz brīdi apklusa, lai redzētu, kāda būs Molotova reakcija.

Molotovs tikai papleta rokas.

— Lūdzu, — viņš teica.

— Cik žēl, ka mums jāraizējas par Irānu tik drīz pēc Maskavas konferences, — sacīja Esekss, nožēlā dziļi nopūzdamies, — bet mēs būtu ļoti pateicīgi, ja jūs, mister Molotov, nedaudz izskaidrotu dažus momentus, kam ir sakars ar padomju politiku Irānā.

— Vai tad ir radušies jauni apstākļi, kas pēkšņi padarījuši padomju politiku neskaidru Lielbritānijas valdībai? — nevilcinoties jautāja Molotovs.

— Ne jau nu īsti jauni apstākļi, — teica Esekss. — Mūs uztrauc nemitīgā politiskās situācijas pasliktināšanās Azerbaidžānā. Mūs neiepriecina rosīgā separātistu kustība, kas sagrābusi varu šajā provincē, un mēs ļoti gribam atrisināt šo jautājumu kopīgi ar Padomju valdību un noskaidrot padomju viedokli.,

— Mūsu viedoklis ir pilnīgi skaidrs, — atteica Molotovs, bez smaida gaidīdams, kad Troika pārtulkos šo tei-kumu._ Viņš bija nolicis rokas uz ceļiem un platām acīm skatījās caur pensneja stikliem. — Mūsu attieksme joprojām ir tāda pati, kā tā formulēta 1942. gada līgumā par Irānu. Mēs nestāvam savrup no Irānas lietām, jo esam [1] okupējuši šo valsti kopā ar saviem angļu sabiedrotajiem, bet mēs nedz jauksimies iekšā Irānas lietās, nedz ari traucēsim tās demokrātiskajiem spēkiem nostiprināties un ietekmēt Irānas nākotni; Padomju valdība grib redzēt Irānā draudzīgu un demokrātisku valsti, un mūsu attiecības ar to balstās uz šo priekšnosacījumu.

Esekss nosprieda, ka tas ir vispārīgs oficiāls paziņo-4 jums, kas stipri atgādina izvairīšanos.

— Es laikam neesmu pietiekami skaidri izklāstījis, kas mūs interesē. — Esekss aizmirsa, ka ir arī jātulko, un uzrunāja tieši Molotovu. — Mana valdība ir sevišķi noraizējusies par stāvokli Azerbaidžānā un par ietekmi, kāda tai ir uz visu valsti. Mums ir daži priekšlikumi, kuri varētu uzlabot situāciju, un es lūgtu jūsu atjauju izklāstīt tos.

Molotovs atspiedās pret dīvāna atzveltni un skatījās uz lielu, pelēku Marksa portretu, bet Troika pa to laiku tulkoja, skaidri atdalīdams vārdu no vārda un cenzdamies pēc iespējas precīzāk atveidot Eseksa angliskās runas maskēto neatlaidību.

— Ja Anglijas valdība ir norūpējusies par situāciju Azerbaidžānā, — teica Molotovs, — tad tā vai nu ir nepareizi informēta, vai arī nesaprot, kaa-tur notiek. Situācija Azerbaidžānā ir normāla. Tur radusies demokrātiska kustība, ko pieļauj angļu-padomju-irāņu 1942. gada līguma nosacījumi. Sai kustībai var būt tikai labvēlīga ietekme uz visu pārējo Irānu, un tā nostiprinās valsts demokrātiskos spēkus.

Esekss atvilka sava portfeļa rāvējslēdzēju, izņēma kādu dokumentu un stingri turēja to rokā.

— Mums ir pierādījumi, ka Šī kustība Azerbaidžānā ir nevis demokrātiska, bet gan separātiska. Tās mērķis ir atšķelt Azerbaidžāņu no Irānas un nodibināt patstāvīgu valsti. Pieļaut to nozīmētu pārkāpt 1942. gada līgumu, mister Molotov.

Molotovs palika nekustīgi sēžam..

— Es yaru tikai atkārtot, — viņš teica, — ka Anglijas valdība ir nepareizi informēta.

— Piekritu, ka mūsu rīcībā nav pietiekamas informācijas, — sacīja Esekss. — Mēs vairākkārt esam pieprasījuši Padomju valdībai sīkāku informāciju par notikumiem tās okupācijas zonā, bet atbildi neesam saņēmuši. Mūsu priekšstats par Azerbaidžāņu balstās uz tā sauktās Azerbaidžānas Demokrātiskās partijas paziņojumiem.

Mums Jr pierādījumi, ka šī partija pasludinājusi separātisma, revolūcijas un neatkarīgas rīcības politiku. Mēs uzskatām, ka tie ir draudi visai Irānai, un mēs gribētu iesniegt dažus priekšlikumus, kas varētu vājināt pašreizējo saspīlējumu un atjaunot Irānas vienotību.

, Esekss saprata: ja Molotovs arī turpmāk ignorēs viņa nolūku izvirzīt angļu priekšlikumus, tad viņš ir cietis neveiksmi jau pirms sarunām. Viņa misijas panākumi bija pilnīgi atkarīgi no tā, vai izdosies piedabūt krievus apsēsties pie sarunu galda un apspriest šos priekšlikumus.

Molotovs piecēlās, piegāja pie tukšā rakstāmgalda un atgriezās ar lielu krievu sērkociņu kārbu.

— Vai jūs nesmēķējat, lord Eseks? — Molotovs atkal piestūma viņam tuvāk papirosus.

Esekss atteicās, izņēma pīpi un sacīja Troikam:

— Pajautājiet misteram Molotovam, vai viņam nebūs iebildumu, ja es smēķēšu savu pīpi,

— Pamēģiniet pīpēt šo papirosu tabaku, — Molotovs ierosināja un atkal sniedza viņam kārbu, kad bija piedāvājis papirosus Melbijam, Džoisam un Troikam. — Biedram Staļinam ir tāds paradums: viņš salauž papirosus un piebāž ar tiem pīpi. Viņš saka, tā esot viegla un ļoti patīkama tabaka.

Pat šie Molotova vārdi izskanēja asi, gandrīz vai strupi.

Esekss salauzīja virs pelnutrauka vairākus papirosus un piepildīja pīpi ar dzelteno tabaku, visu laiku domādams, vai tikai Molotovs neizvairās no tālākas apspriešanās. Bija skaidri redzams, ka Molotovs iecerējis šo tikšanos kā pieklājības vizīti, un šī nebija īstā reize nopietnām sarunām. Molotovs sparīgi smēķēja, it kā gaidītu, ka Esekss sāks runāt, bet Esekss saprata, ka labāk nogaidīt. Viņš ar interesi skatījās, kā Molotovs smēķē. Bija dzirdēts, ka viņš ir absolūts atturībnieks un veģetārietis. Kad Esekss iedomājās veģetārieti, viņš vienmēr stādījās priekšā vājinu slimīga izskata cilvēku, kas atsakās no visām sabiedriskajām ieražām, turpretī, Molotovs bija korpulents un veselīgs, un Esekss ar labpatiku noraudzījās, cik aizrautīgi viņš velk dūmu.

— Mister Molotov, — Esekss atkal iesāka, — man šķiet, ka angļu-padomju-irāņu 1942. gada līgums paredz sarunas starp Padomēm un Lielbritāniju gadījumā, ja izveidojas situācija, kas prasa kopīgu apspriešanu. Atļaujos aizrādīt, ka minoritātes rīcība Azerbaidžāņa, tas

ir, varas sagrābšana, ir apstāklis, kas vienlīdz lielā mērā attiecas kā uz Lielbritāniju, tā uz Padomju Savienību. Tāpēc to ir vērts apspriest.

Molotovs bija pievērsis savu domīgo skatienu lielam Staļina portretam, kas karājās pie sienas blakus Marksa un Ļeņina portretiem.

— Vai Lielbritānijas valdība uzskata to par vietējas vai starptautiskas nozīmes jautājumu? — viņš jautāja.

— Pašreizējā momentā, — šie Eseksa vārdi izskanēja gandrīz vai kā brīdinājums, — par vietējas nozīmes.

— Tādā gadījumā es uzskatu, ka apspriedei jānotiek Irānā starp Lielbritānijas un Padomju Savienības vēstniekiem. Vietējas nozīmes jautājumi ir izšķirami viņu līmenī.

Molotovam bija taisnība, un Esekss to saprata. Ja tas bija vietējas nozīmes jautājums, tad tas pirmām kārtām bija jāapspriež vēstniekiem Teherānā. Esekss juta, ka pārāk viegli ir iekritis lamatās, un mēģināja izkļūt no tām.

— Tā kā ir izveidojusies situācija, kas galu galā var ietekmēt attiecības starp Padomju Savienību un Lielbritāniju, — Esekss teica, — viņas augstības valdība uzskata, ka jautājums jāatrisina ātri un augstākā līmenī. Mēs vienmēr tiecamies saglabāt draudzīgas attiecības ar Padomju Savienību, un mēs negribam, ka šī situācija kļūtu par cēloni nelabvēlībai mūsu starpā. — Un tagad saturies!» Esekss teica pats sev zinādams, ko var sagaidīt no Molotova. Protams, krievs ir laipns, taču nav cerību uz viņa saudzību un viņš neievēros nekādus diplomātiskas sarunas likumus. Esekss nolēma uz katru dzēlīgu Molotova piezīmi atbildēt ar to pašu.

Molotovs sēdēja taisni kā visi neliela auguma cilvēki. Viņš atbildēja, kā parasti, ātri un skaidri.

— Padomju valdība dziļi nožēlo, ka Lielbritānijas valdība šajā sakarā izjūt kaut kādu nelabvēlību, — viņš teica. — Mēs neredzam nekādu pamatu šādai nelabvēlībai un nevaram arī iedomāties, kā stāvoklis Irānā varētu ietekmēt mūsu attiecības ar Lielbritāniju. Tāpēc mēs neredzam vajadzību pēc sarunām vai konferences par šo jautājumu. Ja Lielbritānijas valdībai ir kaut kādas aizdomas, tai par šīm aizdomām jāpaziņo atklāti un skaidri.

— Misters Molotovs ir pārpratis mani. — Esekss iebilda ar angļiem raksturīgo nelokāmo neatlaidību un prātīgumu, nevērīgi novēzēdams melno pīpi. — Lielbritānijas valdībai nav nekādu aizdomu pret Padomju valdību. Dievs

pasarg’I Mēs tikai esam norūpējušies, kā šo situāciju tik kritiskā vēstures posmā uztvers visa pasaule. Mēs nevēlamies uzkurināt aizdomas attiecībā uz mūsu un jūsu nodomiem Irānā. Tieši tāpēc mēs uzskatām, ka. situācija Azerbaidžānas provincē ir jānoregulē. Tieši tāpēc mēs ierosinām sasaukt konferenci, kurā būtu pārstāvēta Padomju Savienība, Lielbritānija, Irānas valdība un tā sauktā Azerbaidžānas Demokrātiskā partija. Mēs domājam, ka tādējādi ir iespējams radīt jaunu pamatu, uz kuru -balstītos visu Irānas partiju savstarpējā saprašanās, un ir iespējams atjaunot šīs daudz cietušās zemes vienotību. — Ja vien Molotovs tagad bilstu kaut vārdu par ierosinātās konferences sastāvu, Esekss justu, ka viņš ir vīrā. ,

Taču Molotovs atbildēja savā parastajā aprautajā politiskajā terminoloģijā.

— Lord Eseks, — viņš teica, — nevienai valstij nav pamata izturēties ar aizdomām pret Padomju Savienības nodomiem šajā kritiskajā vēstures posmā. Alūsu politika : Irānā ir skaidra un noteikta: mēs atbalstām visus jaunos demokrātiskos spēkus un esam pret jebkādu iejaukšanos Irānas lietās, par spīti visām viltus aizdomām. Nav nekāda pamata šaubīties par mūsu nodomiem. Kas attiecas uz mūsu kopīgajiem nodomiem, tad es varu runāt tikai Padomju valdības vārdā un nevaru atbildēt par Lielbritānijas valdību.

Molotova pēdējā piezīme uzdzina Eseksam tādas dusmas, kādas viņš nebija pārdzīvojis daudzus gadus. Vieta, kur roka saskārās ar pīpi, bija silta, un Esekss ar nepatiku sajuta sviedru miklumu. Viņš stingri iekoda pīpi zobos un noslaucīja plaukstas ar zīda kabatlakatu. Sājā brīdī viņš bija gatavs uzspļaut gan savai misijai, gan Irānai, jo vairs nedomāja ciest šo nepārspējamo Molotova atklātību. Kaut arī tas nebija personīgs aizskārums, tomēr aizvainoja, un to nu viņš necietīs. Esekss vēlreiz atkārtoja pie sevis, ka viņš to necietīs.

— Ja tas ir viss, ko var atbildēt Padomju valdība, —

'viņš noteica, — tad es veltīgi esmu atbraucis uz Maskavu, mister Molotov.

Esekss redzēja, ka Molotovs vērīgi aplūko viņu. (Nebija šaubu, ka Molotovs vērtē viņu kā tipisku Eseksa šķiras pārstāvi: glīts vīrietis, kas no bērna kājas baudījis pārticību un bijis vesels, pavisam citāds nekā angļu strādnieki, kuri salīdzinājumā ar viņu bija maza auguma

un neglīti, jo visu mūžu pavadīja piekvēpušās pilsētās, antisanitāros apstākļos un viņu uzturs bija trūcīgs un vienveidīgs. Angļi ir diža tauta, bet no šiem eseksiem ir jāsargās.) Sis skatiens lika Eseksam justies neomulīgi, un viņš gaidīja Molotova dusmu izpausmi, būdams, gatavs aizstāvēties.

— Neviens nebrauc uz Maskavu veltīgi, — pieklājīgi un rāmi teica Molotovs, — un neviens neaizbrauc no tās tukšā. Jums jāapskata mūsu pilsēta, jāaiziet uz mūsu teātriem, uz baletu.

Esekss saprata, ka aiz dusmām gandrīz vai izgāzis visu šo pasākumu. Viņš saņēma^sevi rokās.

— Mana valdība atsūtījusi mani uz šejieni ar svarīgāku uzdevumu nekā ievērojamu vietu apmeklēšana, — Esekss daudznozīmīgi piemetināja. — So vitāli svarīgo problēmu atrisinājums nevar gaidīt, kamēr es skatos baletu, mister Molotov. Ko lai es atgriezies saku savai valdībai? Ka misters Molotovs ielūdza mani apmeklēt lieliskos Maskavas teātrus?

Molotovs smaidot atspiedās pret dīvāna atzveltni, turēdamies ļoti taisni.

— Tādas vilšanās mēs laiku pa laikam piedzīvojam visi, — viņš teica, neizrādīdams nekādu vēlēšanos atsākt sarunu par Irānu.

— Sīs Irānas problēmas vienmēr sagādā vilšanos, — nopūzdamies atsaucās Esekss. — Mēs, angļi un krievi, vienmēr tiekam iejaukti tajās, un mēs vienmēr dabūjam ciest. Vīlušies esam gan mēs, gan jūs. Lūk, tāpēc es uzskatu, ka mums šīs problēmas jāapspriež pēc iespējas ātrāk.

Molotovs pašūpoja galvu.

— Padomju valdība nekādā ziņā nav vīlusies, lord Eseks, vismazāk Irānas jautājumā. Mēs uzskatām stāvokli tur par cerīgu. Par ko tad lai mēs runājam: par jūsu vilšanos vai par mūsu cerībām?

— Jā, ja jums patīk tā formulēt, — atbildēja Esekss.

— Tā mēs nonāktu burvju lokā, — negrozāmi teica Molotovs. Viņš piecēlās, un šis mājiens bija tik nepārprotams, ka Eseksam nekas cits vairs neatlika. Viņš arī piecēlās un paspieda Molotovam roku, ko tas bija strauji pasniedzis.

— Tātad jūs ierosināt iztikt ar baletu, mister Molotov? — Esekss jautāja.

— Maskavā jūs esat gaidīts viesis, lord Eseks, un, lūdzu, pārāk nenonieciniet mūsu baletu, — sacīja Molo-tovs, atkal smaidīdams. — Baleta dēj vien ir vērts braukt uz Maskavu.

— Tāda diplomātiska Iaiskošanās beidzās līdz ar jūsu imperatores Elizabetes valdīšanu, mister Molotov.

— Elizabetes? — pārjautāja Troika, iekams sāka tulkot.

— Jā, Elizabetes, — stingri atkārtoja Esekss. — Viņa vienmēr lūdza mūsu karaļiem sūtīt uz viņas galmu tikai visskaistākos diplomātus. — Esekss palūkojās uz dīvaino austrumniecisko rakstu cilnī, kas stiepās apkārt visai istabai, atkal sastapa Molotova atklāto skatienu un nosprieda, ka slāvi tomēr ir un paliek austrumnieki. — So dekoratīvo vīriešu laiks angju diplomātijā ir pagājis, mister Molotov. Mūsdienās ir jārisina problēmas un jāsasniedz rezultāti. Dzīve pasaulē ir kļuvusi garlaicīga, mister Molotov.

Esekss nesteidzās. Ar Melbija palīdzību viņš uzvilka mēteli un, paņēmis no lielās kārbas sērkociņu, atkal aizkūpināja pīpi.

— Tomēr es nevaru uzskatīt to par mistera Molotova galīgo atbildi. Ceru tuvākajās dienās vēlreiz tikties ar misteru Molotovu.

Molotovs neko neatbildēja, pavadīja viņu līdz durvīm, un viņi vēlreiz sarokojās.

— Mēs vēl tiksimies, — teica Esekss durvīs.

— Pasaule ir pārāk maza, lai mēs, diplomāti, nesatiktos, — atbildēja Molotovs, pavirzīdamies sāņus, lai palaistu garām Melbiju un Džoisu. Pēc tam viņš pavadīja angļus cauri sekretāra istabai un smaidīdams apstājās ārdurvīs.

— Vai es varu gaidīt mistera Molotova zvanu? — Esekss it kā nejauši pajautāja Troikam.

— Varbūt, — teica Molotovs un, viņiem ejot laukā, mazliet palocījās.

Esekss lieliem soļiem gāja pa koridoru un nepalēnināja gaitu, kamēr viņi nebija laukā no ministrijas un neatradās uz aukstā trotuāra. Viņš saberzēja rokas, paskatījās uz augšu un apkārt, un pēkšņi visas debesis piepildīja troksnis un gaismas šautras — bija iestājies Jaunais gads. Esekss iekāpa rolroisā un aizvēra acis, lai neko neredzētu un nedzirdētu.

— Vai tas krievu tulks precīzi pārtulkoja manus vārdus? — viņš jautāja Džoisain, vēstniecības tulkam, kas pa šo laiku nebija bildis ne pušplēsta vārda. Līdz šim brīdim viņš Eseksam vispār nebija eksistējis.

Džoiss mazliet padomāja.

— Troika veic savu uzdevumu joti labi, — viņš piesardzīgi sacīja. — Viņš ir ne tikai tulks, ser, viņš ir arī imitators. Viņš uztver otra intonāciju un nekļūdīgi atdarina to, acumirklī atrodot otrā valodā īstos vārdus. — Džoiss, jūras karaspēka virsnieks, uzskatīja par godalietu neliekuļot. — Es runāju vienlīdz labi kā krieviski, tā arī angliski, bet Troika ir speciāli apmācīts tulka darbam — un viņš to pārvērtis par mākslu.

Esekss kaut ko norūca un atslīga dziļāk sēdeklī, nespēdams vairs izvairīties no nepatīkamām domām.

Viņš bija ticis prasmīgās rokās, un mazo krieviņu par to nevarēja vainot. Bet viņam bija pamats izjust nepatiku pret vēstniecības tulku, kas visu pieņemšanas laiku bija nosēdējis kā sālsstabs un nebija nācis viņam palīgā. Stulbenisl Un Melbijs tāds pats. Kāda velna pēc tāds cilvēks kā Melbijs lien iekšā diplomātijā? Būtu strādājis par manufaktūras preču pārdevēju! Lūk, kādus cilvēkus izvēlas Dreiks. Būtu abi kopā Hemmersmitā tirgojušies ar vīriešu krekliem!

Tagad par Molotovu. Nebija šaubu, ka šis krievs ir apķērīgs un pārliecināts par sevi, pat par daudz pārliecināts. Citos apstākļos saruna būtu noritējusi pavisam citādi. Molotovs nebūtu panācis savu, ja Esekss nebūtu atradies tik neizdevīgā situācijā. Vispirms — misija tik drīz pēc Maskavas konferences jau. pašā sākumā bija lemta neveiksmei. Krieviem bija rokā visi trumpji, jo viņi rīkojās Irānā ar tik drošu pārliecību, ka mierīgi varēja pasūtīt angļus un Eseksu pie velna. Molotovs to arī bija izdarījis — ļoti laipni, bet nesaudzīgi —, un Esekss bija to pacietis vienīgi tālab, ka negribēja braukt taisnā ceļā atpakaļ uz Londonu ar tukšām rokām. Bet tas vēl bija tikai sākums. Esekss saprata diplomātijas mākslu kā mākslu stāvēt mazliet pāri apstākļiem un cilvēkiem, pat ministriem un notikumiem. Tas arī nozīmēja būt labam diplomātam. Esekss bija labs diplomāts un zināja, kad jāuzbrūk un kad jāatkāpjas. To viņš bija veiksmīgi apguvis pēdējos divdesmit gados, īpaši pirms kara, kad puse viņa darba bija pielabināt sakaitinātus diktatorus un vienlaikus parādīt viņiem, ka Anglija neļaus dzīt ar sevi jokus. Šajā gadījumā bija pilnīgi skaidrs, ka Molotovs nav nekāds bramanīgs diktators. Viņš bija aukstasi-

nīgs un nelokāms, un tieši tas padarīja šo misiju grib tāku, nekā Esekss bija gaidījis. Turklāt viņš juta, ka ir mazliet atradinājies no diplomātiskās prakses. Pēdējos četrus gadus viņš bija pavadījis Vašingtonā, pārliecinādams amerikāņus sūtīt divreiz vairāk karamateriālu, nekā viņi gribēja, un tas nebija prasījis lielas pūles, īpaši sarunās ar to ideālistu Rūzveltu, ar kuru Esekss bija lieliski šapraties, Vašingtonā viņam tik vien bija vajadzējis kā būt apburošam un izskatīgam anglim, draudzēties ar saviem vietējiem piekritējiem un modināt briesmīgu skaudību savos vietējos ienaidniekos. Pilnīgi bija pieticis ar viņa kumpo degunu un trim šaurajām medaļu un ordeņu plāksnītēm, protams, apvienojumā ar viņa iedzimto pievilcību un angļu humoru. Bet Maskava nebija Vašingtona, un Esekss vēl nespēja iejusties šajā pilsētā. īstenībā nekāda sadursme ar Molotovu nebija iznākusi. Par nelaimi, Esekss nezināja, vai tas ir Molotova pēdējais vārds vai nav. Tas bija vecs triks — iegrozīt pirmo tikšanos tā, lai šī tikšanās liktos pēdējā, īpaši, kad cilvēks gūst virsroku, kā acīmredzot šķita Molotovam. Taču, lai būtu kā būdams, Molotovs bija kategoriski atteicies apspriest Irānas jautājumu. Tas mulsināja Eseksu, un, kaut arī viņš bija cietis daudz smagākas diplomātiskas neveiksmes, viņš nekad nebija juties tik sasodīti muļķīgi.

Mašīna līgani iegriezās vēstniecības pagalmā un, noslidinājusi pār fasādi lukturu ugunis, apstājās slīpumā. Uz ledus tā sāka buksēt, tāpēc šoferis piedeva gāzi un, pārvarējis slīpumu, piebrauca pie galvenās ieejas. Esekss pagaidīja, kamēr soferis atver durtiņas, un, nometis ka-mieļvilnas pledu, izkāpa no mašīnas. Viņš jau gribēja iet iekša, kad kāds uzsauca:

— Vai tas esi tu, Harold?

Esekss paskatījās atpakaļ un ieraudzīja ļoganā gaitā tuvojamies garu, lempīgu vīrieti bez mēteļa.

— Harold! — tas atkal uzsauca.

— Kas tas tāds? — jautāja Esekss.

— Ak dievs, viņš mani nepazīst!

^ — Kas jūs esat? — ērcīgi atkārtoja Esekss.

Garais vīrietis bija pienācis pavisam klāt.

— Džons Eskvits, — viņš teica.

— Velns parāvis, ko tu te dari? — Eskvits un Esekss žņaudza viens otru savos apkampienos, un Eskvits no visa spēka sita Eseksam pa silti nopolstcrēto muguru.

— Esmu te jau trīs mēnešus, — Eskvits stāstīja.

— Dzirdēju, ka tu, draudziņ, esot te, bet mēs nule kā atgriezāmies no Somijas. Viegli tikām vaļā; Iesim uz manu dzīvokli.

— Uz kurieni?

— Tepat blakus. Ejami

— Vienmēr viņš uzrodas tur, kur viņu nemaz negaida. — Esekss tā priecājās par satikšanos ar Eskvitu, ka pat aizmirsa Molotovu. Viņš pateica Melbijam un Džoisam, ka viņi ir brīvi līdz rītam. — Mīļais dievs, cik sen neesmu tevi redzējis! — viņš teica Eskvitam. — Man par tevi nenopriecāties! Sī pilsēta jau sāka mani nomākt.

— Ko tas nozīmē? — izsmējīgi jautāja Eskvits. — Vai tu nesadod krievu lācim sutu, kā pienākas? Vai nemaz neizklaidējies? — Eskvits no visas sirds smējās, turēdams rokas žaketes kabatās. — Kur mēs pēdējo reizi tikāmies?

— Neatceros.

— Droši vien kādā no tām garlaicīgajām pieņemšanām, kuras tev tā patīk, — teica Eskvits.

Viņi bija apgājuši apkārt vēstniecībai un nonākuši pie nelielas kvadrātveida mājiņas, kas bija līdzīga tai, kurā dzīvoja Melbijs, tikai divstāvu. Priekšnamā Eseksam metās virsū spaniels, un Eskvits aizdzina to, uzkliegdamss

— Gulties, Vodka, citādi dabūsi no manis!

Viņus ielaida sieviete, kas pēc tam, salīgi bozdamās, aizvēra durvis aiz ienācējiem.

— Džeina! — Esekss iesaucās, apskaudams viņu.

— Aizvien vēl tā pati Džeina. Tas ir brīnišķīgi, ka redzu tevi! Mīļais dievs, cik jokaini ir redzēt jūs abus te!

— Mums jau bija laiks satikties, Harold, — teica Džeina. — Tu izgāji bez mēteļa, — viņa maigi pārmeta vīram.

— E-e! — Eskvits atmeta ar roku un gāja uz priekšu.

— Pie mums ir tavs faktotums, Harold. — Eskvits ieveda viņu viesistabā, kur spoži kurējās kamīns. — Makgre-gorl — Eskvits pasauca, norīdams nebalsīgo līdzskani, kā jau skoti mēdz darīt. — Jūsu kungs un pavēlnieks ir te, un nu jūs dabūsit trūkties.

Esekss īsi uzsmaidīja Makgregoram, bet neteica ne vārda, lai Makgregors justu, ka viņš ir neapmierināts. Eskvits likās vēl trakāks nekā tad, kad Esekss bija redzējis viņu pēdējo reizi. Turpretī Džeina Eskvita bija kļuvusi vēl mīlīgāka un apburošāka — ja vien tas bija iespējams un Esekss nodomāja, cik patīkami ir viņus redzēt, kaut arī zināja, ka Eskvits, kā parasts, atkal sāks lādēt visu pasauli. Lūk, jau gāja vaļā. Eskvits stāvēja, ar rokām atspiedies pret kamīna malu, un nikni skatījās uz Eseksu.

— Es gaidīju, kad tu atbrauksi uz Maskavu, — viņš teica. — Un esmu pietaupījis šādus tādus sīkumus.

— Tikai neko sarežģītu, Džon! — piesardzīgi atsaucās Esekss.

— Sarežģītu! — dramatiski novilka Eskvits. — Vērds-vertam nav nevienas rindiņas, kas nebūtu bezcerīgi sarežģīta.

— Nu, nu, tālāk! — skubināja Esekss. — Kas tas ir?

— Ai, — diezgan nievīgi atbildēja Eskvits, — tev tas patiks, ja vien tu atcerēsies. Tas uzrakstīts par tevi Maskavā. Tieši tā.

— Es atcerēšos, — teica Esekss. — Kas tas ir?

— Vērdsverta sacerētā angļa žēlošanās par Franču revolūciju.

— Tieši kāda žēlošanās?

— Lūk, tāda, — uzsāka Eskvits, kā orators savēcinājis rokas. — Baiss pavērsiens, kad tīkas Vēsturei par labu zemiskumam tiesu spriest, kad uzteic nekaunību tā un smej par sirdsprātu, kas šaubās sapinies... Lai tie, kas neraud, nīst no visas sirds gan Augstprātību, kuras elks ir Vara, gan Gļēvumu, kas sevi nodod pats, jo lielīgi par īstām bailēm ņirdz!» — Eskvits iesita sev pa krūtīm un paskatījās uz Eseksu. — Turpiniet, — viņš teica. — Sāciet, kur gribat. Paklausīsimies.

Eseksam tas nesagādāja nekādas grūtības.

— Dievs ir pret naidu. Vai nav zināms tas jau sen? Tev, Ietiepība, jāpakļauj visaugstākajiem Dieva spriedumiem tie likumi, ko nomāc debess lāsts, un visas izdarības, kurām ļauj tu pārkāpt cilvēcības robežas.» — Viņš palūkojās uz Eskvitu. — Nu? Tā taču ir, vai ne?

Eskvits nepacietīgi papurināja savu lielo galvu.

— Vai tas ir viss? — viņš iesaucās. — Vai tu gribi izlaist vislabāko daļu? Bet lāsts pār to, kam roka tautas postu vairot alksti» Tas tev varētu patikt. Turpini vien.

Pielicis roku pie pieres, Esekss brīdi padomāja.

1— Bet lāsts pār to, kam roka tautas postu vairot alkst! Vai nav mums Taisnības, kam skatu spožo tik vaina dzēš, vai Sirdsapziņas nav, vai Gribas nav, kam dievišķs pienākums liek turēt nemierīgos spēkus grožos?» — Esekss būtu turpinājis, bet Eskvits viņu pārtrauca:

— Paklausies, kā ir tālāk: Ak, Anglijai Lai kļūmām idejām, kas citur radušās, iet secen lemts un sveša apmātība nepārņem, jo, dusmās pāraudzis, tāds neprāts drīz mērks tavu tērpu pašas asinīs. Kāpj acīs asaras, bet valdi tās, jo izmisums ir šajās asarās, pār mirušajām cerībām kas līst. Ja jaunā audze uztvers vārdus šos, kā brīdinājumu tos vērā ņems, sirds dzejniekam aiz prieka notrīsēs. Kas izprot patiesību mūžīgo, tas Tautu nevis iznīcībai lems, bet viņā savu labestību sēs.» — Eskvitu bija pārņēmušas tādas kā dusmas, un viņa sieva, nolikusi pie malas adīkli, lūdza vīru rimties.

Esekss iesmējās, Makgregors arī.

— Pietiek, Džon! — apsauca Džeina Eskvita. — Tas jau ir smieklīgi.

— Protams, smieklīgi, — piebalsoja Eskvits.

— Lūdzu, apsēdies, — Džeina teica viņam un tad uzrunāja Makgregoru: — Tā iet katrreiz, kad viņi satiekas. Abi uzskata sevi par vienīgajiem cilvēkiem zemes virsū, kuri zina no galvas visu Vērdsvertu. Piedodiet viņiem.

— Cik lieliski tas bijal — Esekss novērtēja Vērdsverta dzeju.

— Lielākas muļķības neviens nekad nav uzrakstījis,— teica Eskvits.

— Tā nu gan nesaki, Džon, — mierīgi iebilda misis Eskvita.

— Es atceros laiku, kad tu uzskatīji Vērdsvertu par vienīgo angļu dzejnieku, — sacīja Esekss. — Bet es vēl tagad domāju, ka viņš tāds ir.

— Vienīgais par Vērdsvertu sliktākais dzejnieks ir Svinbērns, bet viņš vispār nav dzejnieks. — Eskvits atkrita krēslā un izstiepa kājas.

— Tu pats neapjēdz, ko runā, — teica Esekss. — Vērds-verts izrāva angļu valodu no pagrimuma un atdeva tai bijušo Elizabetes laika daiļumu. Atceries sonetu par dzeguzi.

— Fui! — Eskvits atkal piecēlās. — Soneti par dzeguzēm, mīlīgām aitiņām un kaņepju putniņiem... Kas tas par dzejnieku?

— Tāds, kādam jābūt angļu dzejniekam, — attrauca Esekss. — Nevis tāds kā tie īri vai tas šausmīgais amerikānis Vitmens.

— Ir gan viņam neciešama gaume! — Eskvits iesaucās un atkal smagi apsēdās, valstīdams pīpi pa muti. — Kā' jūs varat strādāt ar tādu cilvēku? — viņš pēkšņi uzklupa Makgregoram.

— Jūs tas mulsina, mister Makgregor, — teica Es kvita sieva un uzsmaidīja Makgregoram.

— Blēņas! — atcirta Eskvits. — Vai jūs esat apmul-, sis, mister Makgregor?

— Nē.

— Es arī domāju, ka ne, — teica Eskvits.

īstenībā Makgregors jutās ļoti apmulsis. Eskvita mežonīgā daiļrunība bija zināmā mērā izsitusi viņu no sliedēm. Tomēr tā uzjautrināja, un Makgregors jau bija aizmirsis, kā Esekss sasveicinājās ar viņu. Makgregors bija aizmirsis pat saķeršanos ar Dreiku.

It kā lai nomierinātu Eskvitu, Esekss atkal apvaicājās, ko viņš te dara.

— Velti zaudēju laiku, — izgrūda Eskvits. — Esmu atsūtīts uz šejieni, lai iepriekš paredzētu notikumus Somijā, Polijā, Rumānijā un visās citās Krievijas pierobežas valstīs, bet es esmu vājš paredzētājs. Man acīmredzot jāiebāž deguns katrā caurumā un katrā stūrī šajās nožēlojamās valstīs, bet tikpat labi es varu palikt te un dzīvot vienā mierā. Sī ir brīnišķa pilsēta, Harold, pretrunu pilna pilsēta. Vai tu zini, ka šajā valsti mobilizē suņus?

— Nē.

— Jā gan. — Eskvits norādīja ar garu pirkstu uz savu suni. — Lai dabūtu gaļas devu, Vodkam ir jāiziet militārā apmācība, lai kara gadījumā viņi to varētu mobilizēt. Labs treniņš, laipna apiešanās un tamlīdzīgas lietas. Un beigās mēs varam šitā. — Eskvits izslējās un uzsauca: — Pie manis! — Un viņa spaniels, pārsteigts uztrūcies no rāmas snaudas un ielēcis Eskvitam klēpī, bailīgi rēgājās apkārt.

— Vai esi redzējis kaut ko tādu, ko? — noprasīja Es-kvīts.

Esekss paglāstīja sunim galvu, paraustīja to aiz ausīm un ar ierastu kustību pataustīja jutīgo degunu. Makgregors pasēdās dziļāk dīvānā un klusiņām nosmējās.

— Es nezināju, ka jums ir humora izjūta, — Eskvits teica Makgregoram.

— Anglis skotam tā neteiktu! — Makgregors atbildēja.

— Tā tev vajadzēja! — sacīja Džeirva Eskvita vīram.

— Ak, esmu joti priecīgs, ka viņam ir kaut nedaudz humora izjūtas. — Eskvits paraustīja savu garo ūsu. — Viņš salēcies ar Dreiku.

— Ak tā? novilka Esekss un paskatījās uz Makgre-goru.

— Jā, — Eskvits apstiprināja. — Divus drūmākus tipus, kuriem nav galīgi nekādas humora izjūtas, jūs nekad nebūsit dzirdējuši. Ja vien jūs viņam ļautu, viņš uz karstām pēdām atgrieztos Londonā, jo nav augstās domās par savu māžošanos Maskavā diplomāta lomā.

Makgregors prātoja, vai Džonam Eskvitam maz ir kaut kas sVēts. Viņš atskārta, ka pusstundu ilgās pazīšanās laikā ir pastāstījis Eskvitam ļoti daudz par sevi. Ar saviem strīdīgajiem, izaicinošajiem jautājumiem Eskvits bija viegli izdabūjis no Makgregora visu, un bija pārsteidzoši dzirdēt, ka Eskvits tagad runā par viņu tik nevērīgi.

— Džon, — teica Džeina Eskvita, — esmu pārliecināta, ka misteram Makgregoram nepatīk tādas valodas,

L Makgregors — pats sev par pārsteigumu — juta, ka Eskvita vārdi viņu neaizskar.

— Makgregors ir zinātnieks, — uzbudināti attrauca Eskvits, — un viņam jāprot uzklausīt patiesību. Bet tev viņš jāpieskata, Harold. Kā daudzi no šiem zinātņu vīriem, viņš domā, ka parastas cilvēku darīšanas uz viņu neattiecas. Drīz vien viņš bruks tev virsū no zinātniskās objektivitātes viedokļa. Viņš teiks tev, kādā ziņā tev ir taisnība un kādā ziņā tu maldies. Bet ierosini viņam piepalīdzēt tev Irānas jautājuma risināšanā — un viņš atbildēs, ka tā nav viņa darīšana. Viņi visi ir pār vienu kārti metami, šie zinātnieki ar sirdsapziņu. Viņiem patīk gausties par mūsu pasaules ļaunumiem, bet, jau iedomājoties vien par piedalīšanos vai noteiktas nostājas ieņemšanu politiskajā dzīvē, viņus pārņem šaušalas, viņi paliek svētlaimīgi, sašutuši, objektīvi un nevienam nevajadzīgi. Viņi vaino citus, kad politiķi un militāristi, izmantojot viņu zinātni, aizmēž no zemes virsas pusi cilvēces, un tomēr joprojām atdod savu zinātni velnam. Dodiet viņiem iespēju darīt tam visam galu — un viņi ņems kājas pār pleciem. Paskatieties uz Makgrcgoru! Visniecīgākā tiešā līdzdalība cilvēku darīšanās viņam jau ir par apgrūtinājumu. Viņš ir gatavs aiziet, atļaujot tādiem bīstamiem cilvēkiem kā tu un Dreiks darīt to, kas jums patīk. Es nekad nespēšu to saprast! — izmisis nobeidza Eskvils.

— Tu nu gan mulsini misteru Makgrcgoru, — atkal iebilda viņa sieva.

— Lai mulst vien!

— Bez tam tu pārspīlē, — viņa sacija.

— Es pārspīlēju, Makgregor? — Eskvits gaidīt gaidīja piekrītošu atbildi.

Bet Makgregors nolēma nepadoties.

— Kāpēc jūs sienaties klāt zinātniekiem? — viņš jautāja. — Viņiem pietiek savu zinātnisko problēmu, kam viņiem vēl citas?

— Ja jūs nerisināsit šīs citas problēmas, — teica Eskvits, — no jūsu zinātnes nekas nepaliks pāri. Jūs vairs nedrīkstat vairīties no politiskās atbildības tāpat kā mēs, kaut gan mēs neesam labāki, Makgregor. Mieriniet sevi ar to. Visnevajadzīgākie cilvēki uz zemes visos laikos ir bijuši diplomāti, un mēs ar Haroldu šajā ziņā esam labi piemēri.

— Džon, — ierunājās Esekss, — ja tu grasies ķerties klāt man ...

— Ne prātā nenāk tevi taupīt! — Eskvits iesaucās. — Vēsture nepazīst neģēlīgākus cilvēkus par diplomātiem, Harold, un neviens no viņiem nav bijis zemiskāks par britu diplomātiem, jo tie neizmirst. Allaž uzrodas vēl kāds Esekss un vēl kāds Eskvits, un, kad mēs dosimies uz elli un debesīm, tad kjūsim par dieva un velna Iegūtiem un joprojām būsim diplomāti.

— Tā ir zaimošana, Džon. Rimsties jel!

— Paskatieties uz manu dzimtu — tā ir visnoziedzīgākā dzimta visā Anglijā: no vienas vietas zagļi, krāpnieki, laupītāji, meļi, galminieki un prostitūtas, sākot ar Annu Godstounu, kura savā netiklībā atteicās no Londonas padibeņu kvartāla godīgās dzīves, lai izpelnītos kādu dāvanu no pārbarotā, izvirtušā karaļa. Tā radās Eskviti, un kopš tā laika mēs vienmēr esam bijuši diplomāti.

— Nu jau tu esi rupjš, — lēnprātīgi un bezcerīgi teica Džeina Eskvita.

— Piedod, Džeina, bet es cenšos atlīdzināt Makgrego-rarn par viņa samulsumu. Es tikai gribu pateikt viņam to, ka diplomāts ir sliktāks par nabaga žultaino zinātnieku. Bet, ja jau es nedrīkstu sākt pats ar savu dzimtu, tad sākšu ar pāvesta galmu. Tas vispār ir modernās dip-

lomātijas šūpulis, un tas ir labāks piemērs, jo kur gan citur lai būtu radies mūsu amats, ja ne viduslaiku zaņķī!

Esekss vairs nespēja klusēt.

— Neesmu tevi redzējis piecus gadus, Džon, — viņš teica, — un neesam vēl lāgā aprunājušies, kad tu jau apsūdzi pāvesta varu. Kāds sakars pāvesta varai ar diplomātiju, un kādēļ tu to pini klāt?

— Vai pāvesta legāti nebija pirmie diplomāti? — jautāja Eskvits. — Un vai mēs neesam mantojuši diplomātijas kanonus no Romas pāvesta legātiem?

— Muļķlbasl — attrauca Esekss. — Pirmie dižie diplomāti bija rakstnieki, filozofi un patrioti. Dante, Bokačo, Petrarka.

— Viņi bija neglābjami diletanti, — pasludināja Eskvits. — īstie šīs profesijas pārstāvji bija Bordžijas un Mediči. Viņi izpleta pa visu Eiropu garīdznieku un pāvesta spiegu tīklu, un no viņiem mēs arī esam cēlušies, Harold. Vienīgais kaut ko vērtais tālaika cilvēks bija Makiavelli, bet paskaties, kā viņu apmelo! Un pēc Makia-

, velli tikai Venēcijas tirgoņi ieplūdināja mūsu profesijā nedaudz godīgu asiņu.

— Ak tā gan! — noteica Esekss, — Tirgoņi!

— Viņi bija godīgi un daudz redzējuši republikāņi,— Eskvits neatlaidās, — un viņi nejauca klāt saviem lēmumiem un rīcībai pāvesta melus un svētās blēdības. Viņu ziņojumi Venēcijas senātam bija skaidrības un precizitātes paraugi, un neviens no šiem tirgoņiem nebija pāvesta aģents.

— Tu esi ieēdies uz pāvesta varu, — ar nožēlu konstatēja Esekss.

— Es esmu ieēdies uz diplomātiju! — Eskvits piecēlās un ilgi meklēja tabakmaku, līdz atrada to sievas rokdarbu groziņā. Izbārstīdams tabaku, viņš piebāza pīpi. —- Pirmais diplomāts, kas ieradās Anglijā, doktors Rode-rigo Gonsaless de Puebla, bija pāvesta spiegs, bet tolaik mēs zinājām, kā jāapietas ar ārzemju diplomātiem. Henrijs Septītais rīdīja viņiem virsū suņus un šad tad iekaustīja viņus ar vērša stilba kaulu. Ja mums būtu bijis vairāk tādu henriju septīto, nebūtu Vīnes līguma, un, ja nebūtu bijis trīssimt gadu pēc viņa nāves parakstītā Vīnes līguma, nekad nebūtu legalizēti tādi diplomāti kā sūtņi, vēstnieki, pilnvarotie, nunciji un visādi citādi ļaudis ar viltīgiem tituliem, kas piešķir respektablumu tiem, kuri nav bijuši nekas vairāk kā nekrietni bezgoži. Tagad mums ir eksteritoriaiitātes tiesības, mēs stāvam augstāk par valstīm, kurās dzīvojam, mēs esam bagāti, godājami, daiļrunīgi, asprātīgi, melīgi, viltīgi, skandalozi un rupji, mēs esam nomierinājuši savu sirdsapziņu ar to, ka mūsu rīcība ir legalizēta un tai ir lepns nosaukums. Diplomātijai Cilvēka darbības kauna traips.

— Ja tu, Džon, beidzi, — ierunājās misis Eskvita,

— tad es uzvārīšu kafiju.

— Viņš ir vēl sliktāks nekā agrāk, — viņai teica

Esekss. f

— Viņš sāk ilgoties pēc mājām, — atbildēja Džeina Eskvita.

— Ej un uzvāri kafiju, — Eskvits sacīja sievai un, atgūlies uz dīvāna, pūta taisni gaisā dūmu virmuļus.

— Kā jūs varat viņu paciest? — Esekss uzsauca misis

Eskvitai nopakaļ. '

— Viņa vēl jauna — gan pacietīs, — noteica Eskvits.

— Tas, ka esmu desmit gadus vecāks par viņu, garantē sievas paklausību. Kāpēc tu neesi apprecējies, Harold?

— Tu kļūsti nepaklausīgs, — teica Džeina, ienākdama ar kafijkannu un nolikdama to uz neliela metāla trijkāja uz uguns. — Atvainojiet viņu, mister Makgregor. Es redzu, ka jūs mazliet uztrauc viņa muļķošanās, un neno-, sodu jūs par to.

— Es nemaz neesmu uztraukts, — miegaini atteica Makgregors.

— Saprotams, ka ir uztraukts, — piebilda Eskvits.

— Pajautā, kur viņš bija tajā laikā, kad vajadzēja būt kopā ar tevi, Harold. Pajautā, ko nozīmē viņa saplēšanās ar Frānsisu Dreiku. Lūk, kas viņu uztrauc.

— Par ko jūs saplēsāties ar Dreiku, Makgregor? — Esekss jautāja nevis tāpēc, ka tā gribēja Eskvits, bet vairāk aiz ziņkāres.

— Tas bija neliels strīds, nekas vairāk, — atbildēja Makgregors.

— Blēņas! — teica Eskvits. — Protams, tas viss notika pieklājīgi, bet šajā strīdā netrūka visādu aplinku norādījumu. Zini, Harold, šis mīļais Makgregors spēj sašust, bet tas nav atļauts. Iegaumējiet, Makgregor, jūs nedrīkstat paust sašutumu. Tas ir nezinātniski un piespiedīs jūs būt neobjektīvam.

— Par ko tu runā? — jautāja Esekss.

— Es runājiu par šo jauno cilvēku, kurš izjūt riebumu

pats pret sevi tāpēc, ka jaucas iekšā sūtniecības sīkajās darīšanās, nevis krāmējas ar akmeņiem kādā netīrā, smir došfl laboratorijā.

Eskvitam par prieku, Makgregors samulsumā atglauda atpakaj matus.

— Vai zini, kur viņš bija tajā laikā, kad viņam vajadzēja būt kopā ar tevi, Harold?

— Nē.

— Viņš tev to neteiks, bet es pateikšu. Pastaigājās ar Ketiju Klaivu.vecā Sendija Klaiva meitu. Te nu ir tavs akadēmiķis!

— Ak tad viņa ir Sendija Klaiva meita? — ievaicājās Esekss.

— Jā. Tu esi viņu redzējis? Tāda stalta meitene.

— Esmu redzējis.

— Makgregors arī, — teica Eskvits. — Faktiski mums derētu ataicināt viņu šurpu. Brīnišķīga meiča ir šī Ketija.

Eskvits sniedzās pēc telefona, bet Džeina aizkavēja viņu.

— Nevajag, Džon, — viņa sacīja, — liec mierā misteru Makgregoru un Ketrinu. Es negribu, ka viņa nāk uz šejieni, tāpēc ka tu vari sajaukt viņiem abiem galvu.,

— Sajaukt galvu Ketijai? — sašutis teica Eskvits. — Viņas klātbūtnē es parasti palieku bez valodas.

Makgregoram pārāk nāca miegs, lai viņš spētu novērtēt DŽeinas Eskvitas aizstāvību. Acis viņam gan bija vaļā, taču punša radītā reibuma paliekas pieveica Makgregoru — iun viņš sēdēja nekustīgi, sakrustojis kājas un saņēmis vienu plaukstu otrā, visiem spēkiem cenzdamies sadzirdēt, ko saka Esekss, jo gribēja zināt, ko Esekss par viņu domā.

Taču Eskvits izjautāja Eseksu par Molotovu.

Esekss noplātīja rokas.

— Viņš pat negrib runāt par Irānu.

— Bet ko jums vajag no krieviem Irānā? — Eskvits jautāja.

-гг Mēs tikai gribam mazliet norēķināties ar viņiem,— Esekss atbildēja.

— Ho-hol Jūs neesat atraduši īstosl Ko jūs domājat tagad darīt?

— Es domāju sākt ar notu, — teica Esekss, — laipnu oficiālu notu, kas pieprasa apspriest mūsu priekšlikumus sakarā ar Azerbaidžānā izveidojušos nopietno situāciju.

-г Metiet visu pie malas un brauciet uz mājām, — deva padomu Eskvits. — Jūs veltīgi zaudējat te savu laiku.

Džeina Eskvita pasniedza kafiju, iekams vēl nebija iededzies strīds.

Makgregors bija atguvies tiktāl, lai saprastu, ka Esekss un Eskvits runā par citiem. Viņš palika gaidīt Eseksu, jo gribēja zināt, vai Esekss joti dusmojas uz viņu..

— Ak tad jūs saplēsāties ar Frānsisu Dreiku? — Esekss vēlīgi jautāja, kad viņi beidzot bija izgājuši piesnigušajā pagalmā.

Makgregors juta, ka nevar izskaidrot Eseksam šo savu sadursmi.

— Viņš tikai jautāja, kur es esot bijis un ko darījis,— Makgregors atbildēja.

— Zināt, Makgregor, Dreiks strādā te diezgan grūtos apstākļos.

Makgregors neko neteica.

— Vai taisnība, ka jūs gribat braukt atpakaļ uz Londonu, vai arī tas ir Džona kārtējais pārspīlējums?

Esekss runāja tā, it kā nepiešķirtu tam sevišķu nozīmi.

— Ja es jums vairs neesmu vajadzīgs, es gribētu braukt projām, — atzinās Makgregors.

— Frānsisa Dreika dēļ? .

— Nē, — Makgregors atteica un vairs neko nepiebilda. Kā lai izskaidro Eseksam piepešo bezcerīguma sajūtu, ko Dreiks bija viņam iedvesis? Lai cik tas dīvaini, Makgregors daudz ko bija izskaidrojis Eskvitam, varbūt tāpēc, ka Eskvits bija pratis atraisīt viņam mēli. Turpretī Eseksam viņš- neko nevarēja pateikt. Tomēr viņš negribēja, kā Esekss dusmotos.

— Es varbūt varētu iztikt bez jums, — domīgi teica Esekss, it kā, visu pamatīgi un mierīgā garā apsvēris, izrādītu Makgregoram savu labvēlību, atlaizdams viņu. — Vispār es te aizkavēšos un man nav grūti pieprasīt no Londonas kādu citu, ja jūs tā vēlaties braukt atpakaļ. — Esekss zināja, ka nemaz nevar pieprasīt no Londonas citiu cilvēku, un viņš arī negribēja nevienu no Londonas. Eseksam bija vajadzīgs Makgregors, un viņš zināja, ka Makgregors paliks. Nevienam nav patīkami, ka viņu atlaiž, neuzskatot par neaizstājamu, un Esekss nešaubījās, ka Makgregors paliks bez piespiešanas, pēc savas brīvas gribas. — Rīt paziņojiet man, kā esat izlēmis, — Esekss teica un, lai galīgi pārliecinātu Makgre-goru, piebilda: — Es jūs samierināšu ar Frānsisu Dreiku. Arlabunakt, manu zēni

— Arlabunakt! — atbildēja Makgregors. Viņš vairs negribēja gulēt, viņu krietni vien aizvainoja tas, ka Esekss viņu neaiztur. Makgregors bija gatavs vainot Eseksu par stāvokli, kādā bija nonācis.

6. nodaļa

Augstu pakāpusies saule iespīdēja Makgregora silti piekurinātajā guļamistabā, un tās staru zelta atspulgi rotājās uz kamīna vara režģiem. Katūna aizkariem viegli izlauzās cauri pat blāvā ziemas saule. Izkāpis no gultas, Makgregors īsu brīdi pasēdēja dzeltena staru kūja apgaismotajā gultas galā, atsaukdams atmiņā lēmumus, kurus bija pieņēmis pirms un pēc sava smagā miegā. Skaidrajā dienas gaismā viņš saprata, ka vispār nav nekādu lēmumu, izņemot varbūt vienu, un arī tad viņš nebija pārliecināts, ka spēs to izpildīt.

Makgregors nomazgājās vannā, paēda brokastis un piezvanīja Ketrinai Klaivai.

Kad Ketrina atsaucās, viņš teica:

— Te runā Makgregors.

— Labrīti — viņa atbildēja. — Nu, vai viņi vakarvakarā jūs sameklēja?

Makgregors pastāstīja, kā viņam bija gājis.

— Varbūt man paskaidrot seram Frānsisam, ka es esmu vainīga jūsu nozušanā?

— Es jūsu vietā to nedarītu, — teica Makgregors.

Ketrina iesmējās.

— Viņš varbūt to jau zina.

Makgregors negribēja runāt par Dreiku.

— Šodien, manuprāt, būs laba slidošana, — viņš ieminējās.

— Lai notiek! — Ketrina novilka. — Kā būtu ap lenča laiku? Vēlāk es būšu aizņemta.

— Kad tad jums ir lenčs? — viņš jautāja.

— Pēc stundām pusotrām. Satiksimies, teiksim, vienos tenisa laukumā. Vai jūs vispār protat slidot?

— Savu mūžu neesmu slidojis.

—- Ilm... Jūs laikam esat no tiem cilvēkiem, kuri grib izmēģināt visu.

Makgregors gan nepiederēja pie tādiem cilvēkiem, bet šie vārdi viņam patika. . ,

— Tikai tādā gadījumā, ja iztiek bez pārmērīgām nepatikšanām, — viņš teica.

— Tad jau redzēsim, — sacīja Ketrina. — Tātad pulksten vienos.

— Lai notiek!

Viss bija nokārtojies tik vienkārši, ka viņš iesmējās, iedomājoties savas nesenās šaubas un baiļošanos. Makgregors tiešām bija gaidījis, ka meitene atliks satikšanos uz kādu citu reizi, jo zināja, ka vakardiena bijusi neparasta tiklab viņam, kā Ketrinai Klaivai. Viņš nodomāja, ka galu galā varbūt nav nemaz tāds tūļa. Gribējās atklāt šai sievietei vairāk savas būtības, bet māca šaubas, vai viņš to jelkad spēs.

Makgregors izgāja laukā un, kad acīs iespīdēja saule, sajuta ilgas pēc labas Irānas vasaras dienas sausās svelmes, pēc spilgtās gaismas, kas, atstarojusies no klinšu kalniem, plūst pāri kailajiem līdzenumiem. Viņš pagriezās, lai brīdi paskatītos uz pilsētu. No šīs vietas likās, ka tā sastāv tikai no Kremļa, bet no Anglijas vēstniecības vēl varēja saskatīt mazliet no zemā pilsētas silueta, augstsprieguma līnijām un tilta fermu lokiem. Tā bija sena un mūžīga pilsēta. Lidmašīnas rūkoņa paceļoties Šķita nevietā.

Eseksa vēl nebija, bet mis Viljamsa meta kamīnā ogles.

— Visi šorīt kavējas, — viņa teica un paskatījās uz Makgregoru, lai redzētu, vai viņš ir labākā garastāvoklī. — Es diemžēl nevarēju vakar sameklēt jūs laikus. — Tas viņu acīmredzot nomāca.

— Pats vien bijiu vainīgs, — Makgregors viņu mierināja.

— Telegrammās, kuras es noliku jums uz- galda, ir daži patīkami jaunumi, — viņa steigšus sacīja. — Jaunas likmes valsts ierēdņiem. Tāds iespaids, ka mums visiem paaugstinās pamatalgas, līdzko būs atceltas kara laika piemaksas. Nav slikts jaunā gada sākums, — viņa vēl piebilda un izgāja no istabas.

Makgregors nelasīja par likmēm. Viņš izlasīja dažas telegrammas no Teherānas un divas telegrammas no Ņujorkas, kuras bija nodotas ar Ārlietu ministrijas starpniecību. Abas pēdējās telegrammas ziņoja par to, ko Har-varda universitātē bija teicis viens no valsts sekretāra palīgiem. Viņš norādīja, ka situāciju Azerbaidžānā izvei-

dojuši antidemokrātiski spēki un musinātāji, kuri iecerējuši izraisīt visā Irānā revolūciju, lai tādējādi gāztu likumīgi ievēlēto parlamentu un neļautu pašreizējai valdībai turpināt ciņu par demokrātiskām reformām. Ienāca Esekss un apjautājās, kāpēc viņš izskatoties tik saskābis.

— Saņemts ziņojums no Ņujorkas, — teica Makgre-gors.

Esekss vairs neklausījās Makgregorā. Viņš lasīja angļu preses pārskatu par viņa paša misiju. Dažus izvilkumus viņš nolasīja skaļi. Divos no tiem, atsaucoties uz drošiem avotiem, bija ziņots, ka Esekss pēc ierašanās Maskavā ticies ar Staļinu. Kāda konservatīvāka avīze apgalvoja, ka Esekss un Staļins jau vienojušies, sastādīta komisija, lai izpētītu situāciju Irānā. Vēl kādā citā ziņojumā no avīzes Daily Worker» bija teikts, ka lords Esekss nav ticies ar Staļinu, piemetināts, ka veltīgi viņš tērē Maskavā laiku, un ierosināts viņam doties uz Irānu un pašam iepazīties ar stāvokli.

— Tas viss ir blēņas, — noteica Esekss un ielidināja papīrus ugunī. — Es vienmēr esmu brīnījies, ko tik šie' zeļļi gan nevar sarakstīt.

Makgregors gaidīja, ka Esekss jautās, vai viņš nolēmis palikt vai braukt atpakaļ uz Londonu, bet Esekss acīmredzot bija to visu aizmirsis, un Makgregors jutās aizskarts.

— Es piemirsu vakar jums pateikt, ka satiku divus amerikāņus — Heinberu tin Stilu —, kuri apjautājās par jums, — viņš sacīja Eseksam, lai atgādinātu vakarējo sarunu. — Viņi lūdza darīt jums zināmu, ka atrodas te.

— Ak jā, Hembers un tas Stīls... Viņi man šorīt piezvanīja. Rīt vai parīt mēs aprunāsimies ar avīžniekiem, Makgregor, atkarībā no tā, kāda būs atbilde uz mūsu notu. Nav nekādas jēgas sniegt viņiem kādas oficiālas ziņas, iekams neesam paveikuši savu uzdevumu. Tas ir pārāk riskanti. Sie avīžu zeļļi visu tā sagroza, ka acis jātur vaļā. Taču dažus no viņiem varētu ielūgt pie mums uz pusdienām rīt vai parīt — pavisam neoficiāli, tikai lai pareizi ievirzītu viņus dažos jautājumos.

— Šķiet, ka viņi visu jau zina, — piezīmēja Makgregors.

— Tie ir dīvaini subjekti, īpaši tas Hembers. Pazīstu viņu jau daudzius gadus. Viņš ir biezādains kā degunradzis, bet to, jādomā, prasa viņa profesija. Stīls ir mazliet smalkjūtīgāks, aizrautīgs jauns cilvēks. Atceros viņu

no Parīzes laikiem. Viņš mani ellīgi kaitināja. Dedzīgs krievu piekritējs.

— Viņš ir mainījis savas domas, — teica Makgregors.

— Ak tā? No šiem taisnības meklētājiem var sagaidīt visu ko. Turpretī tāds vīrs kā Hembers vienmēr paliks uzticīgs sev un ar viņu es vienmēr sarunāšu ātrāk nekā ar mūsu angļu reportieriem. Vēl nekad neesmu saticis angļu reportieri, kas man tā īsti būtu paticis. Viņi liekas esam kā bez dzīvības un vienmēr pēc tūristiem vien izskatās. Vecos laikos no avīzes The Times» nāca tādas izcilas personības kā Cērčils un Kerzons. Starp tagadējiem angļu žurnālistiem čērčilu nav, tomēr es nebrīnītos, ja šis Hembers vienā jaukā dienā kļūtu par Savienoto Valstu prezidentu. Tāds nepārprotami ir viņa nodoms.

Durvīs iestājās mis Viljaiņsa un teica, ka šodien pulksten četros tiek nosūtīts diplomātiskais pasts uz Londonu — vai viņiem neesot kas nosūtāms.

— Vai tad būs lidmašīna? — viņai jautāja Makgregors.

— Jā, piecos trīsdesmit, — viņa atbildēja.

Kad mis Viljamsa bija aizgājusi, Esekss jautāja Mak-gregoram, vai viņš domā braukt prom.

Makgregors jutās apmierināts.

— Nē, — viņš teica, — es palikšu.

— Es jau tā domāju, ka paliksit, — sacīja Esekss. — Redzu, ka jums jaunais darbs nav visai pa prātam, Makgregor, bet jūs tiksit tam pāri.

— Nelaime tā, ka man nav nekādas sajēgas par šo darbu, — teica Makgregors.

— Man jaunības dienās bija tāpat. Brauciens uz Parīzi ar Loidu Džordžu bija mans pirmais īstais darbs, un es no tā galīgi nekā nesapratu. Lai mani pakar, ja sākumā man bija jausma par tādiem līgumiem mn miera sarunām, bet beigās es šais lietās kļuvu gudrs pēc velna. Es ieguvu sev nepieciešamo sākotnējo pieredzi, tāpat kā šī misija dos jums, Makgregor, vērtīgu pieredzi sākumam. Tā ka, ja neesat vienis prātis ar mani kādā jautājumā, tad nebaidieties un iebilstiet. Nav šaubu, ka šī pieredze nāks par labu mums abiem. Varbūt ir kādi jautājumi, kurus jūs gribat apspriest, iekams turpinām?

— Nē, — Makgregors atteica. — Man nav jautājumu.

— Vai esat par to pārliecināts?

Makgregors bija pārliecināts. It viss, ko viņš šobrīd teiktu Eseksam par Irānu, nebūtu nekas vairāk kā tukša

pļāpāšana. Esekss'jau bija atņēmis jēgu visiem argumentiem, kurus Makgregors varētu minēt, aizstāvot savu viedokli par Irānu. Makgregors klusēja, jo līdz zināmam laikam negribēja uzsvērt viņu domstarpības. Viņš gribēja palikt Maskavā un par tālāko pagaidām nevēlējās neko zināt, kaut arī lāgā neizprata savas palikšanas iemeslus. Viņš noprata, ka viņu attur ne tikai labais laiks, taču no tālākas pašanalīzes atteicās.

— Vai domājat sūtīt ar šīsdienas pastu savu atskaiti par tikšanos ar Molotovu? — Makgregors jautāja Esek-sam.

— Jā, domāju gan.

— Kad es jums būšu vajadzīgs?

Eseksam negribējās domāt par atskaiti, jo nebija nekādas vēlēšanās ietērpt vārdos to faktu, ka viņa pirmā tikšanās ar Molotovu nav bijusi diez cik veiksmīga.

— Cikos šorīt ir brokastis pie Melbija? — viņš jautāja.

— Nezinu, — Makgregors atbildēja. — Es gribēju pa-slidot.

— Ar mūsu daiļo slidotāju?

— Jā.

— Tādā gadījumā ar atskaiti varam pastrādāt pēc brokastīm. Bet pirms tam satiecieties ar Melbiju un tulku un izspiediet no viņiem visu iespējamo, kas var papildināt manu atmiņu. Lai katrs atkārto Molotova vārdus, un salīdziniet abas versijas. Man vienmēr ir patikuši precīzi citāti. Es to izdarītu pats, bet sakarā ar šo notu gribu satikt Frānsisu. — īstenībā viņš negribēja pārcilāt ar šiem muļķiem savas un Molotova sarunas sīkumus: ne? patīkamu atmiņu jau tā bija gana.

Ceļā uz Dreika kabinetu Esekss kāpnēs satika Ketrinu Klaivu, sasveicinājās ar viņu un apstājās pārmīt kādu vārdu.

— Labrīt, lord Eseks! — viņa teica, nesteigdamās iet tālāk.

— Dzirdēju, ka jūs gribot paslidot, — ieminējās Esekss.

Ketrina pamāja ar galvu un gāja augšā. Esekss sekoja.

— Gribēju lūgt jūs pabrokastot šodien kopā ar mani. Tad mēs varētu parunāt par jūsu ievērojamo tēvu.

— Kur mēs brokastotu?

— Pie Frānsisa Dreika.

— Var gadīties, ka viņš negrib brokastot kopā ar savu padoto, — Ketrina teica, un Esekss iesmējās.

— Tad pateiksim, ka esmu vecs jūsu ģimenes draugs,— Esekss ierosināja.

— Bet mani tik tiešām gaidīs slidotavā, — viņa atgādināja un piebilda: — Var redzēt, ka ledus saulē atkal sāk kļūt mīkstāks.

, — Gan jau vēl izslidosities, — neatlaidās Esekss.

Kad viņi bija nonākuši pie Dreika durvīm, Ketrina paskatījās uz Eseksu un teica:

— Es pagaidīšu, ko teiks sers Frānsiss.

Eseksam izklausījās, it kā viņa zobotos par Dreiku vai vismaz liktu noprast, ka Dreiks jutīsies neērti viņas klātbūtnē brokastu laikā. Bet, palūkojies Dreika atturīgajā sejā un sasveicinājies, Esekss nosprieda, ka ir alojies. Viņš nogaidīja, kamēr Ketrina Klaiva pārmija ar Dreiku dažus vārdus par četriem padomju-poļu tirdzniecības līguma punktiem. Vienubrīd, kad abi sāka spriest par platsliežu dzelzceļu, ko krievi ierīkojuši uz Poliju un jau izmanto, viņi pat sastrīdējās. Dreiks teica, ka šis platsliežu dzelzceļš acīmredzot domāts politiskiem nolūkiem — lai iespiestos Polijā —, ka tas ir mēģinājums padarīt Poliju atkarīgāku no krievu transporta, bet Ketrina Klaiva centās pierādīt, ka tas tiek izmantots daudzu steidzamu kravu pārvadāšanai starp abām valstīm un ka diez vai ir vērts iebilst pret to. Strīds, protams, bija pieklājīgs un tikko manāms, taču tas atstāja iespaidu uz Eseksu un vienlaikus uzjautrināja viņu.

Kad tas bija galā, Esekss uzrunāja Dreiku:

— Vai jums nebūs iebildumu, Frānsis, ka mis Klaiva pabrokasto kopā ar mums? Esmu vecs vliņas tēva paziņa, un mums ir daudz kas pārrunājams.

Dreiks aši paskatījās uz Ketrinu, taču viņas sejā nekas nebija lasāms.

— Lūdzu, — atbildēja Dreiks. — Ketrina vienmēr ir gaidīta viešņa.

Ketrina tikko jaušami pavīpsnāja un izgāja no kabineta.

— Brokastīs būs vēl divi viesi, — steigšus piebilda Dreiks. — Tikko ieradušies ar misiju no Londonas — impērijas kviešu audzēšanas biroja pārstāvji. Viens ir leiborists, parlamenta loceklis Klips, otrs — kāds zinātnie-ciņš, šī biroja konsultants.

— Kas viņiem te meklējams? — jautāja Esekss.

— Grib izdibināt kaut ko par krievu kviešu audzēšanas metodēm, kaut gan, sitiet mani nost, es nezinu, ko krievi mums šai ziņā var iemācīt.

— Kad viņi iebrauca?

— Vakarvakarā. Apmetušies otrā mūsu mājā.

—- Es nemaz nezināju, ka jums ir otra māja.

— Kā tad, ka ir, — teica Dreiks. — Mūsu tirdzniecības pārstāvji apmetušies otrā mājā Arbatā. īstenībā mums vajadzētu vēl vienu māju, lai izvietotu Informācijas ministrijas meitenes, kuras patlaban dzīvo viesnīcā Metropole». Man nepatīk, ka mūsu sievietes dzīvo tur, tas atstāj uz viņām sliktu iespaidu. Tur valda izlaidība un haoss, bez tam tur ir pārāk daudz avīžu korespondentu. Tas kaitē vēstniecības reputācijai.

— Palūdziet krievus, lai ierāda vēl vienu māju, — deva padomu Esekss. — Pieprasiet tol

Sers Frānsiss Dreiks salika kopā pirkstgalus un paskatījās uz Eseksu, jau simto reizi mēģinādams noteikt, cik daudz izsmiekla īsti slēpjas Eseksa vārdos. Dreiks vienmēr saklausīja tajos izaicinājumu, bet viņš nebija no tiem, kas pieņem mujķīgus izaicinājumus, tāpēc, nelikdamies zinis par Eseksa vārdiem, sāka nervozi cilāt papīrus.

Esekss nopūtās.

— Dzirdēju, ka jums vakar iznākusi saskriešanās ar Makgregoru, — viņš teica. — Viņš to nožēlo, Frānsis, un es arī. Ja vēlaties, es gādāšu, lai viņš netrāpās jums acīs.

Dreiks netika gudrs, vai Esekss atkal neizzobo viņu.

— Makgregors ir diezgan nesavaldīgs jauneklis, Harold, un šādi cilvēki vēstniecībā man nav pa prātam. Agri vai vēlu viņi iekujas nepatikšanās, un, kamēr strādāju te, es negribu piedzīvot nekādus sarežģījumus. — Makgregora vaina neizskatījās tik smaga, kā Dreiks to bija gribējis iztēlot.

— Par to neraizējieties, — mierināja Esekss. — Viņš labosies.

— Cerēsim, — atteica Dreiks un nodomāja, ka vienā jaukā dienā vajadzēs atspēlēties Eseksam par smalkajiem trikiem un atsēdināt viņu, bet pašlaik tam nebija ne īstā reize, ne vieta — abiem bija jātiek galā ar krieviem. Viņus vajadzēja savaldīt pirmos, un viņš visādā veidā atbalstīs Eseksu, palīdzot sastādīt asu notu krieviem. — Parunāsim par notu, Harold, — viņš ierosināja.

Notas apspriešana prasīja gandrīz stundu, un Dreiks juta, ka ir izpildījis savu pienākumu, kaut arī Esekss izgāja no kabineta, nevērīgi pamādams ar roku, it kā šī lieta nebūtu nekāda steidzamā. Tuvākajās dienās Esekss cietīs neveiksmi, un tad būs ko redzēt.

Taču šobrīd Esekss nebaiļojās par savu nākotni. Atgriezies savā kabinetā, viņš sastapa tur Makgregoru gaidām ar materiāliem, kas bija dabūti no Melbija un Džoisa.

— Vai strādāsit ar atskaiti tagad? — jautāja Mak-gregors.

— Nē, vēlāk, — Esekss atbildēja, atmezdams ar roku.

— Tad labāk sāksim tūlīt pēc lenča, — teica Makgre-gors, — protams, ja vien jūs gribat nosūtīt to ar Londonas pastu. 4

— Gan paspēsim, — nepacietīgi atsaucās Esekss.

Uz galda iezvanījās telefons. Esekss pacēla klausuli un, pateicis hallo», pasniedza to otrpus galda stāvošajam Makgregoram. Viņš vēroja, kā Makgregors sasveicinās ar Ketrinu Klaivu.

— A, tā esat jūs! — pārsteigts sacīja Makgregors.

Ketrina netērēja laiku etiķetes sīkumiem.

— Man ļoti žēl,' — viņa teica, — bet es šodien nevanu iet ar jums slidot, mister Makgregor. Es brokastoju ar jūsu bosu un Frānsisu Dreiku.

Makgregors paskatījās uz Eseksu, kas smailināja garu zoss spalvu un izmēģināja to, vilkdams uz baltas papīra lapas lielas, drošas līnijas.

— Vai jūs nevarat tikt vaļā no šī lenča? — Makgregors jautāja.

— Varēt varu, bet uz slidotavu mēs varam aiziet rīt.

— Nu, protams.

— Pie tam ledus ir kļuvis mīksts.

— Tiešām? — viņš neticīgi jautāja.

— Jā. Man ļoti žēl... Jūs dusmojaties?

— Nē. Varam atlikt ari uz citu reizi.

— Nu kā tad!

— Uz redzēšanos! — teica Makgregors.

— Uz redzēšanos, mister Makgregor, — Ketrina atsaucās, — un nedusmojieties!

Makgregors nolika klausuli un apsēdās pie sava galda. Iestājās klusums, tikai Esekss dungoja kaut ko pie sevis un čirkstināja uz papīra zoss spalvu. Tomēr Esekss nespēja paciest šo klusumu, viņš nožāvājās, izstaipījās, iebāza kājas zābakos un piecēlās.

— Eju brokastis, Makgregor, — viņš teica.

Makgregors neatbildēja, un Esekss bez steigas devās

pieDreika, pirmo reizi juzdamies jauns pēc ierašanās šajā sasodītajā Maskavā.

Parlamenta loceklis un zinātnieks priecēja Eseksu, mielodamies ar lieliski pagatavotām sautētām te]a šnicelēm un kartupeļu biezeni. Šādus cilvēkus viņš ar labpatiku vēroja un ķircināja, viņam bija viegli tos ietekmēt. Parlamenta loceklis bija neliela auguma vīrs pusmūža gados ar melnu matu ērkuli un raga brillēm, aiz kurām slēpās pētigas acis. Viņš bija jautrs, enerģisks kustībās un nemaz nejutās bikls, kaut arī runāja ar stipru Jorkšī-ras akcentu, palaikam iesprauzdams kādu koknejiešu teicienu. Zinātnieks bija pilnīgs pretstats, un Eseksam viņš likās līdzīgs mācītājam kā, starp citu, vairums zinātnieku. Tas bija mazs, sirms vīriņš, kas tikpat kā nepievērsa uzmanību Ketrinai Klaivai, lordam Eseksam, seram Frānsisam Dreikam un visiem pārējiem, to vidū arī savam ceļabiedram — parlamenta loceklim. Tas turpretī bija sajūsmā par iepazīšanos ar Eseksu un no sirds smējās par katru Eseksa vārdu. Sevišķi viņu aizrāva Ketrina, un viņš visu laiku uzrunāja meiteni. Esekss to ievēroja un musināja viņu, kaut arī Ketrina Klaiva neatsaucās uz viņa vārdu spēli. Viņa tikai sēdēja un ļāva visam ritēt savu gaitu, it kā jau iepriekš būtu devusi visam savu piekrišanu. Bet tas vēl vairāk uzkurināja parlamenta locekli. Ēdot aprikožu un ābolu desertu, viņš skaidroja meitenei savas misijas mērķi.

— Mēs neraizējamies par impērijas kviešiem, mis Klaiva, — teica Volters Klips, pacēlis pirkstu. — Mūs interesē mūsu sāncenši. Krievi apgalvo, ka guvuši lielus panākumus, eksperimentējot ar daudzgadīgajiem kviešiem un pārvēršot vasaras kviešus par izturīgām ziemas šķirnēm. Oficiāli mēs esam te, lai apmainītos ar informāciju par kviešu sēšanu, bet, starp mums runājot, mēs esam ieradušies noskaidrot, cik ticami ir krievu apgalvojumi, ka viņi izaudzējuši daudzgadīgus kviešus, kuri uzdīgst piecus gadus pēc kārtas bez pārsēšanas. Padomājiet, kas notiks ar mūsu impērijas tirgu, ja krievi patiešām ir selekcionējuši tādu šķirni! Viņi izaudzēs tik daudz kviešu, ka izspiedīs mūs no pasaules tirgus, kaut gan šobrīd tajā kviešu vēl trūkst. Padomājiet, kāds ieguvums mums būtu tāda šķirnei Tas pavērtu neierobežotas iespējas,

— Vai jūs domājat to nozagt krieviem? — apjautājās Esekss.

Klips nevaldāmi iesmējās.

— Nē, tas ir Seima darbs. Viņš ir ģenētiķis, un, ja kāds vispār var tikt skaidrībā, ko tie divi krievi dara ar kviešiem, tad tas ir Seims. Viņš taču ir labākais ģenēti-ķis Anglijā, vai ne, Seim?

Seims neko neatbildēja. Viņš ēda ābolu un vēlējās, kaut Klips apklustu.

— Tātad jūs esat nodomājuši izspiegot krievus? — jautāja Esekss.

Ari šis jautājums uzjautrināja Klipu.

— Nē jau, — viņš sacīja. — Seims novēros viņus, pētīs viņu metodes, uzklausīs viņu paskaidrojumus un vērtēs rezultātus. Viņš vienā mirklī varēs pateikt, vai tas ir reāli. Vai nav tiesa, Seim? Mēs viņu paņēmām līdzi kā speciālistu šajās lietās. Viņš ir sarakstījis milzumu rak-stu par iedzimtību un vides ietekmi.

— Kāds iedzimtībai sakars ar kviešu audzēšanu? — jautāja Ketrina Klaiva.

— Ak dievs, jaunkundzi — iesaucās Klips. — Vistiešākais! Lai iegūtu daudzgadīgos kviešus, ir jāpārveido vide, kurā atlīstās sēkla, jāpārvar tās iedzimtības nosliece. Tas krievs Lisenko pasludina, ka visi mūsu iedzimtības likumi un zināšanas par to esot aplami. Lisenko pasludina, ka gandrīz visu varot krustot ar visu, protams, augu pasaulē, ja vien pareizi ķeroties pie lietas un nodrošinot atbilstošu vidi. Jūs taču tā man paskaidrojāt, Seim?

— Apmēram tā, — nomurmināja Seims.

— Bet kā jūs izpētīsit šo Lisenko? — jautāja Esekss. — Diezin vai krievi saņems jūs atplestām rokām, un, manuprāt, viņus nav tik viegli apvest ap stūri.

— Es nedomāju, ka kāds gribētu viņus apvest ap stūri, — iejaucās Dreiks.

— Kas to lai zināt — viltīgi pasmaidīdams, teica Klips. — Seims ir zinātnieks, un arī es zināmā mērā esmiu speciālists. Mēs neesam atbraukuši uz sarunām. Viņi mums uzticas. Ne tā kā jums, diplomātiem, lord Eseks. — Klips pasmējās pats par savu joku.

Iesmējās arī Esekss. Viņš nelikās zinis par Klipa vulgaritāti, jo nodomāja, ka Klips laikam ir stāvā sajūsmā par šo spožo sabiedrību. Bez tam Esekss zināja, ka šis cilvēks nav muļķis. Viņš zināja, ka Klips ir Morisona cilvēks. Kara laikā, strādādams kviešu audzēšanas pār-

vnldē, viņš iemantojis lieliska, prasmīga vadītāja repu-tflclju. Vulgārais skaļums tādam cilvēkam šajos apstākļos varbūt pat piestāvēja. Esekss noprata, ka Klips ir bijis uz vienu roku ar dažiem karaļvalsts pēriem un pāris kviešu audzēšanas pārvaldē iekļuvušiem konservatīviem parlamenta locekļiem un acīmredzot nospriedis, ka viņi galu galā nav nemaz tik peļami cilvēki. Tagad nu viņš mēģināja familiāri aprunāties ar Dreiku, un Esekss paredzēja, ka tas būs interesanti.

— Sakiet man, ser Frānsis, — iesāka Klips, — kādas patlaban ir mūsu attiecības ar Padomju valdību? Vai labas?

— Tik labas, cik labas vien var būt, — Dreiks izvairīgi atbildēja un deva sulainim zīmi pasniegt šampanieti, cerēdams apraut šo sarunu jau pašā sākumā.

— Vai mēs esam apmierināti, piemēram, ar stāvokli Polijā? — Klips nerimās.

— Par to lai spriež mūsu vēstniecība Varšavā, — attrauca Dreiks.

— Jā, bet tas skar arī mūsu attiecības ar Krieviju, jo abas mūsu valstis nodeva varu pašreizējai Polijas valdībai un garantēja tai atbalstu. Vai krievi godprātīgi pilda savas saistības?

— Tā, kā viņi to izprot, — sacīja Dreiks. — Lai gan mēs, protams, bieži nepiekrītam, ka viņu izpratne ir pareiza.

— Nepiekrītam gan, — piebalsoja Klips, — un tā jau ir tā problēma mūsu attiecībās ar Krieviju. Mēs bieži nepiekrītam, ka viņu izpratne ir pareiza. īstenībā mēs nekad nepiekrītam. Bet ko mēs darām, lai saprastu krievu viedokli, ser Frānsis? Kā vēstniecība studē Krievijas problēmu?

— Mēs lietojam savas parastās metodes valsts izpētei, mister Klip.

— Bet ar to vien noteikti ir par maz, — teica Klips. — Krievija ir dīvaina zeme, un mums būtu jāmēģina paskatīties uz to ar pašu krievu acīm.

— Man šķiet, ka viens no mūsu vēstniekiem uzlika par pienākumu vēstniecības sekretāriem un pārējam personālam studēt Padomju Savienības Komunistiskās partijas oficiālo krievu vēsturi.

— Boļševiku vēsturi?

— Jā. Jūs jau atceraties, Ketrin. Vai jūs toreiz te nebijāt?

— Es biju te, — viņa atbildēja, — bet vēsturi nestudēju.

— Kālab ne? — jautaja Klips.

— Es jau biju to lasījusi, — viņa atbildēja, — un nesaprotu, kas tur būtu studējams. Pietiek, ka to izlasa vienreiz.

— Un kā jums tā patika? — Klips neatlaidās.

— Esmu aizmirsusi.

— Un kā ar tām šķirām, ser Frānsis? — Klips nelikās mierā.

— Tāds joks vien tas bija, tā ka mēs tiešām veltīgi tērējam laiku.

— Vai jūs tiešām uzskatāt to par joku, ser Frānsis? Vai tad bojševisms nav pārāk bīstams, lai pret to izturētos tik vieglprātīgi? — jautāja Klips.

— Var jau būt.

— Sājā jautājumā nav nekādu var jau būt». Pat Anglijā komunisti rada mums acīm redzami draudīgu situāciju, mēģinādami iekļūt leiboristu partijā, graut un bo|-ševizēt to.

Sekoja pieklājīga pauze, jo no klātesošajiem Klips bija vienīgais leiborists.

— Premjerministrs ir gluži noraizējies par šādu stāvokli, — pavēstīja Klips. — Un misters Cērčils tāpat.

— Vai Cērčils ir noraizējies par leiboristu partijas boļ-ševizāciju? — Ketrina Klaiva ar neslēptu izbrīnu nolika savu šampanieša glāzi.

— Protams. Reizēm mēs visi stāvam augstāk par partijas interesēm, mis Klaiva.

— Ak tā? — viņa teica.

— Bet vispārējo vēlēšanu laikā jūs vis nestāvējāt augstāk par partijas interesēm, — piezīmēja Esekss.

Klips atkal palaida lielo smējienu.

— NU gan trāpījāt naglai uz galvas, lord Eseks. Bet mums bija izdevība un tiesības pastāvēt pašiem par sevi, un mēs izmantojām šīs tiesības un, kā atceraties, uzvarējām. Uzvarējām spoži.

Dreiks nervozi malkoja šampanieti, cerēdams, ka šis politiskais strīds būs galā, bet Esekss jau mērķēja uz ģe-nētiķi Seimu.

— Kas jauns zinātnes pasaulē? — viņš jautāja Seimam. — Vai jūs arī baidāties no boļševizācijas?

Seims nolieca savu sirmo galvu.

— Zinātne stāv ārpus politikas, — viņš teica.

— Un to nav iespējams boļševizēt? — uzstāja Esekss.

— Domāju, ka ne, — savaldīgi atbildēja Seims.

— Bet kādi ir krievu zinātnieki? Vai ar viņiem var nerēķināties, vai ari viņi ir cilvēki ar idejām un revolucionāriem centieniem?

— Ir apdāvināti, ir ari neapdāvināti.

>— Kādās jomās?

— Par to grūti spriest. Mūsu matemātiķi uzskata, ka krievi ir krietni pavirzījušies uz priekšu augstākajā matemātikā un fizikas zinātnēs. Toties biologi viņiem ir diezgan primitīvi.

— Bet viņu ģenētiķi?

— Tas vēl jānoskaidro.

— Bet misters Lisenko?

— Es, protams, esmu noskaņots skeptiski.

— Un tas otrs?

— Cicins?

— Jā. — Esekss palocīja galvu. — Kādas ir jūsu domas par Cicinu?

— Viņš nav nekas vairāk kā zemnieks, — teica Seims. — Es domāju, ka viņam nav zinātniskas izglītības. Zemnieks, kas eksperimentējis ar hibrīdiem un zālaugiem.

— Viņš ir tas, kurš nodarbojies ar daudzgadīgajiem kviešiem? — jautāja Esekss.

— Jā.

— Un vai tad tie kvieši nav daudzgadīgi?

— Tāpēc jau mēs esam atbraukuši, lai to noskaidrotu,— iejaucās Volters Klips. — Kaut arī Seims par visu to šaubās. Vai tā nav, Seim?

— Pagaidām tas viss mani sevišķi nepārliecina, — Seims nomurmināja.

Piesardzība bija šī zinātnieka privilēģija, un Esekss. saprata, ka Seims vispār nevēlas izteikties. Seims droši vien jutās pat apmierināts, ka Klips runā viņa vietā, lai cik nevarīgi bija parlamenta locekļa zinātniskie skaidrojumi. Tomēr tas bija labāk nekā jaukties iekšā politikā. Esekss tomēr mēģināja vēlreiz.

— Kā tas ietekmēs vispārējo stāvokli pasaulē, ja mēs dabūsim daudzgadīgos kviešus? — viņš jautāja.

— Nezinu, — atbildēja Seims.

— Vai tas neizraisīs revolūciju kviešu audzēšanā?

— Varbūt.

— ’fas taču noteikti atstātu iespaidu uz pasaules ekonomiku.

— Iespējams. <

Esekss padevās.

Dreiks piecēlās un Ierosināja iedzert kafiju mazajā atpūtas istabiņā. Viņš pavadīja uz turieni Ketrinū, cienīgi soļodams viņai blakus. Sekodams abiem, Esekss atkal ievēroja pārmērīgo vēsumu viņu starpā. Kad Ketrina at-zvila mīkstajā krēslā, Eseksu uz mirkli pārņēma priecīgs satraukums, un viņš nosprieda, ka nekad nav redzējis sievieti, kas prastu tā izturēties. Kaut arī Ketrinai trūka viņa mātei raksturīgā maiguma, tomēr viņai piemita dabisks cienīgums. Tas spēja padarīt sievieti brīnišķīgu. Esekss noliecās pie Ketrinas un pielēja viņai pie kafijas krējumu.

— Tagad es saskatu jūsos lielu līdzību ar jūsu māti, lai gan neesmu redzējis viņu gadus desmit. Jums ir Sen-dija spītīgā mute un mātes maigās acis. Jūs esat pilnīgi atsitusies Bekingemos.

Ketrina no tiesas sadusmojās.

— Es nemaz neesmu līdzīga Bekingemiem, — viņa teica. — Esmu Klaiva, un nav ko mani kaitināt.

— Es jūs nekaitinu, mana dārgā, — Esekss rāmi tais-' nojās un brīnījās, kāpēc viņa tik dedzīgi iebilst pret Bekingemiem: jauka ģimene, kaut arī prāta viņiem pamaz.

— Kā klājas jūsu mātei?

— Nezinu, — Ketrina atteica. — Kādu laiku neesam sarakstījušās.

— Bet tēvam?

— Viņš kaut kur kaut ko medī vai nogalina.

— Vai viņš nav tam mazliet par vecu?

— Jo vecāks viņš kļūst, jo vairāk viņam patīk iznīcināt, — teica Ketrina. — Tādu viņu padarījuši Bekingemi. Tēvs labprāt apšautu visu to ģimeni, bet, tā kā likums to liedz, viņš ceļo un šauj zvērus.

— Viņš vienmēr ir bijis diezgan straujš, — atgādināja Esekss.

— Viņš vienmēr ir bijis traks, — pārlaboja Ketrina,

— bet viņam nekad nav paticis nogalināt.

— Savādi, — teica Esekss. — Bet kā iet jūsu brālim?

Džefam?

— Jā.

>— Viņš krita kaujā par Angliju.

— Man žēl to dzirdēt. Es nezināju.

— Viņš arī bija traks — un Elisa arī.

— Tātad jūs vienīgā savā ģimenē esat normāla?

— Nē, bet man ir visvairāk pašsavaldības.

Ketrina atkal norima un, nokļuvusi visu uzmanības degpunktā, piecēlās un ātri izgāja no istabas, it kā būtu apmierināta ar izveidojušos situāciju. Esekss mīļuprāt būtu gājis Ketrinai līdzi, bet redzēja, jca viņa grib palikt viena. Viņš ļāva meitenei aiziet un, brīdi nogaidījis, atvadījās no Klipa un Seima, apsolīdams atkal tikties ar viņiem. Tad viņš devās gatavot ziņojumu par tikšanos ar Molotovu.

Esekss nesteidzās. Viņš pienācīgi sagatavojās, atvērdams savu garo ķīniešu penāli un izņemdams no tā abas zoss spalvas, kuras no rīta bija nosmailinājis. Viņš vēlreiz izmēģināja tās un jutās apmierināts. Viss bija sagatavots, ari biezais pergamenta papīrs, kuru viņš izmantoja pat melnrakstiem. Bez zoss spalvām un pergamenta Esekss nevarēja rakstīt ziņojumus, jo tie viesa viņā nepieciešamo teatrāluma izjūtu. Ikviens viņa uzrakstītais vārds taču nonāks Ārlietu ministrijas arhīvos un kādreiz tiks nodots Nacionālajam muzejam kā pēdējo divdesmit gadu diplomātijas vēstures hronika — gan viņa pirmie pieraksti Parīzes konferencē, gan nesenie ilgie strīdi ar Musolīni, gan prasmīgie argumenti, ar kuriem viņš pārliecināja republikāniskās Spānijas valdības atliekas atstāt Madridi, gan viņa izmisīgie mēģinājumi atturēt fran-čus no kapitulācijas, gan, visbeidzot, atskaite par viņa misijiu Amerikā — par misiju, kam bija tik liela nozīme Anglijas apgādē ar ieročiem un uzkabi, par misiju, kas būtībā deva iespēju Anglijai turpināt karu. Bet tagad sakās jauna sadursme — pirmā viņu cīņā ar krieviem par stāvokli pasaulē.

— Vai jūs gatavosit arī notu? — jautāja Makgregors, šķirodams papīrus pirms likšanas uz Eseksa galda.

— Jā, varam gatavot arī notu, — Esekss atbildēja. Viņš aši paskatījās uz Makgregoru, lai redzētu, vai tas nav dusmīgs par Ketrinas Klaivas šārīta nodevību. Makgregors neizrādīja, ka turētu ļaunu prātu vai atcerētos notikušo, iun Esekss nosprieda, ka Makgregoram daudz ko var piedot par tik saprātīgu attieksmi pret personīgām lietām.

— Kad esat nodomājis iesniegt notu krieviem? — jautāja Makgregors.

— Kad būsim saņēmuši trauksmes atsaukumu no Londonas, — atteica Esekss. — Kad būsim iesnieguši notu, Makgregor, tad, manuprāt, ies vaļā.

7. nodaļa

Londonas atļauja iesniegt krieviem notu kā nepienāca, tā nepienāca, lai gan Esekss pacietīgi gaidīja to visu dienu. Nākamajā rītā viņam jau bija zudusi pacietība. Brokastīs viņš gariem zobiem ēda grauzdiņu ar marmelādi un dzēra tēju. Kad tā labi padomāja, ēdamais tiešām bija slikts. Produkti bija tie paši, kas Londonā vai jebkurā citā vietā, un arī sagatavoti tie bija gluži tāpat, bet Maskavā tie likās negaršīgi. Vienīgi stiprā tēja gāja viņam pie sirds. Esekss sēdēja atzveltnes krēslā pie mazā kafijas galdiņa, ģērbies pidžamā un velvetona jakā, uzvilcis siltas amerikāņu rītakurpes, un lasīja aizvakardienas The Times», kas bija saņemta no Berlīnes. Viņš sūca tēju no plāna angļu porcelāna tasītes. Beidzis brokastot, viņš piecēlās un atslēja avīzi pret kamīna malu, lai piebāztu pīpi. Tā bija aizsērējusi, un Esekss, būdams istabā viens, noliecās pār kamīnu un no visa spēka pūta iemutī. Izdzirdis gaitenī soļus un tad klauvējienu pie durvīm, viņš ātri izslējās taisni, noslaucīja ar salveti muti un, skrūvēdams kopā pīpi, uzsauca:

— Iekšā!

Tā bija Ketrina Klaiva, ģērbusies slēpošanas biksēs, svīterī un īsā, baltā vestē ar angoras kazas vilnas apkakli. Slēpju zābaki dobji dimdināja ievaskoto grīdu, kad viņa tuvojās Eseksam ar kaut kādu salocītu papīru rokā.

— Labrīti — viņa jautri sveicināja.

— Ak tā esat jūs! Labrīti — Esekss neslēpa savu prieku. — Bijāt slēpot?

— Nē, vēl tikai iešu, — Ketrina atteica. — No rīta dežurēju un tikai nupat atbrīvojos. Nodomāju, ka jums būs interesanti izlasīt šo telegrammu.

Esekss paņēma telegrammu, bet nelasīja to. Viņš joprojām skatījās uz Ketrinu Klaivu, uz kopto Ketrinu Klaivu, kura nelietoja lūpu krāsu un no kuras sejas dvesa rīta spirgtums. Viņam patika meitenes piesārtušie vaigi un skaidrās acis, patika viņas zēniskais un vienlaikus sievišķīgais augums. Esekss pārlaida pirkstus pār savas pidžamas mīksto zīda apkakli un nopriecājās, ka pirms brokastīm bija noskuvies un iegājis vannā — tāpēc pats izskatījās jauneklīgs.

— Ar kuru tad jūs kopā slēposit?

— Ar Džebu Vilzu. Tas ir viens no amerikāņu korespondentiem.

— Vai te ir labas nogāzes?

Ketrina papurināja galvu.

— Maskavas tuvumā nav piemērotu vietu, tāpēc mēs lecam no neliela tramplīna.

— Man šķiet, ka sievietei lēkšana no tramplīna ir bīstama.

— Labai slēpotājai tas nav nekas bīstams.

Esekss iesmējās.

— Un jūs esat laba slēpotāja — to var redzēt. Es spriežu pēc tā, kā jūs valkājat tās apburošās bikses. Tās, protams, nav krievu?

— Austriešu, — viņa atbildēja.

— Nelaime ar slēpošanas biksēm ir tā, ka tās izskatās tik pieticīgi vīrišķīgas un reizē tik izsmalcināti pilsēlnie-ciskas, — teica Esekss. — Vai jums tā neliekas? -

— Tas atkarīgs...

— No kā?

— No auguma. Vai es izskatos sevišķi vīrišķīga?

Viņš paraustīja sev labo ausi.

— Gluži tā es neteiktu, Ketrin.

Viņa pagaidīja, līdz Esekss izlasīja telegrammu. Tā nebija atļauja iesniegt notu. Tā bija gara Ārlietu ministrijas telegramma par Makgregoru. Tajā bija citēts kādas amerikāņu avīzes ziņojums par Eseksa misiju Krievijā, ziņojumu bija parakstījis Hembers. Bija arī citāti, no Stila korespondences. Abos bija pastāstīts par Eseksa misiju un paskaidrots, ko Esekss dara Maskavā, pēc viņa palīga mistera А. E. Makgregora vārdiem. Tālāk sekoja Ārlietu ministrijas piezīme Eseksam, ka Makgregora saruna ar avīžniekiem galīgi neatbilst oficiālajam viedoklim iun ka šajā misijas stadijā tas ir bīstami. Acīmredzot nav bijis pareizi ļaut Makgregoram runāt ar preses pārstāvjiem, un tagad ir jādara viss iespējamais, lai Makgregora izteikumi neizraisītu nopietnus sarežģījumus ar krieviem.

— Es nupat kaut ko atcerējos, — Esekss uzrunāja Ketrinu, uz mirkli izmezdams no prāta nepatikšanas ar Makgregoru. — Vai tā bijāt jūs vai jūsu māsa, kas pirms desmit vienpadsmit gadiem mēģināja uzkāpt Materhornā?

— Mēs abas, — teica Ketrina.

— Atceros, ka lasīju par to, — viņš sacīja. — Toreiz es, liekas, biju Itālijā, strīdējos par Albāniju vai par kaut

ko tamlīdzīgu. Izlasījis, ka šajā trakajā mēģinājumā piedalās Sendija Klaiva meita, es nemaz nebrīnījos, labi pazīdams Sendiju. Un jūs bijāt divas vien?

— Vēl bija viena šveiciešu meitene.

— Bet es domāju, ka uz tādu trakumu ir spējīga tikai angliete.

— Nekā traka tur nebija, — Ketrina iebilda. — Agri vai vēlu Materhornā uzkāps ari sieviete. Tas nemaz nav tik grūti: viss atkarīgs no laika aprēķina un aprīkojuma, ūn bez tam jāvirzās tieši pa Vimpera maršrutu. Mēs būtu sasniegušas virsotni, ja nebūtu iejaukusies vēstniecība un likusi griezties atpakaļ. Vienā pārgājienā mēs pieveicām vairāk nekā pusceļu.

— Cik gadu jums toreiz bija?

— Astoņpadsmit, — Ketrina atbildēja un nevērīgi piemetināja: — Ja es nonākšu tur, noteikti mēģināšu atkal.

— Jums būtu laiks pierimt un nākt pie prāta. — Esekss paberzēja savu kumpo degunu. — Cilvēks veltīgi šķiež spēkus, mēģinādams uzkāpt kalnā tikai sportiska azarta dēļ. Tajā smailē, kā man liekas, nav nekā ievērības cienīga. Es pat atceros, ka Vimpers salīdzināja to ar cukur-galvu uz galda malas. Kas tur labs?

— Skaistuma dēļ neviens Materhornā nekāpj, — teica Ketrina.

. — Kāda velna pēc tad jūs kāpāt?

Ketrina atsilusi izstaipījās, atliekusi garās rokas aiz galvas, nožāvājās un pacēlās mirkli uz pirkstgaliem.

— Kustību prieka pēc, — viņa atbildēja, skatīdamās uz Eseksu ar puspievērtām acīm. Tad pasmaidīja, nolocīja džempera piedurknes un izgāja.

Ketrina negāja uz savu istabu. Viņa devās uz Melbija dzīvokli, atvēra ārdurvis un, iegājusi iekšā, pasauca istabeni Feņu. Ieraudzījusi Ketrinu, vecīte priecīgi uzsmaidīja un sāka sirsnīgi runāt krieviski, jo viņai patika šī veselīgā un piemīlīgā meitene. Ketrina maz ko saprata no teiktā, bet bija patīkami klausīties, viņa uzminēja vārdu nozīmi. Viņa paņēma vecenīti zem rokas un jautāja:

— Feņa, kur ir mistera Makgregora istaba?

Feņa nemācēja angliski, taču Ketrinu Klaivu saprata vienmēr. Viņas izgāja cauri ēdamistabai, un Feņa smaidīdama pieklauvēja pie Makgregora durvīm.

— Kas tur ir? — jautāja Makgregors.

— Tā esmu es, — Ketrina atsaucās.

Viņš atvēra durvis, un viņa iegāja iekšā.

— Jūs vēl tikai cejaties augšā? — viņa jautāja.

— Nē, — atbildēja pārsteigtais Makgregors. Viņš bija bez žaketes. — Es tieši ģērbos.

Viņš bija atstājis durvis vajā, un Ketrina tās aizvēra.

— Piedodiet par negaidīto apmeklējumu, — viņa teica, — bet jums ir jāpierod pie mūsu atkāpšanās no priekšrakstiem te, Maskavā. — Viņa palūkojās apkārt. Viss šajā istabā atradās savā vietā, un, kaut arī misiņa gulta vēl nebija saklāta, tas tomēr neradīja nevīžības iespaidu. Makgregora čemodāns stāvēja kaktā, drēbes bija kārtīgi pakārtas, pār gultas galu rūpīgi pārlikts peldmē-telis un dvielis; pie elektriskā sildītāja žāvējās kurpju pāris. Uz krēsla atradās dažas saspraustas rakstāmpapīra lapas, uz kamīna malas — grāmatu kaudzīte. Vairāk nekā istabā arī nebija, un Ketrinai tūlīt ienāca prātā Eseksa istaba, kas bija pilna ar visādām grabažām. Ekseksam uz kamīna stāvēja divas gleznas un mazs itā|u pulkstenis ar porcelāna figūriņu. Turpat atradās ziloņkaula pīpes un filigrāni izstrādāta tabakdoze. Uz Eseksa tualetes galdiņa Ketrina bija ievērojusi veselu lērumu visādu lietu: no ziloņkaula un sudraba darinātas matu sukas, divas ordeņu lentīšu rindas, manikīra piederumus, četras zoss spalvas, papīrus ar monogrammām, divas Drēzdenes statuetes un pāris kameju bez ietvariem. Makgregora tualetes galdiņš bija pilnīgi tukšs — uz tā neredzēja pat .matu suku. Nekārtībā gulēja tikai neiesietās grāmatas uz kamīna. Ketrina paņēma vienu no tām. Tā bija krievu grāmata, un Ketrina pat nemēģināja ielūkoties tajā.

— Par ko tajās ir? — viņa jautāja.

— Par Irānu, — Makgregors atbildēja.

Viņš sēdēja, neērti atspiedies pret gultas galu. Viņš bija bez kaklasaites un žaketes, plānie mati nebija sasukāti, un sēzdamies viņš bija tos pieglaudis ar plaukstu. Makgregors āva kājās kurpes, bet Ketrina skatījās uz viņu, zinādama, ka viņam prātā ir kaut kas pavisam cits, nevis viņa. Paskatījusies uz saspraustajiem papīriem, Ketrina saprata, ka Makgregors lasījis rīta telegrammas. Viņa arī bija tās lasījusi. Daudzās bija ziņots par Tehe-rānas policejiskajiem pasākumiem, lai aizkavētu sacelšanās pārsviešanos no Azerbaidžānas uz citām Irānas provincēm, un viņa nosprieda, ka Makgregoru uztrauc tieši tas.

— Jūs, jādomā, uzskatāt Irānu par policejisku valsti, —< viņa sacīja.

— Lielākā vai mazākā mērā — jā. — Makgregors pacēla skatienu, nesaprazdams, kālab viņa par to runā.

— Es šorīt lasīju jūsu telegrammas, — Ketrina pa-skaidroja.

— Ak tā?

— Nesen pienāca vēl viena Eseksam, un es pati aiznesu to viņam. Nospriedu, ka nebūtu par jaunu pastāstīt par to jums. Telegrammā ir runa par jums, un es daļēji esmu pie tā vainīga.

Viņš klusēja, skatīdamies uz Ketrinu.

— Šķiet, ka Hembers un Stīls iztēlojuši jūsu tāsnakts sarunu ar viņiem kā oficiālu paziņojumu par Eseksa misiju. Ārlietu ministrija telegrafējusi Eseksam, pieklājīgā formā norādot, ka tas bijis nepiesardzīgi darīts, lai ne teiktu vairāk. Tāpēc es nospriedu, ka jums tas ir jāzina.

— Uz kāda pamata šie avīžnieki atsaucas uz mani? — pārsteigts jautāja Makgregors.

— Jūs taču pavadāt Eseksu, vai ne?

— Jā gan, bet saruna bija neoficiāla, un viņi to zināja.

— Protams, zināja, — Ketrina apstiprināja, — bet man vajadzēja jūs brīdināt, ka viņiem nav nekā svēta, un šajā ziņā es jūtos līdzvainīga. Nezinu, ko darīs Esekss, bet...

— Viņš tikai piezvanīja man un uzaicināja, lai aizeju.

— Tā jau es domāju. Tāpēc atnācu jūs brīdināt.

— Ļoti laipni no jūsu puses. — Makgregors parlaida roku pār saviem ceramajiem matiem. — Mani, jāsaka, pārsteidz Šo avīžnieku rīcība.

— Par to nav ko brīnīties, — teica Ketrina un bez kādas pārejas piebilda: — Kāpēc jūs eļļojat matus? Tāpat tie izskatās daudz labāk.

Makgregors nedzirdēja šo piezīmi. Viņš domāja, ka Hembers un Stīls ir atļāvušies pārāk daudz. Viņi, jādomā, ir galīgi jukuši, ja atsaucas uz viņu kā uz oficiālu personu vai informācijas avotu, vai ko tamlīdzīgu. Katrā ziņā tas bija nožēlojams joks, un pēkšņi Makgregoram sanāca dusmas.

— Šie zeļļi taču ir pastrādājuši nelietību! — viņš iesaucās.

— Tāds ir viņu darbs, — filozofiski atteica Ketrina.

Makgregors kaut ko atcerējās.

— Tieši pirms promiešanas es runāju par Irānu. Tad tāpēc jūs steidzāt vest mani prom?

— Esmu piemirsusi, — viņa atbildēja. — Droši vien tāpēc.

— Tad'jau man varbūt ir jāsaka jums paldies, — ar neslēptu dzēlīgumu teica Makgregors.

— O, lai nu paliek! — viņa smaidot attrauca. — Sie amerikāņi jāņem tādi, kādi viņi ir. Kā nu ir, tā ir, un metiet šo gadījumu ārā no galvas.

— Kas cits man atliek! — Makgregors piekrita.

Ketrina atstūma nostāk savu krēslu, jo tas stāvēja pārāk tuvu pie elektriskā sildītāja. Viņa gaidīja, kad Makgregors paraudzīsies uz viņu, taču viņa skatiens nekustīgi vērās uz priekšu.

— Vai tiešām jūs gatavojaties doties atpakaļ uz Londonu? — viņa jautāja.

— Kas jums to teica?

— Te visi zina par visiem visu.

— Droši vien Eskvits.

— Jāj tas bija Džons. Tātad jūs gribat braukt prom?

— Jā, ja vien tas būtu iespējams. — Makgregors aplika kaklasaiti.

— Kāpēc? — jautāja Ketrina.

— Sis darbs nav domāts man, — viņš atbildēja. — Muļķīgi, ka es atrodos te.

— Esat gan atradis īsto reizi lalisties lapās! — teica Ketrina. — Ja jums rūp jūsu dzimtā Irāna, Makgregor, tad tagad ir izdevība kaut ko darīt tās labā. Kāpēc tieši tagad padoties?

— Es neko nevaru līdzēt.

— Tam jūs pats neticat. Jūs taču esat gudrs cilvēks — tas uzreiz redzams pēc jūsu matiem. Ir ļoti viegli un vienkārši pagriezt muguru tādam darbam kā šis tikai tāpēc, ka jūs neatzīstat tā mērķi.

— Es gribu saprast, ko daru, — viņš iebilda. — So diplomātiju vispār nav iespējams saprast. Tajā nav likumu un noteikumu, un tādai problēmai kā Irānas jautājums diplomāti pieiet ar gatavu viedokli. Faktiem te nav nekādas nozīmes.

— Cik nicinoši tas skan!

— Var jau būt.

— Jebkura diplomātiska darbība ir žonglēšana ar pasauli, — teica Ketrina, — taču tiek pieņemti arī svarīgi lēmumi, AAakgregor. Un daži no tiem nemaz nav slikti.

— Es negribu piedalīties to pieņemšanā, — attrauca Makgregors.

— Kāpēc ne? Nespriediet par diplomātiju pēc dažiem tās pārstāvjiem, kuri sāk nepatikt jums. Ir slikti diplomāti, tāpat kā ir ari slikti zinātnieki.

— Slikti zinātnieki nekur tālu netiek.

— Varat man nepiekrist, bet sliktiem diplomātiem klājas tāpat.

— Es nepiekritu jums.

— Ar to es negribu teikt, ka visi izcilie diplomāti ir labi. — Ketrina piecēlās un sievišķīgām kustībām sakārtoja slēpošanas bikses. — Ir daži nekam nederīgi diplomāti, taču vairums ir saprātīgi, gudri un godīgi cilvēki, lai kādas intrigas viņi ari dzītu.

Makgregors papurināja galvu.

— Labāk turēties tālāk no tādiem, — viņš teica.

— Jūs pārāk steidzaties ar saviem drūmajiem secinājumiem, — piezīmēja Ketrina. — Ļaujiet, lai straume kādreiz jūs nes. Tā ir brīnišķa sajūta, un tā jums iepatiksies, un tad jūs izturēsities pret savu darbu mazlietiņ citādi. Tikai nesteidzieties pieņemt lēmumus.

Makgregors uzvilka žaketi.

— Es jau tāpat esmu pārlieku vilcinājies ar tiem.

— Nemaz ne, — Ketrina iebilda, — un vēl dažas nedēļas jums neko nenozīmēs. Palieciet tepat, pavērojiet, kas notiek, bet, ja te notiekošais jums nepatīk, tad pasakiet to Eseksam. Viņš neapvainosies.

— Man nav nekādu izredžu tikt projām, — teica Makgregors.

Ketrina devās slēpot, bet viņš kāpa augšā pie Eseksa.

Esekss nodomāja, ka šorīt visi izskatās pārāk jauni. Parasti bālā Makgregora seja bija salā piesārtusi, un Esekss jutās neērti savā velveta jakā un rītakurpēs. Tāds tērps piestāvēja sirmgalvim, tāpēc Esekss piegāja pie gultas un pārģērbās, ļaudams Makgregoram mierīgi sēdēt un gaidīt. Viņš uzģērba uzvalku, svītrainu kreklu, sasukāja matus, aizkūpināja pīpi, apsēdās un sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Jūs esat kluss, Makgrcgor, — viņš teica, — bet iekuļaties lielās nepatikšanās. — Esekss bez kautrēšanās aplūkoja savu palīgu, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

— Ko es esmu izdarījis šoreiz? — Makgregors neprata izlikties.

Esekss paņēma telegrammu.

— Jūs esat pateicis amerikāņu korespondentiem, ka mans visupirmais uzdevums esot dabūt krievus ārā no

Azerbaidžānas. Viņi ziņo, ka mēs esot tikušies nevis ar Staļinu, bet vienīgi ar Sučkovu un Korinu. Vai jūs tiešām stāstījāt viņiem tādus sīkumus?

— Laikam gan... bez kādas lielas domāšanas, — teica Makgregors. — Bet visi tie komentāri par krievu izdabūšanu ārā no Azerbaidžānas ir izdomāti un piedēvēti man.

— Izdomāt un piedēvēt ir viņu arods, — atcirta Esekss.

— Turklāt tā bija privāta saruna, un viņi to zināja.

— Ar tādiem zeļļiem nekādu privātu sarunu nevar būt, Makgregor, un jums tas būtu jāzina. Jūs esat oficiāla persona un ikreiz, kad runājat par savu darbu, paužat tikai oficiālu viedokli. Te vēl ir arī cits — un viss no droša avota». Tātad jūs esat arī šis avots»?

— Laikam gan, — teica Makgregors.

— Vai jūs nesaprotat, ka tas var apdraudēt visu māsu misiju?

— Es nepateicu neko, kas varētu radīt tādus draudus, — iebilda Makgregors. ♦

— Var jau būt, — piekrita Esekss, — bet šī Hembera nekaunīgā atsaukšanās uz jūsu informāciju var vienā rāvienā pārvilkt svītru visam mūsu pasākumam: izlasījuši to, krievi liks mums sakravāt čemodānus.

— Ko tad viņš tur galu galā raksta? — Nespēdams paciest neziņu, Makgregors sniedzās pēc telegrammas, taču Esekss bija tā nokaitināts, ka nolasīja to skaļi.

— Pirms dažām dienām pēc pamatīgas sakratīšanās krievu lidmašīnas avārijā,» — Esekss lasīja, — te ieradās redzamākais angļu diplomāts lords Esekss, lai pārrunātu ar Kremli krievu rīcību Azerbaidžānā, šajā nesen nemieru pārņemtajā Ziemeļirānas provincē. Domājams, ka lordam Eseksam ir tieši norādījumi no premjerministra Etlija ķerties pie galējiem līdzekļiem, piespiežot krievus paskaidrot, kāpēc viņi atbalsta kreiso Demokrātisko partiju, kura izraisījusi sacelšanos, lai izcīnītu autonomiju Azerbaidžānai. Lorda Eseksa palīgs misters A. E. Makgregors šodien paziņojis mūsu korespondentam, ka Eseksa visupirmais uzdevums esot dabūt krievus ārā no Azerbaidžānas. No tā nepārprotami izriet, ka Anglijai ir jauna informācija, kas ļaus tai pieprasīt, lai galdā tiktu liktas visas kārtis. Labi informēti avoti atbalsta šo viedokli un paziņo, ka lorda Eseksa klātbūtne te norāda, kādu nozīmi Anglijas valdība piešķir situācijai Azerbaidžānā. Mani informēja arī par to, ka lordam Eseksam jau bijušas sarunas ar Aleksandru Sučkovu un Vladimiru

Korinu no mistera Molotova personiskās kancelejas, bet ka tā bijusi tikai sagatavošanās svarīgākām sarunām ar Molotovu. Sarunas notiks Kremlī, un domājams, ka tajās piedalīsies pats Staļins.»

— Izdomājums no viena gala līdz otram, — aizkaitināts teica Makgregors.

— Jūs devāt vielu šim izdomājumam, — attrauca Esekss.

— Bet to visu taču var viegli atspēkot.

— Atspēkojums nāks tikai par sliktu. Mēs negribam, ka šī misija nokļūst avīžu polemikas degpunktā. Prese ir bīstama lieta, un tas vienmēr jāatceras. Tā palīdz tikai tad, kad jums tā vajadzīga, Makgregor, bet pārējos gadījumos no tās jābaidās kā no uguns. Jūsu saruna ir ielikusi Molotovam rokās ieroci.

— Viņš jau tāpat sapratis, kāpēc mēs atrodamies te, — sacīja Makgregors.

— Saprašana ir viena lieta, bet rakstisks pierādījums — pavisam kas cits. Diplomāta uzdevums ir nekad neļaut otram apvest sevi ap stūri. Viņš var saprast, ko jās darāt, bet, iekams nav pierādījis to pie apaļā galda, nevar jūs nedz apvainot, nedz diskreditēt uz jūsu nodomu pamata vien. Mūsu strīds ir juridisks, Makgregor, un sadā juridiskā strīdā mēs piespiedīsim krievus pie sienas. Mēs varam apvainot viņus, ka tie pārkāpuši 1942. gada līgumu, kurā teikts, ka nedrīkst jaukties Irānas lietās. Bet tad iejaucaties jūs, paziņojot, ka mūsu mērķis ir dabūt ārā krievus — acīmredzot mūsu pašu interesēs. Bet mūsu intereses nav juridisks arguments. Vai tiešām jiis to nesaprotat?

— Nē, tik un tā šie juridiskie smalkumi ir viltojums, nekas vairāk, — Makgregors ierunājās tā, it kā viņu pēkšņi būtu pārņēmusi apskaidrība. — Krievi droši vien zina, kāpēc mēs esam te, un mēs arī zinām, kāpēc tad krāpt sevi ar tādiem juridiskiem trikiem?

— Tā nav krāpšana, — Esekss nepacietīgi pārtrauca viņu. — Likumība ir diplomātijas pamats: Bez tās nav diplomātijas. Mūsu autoritāte starptautiskās lietās vienmēr ir bijusi liela, jo mēs vienmēr esam ievērojuši un turējuši godā pat vispēdējo likuma burtu. Mēs nekad neesam pārkāpuši likumību, Makgregor, par to jūs varat pārliecināties visā mūsu vēsturē. Mēs te atrodamies likumīgi, lai sauktu krievus pie atbildības par 1942. gada līguma pārkāpšanu. Mē atrodamies te likumīgi, lai aizstāvētu Irānas suverenitāti.

— Bet vai tā nav mūsu īsto mērķu maskēšana?

— Tieši tā tagad teiks krievi, tāpēc ka tā esat pateicis jūs. Tagad vairs nekas nav labojams, bet, ja jau šajā lietā ir iejaukta prese, mums tas jāizmanto. Es domāju ataicināt šodien uz šejieni kādu no tiem avīžniekiem. Gribu vest viņus pie prāta, un man var ievajadzēties jūsu palīdzības. Jāizskaidro viņiem, ka no mūsu sarunām ir tieši atkarīga pati Irānas pastāvēšana. Es, protams, varu tikt galā pats, bet man nāktu par labu daži kvalificēta eksperta vārdi no jūsu puses.

— Kādi eksperta vārdi? — aizdomīgi noprasīja Mak-gregors.

— Viņiem ir jāredz, ka mēs esam vispusīgi izpētījuši stāvokli Irānā. Viņi ir gatavie velni, kad sāk uzdot jautājumus, un vienmēr iztēlojas, ka zina vairāk nekā jūs.

— Varu iedomāties, — teica Makgregors.

Esekss iesmējās.

— Jums ir padrūms izskats, manu zēn, — viņš piezīmēja. — Zināt, neņemiet tik ļoti pie sirds šo avīžu incidentu. — Visa Eseksa izturēšanās bija mainījusies, it kā viņš būtu aizvēris šo starpgadījumu, kā aizver grāmatu; Esekss gaidīja, ka Makgregors darīs tāpat un novērtēs viņa biedriskumu.

— Es to pārāk neņemu pie sirds, — teica Makgregors, — tomēr jums būs jāatzīst, ka neesmu piemērots šim darbam.

— Atkal gribat bēgt prom, Makgregor? Nu jau ir par vēlu grozīt savas domas. Ja neesat vienis prātis ar mani kādā jautājumā, kas saistīts ar Irānu, tad turpiniet vien tādā pašā garā, nepiekrītiet, ja tikai tas netraucē mūsu misijai. Jūs taču nedomājat attaisnot krievus?

— Nebūt ne... — iesāka Makgregors.

— Tad jums nav ko bažīties. Tagad ķersimies pie šiem avīžniekiem, — noteica Esekss, likdams saprast, ka šis jautājums ir izsmelts.

Makgregors nodomāja, vai tikai viņam neliks tos sapulcināt.

— Zēl, ka Ketrina Klaiva aizgājusi slēpot, — domīgi sacīja Esekss. — Šādās reizēs ir vajadzīga neliela režisūra, un, pēc manām domām, Ketrina pazīst Maskavā visus avīžniekus. Viņa varbūt sarīkotu visu, kā pienākas.

— Ap diviem viņa būs atpakaļ. — Makgregora infor» mētlba pārsteidza Eseksu.

— Tad mēs varam pagaidīt viņu. — Esekss pārnesa abus mazos portretus no kamīna uz savu galdu, atslēja tos pret smago svečturi un nopūta sodrējus no to apzeltītajiem ietvariem. — Vai šorīt jums ir kaut kas darāms, Makgregor?

— Es gatavojos rakstīt seram Roulendam Smitam pārskatu par krievu avīžu izteikumiem Irānas jautājumā. Viņš grib zināt, ko saka krievi.

Esekss paskatījās uz tukšo tenisa laukumu.

— Es pats labprāt ielūkotos šajā pārskatā, Makgregor, — viņš teica. — Bet pirms tam jums vajadzētu uzrakstīt īsu paskaidrojumu par sarunu ar Hemberu. Es nosūtīšu to uz Londonu kopā ar savām piezīmēm, un ar to incidentam būs darīts gals. Diezin vai tam būs kādas oficiālas atskaņas, ja mēs visu pienācīgi paskaidrosim.

Makgregoram nebūt nerūpēja, vai šim notikumam būs kādas atskaņas vai ne. Viņu ļoti mocīja sirdsapziņas pārmetumi, bet tas bija Hembera un Stīla grēks — un viņš negribēja uzņemties vainu.

— Vai Hemberu un Stilu jūs arī aicināsit? — jautāja Makgregors.

— Protams.

— Vai jums nebūs iebildumu, ja es palūgšu viņiem paskaidrojumu?

— Rīkojieties, — augstsirdīgi atļāva Esekss. Viņš iesmējās, paskatījies uz Makgregoru, aizsūtīja viņu projām un pēc brīža bija jau aizmirsis.

Esekss lika pateikt Ketrinai, ka vēlas viņu redzēt, līdzko viņa būs atgriezusies, un, kad Ketrina atnāca, Esekss pavēstīja viņai par preses konferenci.

— Gribu sarīkot to šovakar, ja vien ir iespējams, Ket-rin, un nolēmu lūgt jūs palīdzēt, ja tikai tas nav pretrunā ar jūsu tiešajiem pienākumiem. Šķiet, jūs draudzējaties ar šiem cilvēkiem, — viņš turpināja, — un, bez šaubām, zināt, kur viņi meklējami. Es gribu sapulcināt viņus pie viskija glāzes uz neoficiālu sarunu, pilnīgi neoficiālu sarunu. Cik angļu un amerikāņu korespondentu te pavisam ir?

— Sajās dienās sevišķi daudz nav, kādi desmit vai divdesmit, — Ketrina atbildēja. — Dabūt viņus rokā ir gaužām viegli. Tikai jāpiezvana viņu asociācijas sekrelā-

ram. Viņš visus sameklēs un paziņos, kur un kad jāiero-das.

— Un noteikti lai būtu tie abi amerikāņi — Hembur-gers un Stils!

— Jūs laikam domājat Hemberu.

— Tieši tā. Tātad es varu paļauties uz jums? Ja mis Viljamsa var būt jums noderīga, iesaistiet arī viņu. Man gribētos sapulcināt visus vajadzīgos cilvēkus un radīt piemērotu atmosfēru.

— Izklausās, ka jums prātā kaut kāda sazvērestība.

Esekss pavadīja Ketrinu līdz durvīm.

— Es tikai gribu saglābt, kas vēl glābjams pēc Mak-gregora nelaimīgās tikšanās ar tiem gudriniekiem, — viņš teica.

Esekss zināja savu lomu. Kad viņš, tīšām aizkavējies, nokāpa lejā, visi jau bija sapulcējušies. Dreiks, Melbijs un Makgregors arī bija tur. Dreika klātbūtne bija uzmanības apliecinājums, bet viņa vietā Esekss labprātāk būtu redzējis Ketrinu Klaivu. Viņa bija atteikusies piedalīties, taču uzdevumu bija paveikusi godam. Korespondenti drūzmējās pie kamīna, pie logiem un pie dzērienu galda, uz kura noliktās četras skotu viskija pudeles ātri vien tukšojās. Kad ienāca Esekss, visi pagriezās un paskatījās uz viņu. Esekss bija tam sagatavojies. Viņš bija ģērbies gaiši brūnās gabardīna biksēs un biezā, debeszilā, pieguļošā džemperī, studentu džemperī, kā saka amerikāņi. Piedurknes bija uzlocītas, izgriezumā varēja redzēt baltu zīda kreklu bez kaklasaites, ar atpogātu apkaklīti. Esekss neizskatījās vecāks par četrdesmit gadiem, kad gāja caur avīžnieku ierindu, lai sarokotos ar pārsteigto Dreiku, kas bija ģērbies svītrainās biksēs un melnā žaketē un aplicis tauriņu». Eseksu uzjautrināja tas, ka viņam ir vieglāk par vieglu samulsināt Dreiku.

Pret Makgregoru viņš izturējās ļoti laipni.

— Kādas ir jūsu domas par šo neparasto kopu, Mak-gregor? — viņš klusi jautāja. — Vai jums jau ir bijusi izdevība parunāt ar kādu no viņiem?

— Vēl ne, — Makgregors atbildēja.

— Man negribētos palaist garām jūsu sarunu ar Hemberu, — teica Esekss, pie sevis nosmiedamies.

Tad Melbijs, kas pazina visus avīžniekus, sāka stādīt viņus priekšā Eseksam. Kad pienāca kārta Hemberam un Stīlam, Esekss sveicināja viņus, uzrunādams vārdā, un iztaujāja par Parīzi, Romu, Bukaresti un Prāgu.

— Jūs izskatāties tā, itin kā būtu ieradies uz futbola spēli, -- par viņa tērpu teica Hembers.

— Vai tad preses konference nav kaut kas līdzīgs futbola spēlei, veco zēn? — Uzrunu veco zēn» Esekss lietoja tikai sarunās ar amerikāņiem. Viņi to gaidīja, un Esekss uzjautrinājās, parodējot amerikāņus, v

Viņš apstaigāja visus, ieklausīdamies Melbija nosauktajos uzvārdos. Viņš ielāgoja uzvārdus un sejas, jo tāda nu bija viņa diplomāta otra daba. Labāk bija paturēt prātā cilvēku vārdus nekā visādas citādas ziņas, tāpēc viņš šos korespondentus iegaumēja vienā acu uzmetienā. Vēlāk viņš iztaujās par tiem sīkāk.

Esekss bija pārsteigts, ieraugot korespondentu vidū trīs sievietes. Viņas bija atnākušas mazliet vēlāk, un viņš ieraudzīja tās visas stāvam pie durvīm. Viena, gara auguma tumšmate, skatījās uz Eseksu ar neslēptu nicinājumu. Viņa nepārprotami bija angliete un diezgan pievilcīga — atšķirībā no citām žurnālistēm, kas bija palikušas Eseksam prātā. Otra, augumā mazāka, jauniņa gaiišmate, stāvēja viņai blakus un vēroja Eseksu ar interesi, kas robežojās ar koķetēšanu. Trešā bija pavisam citāda — vecāka un nepārprotami amerikāniete. Viņa bija slaida, eleganti ģērbusies, galvā cepure ar puķēm. Amerikāniski impozantā un labi koptā āriene, īpaši seja, kurai saglabāties bija palīdzējuši krēmi, losjoni, kosmētiskie kabineti un uztura režīms, darīja viņu pēc izskata vienlaikus ir vecu, ir jaunu. Sai sievietei bija asi vaibsti un iedomīgi neatkarīga stāja, un viņas rokasspiediens bija stingrs. Oficiālā tonī sasveicinoties ar žurnālistēm, Esekss veltīja viņām ne vairāk uzmanības kā vīriešiem. Patiesībā viņš izrādīja, ka viņam nepatīk žurnālis-tes.

: Iepazinies ar visiem, Esekss nostājās pie kamīna ar pilnu viskija glāzi rokā un aplūkoja viesus, iekams sāka. Savā mūžā viņš bija redzējis daudz šī tipa cilvēku, tomēr tie vēl aizvien viņu interesēja. No pirmā acu uzmetiena viņi visi likās esam dažādi, bet, ielūkojoties vērīgāk, kļuva līdzīgi cits citam. Šīsdienas saieta dalībniekiem visiem kā vienam bija mugurā slikti izgludināti ielas uzvalki. Te varēja redzēt angļus, austrāliešus, kanādiešus un vienu jaunzēlandieti. Vairāk nekā puse no klātesošajiem bija amerikāņi, kurus atšķirt bija pavisam viegli. Tie lielākoties bija gari, pašapzinīgi jaunekļi, cilvēki, kādi Eseksam patika: atklātas sejas, lieliski zobi, biezi

lfiO

mati. Amerikāņi bija pilnīgs pretstats saviem angļu un ari austrāliešu kolēģiem — dažāda kalibra ļautiņiem, kuri ne ar ko neizcēlās. Bez tam šie angļi bija ari trūcīgi ģērbušies un izturējās biklāk — pēc Eseksa domām, pārlieku bikli. Viens no viņiem, glitais gaišmatis Molmss, jau bija mazliet labāks par citiem, taču ar savu haki krāsas kreklu un zaļo kaklasaiti pārāk atgādināja inteliģentu. Mierīgais pusmūža anglis Ellisons likās vissolīdākais, jo izskatījās pēc savaldīga diplomāta, tomēr Esekss zināja, ka tā var būt ilūzija. Otrs anglis, kas piesaistīja viņa uzmanību, bija kāds Lovs. Viņš bija viens no tiem angļiem, kurus redz simtiem ik vakaru atgriežamies mājās ar Londonas piepilsētas vilcieniem. Eseksa izpratnē šādi cilvēki veidoja tautu. Sis vārds bija iespiedies viņam apziņā masveida uzlidojumu laikā, vēl jo vairāk tāpēc, ka to bieži varēja lasīt Vašingtonas avīzēs. Sis cilvēks bija viens no tiem, kuri bija uzvarējuši karā, viens no sīkburžuāzijas pārstāvjiem. Esekss viegli iztēlojās, kā civilās pretgaisa aizsardzības komandas loceklis Lovs gumijas zābakos un ugunsdzēsēja ķiverē mierīgi tiek galā ar bumbām. Esekss domāja, ka viņam jāpateicas dievam par šo Lovu un visiem pārējiem loviein. Ja jau viņam bija jāpateicas dievam par kādu no tautas, tad visi par loviem zemāk stāvošie gluži nebija debesu svētības cienīgi.

Lai kādas arī bija atšķirības, tomēr visi šie cilvēki izskatījās un izturējās kā avīžnieki. Vienīgā novirze no vispārēja standarta bija kāds amerikānis, vārdā Gaspars Fords. Viņam jau bija pāri piecdesmitiem, viņš sēdēja krēslā, ātri malkodams stipru viskiju un skaļi runādams. Ar saviem sirmajiem matiem un sārto seju Fords vairāk līdzinājās veiksmīgam amerikāņu komivojažierim nekā avīžniekam. Viņš atgādināja Eseksam tos cilvēkus, kaš kara laikā drūzmējās Vašingtonā un mēģināja ietekmēt kongresa locekļus, lai tiktu pie kontraktiem. Likās, ka Fordam te nav gluži īstā vieta.

Paskatījies apkārt, Esekss ievēroja, ka Members un Stīls stāv katrs savā pusē viņam kā seni un izredzēti draugi un stāsta par Grieķiju, kuru nesen apmeklējuši. Members pilnīgi atbalstīja angļu nostāju Grieķijā. Viņš teica Eseksam, ka jebkura piekāpšanās EAM nozīmētu komunisma uzvaru Grieķijā un tas savukārt dotu iespēju izveidot stipru komunistisku bloku Balkānos. Angļu politikai tas esot jānovērš. Stīls paziņoja, ka viņam neesot

pa prātam daži grieķi, ar kuriem ir darīšana angļiem, tomēr viņš saprotot nepieciešamību izmantot tos cīņai pret komunistisko EAM. Viņš stāstīja Eseksam, kā EAM izķēmojot jaukos grieķu ciematiņus ar milzīgiem lozun-giem, kuri ar sarkanu krāsu uzmālēti uz katras sienas. Vai Esekss esot lasījis Billa Blū grāmatu par Krieviju, vai esot lasījis par krāsas trūkumu Maskavā? Nu re, cēlonis esot skaidrs. Krāsu piegādājot Maskava, un visi to zinot. Ari EAM esot Maskavas roku darbs.

— Vai patiešām viņi ir tik komunistiski noskaņoti? — ievaicājās Esekss.

— Varat man ticēt, ka tā ir, — apgalvoja Stils. _

— Bet jūs taču zināt, ka šie ļaudis no EAM kara laika veica lielu darbu, — Esekss viņam teica.

— Tas bija viņu pašu interesēs, — attrauca Stils.

— Tagad viņi cer uz šā rēķina saraust sev labumu, —

piebilda Hembers.

— Bet kāda izeja tad vēl ir? — provocēja Esekss.

— Vai, jūsuprāt, Grieķijai būtu vajadzīgs karalis? -

— Manuprāt, ne, — teica Hembers. — Bet, ja jūs, angļi, domājat tā, tad es piekritīšu, ka monarhija tomēr būtu labāka nekā komunisti.

— Bet jūs, Stīl?

— Es principa pēc esmu monarhijas pretinieks, paziņoja Stils, — bet principa pēc domāju, ka šobrīd mo; narhija būtu Grieķijai vislabākais atrisinājums. Grieķi vēl nav pilnīgi nobrieduši īstai republikāniskai demokrātijai, un, ja tauta grib karali, tai jādabū karalis — prin-

— Principi ir liela lieta, — nopietni teica Esekss.

— Tas attiecas ari uz mūsu Irānas problēmu. Tieši tāpēc es atrodos te, Maskavā.

Amerikāņi ieinteresēti gaidīja, ka turpināsies saruna par Irānu. Viņi saprata, ka ne jau velti viņš pieminējis Irānu. Viņi pārāk labi pazina Eseksu.

— Baidos, ka tur mēs izcīnām jau zaudētu cīņu, —

Esekss turpināja, — bet šī cīņa atmaksājas. Mums Irānā ir saistības saskaņā ar 1942. gada līgumu, kas garantē Irānai neatkarību, un.mums jāpanāk, lai šis līgums tiktu respektēts. Mēs darīsim visu iespējamo, lai mūsu doto vārdu nelauztu neviens cits. ... . , ...

— Vai jums ir konkrēti pierādījumi, ka krieviem ir kādi nodomi attiecībā uz visu Irānu? — uzstājīgi jautāja

Hembers. — Mēs zinām, ka viņiem ir tādi nodomi, bet vul Jums ir droši pierādījumi?

— Grūti pateikt. — Esekss pasmaidīja, nolika savu glāzi un sniedzās pēc pīpes aizmugurējā kabatā. — Es neesmu pilnvarots runāt par krieviem.

Visi iesmējās.

— Bet es varu jums apgalvot, ka mums attiecībā uz Irānu nav nekādu nodomu. Diezin vai jūs varētu apvainot Anglijas valdību par šī jautājuma skaršanu tāpēc, ka mēs, piemēram, gribam dabūt Ziemeļirānu. — Tas bija vienkārši un neapstrīdami, un, ja šie cilvēki līdz šim vel nebija rakstījuši par to, tad tagad viņi, kā Esekss paredzēja, uzrakstīs. ,

Esekss izturēja diezgan garu pauzi, un, tā ka izdzerts nu bija tieši tik, cik vajadzēja, viņš viegli pameta ar galvu Melbijam un turpināja bāzt pīpē tabaku, kamēr Melbijs spraucās pie kamīna, kur Esekss lika viņam runāt.

Mclbijs uzsāka, mazliet pacēlis balsi:

7.Varbūt Jūs gribētu uz brīdi apsēsties? Lords Esekss ataicinājis jūs uz šejieni, domādams, ka jums būtu interesanti uzzināt kaut ko par viņa misiju, un jums, bez saubam, ir jautājumi viņam.

Visi apsēdās, tikai Esekss palika stāvam, smēķēdams pīpi.

— Paklausieties, El, — viņš uzrunāja Hemberu, — lieciet nost savu bloknotu. Tas nav presei. Es zinu, ka jums, avīžniekiem, nepatīk šī frāze, taču šajā sarunu stadijā tas ir neizbēgami.

Vai jūs tomēr nepateiktu mums arī kaut ko publicējamu, Harij? — Hembers sāka lūgties.

—“ Es varu aprādīt stāvokli tikai vispārējos vilcienos, — Esekss atbildēja. — Tā nav ne intervija, ne konference,

., . a ir vienkārša saruna, jo es zinu, cik grūti jums te klajas, un rnēs vienmēr esam gatavi palīdzēt jums kā varēdami. Vai nav tiesa, Frānsis? — viņš pagriezās pret Dreiku. M

— Tieši tā! — acīm redzami pārsteigts, atteica Drciks.

Esekss saka vispārējos vilcienos klāstīt Irānas problēmu un angļu ieinteresētību 1942: gada līguma ievērošanā, līdz viņu pēkšņi partrauca.

. Protams, naftai ar to nav nekāda sakara, — teica kada smalka, izsmējīga balss.

— Ne krievi, ne mēs neesam pieminējuši naftu sakarā

162

6»

163

ar šo jautājumu, — apņēmīgi teica Esekss. Viņš bargi pa lūkojās uz mazu, kuslu cilvēciņu, kas tik izaicinoši bija ieminējies par naftu. Tas bija jaunzēlandietis, vārdā Henrijs Džordžs, un Esekss uzskatīja šo acīm redzamo cinismu par Britu impērijas pavalstnieka nelojaiitātes izpausmi. — Mums nav naftas koncesiju Azerbai-džānā, — Esekss turpināja. — Kas attiecas uz mums, tad naftai ar to vispār nav nekāda sakara.

— Bet ko tad jūs cerat te panākt, lord Eseks? — ievaicājās Holmss.

— Tas ir tiešs jautājums. — Esekss nevērīgi atspiedās pret kamīnu un mazliet pārdomāja. — Es ceru panākt nenormālās situācijas mierīgu noregulējumu Irānā, — viņš sacīja. — Es ceru atjaunot valsts zieme|u provincēs Irānas valdības likumīgo varu. Protams, tas nebūt nav viegls uzdevums. Mums ir neapstrīdama informācija par notikumiem Azerbaidžānā, un krievi to, protams, zina. Tāpēc viņi nelabprāt sāks sarunas ar mums, jo nav viegli noliegt neapgāžamus faktus.

Misis Bella, mazā gaišmate, koķeti paskatījās uz Eseksu.

— Kas tie ir par faktiem? — viņa jautāja.

— Tas nu ir gluži sievišķīgs jautājums. — Sī humoristiskā atkāpe Eseksam nāca pašā laikā. — Jūs esat pārāk ziņkārīga, dārgā misis Bella. Sie fakti varbūt ir domāti tikai Molotova ausīm. Vismaz Šobrīd.

— Bet vai vēlāk jūs nevarētu izpaust kaut dažus no tiem?

Esekss zināja, ka šis mazais, apaļīgais ebrejiņš ir kādas aģentūras korespondents.

— Jūs, aģentūru līdzstrādnieki, vienmēr prasāt plašus skaidrojumus svarīgos jautājumos, — viņš teica. — Jums būtu jāsaprot, ka pasaulē pastāv ne vien jūsējā, bet ari citas organizācijas. Tādas, kuras var darboties uz faktu pamata, nevis tikai atkārtot tos.

— Vai tas^nozīmē, ka jūs kaut kādā formā darīsit zināmus šos faktus Apvienoto Nāciju Organizācijai? — savā gurdenajā balsī jautāja Henrijs Džordžs.

— Es nevaru runāt par to, kas neietilpst manā kompetencē, mister Džordž.

— Bet jūs likāt to saprast.

— Tādā gadījumā man jāatvainojas. — Esekss atturīgi pasmaidīja. — Bet neraizējieties, mister Džordž. Varu galvot, ka mūsu attiecības ar Jaunzēlandi no tā necietīs.

Visi sāka smieties, kā Esekss jau bija paredzējis, tikai Henrijs Džordžs izskatījās sapīcis un neticības pilns čukstēja kaut ko savam kaimiņam, sirmam maza auguma velsietim Džekam Tenneram, kas pārstāvēja Londonas avīzi Daily Worker».

Esekss turpināja uzbrukumu:

— Bet jūs, mister Tenner? Jums droši vien ir ko jautāt man.

Kopš ierašanās Maskavā Esekss bija lasījis visas Ten-nera korespondences. Ārlietu ministrija uzcītīgi sūtīja tās viņam kā krievu viedokļa atspoguļojumu, bet Esekss nebija atradis šajās korespondencēs nekādu viedokli.

Tenners, kas runāja velsiešu izloksnē, ticēja Eseksam uz vārda.

— Sakarā ar visu to, ko jūs paziņojāt par situāciju Irānā, rodas jautājums, vai Anglijas valdība nedomā pieprasīt gandarījumu, iesniedzot Padomju valdībai kādu ultimātu.

Esekss pazina šo cilvēku un bez domāšanas atbildēja:

— Nē. Mūsu attiecības ar Padomju Krieviju ir pārāk labas, lai domātu par ultimātiem, mister Tenner. Tieši tāpēc es esmu atsūtīts uz šejieni. Mēs ticam iespējai vienoties ar Padomju valdību. Esmu pārliecināts, ka tā pienācīgi novērtēs mūsu ieinteresētību Irānas neatkarībā.

— Bet vai jūs nedomājat, ka tā brīnās par mūsu ieinteresētību Grieķijas un Indonēzijas neatkarībā? — jautāja Tenners, nenovērsdams no Eseksa savas zilās acis.

— Man ir uzdots nodarboties ar Irānu, mister Tenner. Es, protams, jūs saprotu un piekrītu, ka Grieķijā un Indonēzijā viss vēl nav, kā vajag. Es bezgala nožēloju bēdīgos notikumus šajās valstīs. Bet attiecībā uz Irānu mums ir kopīga atbildība, mister Tenner, un tāpēc mēs izvirzām šo jautājumu Padomju valdībai.

— Tieši kādu jautājumu? — vaicāja Tenners, un Esekss

nožēloja, ka bija sācis par to runāt. — Vai Lielbritānijas valdībai ir kādi iebildumi pret Azerbaidžānas demokratizāciju? -

— Protams, nav, — atbildēja Esekss.

— Vai Lielbritānijas valdība ir izstudējusi reformas, kuras tur īsteno Demokrātiskā partija?

— Mēs esam izstudējuši problēmu kopumā. Misters Makgregors tika atsūtīts man līdzi tāpēc, ka viņš pazīst Irānu. Viņš tur ir nodzīvojis mūža lielāko daļu un prot vietējās yalodas.

— Bet ko jūs teiksit par reformām? — Tenners nelikās mierā.

— Pajautājiet Makgregoram, — teica Esekss.

— Vai mēs esam pret reformām Irānā, mister Mak-gregor?

Makgregors zināja, ka šoreiz uzstājas kā oficiāla persona, taču viņš prata runāt tikai par sevi.

— Nē, — viņš atbildēja.

— Kāda veida reformas, pēc mūsu domām, Irānai ir vajadzīgas? — aizdomīgi jautāja Tenners.

— Nezinu, — teica Makgregors, — bet domāju, ka tām jāaptver visas valsts dzīves jomas: pārvalde, policija, armija, zemes izmantošana, rūpniecība, izglītība, veselības aizsardzība. Irānā viss ir jāreformē un jāreorganizē.

— Ko tad jūs varat iebilst pret reformām Azerbai-džānā?

Makgregors paskatījās uz Eseksu un sacīja:

— Es neko nevaru iebilst.

— Tātad jūs nemēģināt panākt, lai tās tiktu anulētas vai apturētas? — nerimās Tenners.

Brīdi klusējis, Makgregors atbildēja:

— Par to labāk pajautājiet lordam Eseksam.

Bet Esekss jau pats bija nolēmis iejaukties, jo uz Mak-gregoru vairs nevarēja paļauties.

— Dažas reformas Azerbaidžāņa ir pieņemamas, jo tās var uzlabot stāvokli, — viņš teica, — taču Lielbritānijas valdībai ir jāiebilst pret metodēm, ar kādām šīs reformas īsteno. Revolūcija un vardarbība nav likumīgas metodes pastāvošās kārtības grozīšanai.

— Bet mēs atzinām Ameriku, Franciju un Krieviju, — atgādināja Tenners.

— Tās bija vēsturiskas revolūcijas. Mūsdienās revolūcija vairs nav likumīgs vēstures akts, un mums ir jāiebilst pret to. Mēs atbalstām demokrātiju visās valstīs, par kurām esam atbildīgi, par to liecina dokumenti. Diemžēl to nedrīkst pārāk forsēt. Tautas nav nobriedušas demokrātijai.

— Vai tāpēc mēs cenšamies nepieļaut to Irānā un Grieķijā?

Esekss atstāja bez ievērības šo Henrija Džordža piezīmi, nospriedis, ka viņa pacietības mērs ir pilns. Viņš bija gatavs krietni izrēķināties gan ar Tenneru, gan ar Džordžiu, bet elegantā amerikāniete, slavenā Līza Korta,

paglāba Eseksu no šīs nepieciešamības, pašapzinīgā tonī uzrunādama viņu.

— Lord Escksl — viņa teica.

Prātodams, kas šai primadonnai te meklējams, Esekss gaidija, ko viņa teiks tālāk. Viņas vīrs, Deivids Eintrijs, bija viens no lielākajiem Amerikas izdevējiem, un viņa pati bija viena no bagātākajām sievietēm Amerikā. Ein-trijs izdeva literāru nedēļas žurnālu, kuru lasīja katrā amerikāņu mājā un kurš ietekmēja visas nācijas domāšanu, bet Līza Korta izmantoja to par tribīni savu politisko uzskatu paušanai. Pirms apprecēšanās ar Eintriju. viņa bija bijusi pazīstama rakstniece, bet tagad sacerēja garus ievadrakstus, kurus caurauda uzticība Amerikai uņ amerikāniskajam dzīvesveidam.

Izruna viņai bija gandrīz kā anglietei.

— Es gribēju pajautāt jums, lord Eseks, vai jūs apzināties pasaules komunisma briesmas, vai saprotat Krievijas imperiālistisko politiku Irānā un vai attiecīgi rīkojaties, tātad — vai cīnāties pret to.

Cik Esekss saprata, tad šāds jautājums būtu jāuzdod politiskam darbiniekam, pie tam kongresā. Viņš atbildēja piesardzīgi:

— Kā jau iepriekš teicu, misis Eintrija, es nevaru pretendēt uz Krievijas ārpolitikas izpratni. — Viņš tišām nesauca šo sievieti meitasuzvārdā.

— Tā nav ārpolitika vien, — viņa teica. — Tā ir Krievijas pasaules politika.

— Vai tas nav viens un tas pats? — naivi pajautāja

Esekss.

— Ja jūs interesē Irāna, jums ir jādomā par Krievijas mērķiem pasaules mērogā un par draudiem, ko tie rada,— misis Eintrija attrauca. — Jūsu pienākums ir novērst katastrofu, lord Eseks.

— Es gribētu vērtēt savu lomu mazliet pieticīgāk, — sacīja Esekss.

— Vai varat apgalvot, ka Lielbritānijas leiboristu valdība jūs pilnīgi atbalsta?

— Protams. Tā mani atsūtīja uz šejieni.

— Tātad var droši pieņemt, ka leiboristu valdība apzinās Krievijas imperiālisma briesmas un komunisma draudus Eiropai un Anglijai?

— Esmu pārliecināts, ka leiboristu valdībai ir savs viedoklis par komunistiem Anglijā, misis Eintrija.

— Mēs novirzāmies no sarunas tēmas, — ierunājās

Ellisons, anglis, kas izskatījās pēc diplomāta. — Vai misters Makgregors nevarētu mums sīkāk raksturot situāciju Irānā?

— Par situāciju Irānā jums pietiekami zināms no presē lasītā, — teica Esekss, nelaizdams pie vārda Makgre-goru. — Atcerieties vienu — krievu propaganda apstrādā azerbaidžāņus kopš paša okupācijas sākuma, un atcerieties arī to, ka Azerbaidžānas Demokrātiskā partija ir radīta pēc savas kaimiņienes — boļševiku partijas ģīmja un līdzības.

— Vai jūs pieprasīsit Azerbaidžānas Demokrātiskās partijas un autonomās valdības atlaišanu, Harij? — jautāja Hembers.

— Mēs gribam, lai Azerbaidžānā tiktu atjaunota Irānas valdības suverēnā vara, — atbildēja Esekss. — Tāda suverenitāte nevar pastāvēt, kamēr veseli valsts apgabali atrodas revolucionāru rokās un tiek uzskatīti par atsevišķu valsti.

— Vai jūs nepateiktu, cik angļu-irāņu naftas sabiedrības akciju Dienvidirānā pieder Anglijas valdībai? — pēkšņi pavaicāja Henrijs Džordžs.

— Es nevaru atbildēt uzreiz, — teica Esekss, — un nesaprotu, kāds tam sakars ar mūsu sarunas tēmu.

— Varbūt jūsu eksperts var atbildēt uz šo jautājumu, lord Eseks?

— Makgregor? — Esekss pagriezās.

Makgregors zināja, ka Esekss gribētu apiet šo jautājumu un šo tēmu, bet pats uzskatīja, ka tas ir vietā un prasa atbildi.

— Lielbritānijas valdībai pieder piecdesmit divi, komats, piecdesmit pieci procenti angļu-irāņu sabiedrības akciju, — viņš teica.

— Un kāda pērn bija angļu-irāņu sabiedrības peļņa? — gribēja zināt Henrijs Džordžs.

— Neesmu īsti pārliecināts, — teica Makgregors, — taču, manuprāt, tā bija četri miljoni sterliņu, bet es domāju, ka šogad sagaidāma deviņi miljoni mārciņu liela peļņa.

— Un tam nav nekāda sakara ar stāvokli Irānā? — nerimās Džordžs.

— Nē, nav, — atteica Esekss.

— Un Anglijas valdība pat nav norūpējusies par saviem naftas ieguves rajoniem? Tā nemaz nebaidās, ka politisks apvērsums var laupīt tai visus šos īpašumus?

Mūsu nafta ir pilnīgā drošībā, mister Džordž, — mierīgi atbildēja Esekss. — Esmu pārliecināts, ka Krievija netīko pēc mūsu naftas ieguves rajoniem.

— Es nerunāju par Krieviju.

— Nu, pietiek, Henriji — iesaucās Stīls.

— Nē, viņam ir pilnīgas tiesības izvirzīt šo jautājumu, — steigšus iejaucās Esekss, klusībā nosaukdams Stīlu par stulbeni. — Diez vai var domāt par Irānu, nedomājot par naftu. Es tam piekritu. Bet patlaban ir kaut kas svarīgāks par naftu. Tas ir jautājums par pašu Irānu un par visām pārējām mazajām nācijām, kuras baidās no sadrumstalošanas. Misters Džordžs šajā jautājumā meklē Lielbritānijas savtīgumu. Redzat, mūsu savtīgums izpaužas tādējādi, ka mēs vēlamies, lai mazās nācijas paliktu neskartas, jo mazās nācijas vienmēr ir bijušas mūsu draugi un, iespējams, pat viens no mūsu balstiem Eiropā.

Eseksam ar to vien nepietika. Viņš sīki izskaidroja korespondentiem, ka Lielbritānija ir ieinteresēta, lai Irāna netiktu boļševizēta, pakļauta agresijai un graujošai darbībai, lai negodīgi ārēji spēki neizmantotu to savtīgos nolūkos. Tas viesa Makgregorā nepatiku, un viņš brīnījās, kā Eseksam izdodas šajos apvainojumos apiet pašam savu politiku. Viņš domās nosauca Eseksu gan par liekuli un meli, gan par galīgu muļķi un tumsoni, tā arī lāgā neizprazdams, kas viņš īsti ir. Esekss prata radīt cilvēkos šaubas par viņu taisnību. Pat klausīties viņā jau nozīmēja ielaisties kompromisā ar viņa uzskatiem. Makgre-goram sāka likties, ka viņš pats ir liekulis.

Beidzis Esekss pagriezās pret Makgregoru un jautāja:

— Vai jums ir kas sakāms, manu zēn?

— Nē, — Makgregors atbildēja, — man nav ko piebilst. — Viņš juta, ka Esekss tā darījis tīšām, lai gan citu, gan paša acīs saistītu viņu ar visu mile sacīto. Makgregors brīdināja sevi, ka atrodas krātiņā kopā ar tīģeri.

Tikšanās oficiālā daļa beidzās, kad Esekss pagāja nost no kamīna, juzdams, ka sāk svīst savā studentiskajā džemperi. Bet tas vēl nebija gluži viss. Eseksu uzrunāja Gas-pars Fords, sirmais amerikāņu komivojažieris, kas tagad izteicās pilnīgi nesakarīgi un skatījās miglainām acīm.

— Es jums neko nejautāju, — viņš teica, mēlei pinoties, — jo redzēju, kā jūs tiekat galā ar visiem. Tomēr es neesmu tāds kā šie puiši, bet šī ir viņu diena. Es atbraucu kopā ar Līžu Kortu, lai izcīnītu iespiestajam vār-dam brīvību visā pasaulē, un krievi mums dod pilnīgu vaļu. Sie ļautiņi nezina, kas ir avīze. Mēs tikāmies arī ar Staļinu, un viņš deva mums garantijas bez sava gala un sapūta nezin ko par preses atbildības izpratni Atradis īsto, kam tas būtu jāklāsta! Esmu izveidojis lielāko avīžu apvienību mūsu Dienvidrietumu štatos, un katra no avīzēm atpelna pati sevi. Mans uzņēmums ir atbildīgs.

. — Gas, — ierunājās misis Līza Korta-Eintrija, — jūs atkal esat pilnā.

Esekss aizšmauca no viņiem, lai parunātu ar Džeku Tenneru.

— Esmu lasījis visas jūsu korespondences, mister Tenner, — viņš iesāka.

Tenners acīm redzami nenoticēja, viņa sirmās uzacis noraustījās, kad viņš lēni pasmaidīja un pameta Eseksam ar galvu par zīmi, ka saprot šo joku.

— Nē, patiešāml — sacīja Esekss. — Ārlietu ministrija sūta man tās visas, uzskatīdama, ka tās atspoguļo krievu politiku. — Tas bija joks, un Tenners iesmējās. Esekss juta, ka Tenners ir iekritis lamatās, uzsita viņam uz pleca un gāja pie citiem. Viņš apstaigāja visus, nevienu neizlaizdams un ne no viena nevairīdamies — pat ne no Henrija Džordža, kurš runāja ar garo anglieti.

— Mister Džordž, — Esekss viņu uzrunāja, — jūs esat mans žurnālista ideāls. Jūs vienmēr uzdodat āķīgus un bīstamus jautājumus.

— Jūs tādā gadījumā esat ideāls diplomāts, — Henrijs Džordžs atsaucās tā, it kā viņam nebūtu ne mazākās humora izjūtas, — jo protat izvairīties no atbildēm uz tiem.

— Ejiet nu ejiet! Vai jūs ari uzskatāt, ka es neatbildēju pietiekami skaidri, mis Tjūdora?

Arī mis Tjūdoras atbildē Esekss saklausīja klaju nicinājumu.

— Es nudien nezinu, — viņa atteica.

Esekss ievēroja, ka profilā viņa izskatās labāk nekā pretskatā. Viņš nesaprata, kāpēc šī nepārprotami no labas ģimenes nākusī angliete, šī pievilcīgā un neapšaubāmi gudrā sieviete tā nicina viņu. Tas bija viens no retajiem gadījumiem, kad Esekss juta un atzina, ka viņu nicina, un viņam kļuva neomulīgi. Viņš bija laipns pret šo sievieti, pat mēģināja uzsākt sarunu, bet viņa joprojām izturējās neitrāli.

— Jūs nemaz neizskatāties pēc žurnālistes, — Esekss beidzot sacīja.

Viņa ari Šoreiz neatbildēja, un Esekss steigšus atkāpās no viņas.

Ap to laiku, kad korespondenti sāka izklīst, Esekss jau jutās fiziski un garīgi noguris un bija priecīgs, laipni aizvēris durvis aiz pēdējā pāra (Gaspara Forda un misis Lizas Kortas-Eintrijas). Viņš paskatījās apkārt cerībā ieraudzīt Makgregoru, bet istabā bija tikai Melbijs. Viņš pateicās Melbijam par palīdzību un kāpa augšā uz savu istabu, lai atbrīvotos no sasodītā džempera un biksēm un pārģērbtos parastā pelēkā uzvalkā. Pēc tam viņš piezvanīja Ketrinai Klaivai un paziņoja, ka viss noritējis labi.

Makgregors runāja ar Hemberu un Stilu. Viņš bija ievedis abus savā kabinetā un rādīja tiem Eseksa saņemtās telegrammas kopiju. Noliekušies pār Eseksa lielo rakstāmgaldu, viņi ar interesi lasīja, jo telegrammā bija citētas viņu korespondences. Ārlietu ministrijas komentā-rus Makgregors jau bija noplēsis.

— Man šķita, ka šī telegramma jūs ieinteresēs, — teica Makgregors, kad viņi bija beiguši lasīt.

— Paldies, — atsaucās Hembers. — Priecājos, ka tas ir iespiests.

— Sājā sakarā es gribu jums kaut ko pajautāt, — Makgregors turpināja. — Tovakar mums bija privāta saruna — un es domāju, ka jūs to sapratīsit. Turklāt korespondencēs nemaz nav rakstīts tas, ko es jums stāstīju.

Hembers izskatījās izbrīnījies.

— Tā ir godīga’ atskaite ne vien par to, ko jūs stāstījāt, Makgregor, bet arī par to, ko jūs ar to domājāt. Kas attiecas uz privāto sarunu, tad es esmu žurnālists un mans uzdevums ir pastāstīt savas avīzes lasītājiem par visu, kas notiek. Es sagādāju jums labu izdevību, Makgregor, un viss, ko esmu uzrakstījis, atbilst īstenībai.

Makgregors juta, ka viņu apņem saltu dusmu vilnis, taču savaldījās.

Tur nekas neatbilst īstenībai. Es nekad neesmu teicis jums, ka Eseksa visupirmais uzdevums ir dabūt krievus ārā no Irānas.

— Jūs likāt to saprast, — teica Stīls.

— Nē, neliku gan, un, ja arī es to būtu darījis, jums nebija tiesību to iespiest.

— Paklausieties, Makgregor, — sacīja Hembers. — Korespondenta pienākums ir darīt zināmus faktus, vienalga, vai viņš tos uzzina no oficiāla ziņojuma vai no mājieniem. Es esmu tikai atklājis notikumu aizkulises. Katrā ziņā tas ir izklāstīts labvēlīgi, un es nesaprotu, par ko jūs gaužaties.

— Tas nav nekas labvēlīgs, — jau satrauktāk sacīja Makgregors. — Es neuzskatu, ka mēs atrodamies te tikai tādē], lai izspiestu krievus no Irānas. Ja es tā domātu, es neatrastos te.

~ Zināt ko, Makgregor? — Hembers paņēma mēteli un ar Stīla palīdzību uzvilka to mugurā. — Jūsu pretenzijām nav nekāda pamata. Nevienam nav iebildumu, ka angļi mēģina dabūt krievus laukā no Irānas. Taisnību sakot, ja jūs, angļi, netiksit ar to galā, tad mums, amerikāņiem, tas būs jāizdara jūsu vietā. Nav ko gausties par šo korespondenci un nav ko noliegt savu nostājul

— Tā nav mana nostāja.

Hembers palaida to gar ausīm.

— Turklāt, — viņš teica, — Amerikā vislabāk ir apgaismot stāvokli tieši šādā veidā, un es to zinu. Jā, kā, pēc jūsu domām, mūsu korespondences ir nonākušas Amerikā?

—- Nezinu, un tas arī nav svarīgi.

— Ir gan svarīgi. Sīs korespondences tika nosūtītas uz Londonu ar jūsu pašu, angļu, diplomātisko pastu, Makgregor. Tas ir viens no samarieša pakalpojumiem, kurus Melbijs izdara mums, korespondentiem. Viņš nogādā korespondences Londonā, bet no turienes tās pārraida pa telegrāfu. Tāpēc es nesaskatu jūsu pretenzijām nekādu pamatu. Ja jūs, angļi, gribat, lai jūsu intereses tiktu Amerikā apgaismotas, kā pienākas, atstājiet to mūsu ziņā, jo mēs, amerikāņi, zinām, kā tas jādara. Ja jums šāda rīcība liekas pārsteidzīga, pagaidiet, līdz jūsu spēlē ar Krieviju tiks atklātas kārtis, un tad jums kļūs skaidrs, ka šī rīcība nebūt nebija nesaprātīga. Mēs iekarosim jums amerikāņu sabiedrisko domu, un Valsts departaments varēs sniegt jums neierobežotu palīdzību.

— Principiāli spriežot, — ierunājās Džeksons Stīls, — nekas nevar mūs kavēt, Makgregor. Vai tad jūs nesaprotat, ka galu galā visas šīs problēmas ir jārisina mūsu tautai un ka tautai jābūt par visu informētai? Amerika ir demokrātiska valsts, galvenais demokrātijas balsts ir brīva prese, bet brīva prese ir labi informēta prese, un mēs nevaram nedot informāciju, kas nepieciešama, lai labāk izprastu situāciju. Jūs aplūkojat šo jautājumu no ētikas viedokļa, mēs — no principa viedokļa. Vismaz es.

шт"

Būtu nepareizi, ja mēs slēptu informāciju, kas vajadzīga amerikāņu tautai, vienalga, kā mēs to būtu ieguvuši.

Tā kā nebija nekādas jēgas strīdēties par tik neskaidru' jautājumu, Makgregors, vienaldzīgi klusēdams, uzklausīja tālākos Stila argumentus. Uzskatīdami Makgregora neiedragājamo klusēšanu par neciešamu spītību, Hembers nn Stils atstāja Makgregoru, iepriekš izmetuši dažas asas piezīmes par viņa dīvaino izturēšanos šajā situācijā — par izturēšanos, kas šķita nesaskanam ar Eseksa nostāju, par izturēšanos, kuru viņi novērtēja kā pretrunīgu un juceklīgu un kura tāpēc varētu būt par iemeslu jebkādiem ačgārniem skaidrojumiem, kas nākuši no viņu puses.

Makgregors atzina, ka viņiem, iespējams, ir taisnība. Viņš vēl skatījās pa logu, kā abi amerikāņi iziet pa vēstniecības vārtiem, kad istabā ienāca Ketrina. Viņa stāvēja. Makgregoram blakus, līdz tas viņu ieraudzīja un atbildēja uz jautro sveicienu.

— Vai atmaskojāt viņus savu domu sagrozīšanā? — viņa smaidot jautaja.

Viņš pamāja ar galvu.

— Ko viņi teica?

— Ka es pats esot vainīgs.

Ketrina pasmējās viņam acīs.

— Bet vai tad tā nebija?

Makgregoram smiekli nenāca.

— Nē. Es gan tā nedomāju.

— Varbūt tā bija mana vaina, ka es jūs nebrīdināju,— viņa teica.

Makgregoram gribējās piekrist, tomēr viņš klusēja.

— Kā noritēja konference? — Jautājums tika izteikts mierīgi un ar apburošu smaidu.

— Labi.

— Vai viņi uzdeva jums jautājumus kā speciālistam?

— Jā, bija daži jautājumi par reformām un par naftu.

— Par kādām reformām?

— Par reformām Azerbaidžānā.

—Ak tā ... Mēs droši vien iebilstam pret tām?

— Tieši to viņi man pajautāja.

— Un ko jūs atbildējāt?

— Neko. Esekss pateica, ka mēs iebilstam pret šo reformu īstenošanas metodēm.

— Vai tad tur nenotika sacelšanās vai revolūcija?

— Jā gan, bet tas droši vien bija krievu pirksts, un

arī visas reformas varētu notikt pēc viņu ierosmes. Taču

to es nezinu.

— Tātad jūs nepiekrītat šīm reformām?

— To gan es neteiktu, — piesardzīgi atbildēja Makgre-gors. — Es tikai neesmu droši pārliecināts par tām.

— Bet ko viņi gribēja zināt par naftu? — uzstājīgi taujāja Ketrina.

— Viens no viņiem paziņoja, ka mūsu interesi par Irānas labklājību nosakot vienīgi mūsu naftas koncesijas.

— Zināma taisnība viņam droši vien ir, — teica Ketr rina. — Vai tad tā nav?

— Jā, bet tas nedrīkst būt vienīgais iemesls mūsu in teresei par Irānu.

— Nedrīkst būt, bet vai nafta nav vienīgais iemesls mūsu interesei par Irānu?

— To es pats gribētu zināt.

— Jūs nudien izskatāties tā, it kā būtu neizpratnē par kaut ko, — ieminējās Ketrina. — Es pati arī esmu neizpratnē. Ko Esekss galu galā grib: vienīgi tikt vaļā no krieviem vai nostiprināt mūsu ietekmi Irānā, vai vienkārši noturēt to, kas mums jau Ir?

— Visu ko pa druskai.

— Vai tāda pašlaik ir britu politika Irānā?

— Liekas gan.

— Un jums nepatīk, ka Esekss domā ari turpmāk ieturēt šo kursu?

Uz to Makgregors vairs neatbildēja. Viņa bija atradusi Makgregora uzbudinājuma, iemeslu. Viņš gribēja parunāt ar kādu, lai noskaidrotu visu pats sev, bet neticēja, ka tie ir vienīgie motīvi sarunai ar Ketrinu Klaivu. Ar viņu Makgregors vienmēr bija pārlieku pļāpīgs, jo viņa mācēja padarīt katru sarunu saprātīgu, nepiespiestu, mazliet izsmējīgu, tādu, kā vajag. Bet Makgregors turēja viņu aizdomās. Kopš Ketrina draudzējās ar Eseksu, viņš domāja, ka meitene pārgājusi otrā nometnē. Viņš pat lāgā nezināja, ko nozīmē šī otrā nometne, zināja tikai to, ka tā ir Eseksa nometne — vai paša Eseksa, vai Eseksa sakarā ar Irānu, vai Eseksa kā misijas vadītāja nometne. Noklausījies Eseksa šodien teikto, viņš tikko valdīja dusmas un juta Ketrinas ironiskajos jokos kaut ko apslēptu.

— Vai jūs meklējāt Eseksu? — viņš jautāja.

— Nē, — viņa atteica, un šī līdz galam neizteiktā atbilde izskanēja kā izaicinājums.

Makgregors raudzījās, kā virs Kremļa iedegas sarka-

nās zvaigznes. So skatu viņš jau bija pieradis gaidīt. Viņš nodomāja, ka Ketrina droši vien jau bijusi pie Eseksa. Viņa stāvēja, salikusi rokas aiz muguras. Acīmredzot nekur nesteidzās, un Makgregora klusēšana viņu nemulsināja.

— Vai šīsdienas darbu esat pabeigusi? — viņš ievaicājās.

— Vēl ne, — viņa nopūzdamās atbildēja. — Man šķiet, ka esmu Maskavā pārāk ilgi. Pusi sava laika es pavadu bezmērķīgi, bez kādas jēgas klimstot no vienas vēstniecības istabas uz citu, un neko sevišķu nestrādāju. Es nevaru augu dienu nosēdēt savā istabā: tas sāk man apnikt. — Viņa nejutās sarūgtināta par to; īstenībā viņa runāja tik vienaldzīgi, it kā tas nebūtu nekas svarīgs.

— Bet es domāju, ka jūs visu padarījāt jau šorīt, — viņš teica.

— Būtu beigusi, bet Klārks-Kerrs atsūtīja no Balkā-niem Maiklu Kērtisu, un viss, kas viņam vajadzīgs, ir steidzamāks par steidzamu. Tikpat labi viņš varēja doties tieši uz Londonu un dabūt visus materiālus tur.

— Kas viņam vajadzīgs?

— Ziņas par dažiem bulgāriem un daži sarežģīti mūsu izlūkdienesta ziņojumi par Ungāriju. Tā tiešām ir velta laika tērēšana.

— Jā? — laipni pajautāja Makgregors, nevēlēdamies iedziļināties šajā jautājumā.

— Protams, velta, — teica Ketrina. — Viņi domā, ka paplašina Balkānu valstu valdības, iekļaujot tajās dažus mums tīkamus politikāņus, bet es neticu, ka krievi vai tie, kuriem pieder vara šajās valstīs, pēkšņi nolems atdot to neliešiem, kuru rokās vara bija agrāk. Viņi būtu muļķi, tā rīkodamies.

— Tas pats droši vien notiek visās valstīs, — sacīja Makgregors.

— Pastrādājiet mazlietiņ šajā vēstniecībā — un jūs pārliecināsities, ka tas ir taisnība. Kaut arī dažreiz jaunie cilvēki, liekas, nav labāki par vecajiem, — viņa īdzīgi piebilda, — tā ka nav ko izvēlēties. Uz mata kā jūsu Irānā. Ari Balkānos ir reformu piekritēji, bet kas viņi ir? Nekad nevar droši zināt, vai reformas nāk no pašas tautas vai no krieviem. Es gan tur nesaskatu nekādu atšķirību, ja vien pārmaiņas tiešām notiek. Vai jūs uztraucaties par to, ka jūsu Azerbaidžāņa reformu ierosinātāji ir krievi?

Viņš arī pats bija uzdevis sev šo jautājumu un nekad nebija varējis uz to atbildēt. Puse no viņa atbildes bija tāda, ka viņš negribētu redzēt Irānā nevienu svešu, un daļēji viņš ticēja, ka azerbaidžāņi varbūt paši varētu realizēt savas reformas, taču īstenībā atbildes nebija.

— Būtu labāk, — viņš teica, — ja Irānā nekas nenotiktu ārvalstu ietekmē.

— Kamēr vien Irānā ir nafta, — sacīja Ketrina, — tur vienmēr būs jūtama ārvalstu ietekme, tā ka jums atliek tikai izvēlēties labāko.

Makgregors nodomāja, ka Ketrinai varbūt ir taisnība, bet tas viņam nepatika, un viņš nebilda ne vārda.

— Es atnācu pajautāt jums par profesoru Oņeginu,— viņa ieminējās.

— Vai jūs viņu sameklējāt?

— Vai esat pārliecināts, ka viņš ir profesors?

— Jā, pilnīgi pārliecināts.

— Es piezvanīju uz Maskavas universitāti, un vienīgais profesors Oņegins, kuru viņi pazīst, ir patologanatoms no Kijevas. Viņam nav nekāda sakara ar ģeoloģiju. Vai jūs zināt, kurā universitātē strādā Oņegins?

Makgregors papurināja galvu.

— Žēl, — teica Ketrina. — Diez vai atradīsit viņu. Vai nebūtu labāk, ja jūs sagatavotu papildu rakstu un nosūtītu kādam no krievu ģeoloģijas žurnāliem?

— To varētu, — viņš piekrita, — bet es vēl neesmu savācis pietiekami daudz jaunu datu, lai kaut ko tādu uzrakstītu.

— Ko tad jums dotu tikšanās ar profesoru?

— Nezinu, bet sākumā es varētu ar viņu pastrīdēties. Kad viņš gatavoja savu rakstu, tad bija lasījis tikai īsu mana darba kopsavilkumu. Es aizsūtīju viņam pilnīgāku variantu, bet viņš uz to neatbildēja. Ja mēs varētu satikties ar viņu, tad, manuprāt, man izdotos viņu pārliecināt, ka viņš maldās.

— Bet vai esat drošs, ka jūs pats nemaldāties? — Ketrina atkal mēģināja viņu sakaitināt.

— Protams, es varētu maldīties, — viņš teica, — bet nedomāju, ka tas patiesi tā ir.

— Tādā gadījumā es jums viņu sameklēšu, — paziņoja Ketrina, iedama projām, — vienīgi lai pārliecinātos, vai jūs patiešām esat tik gudrs. Man šķiet, ka esat, — viņa piebilda un aizgāja, atstādama Makgregoru neizpratnē par to, kāpēc nebija pasmējusies viņam tieši acīs.

8. nodaļa

— Kāds muļķis Londonā bāž mums sprunguļus spieķos, — Esekss teica Makgregoram, — un, ja mēs šodien nedabūsim atļauju iesniegt šo notu, tad mums atliek tika! sakravāt čemodānus un braukt uz mājām. Šodien ir piektdiena, — viņš turpināja, — bet nedēļas nogalē vispār ir grūti kaut ko izspiest no Londonas. Pirmdien jau būs par vēlu. Viņi šajā sakarā, jādomā, sasauc ministru kabinetu.

Redzot, kā Esekss staigā šurpu un turpu pa istabu, Makgregoram pielipa viņa nepacietība.

— Manuprāt, tas viss mūsu nolādētās vēstniecības dēļ, Makgregor, — teica Esekss. — Tā dzīvo pārāk izolēti, ir pārāk noslēgusies sevī. Nāciet, iziesim pastaigāties pa Maskavu! Man gribas izjust šīs zemnieku kultūras ietekmi. Pabraukāsimies ar viņu metro — vai kā nu viņi to sauc. Tas mūs uzmundrinās.

Viņi aizgāja līdz metro stacijai Revolūcijas laukumā, nobrauca lejā ar pārpildītu eskalatoru un tika ierauti blīvā ļaužu plūsmā. Pirmajā vilcienā viņi netika iekšā, un Esekss sāka staigāt šurpu un turpu pa staciju, aplūkodams bronzas statujas uz sarkanā marmora fona. Viņš teica Makgregoram, ka marmors esot labs, bet statujas pavājas. Ārzemnieki piesaistīja iekšā un ārā kāpjošo pasažieru uzmanību, bet Esekss nevērīgi grozījās pūlī, vēzēdams melnkoka spieķi, ko bija paņēmis vēstniecības vestibilā. Viņiem kāpjot vilcienā, pie vienām durvīm saskrēja savi piecdesmit pasažieri, un šī dzīvā masa ņudzēdama spraucās vagonā, kamēr tā durvis nebija aizvērušās. Viņus cieši jo cieši nopētīja un, vilcienam apstājoties stacijā, ikreiz pamatīgi saspieda. Tomēr viņi aizbrauca līdz Arbatam, tad atgriezās un, izgājuši cauri gariem marmora tuneļiem, iekāpa Himku līnijas vilcienā. Kad kāda no marmora stacijām sevišķi piesaistīja Eseksa uzmanību, viņi pēdējā brīdī izlēca no vilciena, apskatīja šo staciju un atnākamo vilcienu brauca tālāk. Tas viņiem prasīja gandrīz divas stundas, un beidzot Esekss nosprieda, ka ir gana redzējis.

— Tagad es jūtos labāk, — Esekss paziņoja, kad viņi bija izgājuši uz ielas. — Neparasts skats ir tāds metro no marmora. Kaut kas no baroka, mazliet panaivi, tomēr — kāds apbrīnojams vēriens! Vai jums tā neliekas, Makgregor?.

ļ

<— Labāk būtu apliecinājuši šo vērienu, būvējot vairāk māju, — atteica Makgregors, — vai arī izremontējot kādu vecu namu.

—.Nams paliek nams, — sacīja Esekss, — un es nedomāju, ka viņi varētu katram uzbūvēt pili. Tad lai viņiem tiek pazemes pilis — kaut viņi redz tās tikai pāris minūšu dienā. Tas viņus droši vien skubina iet laukā no tiem apnicīgajiem namiem un šad tad pavadīt dažas minūtes šajā marmora brīnumā. Liekas prātīgi darīts, un pūles nav bijušas veltīgas.

Šoreiz Makgregors neko neiebilda.

— Bet tagad iesim atpakaļ uz mājām un paskatīsimies, vai nav saņemti kādi jaunumi,— teica Esekss. Viņš gribēja just, ka vismaz Makgregors saprot, kā viņu ērcina Londonas klusēšana, taču Makgregors, kā allaž, bija vienaldzīgs un piesardzīgs, pat nedaudz klusāks nekā parasti. Tas sagādāja vilšanos Eseksam, kurš izlādēja savu neapmierinātību, atpakaļceļā uz vēstniecību apdzīdams šo skotu. Dreiks sagaidīja viņu ar paziņojumu, ka Londona beidzot ir atbildējusi.

Dreika kabinetā Esekss izlasīja telegrammu un uzsita sev pa gūžu. Tā bija gandrīz carte blanche. īstenībā tas bija vairāk, nekā viņš bija cerējis. Tas pilnīgi atraisīja Eseksam rokas: viņš drīkstēja uzrakstīt notu, pieprasīt tajā izvirzīto nosacījumu izpildi un veikt jebkādus pasākumus, kurus uzskatīs par nepieciešamiem. Bija tikai viens noteikums — notas iesniedzējam ir jābūt Dreikam.

— Nu, Frānsis, — teica Esekss, — nota ir gatava, un, jo ātrāk mēs to iesniegsim, jo labāk. Kad viņi mūs pieņems?

— Tas atkarīgs no pārāk daudziem apstākļiem. Ar šiem cilvēkiem nekad neko nevar zināt.

— Viens man ir skaidrs, — sacīja Esekss. — Nota liks viņiem sarosīties. Tagad mums ir īstā reize ķerties viņiem klāt, kā nākas. — Esekss ieveda Makgregoru sev līdzi kabinetā, un viņi salika visus vajadzīgos papīrus Eseksa portfelī. Tas bija smalks darinājums no spiestas ādas ar zelta ķiveres inkrustāciju, un Esekss vēroja, cik saudzīgi Makgregors apietas ar portfeli. — Tā ir mana laimes soma, Makgregor, piecpadsmitā gadsimta kurjera soma, ko izgatavojis Giberti pēc Kozimo Mediči pasūtījuma. — Esekss pieskārās rakstam vienā no stūriem. — Giberti parasti strādāja bronzā, bet šis ir viens no viņa izstrādājumiem no spiestas ādas. Vai nav skaists? Portfeli man

pasniedza Itālijas karalis par to, ka es atteicos no saru nām ar Musolini līdz tam laikam, kamēr viņš atzīs monarhiju. Jūs brauksit kopā ar mums pie Molotova, — viņš piemetināja.

Makgregoram radās interese.

— Kāpēc notu iesniegs sērs Frānsiss? — viņš pajautāja.

— Sī jautājuma kārtošana vēstnieka līmenī būs smalks mājiens krieviem, ka šis jautājums tiek saistīts ar visām mūsu savstarpējām attiecībām kopumā. Dreiks ir šim nolūkam piemērots cilvēks, neraizējieties.

Makgregors arī neraizējās.

— Sājā situācijā ir labāk, ja to izdara viņš, — Esekss turpināja.

Makgregoru nevajadzēja par to pārliecināt, bet acīmredzot Esekss gribēja pārliecināt pats sevi, ka Dreiks ir īstais cilvēks.

— Neesiet tik bargs pret Dreiku ar savām skaļi neizteiktajām domām, Makgregor, — teica Esekss. — Kad iepazīstas ar Dreiku tuvāk, izrādās, ka viņš ir interesants cilvēks. Vai jūs zināt, ka Frānsiss Dreiks vairāk nekā jebkurš cits noteica Ārlietu ministrijas politiku Spānijā pilsoņu kara laikā?

— Nē, to es nezināju.

— Jā, — Esekss turpināja, ļaudamies atmiņām. — Tas bija viņš, kas palīdzēja Ārlietu ministrijai saprast Spāniju un Franko. Protams, ne jau tāpēc, ka Franko būtu viņam tik ļoti paticis. Nē, tur bija arī svarīgāki apsvērumi. Viņš zina, ka Franko nozīmē Burbonu atgriešanos. Frānsiss ir pārliecināts, ka Anglijai nepieciešams, lai dienvidu un dienvidrietumu Eiropā pastāvētu stipra vienvaldība, un tāpēc viņam ir nosliece uz karaļiem un baznīcu. Viņš pats, zināt, ir katolis un tāpēc nejūtas te visai labi. Viņš ar savu katolicismu neko lielu nevar iesākt. Viņam vajadzētu strādāt Eiropas katoliskajās valstīs, lai īstenotu savas diplomātiskās cerības izveidot spēcīgu, Lielbritānijai draudzīgu katolisko bloku.

Esekss pēkšņi pagriezās pret Makgregoru un teica:

— Zināt, Makgregor, jūs pietiekami neinteresējaties par cilvēkiem. Citādi jūs būtu pavaicājis man par Frānsisu Dreiku. Es nekad neatteikšos pastāstīt jums par citiem cilvēkiem, ja vien tas var palīdzēt jums tikt skaidrībā par viņiem. Bet, lai izprastu Frānsisu, ir jāsaprot viņa katolicisms, ne vairāk. Tas izpaužas ne vien viņa reliģiskajā

pārliecībā un diplomātiskajā nostājā — arī savā estētiskajā uztverē viņš ir caurcaurēm katolis. Man šķiet, ka Frānsiss tikai nejaušības dē) nav kjuvis par garīdznieku un nespēj pats sev to piedot. Savā laikā viņš bija viens no izcilākajiem Oksfordas speciālistiem pāvestu vēsturē un ir atklājis vairākus ļoti svarīgus dokumentus par angļu baznīcu pirmsnormāņu posmā vai ko tamlīdzīgu. Un, kas ir diezgan savādi, Frānsiss nav apprecējis katolieti. Viņa sieva ir tajā pašā grāfistē dzīvojošā Kloda Pintota meita, trausla un klusa sieviete. Viņiem ir meita Ento-nija — apmēram jūsu gados, Makgregor. īsts velns. Visu. ko dievi noskauduši viņas vecākiem, tie atdevuši Ento-nijai. Viņa ir gatavais huligāns, īsta pagāniete un brīnišķīga, nevaldāma meitene, kas varbūt ari dzīvo izlaidīgu un grēcīgu dzīvi, tomēr bauda tās dāvātos priekus. Ja Frānsiss būtu atvedis viņu līdzi uz Maskavu, viņam šajā pilsētā klātos pavisam citādi, dzīve te būtu viena vienīga ugunīga elle, kur nemitētos skandāli. Bez viņas dzīve ir klusa un mierīga, un tomēr Frānsisam tā nepatīk. — Esekss brīdi padomāja. — Viņš labprāt iesniegs šo notu. Tas ir viens no nedaudzajiem diplomātiskajiem soļiem, kuri sagādā gandarījumu paši par sevi. Tas vismaz dos mums kaut ko taustāmu, ko izmantot pret krieviem. Nāciet, uziesim augšā pie Frānsisa un kopīgi izskatīsim dokumentus. Vai jūs, Makgregor, tagad neizjūtat kaut nedaudz lielāku uzticību un cieņu pret viņu? — Esekss jautāja ar maigu ironiju.

Makgregors pasmaidīja, lāgā nezinādams, ko atbildēt.

— Lai nu kā, — nopūzdamies sacīja Esekss, — interesanti būs paskatīties, kā pret to izturēsies Molotovs. Nedomāju, ka tas viņam patiks.

Taču viņus nepieņēma Molotovs. Tovakar nota tika iesniegta Višinskim.

Višinskis sagaidīja angļus Ārlietu ministrijā un apsveica viņus tā, it kā priecātos par paredzamu cīkstēšanos. Eseksam viņš izskatījās pēc izsalkuša lauvas, kas labsirdīgi saņem savus upurus. Višinskis bija cilvēks ar spēcīgu miesasbūvi un vēsi zibsnījošām acīm bālajā sejā. Viņa dzirkstošajā runā griezīgs humors mijās ar nežēlīgu ironiju. Esekss nolēma atstāt runāšanu Dreika ziņā, bet pats paklausīties, vai Višinskis ir tik gudrs, kā liekas.

Kad Dreiks iesniedza notu, Višinskis teica: — A, notai — it kā būtu apmierināts, ka cīniņš iet vaļā. e

— Un par ko tā ir? — viņš neoficiālā tonī apjautājās, izlasīja to un pasniedza aiz muguras stāvošajam Troi kam. Viņi sēdēja ar grāmatām pilnajā Višinska kabinetā uz vienkārša ādas dīvāna un krēsliem. Višinskis bija uzlicis brilles raga ietvaros.

— Nota ir par politisko situāciju Irānā, — noteikti sacīja Dreiks. Viņš runāja lēni, lai vēstniecības tulks Džoiss varētu uztvert katru vārdu. — Mēs izsakām nožēlu par nekārtībām Azerbaidžānā, mister Višinski, un atgādinām Padomju valdībai, ka tās iejaukšanās Irānas lietās ir 1942. gada līguma pārkāpšana. Mēs pieprasām, lai valstis, kuras parakstījušas šo līgumu, nekavējoties ieceļ komisiju, kas izmeklētu situāciju Azerbaidžānā un veiktu pasākumus centrālās valdības varas atjaunošanai šajā provincē.

Višinska sejas izteiksme nemainījās, viņš neizskatījās ne pārsteigts, ne aizkaitināts.

— Lielbritānijas valdība liekas noraizējusies par zināmu demokrātisko elementu aktivitāti Irānā, — viņš teica Dreikam un savilka plānās lūpas smaidā.

— Ļoti noraizējusies, — Dreiks svinīgi apstiprināja.

— Jūsu apsūdzības ir nopietnas, — Višinskis turpināja.

— Mēs nevienu neapsūdzam, — Dreiks mierīgi atbildēja. — Mēs tikai konstatējam reālo stāvokli. Mēs jau agrāk centāmies panākt no Padomju valdības apmierinošu šī jautājuma atrisinājumu, taču pastāvīgi tikām noraidīti. Situācija Azerbaidžānā kļūst ar katru dienu sliktāka, un mēs uzskatām, ka Padomju valdība ignorē mūsu ieinteresētību šajā jautājumā.

— Mums bija maz iespēju ignorēt Lielbritānijas ieinteresētību Azerbaidžānā, — teica Višinskis, joprojām ar smaidu klausīdamies Troikā, kurš tekoši tulkoja Dreika vārdus. Tāpat kā Molotovs, Višinskis runāja ātri, un Esekss jau bija nospriedis, ka viņi abi pieder pie vienas un tās pašas lietišķo diplomātu skolas. — Taču, ja angļu pārstāvis vēlas kaut ko apspriest, esmu gatavs parunāt ar viņu.

Makgregors sēdēja Eseksam blakus uz dīvāna.

— Pasakiet misteram Višinskim, Makgregor, ka mēs vēlamies apspriest Azerbaidžānas problēmu kopumā. Mēs ne tikai sūdzamies. Mēs gribam ierosināt praktiskus pasākumus centrālās valdības varas atjaunošanai Azerbaidžānā. Pasakiet viņam, ka šim nolūkam ir vajadzīga konference, un pajautājiet, kad būtu izdevīgi to sasaukt.

Makgregors negribēja uzņemties atbildību, ko viņam uzlika Esekss, tomēr pārtulkoja Višinskim Eseksa vārdus pieņemamā krievu valodā, cenzdamies nepielikt neko klāt no savas puses. Višinskis klausījās, mādams ar galvu, un viņa sirmie mati vizēja spožajā gaismā. Tikai tagad Makgregors saprata, ka ir atbildīgs par šo misiju un ir tiešām ieinteresēts tajā. Viņš aptvēra, ka runā ar Višinski un tulko šo svarīgo paziņojumu. Viņš bija pilnīgi aizmirsis, ka tam ir sakars ar Irānu. Viņš bija ieinteresēts, kā beigsies cīniņš starp cilvēkiem šajā istabā, un gaidīja, vai Višinskis pieņems vai noraidīs Eseksa priekšlikumu.

, — Mēs neuzskatām, ka būtu pamats sasaukt konferenci par padomju politiku Irānā, — teica Višinskis. — Ja lords Esekss ierosina sasaukt konferenci Irānas jautājumā, tad viņš nav atbraucis uz īsto valsti. Kā jau viņam teica misters Molotovs, īstā vieta tādai konferencei būtu Irāna.

Esekss noklausījās Makgregora tulkojumu un nodomāja, ka tā ir jurista atbilde. īstenībā viņi arī sēdēja jurista kabinetā un te valdīja jurisprudences atmosfēra: grāmatas gaišajos iesējumos ar sarkanām svītrām uz muguriņām atgādināja likumu krājumus. Ja nebūtu Ļeņina un Staļina portretu visā augumā, Esekss varētu domāt, ka viņš atrodas pieņemamajā telpā pie neaizrunājama Eiropas advokāta, veiksmīga un gudra cilvēka, kas liekas zinām pārāk daudz, lai kopā ar viņu varētu justies mierīgi.

— Pasakiet viņam, ka es gribu panākt ne tik daudz konferences sasaukšanu, cik nenormālā stāvokļa patiesu noregulējumu Irānā, — Esekss teica Makgregoram. — Tas apdraud mieru Vidējos Austrumos, un vēl varat piebilst, ka mēs ļoti gribam noregulēt to līdz kārtējai Drošības Padomes sēdei Londonā šī mēneša beigās.

i — Ak tā! — iepriecināts atsaucās Višinskis. — Es redzu, ka lords Esekss tiešām ir noraizējies, ja jau ieminas par Drošības Padomi. Mēs arī esam noraizējušies. Mūs uztrauc stāvoklis Grieķijā, Indonēzijā un citās valstīs. Kas attiecas uz Irānu, tad tā ir viens no mūsu kaimiņiem. Tāpēc mēs vairāk nekā jebkurš esam ieinteresēti, lai Irānā valdītu miers.

— Tādā gadījumā pāriesim pie praktiskas apspriešanas, — ierosināja Esekss.

— Ko lords Esekss sauc par praktisku apspriešanu?

— Visu, kas palīdzētu atjaunot Irānā likumīgo varu.

— Bet to var nosaukt par iejaukšanos, — piezīmēja Višinskis.

— Mēs neliekam priekšā iejaukšanos, — teica Esekss,' un Makgregors nevarēja nepārtulkot viņa paīgno intonāciju. — Mēs pēc tradīcijas esam ieinteresēti Irānas labklājībā, un tas nosaka mūsu nostāju šajā jautājumā.

Makgregoram nevedās tulkošana. Višinskis pagaidīja, kamēr viņš sameklē atbilstošus izteicienus, un tad uzrunāja Troiku:

— Pasakiet lordam Eseksam, ka, cienot tradīciju, viņš pietiekami nenovērtē vēstures likumus. Vēstures pamatlikums ir pārmaiņas, un Padomju valdība atzīst visas sociālās pārmaiņas, kuras uzlabo tautas masu stāvokli.

— Mums ir stipras šaubas par Azerbaidžānā notiekošajām pārmaiņām, — uzsvērti nepacietīgā tonī paziņoja Esekss.

— Mums nav nekāda pamata šaubīties, — teica Višinskis.

4— Kā lai nebūtu šaubu, kad suverēnas valsts province ir atšķelta un avantūristu saujiņa pasludina to par neatkarīgu valsti I

— Jūs esat nepareizi informēti, — sacīja Višinskis. — Azerbaidžāņa paliek Irānas daļa. Nekāda atšķelšana nav notikusi. Pašreizējai demokrātiskajai valdībai nav separātisku nodomu. Azerbaidžāņa tikai īsteno savas tiesības uz pašnoteikšanos — tiesības, kuras sabiedrotās lielvalstis pašas atzina un veicināja pēc Pirmā pasaules kara, tikai toreiz tās attiecās uz Padomju Azerbaidžāņu un nodomi bija citādi.

— Tā ir pagātne, — teica Esekss.

— Pagātne mums nekad neiziet no prāta, — Višinskis viņu pārtrauca. — Irānas provinces pie mūsu robežas vienmēr ir bijušas iekāres objekts tiem ārvalstu spēkiem, kam ir tieksme uz intervenci un iejaukšanos. Līdz pat šim laikam Azerbaidžāņa ir noderējusi par ieroci avantūristiem hāniem, kuri bez žēlastības ekspluatēja tās bagātības iun nekaunīgi atvēlēja to lielākām valstīm kā tramplīnu uzbrukumam Krievijai. Apspiestajai un nonievātajai tautai bija maz iespēju izlemt pašai savu likteni. Tagad stāvoklis mainās. Azerbaidžānā ir radušies jauni, demokrātiski spēki, un to mērķis ir radikāli uzlabot tautas dzīvi un izglītību. Mēs kā Irānas draugi esam ieinteresēti, lai tas notiktu. Mēs esam ieinteresēti, lai visa Irāna būtu progresīva, demokrātiska valsts, stipra, neatkarīga

un mums draudzīga valsts, kas atbrīvojusies no atpalicības un trūkuma un ko vairs neietekmē nekādas politiskās kliķes, kuras sargā ārzemju kapitāla un vietējās muižniecības intereses.

— Misters Višinskis runā par Padomju Savienības ieinteresētību Irānā.

— Tā ir pilnīgi pamatota ieinteresētība.

— Gribu viņam atgādināt, ka arī Lielbritānijai ir savas intereses Irānā.

— Pareizi, — viltīgi teica Višinskis, — bet tur ir atšķirība. Mēs par Irānu interesējamies kā kaimiņi, ang|i — kā kapitāla ieguldītāji.

— Var jau būt, — piekāpīgi sacīja Esekss, — bet mēs nepieļausim, ka citas valsts iejaukšanās Irānas iekšējās lietās apdraud mūsu intereses. Tiklab Irānas, kā pašu interesēs mēs esam nolēmuši saglabāt savas tiesības par katru ceriu, mister Višinski. — Esekss runāja mierīgi, gandrīz vai maigi, taču skaidri bija saklausāmi draudi.

— Mums prieks dzirdēt, ka lords Esekss tik atklāti formulē savas valsts politiku.

— Manuprāt, ir nepieciešama atklāta apspriešana, — teica Esekss. — Tieši tāpēc es ierosinu sasaukt konferenci, lai noregulētu stāvokli Azerbaidžānā.

— Vispirms varbūt izskatīsim šo notu, — sacīja Višinskis.

— Notā tikai izklāstīti mūsu uzskati šajā jautājumā,— paskaidroja Esekss, nevēlēdamies, lai nota traucētu sasaukt konferenci.

— Taisnība, — piekrita Višinskis, — un tomēr ar to ir jāiepazīstas. Es iesniegšu notu misteram Molotovam, un tā, bez šaubām, viņu nedaudz pārsteigs. Es pats arī esmu pārsteigts, saņemot tādu naidīgu dokumentu.

— Tas nav naidīgs dokuments. — Dreiks paliecās uz priekšu. — Tā ir pamatota sūdzība. — Višinska pēdējā piezīme bija pārpildījusi Dreika pacietības kausu, un viņš uzskatīja par savu pienākumu aizstāvēt notu, jo bija īpaši atbildīgs par to.

— Apsūdzība ir nepamatota, — Višinskis teica Drei-kam. — Par stāvokli Irānā jūs ar misteru Molotovu apspriedāties pirms vairākām nedēļām, par to sīki tika spriests Maskavas konferencē, bet tagad lords Esekss ir ieradies Maskavā apspriest šo jautājumu.

— Bet visās šajās apspriedēs Padomju valdība ir atteikusies veikt jebkādus pasākumus, — iebilda Dreiks.

— Pats par sevi saprotams, — teica Višinskis, — tāpēc ka angļu ierosinājumi paredzēja iejaukties Irānas lietās, bet to mēs atsakāmies darīt.

— Mēs neierosinām iejaukties, — Dreiks turpināja. — Angļu un krievu attiecības Irānā agrāk vienmēr ir bijušas naidīgas, dažreiz pat izvērtušās par atklātām sadursmēm. Un, lai darītu tam galu, vislabāk sēsties pie galda un reizi par visām reizēm atrisināt šo jautājumu.

Višinskis vairs nesmaidīja.

—- Cariskajai Krievijai Persijā bija pavisam citāda loma nekā Padomju valdībai Irānā. Mūs interesē nevis ārvalstu konkurence šajā valstī, bet gan pati Irāna. Visas turienes problēmas ir Irānas problēmas. Neviena mūsu konference nenovērsīs grūtības, kuras pārdzīvo šī valsts.

— Bet tā varētu atrisināt angļu un padomju pretrunas, — teica Esekss.'

— Kas attiecas uz to, tad vispirms ir jāiepazīstas ar notu, — sacīja Višinskis.

To teikdams, viņš likās jokojam, it kā aicinot sarunas biedrus pasmieties par viņa joku. Tulkojumā tas bija pazudis, un vienīgi Makgregors juta, cik izmanīgi Višinskis pavērsis notu pret Eseksu.

Tomēr Esekss atminēja Višinska nolūku.

— Nota ir domāta situācijas noskaidrošanai, — viņš teica, — vairāk nekam.

— Tā jau ir noskaidrota, — sacīja Višinskis.

— Tādā gadījumā gaidīsim, kas būs tālāk, — teica Esekss, saprazdams, ka saruna ir beigusies.

— Es iesniegšu notu misteram- Molotovam, — apsolīja Višinskis, likdams saprast, ka vairāk neko nevar darīt, bet likdams saprast to ar tādu smaidu un skatienu, kas it kā teica Eseksam: Mani tas uzjautrināja, bet jūs nudien veltīgi tērējat laiku, cenzdamies apvest mani ap stūri.»

Makgregors arī saprata to un domāja, ka Esekss atkal sasutīs. Esekss tikko redzami nožāvājās, piecēlās, atdeva savu portfeli Makgregoram un teica:

— Tādā gadījumā es gaidu atbildi no mistera Molotova.

Viņš paspieda Višinskim roku, un brīdi varēja likties, ka viņi ir labi draugi.

Kad viņi jau gāja uz durvīm, Višinskis jautāja Makgregoram:

— Bet ko jūs domājat par stāvokli Irānā, mister Mak-gregor? Jūs taču tur esat dzīvojis diezgan ilgi.

— Nezinu, — atteica Makgregors, samulsis par to, ka nevar atrast atbildi. — Man gribētos aizbraukt uz turieni un paskatīties, kas tur notiek. Es jau piecus vai sešus gadus neesmu bijis Irānā, mister Višinski.

— Lai saprastu, kas notiek Irānā, jums nebūt nav jādodas <uz turieni, — sacīja Višinskis, it kā pārmezdams Makgregoram viņa piesardzību, taču sirsnīgi paspieda viņam roku un ieteica labi iepazīties ar Maskavu. Višinskis pavadīja viņus līdz kabineta durvīm un vēlreiz atvadījās. Troika iznāca viņiem līdzi ārā.

Bija vēla pēcpusdiena, un vēstniecības rolroiss stāvēja trotuāra malā. Esekss pagaidīja, lai Dreiks iekāpj mašīnā, uzlika savu portfeli uz sēdekļa un teica:

— Mēs ar Makgregoru iesim kājām, Frānsis. >— Viņš uzlika galvā karakula cepuri un aizpogāja kažokādas mēteli. — Sī siltumnīcas atmosfēra notrulina sajūtas. — Viņš noņēma cepuri un iesvieda to mašīnā. — Es ieiešu pie jums, tiklīdz būšu atpakaļ. Vai jūs atradīsit ceļu uz mājām, Makgregor?

— Domāju gan.

— Tad iesim mudīgi.

— Vai ar to mūsu misija ir beigusies? — Makgregors ejot jautāja Eseksam.

— No kurienes jūs to rāvāt?

— Man likās, ka Višinskis ir iedzinis to strupceļā.

— Gluži otrādi. — Esekss ne visai jautri iesmējās.

— Višinskis bija piespiests pie sienas. Nota viņam bija trieciens, manu zēn.

— Bet vai viņš zināmā mērā neatteicās turpināt sarunas par Irānu?

— Protams, — teica Esekss, — bet tās nebūt nav sarunu beigas.

— Kā tad tā?

— Izšķirošais būs nākamais solis, — Esekss sacīja un mazliet nedrošāk piebilda: — Tam jābūt izšķirošajam. So notu saņēmušiem, viņiem jāizlemj, vai viņi runās ar mums par Irānu vai ne. Un viņi runās. Viņiem ir jārunā. Viņi saprot, kādas būs sekas, ja sarunas nenotiks.

Arī Makgregors bija centies nezaudēt savaldību. Eseksa un Višinska sarunas laikā viņam pēkšņi bija radusies Šķietama skaidrība par diplomātiju.

— Kad rezumē jūsu sarunu ar Višinski, — viņš teica,

— kļūst mazliet baisi.

Grupa uzbeku stepētos halātos nostūma Eseksu no apledojušā trotuāra.

— Baisi? — viņš pārjautāja, kad ari Makgregors nokāpa no trotuāra. — Vai tad jūs domājat baidīties ikreiz, kad mēs strīdamies ar krieviem?

— Nē, — sacīja Makgregors, — bet jūs taūu tikpat kā nestrīdējāties par Irānu. Likās, ka lietas būtība ir tieši sekas, ar kurām jūs piedraudējāt, ja krievi nerunās par Irānu.

— Sājā ziņā jums taisnība, — norūca Esekss. — Tagad viņi saprot, uz ko mēs viņus skubinām un cik tālu paši esam gatavi iet. — Esekss tīšām mierināja sevi, uzņemdams katru Makgregora repliku kā vemjamās zāles.

— Jūs cenšaties būt pārāk precīzs savos definējumos, Makgregor, — viņš turpināja, no visa spēka valdīdamies. _

— Šādos apstākļos labāk nedomāt par galējo robežu, līdz kurai var nonākt. Definēšana ir politiķu un ģenerāļu, nevis diplomātu darīšana. Klaji draudi ir veltīgi un pilnīgi lieki. Smalks mājiens iedarbojas labāk. Tas dod iespēju gan uzbrukt, gan manevrēt un, ja vajag, arī atkāpties. Tas dod iespēju draudēt ar to, par ko jūs īstenībā negribat uzņemties atbildību, un tas dara jūs stipru pie apspriežu galda. Sājā gadījumā precīza definīcija var vienīgi kaitēt. īstenībā starptautiskās attiecības nogrimtu faktu un konfliktu muklājā, ja mēs visi pārāk skaidri definētu savu nostāju un galamērķus. Višinskis zinās, ar ko viņš ir sadūries. Viņš pats sev noteiks mūsu mazā ultimāta spēku.

Makgregors mēģināja iedomāties Eseksu kā ļaundari, bet Esekss bija parasts anglis ar atklātu seju un pīpi zobos. Tomēr angļu nodoms acīm redzami bija sīksti pretoties Krievijai, lai tas maksātu ko maksādams, un Makgregors nobrīnījās, kā šī vienkāršā un satraucošā doma nav ienākusi viņam prātā agrāk.

— Vai ir tik nepieciešams visu laiku bliezt virsū krieviem? — jautāja Alakgregors. — Vai karš nav kaut cik mazinājis mūsu naidu?

— Nejauciet ārpolitiku ar tautas noskaņojumu, — pamācīja Esekss. — Mums tā ir politikas un ģeogrāfijas, nevis simpātiju problēma. Mums jāierobežo Krievija politiski un ģeogrāfiski — tāda ir mūsu ārpolitika, un no tās ir atkarīgs, vai pastāvēs saprātīga Eiropa un pasaule, kuru iespējams vadīt. — Sācis runāt, Esekss atkal bija iejuties savā parastajā lomā. Viņš bija gandrīz ticis vaļā

no pazemojuma jūtām, kuras b-ija Izraisījusi saruna ar Višinski, un atkal bija pārliecināts, ka piespiedis Višinski pie sienas.

— Nelaime tā, — viņš beigās teica Makgregoram, — ka šie krievi ir pārāk izvairīgi un mīklaini. Tomēr mēs pilnīgi droši varam pieņemt, ka viņi jūtas... ē... ē... neomulīgi. Tagad atliek tikai gaidīt Molotova atbildi.

— Un cik ilgi jūs gaidīsit? — jautāja Makgregors.

Viņi šķērsoja ielu netālu no Lielā teātra.

— Dienu vai divas. Pašcieņa nejaus man gaidīt ilgāk,— vaļsirdīgi un ar humoru atbildēja Esekss.

Makgregors pasmaidīja, bet cerēja, ka Esekss nesteigsies braukt projām. Viņš ļoti gribēja palikt kopā ar Eseksu, lai redzētu, ar ko beidzas misija.

Apziņa, ka šī misija iziet tālu ārpus Irānas problēmas ietvariem, Makgregoram vēl aizvien bija jaunums. Tādi brīži gadās fizikālu pētījumu laikā, kad jums atklājas jauns, negaidīts virziens, kas parāda veicamo eksperimentu pilnīgi jaunā pagriezienā. Viņa uzdevums Maskavā vienlaikus gan satrauca, gan atbaidīja, un tomēr Makgregors gribēja redzēt, ar ko beigsies šī misija.

9. nodaļa

Mis Viljamsa noņēma brilles un gaidīja, kad Esekss beigs sarunu ar Makgregoru. Sie divi cilvēki sāka savu dienu tik dažādi, ka mis Viljamsai gribot negribot nācās domās viņus salīdzināt. Esekss vienmēr bija runīgs, enerģisks un gatavs strīdēties; Makgregors vienmēr likās mierīgs un norūpējies, it kā katra diena sagādātu viņam kādu zaudējumu. Eseksā viņa labprāt klausījās, bet Makgregoru labprāt vēroja, un tagad viņa sēdēja un klausījās, kā abi apspriež vakarējo tikšanos ar Višinski. Beidzis diktēt mis Viljamsai šīs sarunas rezumējumu, Esekss likās vēl vairāk satraukts nekā sākumā, un viņa balsī ieskanējās neapmierinātība. Viņš teica, ka nekavēsies te pat divas dienas.

— Ar savu izvairīgo izturēšanos viņi paši sev krāj nepatikšanas, — sacīja Esekss.

— Laikam gan.

— Šaubos, vai vispār ir iespējams dabūt no viņiem skaidru atbildi.

Makgregors tam piekrita, lai gan nemaz negribēja piekrist. Viņi negribēja, ka Esekss turpinātu savus trikus ar Irānu, tomēr negribēja arī, ka viņa misijas beigas būtu sakaru saraušana ar krieviem; tā būtu pārāk liela neveiksme, lai par to būtu patīkami domāt.

— Man gandrīz gribas atgriezties Londonā, un lai šie ļaudis paši tiek galā ar sekāml — ar augošu nepacietību teica Esekss.

— Vai tā nebūtu pilnīga neveiksme, ja mēs tagad aizbrauktu? — jautāja Makgregors.

Makgregors ar neveiksmi saprata pilnīgu misijas izgāšanos, bet Eseksam tā nozīmēja viņa personīgu izgāšanos. Makgregora vārdi viņam to bargi atgādināja.

— Esiet bez raizēm, — atsaucās Esekss, un viņa balsī īgnums jaucās ar uzticēšanos. — Es nebraukšu projām no šejienes, iekams nebūsim kaut ko panākuši no krieviem. Vai jūs, mis Viljamsa, neizlasītu pēdējo rindkopu?

Mis Viljamsa atkal uzlika brilles.

— Man šķiet,» — viņa lasīja, — ka Višinskis runāja par Irānu daudz labprātāk nekā Molotovs. Varbūt tā ir šī cilvēka personīgā īpatnība, taču fakts ir tas, ka vakardienas sarunā starp mums bija mazliet vairāk piekāpības, nekā runājot ar Molotovu. No iepriekš teiktā izriet, ka krievi ir apņēmušies palikt pie sava jautājumā par Azerbaidžāņu, lai arī kādu spiedienu mēs uz viņiem izdarītu.

Tomēr es domāju, ka pēc mūsu sarunas Višinskim kļuva nepārprotami skaidrs, cik nopietna, pēc mūsu domām, ir šī problēma un cik tālu mēs esam gatavi iet. Esmu pārliecināts, ka viņš ziņos par to Molotovam vai Staļinam un brīdinās, ka mēs esam gatavi spert galējus solus. Tāds bija mans nodoms, un apvienojumā ar notu tas vieš manī pārliecību, ka mūsu cerības kaut ko panākt ir daudz lielākas nekā tad, kad braucu projām no Londonas.»

— Jā, labi, — teica Esekss. — Iedodiet vienu eksemplāru arī seram Frānsisam.

Mis Viljamsa negāja projām tāpēc, ka Esekss nebija viņai atļāvis, un arī tāpēc, ka gribēja parunāt ar viņu.

— Vai būs vēl kaut kas? — viņa jautāja.

— Nē, laikam nebūs.

— Es gribēju pajautāt jums, lord Eseks, vai jūs zināt, cik ilgi būsit te.

Esekss izbrīnījies paskatījās uz viņu.

Mis Viljamsa steidza paskaidrot: ч — Vakar vakarā es saņēmu no Londonas paziņojumu, ka tieku pārcelta. Man ierosina izbraukt piektdien.

— Tik ātri? — jautāja Esekss.

— Jā, ser, bet, ja esmu jums vajadzīga, varu palikt te -tikpat ilgi, cik jūs. Man tikai jāpaziņo viņiem, cik ilgi es aizkavēšos.

— Jūs gribat palikt un paskatīties, ar ko tas viss beigsies, mis Viljamsa?

— Jā, ser, es jau teicu par to misteram Melbijam.

— Mums būtu žēl jūs zaudēt. Atprasieties vēl uz kādām desmit dienām vai divām nedējām. Tik ilgi mēs te nepaliksim, bet jums būs laiks saposties. Vai tas jūs apmierina?

— Jā. Liels paldies!

— Uz kurieni jūs pārcej? — vaicāja Esekss.

— Uz Stokholmu, bet es mēģināšu samainīties ar otru līdzstrādnieci, kuru sūta uz Parīzi. Ketrinu Klaivu arī pārceļ uz Parīzi.

— Mis Klaivu? — Esekss pārjautāja. — Tas taisnība?

— Jā.

— Kad mis Klaivai ir jāizbrauc? Arī piektdien?

— Jā. Tajā dienā būs lidmašīna. — Mis Viljamsa apsēdās pie rakstāmmašīnas.

Esekss paskatījās uz Makgregoru.

— Bez Ketrinas Klaivas te būs drūmi, — viņš bēdīgi sacīja. — Viņa varētu pagaidīt līdz mūsu aizbraukšanai, nevis bēgt projām.

Tas bija joks, un Makgregors pasmaidīja par to, taču abi juta, kāds tukšums te būs pēc Ketrinas aizbraukšanas. Eseksa acīs viņa kļuva ievērības cienīga, no citām sievietēm atšķirīga, un viņš negribēja, ka Ketrina brauc projām. Viņš nespēja samierināties ar šo faktu. Turpretī Makgregors uzņēma to kā neizbēgamību. Viņš zināja: ja Ketrina Klaiva aizbrauks no Maskavas, viņam to vairs neredzēt. Viņš nespēja ticēt, ka īsā pazīšanās ar Ketrinu ir galā. Bet tagad viņš apzinājās, ka sirds dziļumos bija cerējis uz šīs pazīšanās turpinājumu.

Esekss jau zvanīja Ketrinai.

— Ja jūs šodien varat izbrīvēt kādas pāris stundas,— viņš teica, — es gribētu uzaicināt jūs līdzi apskatīt pareizticīgo baznīcas.

Makgregors saspringti klausījās.

— Iebraukšu pēc jums pulksten divos, — Esekss teica, acīmredzot saņēmis piekrītošu atbildi. — Gaidiet lejā. Jā. Man būs mašīna.

Kad Esekss pakāra klausiuli, istabā iestājās jūtams klusums.

— Jūs droši vien neinteresējaties par baznīcām, Mak-gregor, — ieminējās Esekss.

— Nē. Diemžēl ne, — teica Makgregors, saprazdams, ka tiek laipni nostumts malā, un sašutis par šo mājienu uz konkurenci.

— Tā jau es domāju. — Esekss aizzīmogoja aploksni un uzrakstīja adresi. — Vai esat iepazinies ar to divu Turcijas provinču — Kārsās un otras... neparko nestāv prātā ... problēmu?

— Ardagana.

— Jā. Tātad esat izlasījis?

— Nē. Man ir daži dokumenti par to, bet es vēl neesmu tos lasījis.

— Ārlietu ministrija gaida, ka krievi nosūtīs turkiem notu par šīm provincēm. Viņi var izdarīt to, lai atriebtos par mūsu notu, tāpēc savāciet par šo jautājumu visu, ko vien iespējams. Vēstniecības rīcībā droši vien ir milzums materiāla. Vai esat bijis Turcijā, Makgregor?

— Nē.

— Tā ir viena no nedaudzajām pasaules valstīm, kuras man nepatīk, — teica Esekss. — Es biju tur pirms aizbraukšanas uz Vašingtonu, centos atturēt turkus no iestāšanās karā. Man nebija nekādu cerību, ka izdosies pārliecināt viņus kļūt par mūsu sabiedrotajiem, jo tikko bija kritusi Francija. Viņi jau bija gatavi mesties uz vienu roku ar vāciešiem. Vienīgais, ko es varēju izdarīt, bija pierunāt viņus ievērot neitralitāti dažus izšķirošus mēnešus, tikai pierādot turkiem, ka viņi paši nav pārliecināti par Vācijas galīgu uzvaru. Viņi bija gatavi uz visādiem apkaunojošiem trikiem, lai tikai izspiestu solījumu samaksāt viņiem par neitralitāti ar atbalstu pēc kara, bet es neielaidos šajā spēlītē. Atstāju to doktora Smita ziņā. Šķiet, vienīgais, ko mēs apsolījām turkiem, bija garantija saglabāt viņiem kontroli pār Dardaneļiem. Tagad viņi plijas virsū, lai mēs noraidām krievu prasības teikt savu vārdu jautājumā par šaurumiem.

— Un mēs atbalstām viņus pret krieviem? — jautāja Makgregors.

— Protams. Mēs nedrīkstam ielaist krievus Dardane-ijos. — Esekss gāja ārā. — Šodien es ieradīšos vizītē pie amerikāņiem, — viņš turpināja. — Ja kaut kas notiek, piezvaniet man. Būšu atpakaļ ap lenča laiku.

Makgregors pavadīja viņu ar acīm, saprazdams, ka Esekss rīta pusē izvairās no darīšanām. Tā viņš rīkojās katru rītu, cik vien ātri spēdams novēršot jebkuru iespēju nokļūt ieraduma varā. Makgregoram pašam nepatika nostiprinājušies ieradumi, taču viņam patika pedantiska kārtība un secība darbā, sistēma un plānveidība katra uzdevuma izpildē kā daļā no noteikta procesa, kuram galu galā jānoved pie nospraustā mērķa. Stundām ilgi noteikdams un klasificēdams mikroskopisko faunu, viņš bija izkopis sevī neapzinātu vajadzību pēc kārtības un sistēmas, bet Eseksa pastāvīgā putrošana traucēja koncentrēties darbam. Turklāt Makgregoram, tāpat kā Eseksam, šorīt nebija nekādas vēlēšanās lasīt kopsavilkumus un Londonas ziņojumus. Viņš mazliet pasēdēja pie tiem, bet tad gāja meklēt Ketrinu Klaivu.

Makgregors bija viņas kabinetā pirmo reizi un jutās nedaudz pārsteigts par tā impozantumu. Ketrina sēdēja sāniski pie rakstāmgalda, sakrustojusi kājas uz zema galdiņa, un šķirstīja biezu sējumu, kas gulēja viņai uz ceļiem. Viņš pārlaida skatienu prasmīgi iekārtotajai istabai: uz galdiem redzēja papīrus un mapes, grāmatskapjos biezus oficiālu izdevumu sējumus. Ketrina bija noliekusi galvu, un mati aizsedza viņas seju. Paskatījusies uz Makgregoru, viņa atsvieda matus atpakaļ un nevērīgi aizlika tos aiz ovālajām ausīm.

— Lai nu ko, bet jūs es gan negaidīju, — viņa teica, nenolaižot kājas no galdiņa. — Jūs neesat nekāds vizītēs gājējs, mister Makgregor.

— Es atnācu darīšanās, — viņš sacīja.

— Nu protams.

Stūrī rakstāmmašīnu klabināja rudmataina meiča. Ketrina pievērsās viņai:

— Helēn, tas ir misters Makgregors, kurš atrodas te kopā ar lordu Eseksu. Mis Helēna Boila, — viņa paskaidroja Makgregoram, kas šad tad bija redzējis šo meiču gaitenī. Mašīnrakstītājai bija šaura seja, un viņa izskatījās ļoti ierāvusies sevī. Viņa tūliņ atsāka pārtraukto darbu.

— Kas tas varētu būt? — Makgregors jautāja, rādīdams uz sējumu, kas gulēja Ketrinai uz ceļiem.

— Tas nav tik svarīgs, kā izskatās, — viņa atbildēja.

— Es tikai meklēju 1907. gada Hāgas konferences lēmumus.

Makgregoram tas neko neizteica.

Ketrina nopūtās.

— Nepatīkama nodarbošanās. Vācu materiālu sūdzībai, kuru mēs iesniedzam, aizstāvot britu īpašumu Baltijas valstīs.

— Tā vien šķiet, ka vairāk nekā puse no diplomātijas ir sūdzības. Ar ko tad mēs esam neapmierināti šoreiz?

— Viena no mūsu cienījamākajām ķīmijas korporācijām, kura pirms kara apgādāja Vācijiu ar fosforu un sulfātiem, mēģina dabūt no krieviem divus miljonus mārciņu lielu kompensāciju par tās īpašuma izpostīšanu un konfiskāciju Latvijā.

— Viņu izredzes' Ir niecīgas, — teica Makgregors.

— Viņi slikti pazīst krievus.

— Viņiem nav galīgi nekādu izredžu, — piezīmēja Ketrina, — bet mēs negribam palaist garām iespēju par kaui ko apvainot krievus. Manuprāt, krievi to pašu dara Londonā. Veltīga laika tērēšana.

— Jūs, liekas, vairs velti nezaudēsit te laiku, — viņš ieminējās.

— Jā?

— Vai tad jus nepārceļ uz Parīzi?

— Kas jums to teica?

— Te visi zina visu par visiem, — atbildēja Makgregors, atkārtodams viņas pašas kādreiz nevērīgi izmestos vārdus.

Ketrina iesmējās.

— Mani nepārceļ uz Parīzi, — viņa teica, — bet es varu braukt uz turieni, ja gribu. Patlaban ir tāds cilvēku trūkums, ka vienmēr paliek iespēja izvēlēties.

— Un jūs brauksit?

— Neesmu vēl izlēmusi, — viņa sacīja. Viņa neviltoti brīnījās, ka Makgregors tik ātri uzzinājis par viņas plāniem, kaut ari saprata, ka šīs ziņas nāk no Ellas Vil-jamsas.

— Man likās, ka jūs būsit priecīga par iespēju tikt laukā no šejienes, —r viņš teica.

— Jā, es būšu priecīga, — Ketrina apstiprināja.

Makgregoram vairs nebija ko sacīt šajā sakarā. Pie

rakstāmgalda sēdošā Ketrina Klaiva bija tā pati sieviete, kas agrāk, taču viņus šķīra papildu barjeras — viņas

oficiālais stāvoklis un profesionālā savaldība. Viņa laikam bija ievērojusi Makgregora atturību, jo iesmējās, nolaida kājas no mazā galdiņa, strauji piecēlās un, apgājusi tam apkārt, piesēdās uz rakstāmgalda malas.

— Es atnācu pie jums, — teica Makgregors, — pēc materiāliem par turku provincēm, kuras krievi sauc par tirmēņu provincēm. Kur es varētu atrast vēstniecībā esošos dokumentus un informāciju par šo jautājumu?

' — Mēs varam jums tos sameklēt, — sacīja Ketrina.

" — Esiet tik laba, Helēni

Mis Boila tūliņ ķērās pie darba.

— Kur jūs dzīvojat Londonā? — jautāja Ketrina.

— Dienvrdkensingtonā, — viņš teica.

— Kopā ar ģimeni?

Makgregors papurināja galvu.

— Es īrēju'istabu netālu no Bromptonroudas.

— Jūs dzīvojāt tur ari tolaik, kad mācījāties impērijas koledžā?

— Jā.

Ketrina ilgi lūkojās viņa gludajā seja, līdz ieraudzīja zem acīm vasarasraibumus, mazus un tikko samanāmus vasarasraibumus. Tie piešķīra acīm pārāk rāmu, gandrīz vai pārāk maigu izteiksmi.

— Cik daudz jūs esat atpalicis no sava darba šajos piecos vai sešos gados? — viņa jautāja.

— Tik daudz, ka negribas par to pat domāt, — atbildēja Makgregors.

— Bet vai jūs nemēģināt sekot savai mikropaleontolo-ģijai?

— Ar sekošanu vien ir par maz. Var vai nu strādāt, vai nestrādāt šajā nozarē, un pašlaik es stāvu ļoti tālu no šī darba.

— Bet ir taču jābūt kādai iespējai uzzināt, kas notiek šajā jomā.

— Var jau izlasīt tās dažas monogrāfijas, kas iznāk par atsevišķām fosilijām, bet īstais darbs mikropalconto-Iogam ir jāveic laboratorijā. Manā specialitātē nav neviena visaptveroša darba, tāpēc katrs īsts mikropaleonto-logs ir praktiķis.

— Kas jums lika izvēlēties tik mistisku specialitāti?

— Es nesauktu to par mistisku, — Makgregors teica, lai izvairītos no tieša jautājuma. — Tā gluži vienkārši ir jauna ģeoloģijas nozare. Pagaidām tā prasa ļoti augstu specializāciju — tas ir viss.

Mis Boiia atgriezās un sniedza Makgregoram lielu ma-nilas aploksni, kas bija pārsieta ar sarkanu lenti, un noputējušu grāmatu brūnā iesējumā. Tā esot Kerzona Armēnija».

— Nu, kā Višinskis? — ievaicājās Ketrina, kad viņš jau gatavojās iet projām.

— Labs, — viņš atbildēja no sliekšņa.

— Spriežot pēc jūsu pašreizējiem tempiem, — viņa teica, — jūs te būsit vēl ilgi pēc manis, un jūsu šefam ari patīk Maskavā gluži labi. Mēs ar viņu šodien braucam apskatīt baznīcas.

— Jā, zinu, — Makgregors atbildēja un izgāja.

Kamēr Esekss aplūkoja baznīcas, Makgregors sēdēja

pie kamīna, lasīdams materiālus par turku vai armēņu provincēm Karsu, Ardaganu, Vanu, Bitlisu un Erzerumu. Tad viņš ķērās pie Kerzona Armēnijas» sējuma, kas bija datēts ar 1854. gadu. Tā bija godājamā Roberta Kerzona atskaite par viņa piedalīšanos angļu-krievu-persiešu-turku demarkācijas komisijas darbā, noregulējot robežstrīdus Armēnijā. Viņš jau bija gandrīz vai izlasījis to, kad piezvanīja Džeina Eskvita un jautāja, vai viņš pēc pusdienām neatnāktu iedzert kafiju. Makgregors atbildēja, ka labprāt aizies, un no jauna pievērsās grāmatai, bet viņu atkal iztraucēja. Šoreiz tā bija mis Viljamsa.

— Jūs sabeigsit acis, — viņa teica un ieslēdza gaismu.

— Lasot es kļūstu aizmāršīgs, — viņš atsaucās un

piecēlās.

— Man vienmēr iznāk ieslēgt jums gaismu. — Mis Viljamsa bija daudz pašpaļāvīgāka nekā agrāk.

— Jūs, liekas, esat apmierināta, ka braucat projām, — viņš teica.

— Cerams, ka tikšu uz Parīzi.

— Es nekad tur neesmu bijis, — viņš piebilda, lai turpinātu sarunu.

— Pirms pāriešanas darbā uz Ārlietu ministriju es biju skolotāja, — viņa sacīja, — un vienu reizi biju Parīzē brīvlaikā ekskursijā. Kopš tās reizes mani vienmēr velk uz turieni. Bet vai jums nav cerību nokļūt Parīzē, mister Makgregor?

— Galīgi nekādu, — viņš atteica.

— Vēl es ceru iepriekš dabūt trīs nedēļu atvaļinājumu un tad aizbraukt m Londonu.

— Tad jūs varbūt lidosit kopā ar mums?

— Tas gan būtu labi! — mis Viljamsa nopriecājās un atstāja Makgregoru klusajā istabā ar Kerzonu un Armēniju».

Melbijs bija aizbraucis uz Ļeņingradu, un Makgregors turpināja lasīt ari pie pusdienu galda. Viņš pabeidza grāmatu ap to laiku, kad vajadzēja doties pie Eskvitiem. Makgregors nepapūlējās uzvilkt mēteli, lai šķērsotu pagalmu, un ieradās pie viņiem, rokas kabatās sabāzis un plecus uzrāvis.

— Džons kas Džons, — teica Džeina Eskvita, laizdama viņu iekšā. — Man viņam ar varu jāvelk mugurā mētelis — gluži kā skolniekam.

— Cik nu te tālu — tikai daži soļi! — ejot iekšā, taisnojās Makgregors.

Eskvits un Ketrina Klaiva spēlēja šahu uz inkrustēta galdiņa elektriskā kamīna priekšā. Ketrina pacēla galvu, bet Eskvits vienkārši izņēma pīpi no mutes un nevērīgi pamāja ar to Makgregoram, izbārstīdams pelnus uz nodilušā paklāja. Tad tik sparīgi pastūma bandinieku, ka Ketrina atkal pievērsās spēlei.

— Kad jūs beigsit? — jautāja Džeina.

— Esam jau beiguši, — atbildēja Eskvits. — Pēc pāris gājieniem viņai mats. Kā iet, Makgregor? Pastāviet blakus Ketijai un pavērojiet, kā viņa spēlē bez jebkādas izdomas. Vai jūs spēlējat šahu?

— Jā.

— Tad mums ir jāsaspēlē. Sliktākā partnera par Ketiju nevar būt. Viņa spēlē, pat necenzdamās saprast, ko dara. Paskatieties uz šo divu viņas bandinieku stāvokli. — Viņš uzlika uz tiem pirkstus.

Ketrina atstūma viņa roku.

— Misters Makgregors pats tiks skaidrībā, — viņa teica.

— Jums atliek tikai gājiens ar laidni,. — nepacietīgi sacīja Eskvits.

— Džon, pēdējā partijā viņa uzveica tevi, — atgādināja Eskvita sieva.

— Laimes gadījums, nekas vairāk. Viņa reducē visu spēli uz taktisku uzdevumu. Atzīstos, ka nevaru sacensties ar tik ierobežotu prātu.

— Jūs tikai izliekaties, — Ketrina attrauca un izdarīja gājienu ar zirdziņu. — Šahs! Šaubos, vai tagad jums izdosies izgrozīties. — Visa viņas uzmanība joprojām bija pievērsta spēlei, tikai pirksti taustīja tievu zelta ķēdīti ap

atsegto kaklu. Garā kakla līnija it kā pagarināja viņas seju, mazinot taisno uzacu un taisnās mutes skarbumu. Iekšējas koncentrēšanās brīdī Makgregors ieraudzīja viņā kaut ko bērnišķu, bet tas pavīdēja un izzuda.

— Kāpēc jūs neapsēžaties? — Ketrina jautāja, pavirzīdamās uz kušetes, lai atbrīvotu viņam vietu.

— Lieciet Makgregoru mierā! — uzbrēca Eskvits, noliekdamies uz priekšu, pakšķinādams pīpi un plūkādams kuplos matus un garās ūsas.

— Jums gājiens, — teica Ketrina.

— Es jau pagāju, — noducināja Eskvits, — un iedevu jums šahu un matu.

Ketrina ar oranžajiem nagiem bungoja pa zobiem. Viņa nesteidzās atzīt sevi par uzvarētu.

— Nu, vai ir kāda izeja? — viņa jautāja Makgregoram.

— Nejauciet iekšā Makgregoru, — aizrādīja Eskvits. — Ar jūsu jātām te nav ko iesākt.

— Nu, vai ir? — Ketrina atkārtoja jautājumu.

Makgregors papurināja galvu.

— Viņš ir ievilinājis jūs lamatās.

— Protams! — iekliedzās Eskvits. — DžeinaI Tava čempione ir pieveiktai

— Pieveikta ar tavu rupjību un kliegšanu, — no virtuves atteica Džeina Eskvita.

— Kāpēc jūs nevarat saspēlēt ar viņu? — pēkšņi Ketrina pajautāja Makgregoram.

— Ne par kādu naudu! — atcirta Eskvits. — Tāpēc, ka jūs tā gribat. Ja Makgregors ir mērķtiecīgs cilvēks, viņš uzvarēs mani. Mēs abi tikai nostādīsim viens otru neveiklā stāvoklī, lai mazinātu jūsu pašas zaudējuma rūgtumu. Mēs jums nejausim sevi izmantot, Ketrin. Ejiet labāk uz virtuvi — bur jums ir īstā vieta!

Ketrina piecēlās.

— Jūs gluži labi zināt, ka viņš jūs sakaus, — viņa teica un aizgāja palīgā Džeinai.

Kafiju dzēra no mazām tasītēm un lēja no vara katliņa. Tā bija bieza, stipra turku kafija, kas jāsūc lēni un kam jāuzdzer virsū ledains ūdens. Sī bija vienīgā kafija, kas Makgregoram garšoja.

— Tā gatavota speciāli jums, —- viņam teica Ketrina.

— Es domāju, ka, dzīvojot Persijā, jūs esat iemācījies pazīt kafiju, — teica Džeina Eskvita. -— Redzat, man pat ir īsti trauki, r— ViņĢ parādīja uz vara katliņu,

— Kur jums izdevās to dabūt? — jautāja Makgregors.

-— To man uzdāvināja viens no amerikāņu korespondentiem.

— Tieši kurš? — jautāja Ketrina.

. — Neatceros, kā viņu sauc. Viņš bija tumšmatains un atgādināja Staļinu.

— Džebs Vilzs?

— Jā, — apstiprināja Džeina. — Viņš atveda to no Teherānas.-Jauks zēns.

— Jauks zēns! — atdarināja Eskvits. — Ārzemju korespondenti! Dzelžains tvēriens! '

Alakgregors sēdēja blakus Džeinai Eskvitai, kas adīja, un klausījās, kā Ketrina un Eskvits šķietami nopietni apmētā viens otru ar visaugstākā mērā aizskarošām un indīgām piezīmēm. Eskvitam zibēja acis, un viņš jūsmīgi plūkāja savas nokarenās ūsas. Ketrinai adresētās piezīmes kļuva aizvien dzēlīgākas, un Makgregors gaidīja, ka kuru katru brīdi viņas pacietības mērs būs pilns. Tomēr nekādas eksplozijas nebija. Ketrina mazpamazām nomierinājās, viņas valoda kļuva ciniskāka un kritiskāka. Tāda Ketrina Makgregoram nepatika, tādai viņš neuzticējās.

Ketrina pagriezās pret Makgregoru un teica:

— Es nupat lasīju grāmatu par Irānas naftu.

Viņa gribēja dzirdēt Makgregora domas, lai izaicinātu viņu uz strīdu.

— Ģeoloģisku vai politisku grāmatu? — viņš jautāja.

— Politisku, — Ketrina paskaidroja. — Tajā stāstīts par to, kā pēdējais šālis licis ataicināt pie sevis angļu-irāņu sabiedrības prezidentu'un viņa acu priekšā saplēsis angļu koncesiju. Ja tas ir taisnība, varu iedomāties, cik burvīgs skats tas bija!

— Taisnība gan, — teica Makgregors, — bet tas nenāca šaham par labu.

— Tas nodrošināja viņam labākus noteikumus un vairāk naudas.

— Bet viņš netika vaļā no angļu-irāņu naftas sabiedrības, — Makgregors piebilda.

— Viņš nemaz negribēja tikt no tās vaļā, — viņu pārtrauca Eskvits. — Viņš tikai gribēja izspiest vairāk naudas, neuzņemoties nekādas papildsaistības. Tādi tipi rada iespēju citiem izveidot impēriju: viņi pārdod pirmdzimtības tiesības ārzemniekiem.

— Nebūtu viņš pārdevis, mēs tik un tā būtu paņēmuši, — iebilda Ketrina.

— Šaubos, — norūca Eskvits. —1 Mūsdienās nopirkt nāciju ir viegli, bet paņemt ar spēku — grūti.

— Kas var stāties mums ceļā Irānā? — Ketrina jautāja Makgregoram.

— Grūti pateikt... — viņš iesāka.

— Neizlokieties, — viņa teica. — Vai iedzīvotāji stātos mums pretī?

— Iespējams.

— Neko viņi neiesāktu, — nepacietīgi turpināja Ketrina. — Viņi nespēj ieviest kārtību paši savās lietās un nespēj padzīt ārzemniekus.

Makgregoram nebija vēlēšanās ielaisties strīdā ar pretēji noskaņoto Ketrinu, taču viņš bija tā sadusmots, ka nevarēja novaldīties.

— Šķiet, mēs to darām viņu vietā, — viņš ironiski teica.

Ketrina tūlīt pieķērās šiem vārdiem:

— Vai tad mums nav tiesību aizsargāt savu naftu?

— Varbūt, bet ne jau Irānas neaizskaramības vārdā.

— Mēs tikai sekojam Krievu piemēram, — viņa sacīja. — Kāpēc mums jābūt godīgiem pašiem pret sevi, ja krievi tādi nav? Vai tad viņi nav iesēdinājuši Azerbaidžāņa marionešu valdību tikai tādēļ, lai jauktos Irānas iekšējās lietās?

— Es neuzskatu šo valdību pilnīgi par marionešu valdību, — teica Makgregors.

— Kā jūs zināt, ka tā nav?

— Nezinu, — viņš atcirta.

Eskvits apmierināts ieklausījās strīdā, kurā tik veikli bija ievilcis Makgregoru un Ketrinu Klaivu, un nespēja nostāvēt malā.

— Sājā gadījumā, — viņš teica, — Makgregors spriež pareizāk nekā jūs, tāpēc ka pazīst Irānu labāk.

— Viņš maldās savos spriedumos, — teica Ketrina.

— Tāpat kā jūs, — piemetināja Eskvits. — Ne velti jūs bijāt izbraukusi ar Haroldu Eseksu.

— Es vismaz nelasu morāli! — iesaucās Ketrina.

— Makgregors arī ne.

— Lasa gan. Viņš ir kļuvis par īstu morālistu.

Eskvits piecēlās.

— Jūs jaucat morāli ar tikumu.

— Es neko nejaucu, — viņa teica.

— Jaucat gan, — pārmetoši sacīja Eskvits. — Morālists ir cilvēks, kas nonāk pie krietnuma ar pārdomām

un upuriem, bet tikumīgs cilvēks ir krietns jau pēc savas dabas. Muļķīgi jūs darāt, nosaukdama Makgregoru par morālistu. Ja jūs ielūkotos kaut nedaudz vērīgāk, tad redzētu, ka ir gluži otrādi. — Eskvits izmantoja šo brīnišķīgo iespēju klāstīt tālāk savu ideju un turpināja, staigādams šurpu un turpu: — No visiem cilvēkiem morālisti ir visbīstamākie un visnevērtīgākie, jo ir sava krietnuma upuri. Viņu krietnumā ir kaut kas nedabisks. Viņi iegūst to tāpat kā garīdznieki — nedabiskā ceļā. Politikā tas noved morālistu pie slepkavības, reliģijā — pie He-kulibas. Morālisti ir Bruts un pāvests. Lai kāda būtu Makgregora pārliecība, Ketij, pie tās viņš nonācis ar godīgiem pētījumiem. Tā viņam rodas dabiski, no cilvēciskās pieredzes, nevis no metafiziskas apceres un morālas pielīšanas ķādai ideālai personībai. Makgregors nav morālists. Viņam tikai jācieš par savu politiskās morāles apgūšanu, un, ja es nemaldos, viņš tiešām sāk saskatīt kaut ko nelāgu mūsu smalkajos ultimātos krieviem. Viņš droši vien skaidri neapzinās, kāpēc ir te un ko dara. Kāds ļauns liktenis ir ierāvis jūs, Makgregor, šajā jezgā? Vai jūs ari turpmāk klumburosit apkārt, degot kaunā par to, kas notiek Irānā, vai arī brauksit atpakaļ uz mājām?

— Es nebraukšu atpakaļ uz mājām, — Makgregors steigšus teica, lai novērstu tālākus uzbrukumus.

— Nu, tas jau ir solis uz priekšu, — teica Eskvits. — Vai jūs vēl joprojām uzskatāt savu darbu te ar Ha-roldu par pasauli, kas pilnīgi atšķiras no jūsu zinātnes pasaules? Vai tas jums joprojām palīdz izbēgt no īstenības?

— Tā nav bēgšana, — atbildēja Makgregors, — tā ir pati īstenība.

— Kā tad tāl — iesaucās Eskvits. — Par to, ko darāt te, jūs atbildat tāpat kā par to, ko darāt ģeoloģijā. Vai tad jūs neredzat, ka galaiznākumā abi šie jūsu darbības veidi ir nedalāmi?

— Nē, neredzu, — atteica Makgregors. — Tas, ko es daru te, galīgi ņav saistīts ar manu zinātnisko darbu. Tās ir pilnīgi dažādas lietas.

— Viens var būt atkarīgs no otra, — palika pie sava Eskvits. — Visa jūsu zinātne ir atkarīga no pasaules, kurā jūs dzīvojat, un tās politiskais veidols noteiks jūsu zinātnisko darbību.

Makgregors papurināja galvu.

— Zinātnieks ir zinātnieks, politiķis ir politiķis, bet diplomāts ir diplomāts.

— Nesaprotu, kā jūs, zinību vīri, varat būt tik aprobežoti, — apjucis teica Eskvits. — Vēl pirms brītiņa jūsos pavīdēja zināms izpratnes gaišums, Makgregor. Vienā jaukā dienā jūs pilnīgi izjutīsit savu atbildību, un tad man gribētos redzēt, kas notiek, kad tāds cilvēks kā jūs pieņem lēmumu, kas nosaka visu viņa turpmāko dzīvi. — Eskvits nedusmojās uz Makgregoru, viņš skatījās uz jauno skotu tā, it kā pats gribētu pieņemt Makgregora vietā viņam nezināmos lēmumus. Bet tas bija pāri Es-kvita spēkiem, un vienā mirklī visa viņa kaisme pagaisa. — Ketija teica, ka jūs studējot Armēniju», — viņš miermīlīgi sacīja.

Makgregors pamāja ar galvu.

— Kālab velti jāpūlas? — teica Eskvits. — Harolds taču, jādomā, zina visu par strīdu Armēnijas dēļ. Viņš ar to nodarbojās kādreiz Parīzē, tūliņ pēc Pirmā pasaules kara. Toreiz tas bija strīds ar turkiem.

— Tagad mēs acīmredzot strīdamies tikai ar krieviem, — piezīmēja Makgregors.

— Ar ko tad vēl lai mēs strīdētos? — jautāja Ketrina.

— Ar jebkuru, — atbildēja Makgregors.

— Visi citi ar mums sadarbojas,,— viņa teica.

— Varbūt jums taisnība. — Makgregors redzēja, ka meitene ir apņēmusies strīdēties ar viņu.

—, Kāda velna pēc jūs nevis paliekat pie sava, bet piekāpjaties viņai? — Eskvits pārmeta Makgregoram. — Kāpēc jūs nevis novedat domu līdz galam, bet paliekat pusceļā? Viņa gluži labi zina, kā piespiest jūs pie sienas, Makgregor, un jūs esat tik dumjš, ka mierīgi ļaujat to darīt.

— Vai viņš vēl nav jums apnicis, mister Makgregor? —apjautājās Džeina Eskvita.

Makgregors atbildēja, ka neesot vis.

— Džons parasti saskata citos to, kas viņam būtu jāmeklē pašam sevī, — Džeina Eskvita turpināja. — Viņš uzskata, ka tik labi pazīst citus cilvēkus, ka, manuprāt, viņam reizēm sametas bail pašam no sevis.

— Nepataisi nu mani par bubuli, — Eskvits teica sievai.

— Tad neesi tik rupjš, — viņa mierīgi atbildēja.

— Un neizturies tik mātišķi pret Makgregoru, — sa-

clja Eskvits, — Viņš ir pietiekami 'gudrs, lai tiktu galā pats.

— Ja viņš būtu gudrs, tad neliktos zinis par jums, — teica Ketrina.

— Jūs labāk neliecieties zinis par Ketrinu, Makgre-gor. — Eskvits nostājās viņas priekšā un bridi vēroja viņu kā gleznu, ko grib saprast. — Ketrina ir līdzīga svētajai Veronikai, — viņš teica. — Viņa varētu noslaucīt jums sviedrus no pieres un kā dārgumu saglabāt jūsu vaiga nospiedumu savā mutautiņā, bet tieciet tikai viņas nagos — un viņa izdzēsīs jūsu vaigu no dzīvo atmiņas, lai pārvērstu to par pašas vaiga kopiju. Tik liela ir viņas iedomība, — Eskvits nikni nobeidza.

— Kas tā par svēto Veroniku? — jautāja Ketrina, lai pakaitinātu viņu.

Eskvits papurināja galvu, it kā Ketrinas nezināšana būtu nepiedodams grēks.

— Veronika noslaucīja Kristum sviedrus no sejas viņa ceļā uz Golgātu.

— Nekad neesmu dzirdējusi par viņu.

Ja nonāksit Vatikānā, — nepacietīgi pamācīja Eskvits, — tad vēl tagad varēsit redzēt tur šķidrautu ar Kristus sejas nospiedumu. Es reiz pieļāvu rupju kļūdu, apskatīdams Vatikānu kopā ar kādu slavenu itāļu biologu. Sliktā itāļu valodā es' palūdzu viņu parādīt man Veroni-čellu. Tikai pēc kāda laika es sapratu, kāpēc mans draugs biologs pameta mani, neteicis ne vārda. Izrādījās, ka veroničella ir kāds gliemis no vēderkāju ģints un ka tarn nav nekāda sakara ar svēto šķidrautu.

— Tas izklausās pēc vienas no tām mahinācijām, kuras jūs pārdomājat mēnešiem ilgi tikai tādēļ, lai savu karu pret pāvestu pārsviestu ш pretinieka teritoriju, — indīgi teica Ketrina.

Džeina teica, lai vīrs nezaimojot dievu.

— Zaimot dievu? <— Eskvits sašuta. — Es gāžu zemē elku.

— Vai tad ir jābūt tik mežonīgam un asinskāram? — jautāja Ketrina,

— Vai es esmu tik asinskārs kā krusta karotājs, kas vicina zobenu?

Džeina Eskvita atnesa konjaku un glāzītes.

— Varbūt tas tevi padarīs rāmāku, — viņa teica. — Ielej vispirms misteram Makgrcgoram.

Eskvits ielēja konjaku un sacīja:

— Jūs taču nedzerat šo draņķi, Makgregor?

— Konjaku eš dzeru — atteica Makgregors, — Man negaršo viskijs.

— Es brīnos, ka jūs liekat to pie lūpām. Jūs izskatāties tik svētulīgs.

— Svētulīgs un lēnprātīgs, — Makgregors piezīmēja, saprazdams, ka viņam pašam jāuztur joks, citādi Eskvits neliks viņu mierā.

— Jūsu tēvs droši vien bija dzērājs, — nevērīgā tonī turpināja Eskvits.

— Cik man zināms — nē.

— Viena galējība parasti izriet no otras, — nopūzdamies sacīja Eskvits. — Kaut vai mans brālis lords KeŠ-lots. Sportists un iemetējs, žūpa kopš dzimšanas. Viņa bērni aug dumji aiz pārmērīgas lēnprātības, jo tētiņš-dzer vienā dzeršanā. Mēģināju pārliecināt viņu, ka jāpievaldās, lai arī viņa bērni varētu ar prātu uzdzīvot, bet viņš nosauc šos par atturīgiem muļķiem un dara, ko vien var, lai rādītu viņiem sliktu piemēru.

— Filipa vienīgā nelaime ir podagra, — teica Džeina Eskvita. — Viņš nav nekāds žūpa.

— Tu aizstāvi Filipu tāpēc, ka viņš ir spēcīgs un brašs vīrietis.

— Filips vismaz prot jāt, — izsmējīgi teica Ketrina Klaiva.

— Jāšana ir piemērota nodarbošanās tikai lielībasmai-siem.

— Bez tam Filips ir asprātīgs.

— Viņš ir galīgs idiots, āksts.

Makgregors nepiedalījās Ketrinas Klaivas, Džona Eskvita un Džeinas Eskvitas sarunā par viņu radu un draugu tikumiem un netikumiem, par mīluļiem, ģimenes lietām, naudu un izklaidēšanos, jo viņš nepazina šos cilvēkus un tie nepiederēja pie viņa aprindām. Šādas sarunas neliecināja par viņu neaudzinātību. Gluži otrādi — viņi it kā lika saprast, ka Makgregors ir pašu cilvēks un ka tāpēc pret viņu izturas laipni. Makgregors to juta un, kad vien bija izdevība, māja ar galvu un smaidīja, saprazdams, ka tā ir Ketrinas, nevis viņa pasaule un nekad arī nebūs viņējā. Tomēr Ketrina nelika viņu mierā.

— Vai jums jau nav līdz kaklam visas šīs tenkas, mister Makgregor? — viņa ievaicājās.

Tagad viņa gribēja pataisīt Makgregoru par muļķi.

— Kāpēc lai tā būtu? — viņš atjautāja.

— Jūs taču nepazīstat šos cilvēkus.

— Nē, nepazīstu. — Viņš valdījās, tāpēc ka jebkura

asāka atbilde aizskartu Eskvitus.

— Bet kas ir jūsu paziņas Londonā? — vaicāja Ket-rina.

— .Parasti cilvēki.

— Bet kas viņi ir? Vai viņi ir līdzīgi jums? Tikpat piesardzīgi?

— Viņi laikam tomēr nav tik neprātīgi, kādi rādās esam jūsu draugi.

— Viņi droši vien ir šausmīgi garlaicīgi.

Ketrina turpināja gan izsmiet, gan kaitināt viņu, gan pēkšņi atmaiga, gan sāka ļaunoties. Makgregors nesaprata, kāpēc meitene tā runā pretī un cenšas viņu aizskart. Makgregors domās palūkojās atpakaļ pagātnē — varbūt īsās pazīšanās ar citām sievietēm ļaus izprast Ketrinas kaprīzes. Bet tās divas sievietes, ar kurām viņš varēja salīdzināt Ketrinu Klaivu, bija mierīgākas un patīkamākas nekā viņa un nemaz nelīdzinājās viņai ne ar saviem ieradumiem, ne ar rakstura iezīmēm. Tomēr arī šīs sievietes, Makgregoram bija jāatzīst, netika ienesušas viņa dzīvē nekādu sevišķo mieru, kaut arī citu iemeslu dēļ. Viena no viņām, bālā, klusā zviedriete Maliņa Alvinga, pati bija meklējusi pazīšanos ar Makgregoru, kad viņš mācījās Karaliskās koledžas pirmajā kursā. Maliņa mācījās Ģeoloģijas fakultātes otrajā kursā un vienmēr iedzina Makgregoru strupceļā, jo gaidīja no jaunā cilvēka daudz vairāk, nekā viņš varēja dot. Makgregors bija priecīgs, kad viņa aizbrauca atpakaļ uz Zviedriju, bet, ja Ketrina aizbrauktu no Maskavas, tas gan viņu neiepriecinātu. Otra no viņa īslaicīgajām paziņām bija kāda angliete, tikpat mierīga, laipna un saprotoša kā Džeina Eskvita, pilnīgs pretstats Ketrinai. Tomēr šo sievieti viņš labprāt izmestu no prāta. Viņa bija kāda naftas atradņu ģeologa sieva, un starp viņu un Makgregoru radās klusa draudzība, kura pamatojās uz to, ka šī sieviete uzreiz saprata, cik ļoti Makgregoru nomāc dzīve atradnēs. Starp abiem gan neizveidojās ciešāka tuvība, un tomēr, dzīvei atradnes kļūstot jo dienas jo nepatīkamākai, Makgregoram aizvien vairāk un vairāk bija nepieciešama viņas klātbūtne un draudzība. Savādā dzīve šajā karstajā, nožogotajā teritorijā piešķīra viņu attiecībām vairāk nozīmīguma, nekā īstenībā bija, un Makgregors gribēja to

aizmirst. Bet, kad Ketrina Klaiva bija tāda kā šobrīd, salīdzinājumi radās paši no sevis. Tomēr tie nepalīdzēja viijam atšifrēt Ketrinas izturēšanos. Tie tikai vēl vairāk aizkaitināja, jo salīdzinājumā ar Maliņu Alvingu un to auglieti Ketrinā virmoja temperaments un strīdēšanās gars. Viņa nebija līdzīga nevienai no šīm sievietēm un nevienam citam.

Tagad Ketrina sēdēja blakus viņam, aptvērusi elkoņus plaukstām un mazliet uzkumpusi, tā ka īsu mirkli Makgregors uztvēra viņas pozā kaut ko juteklīgu.

— Man laiks iet, — viņa teica. — Nu jau kuro nedēļu neesmu likusies gultā agrāk par pusnakti.

— Jā, jūs tiešām izskatāties nogurusi, — teica Džeina Eskvita,

— Es dzirdēju, ka jūs pārnācāt mājās divos naktī, — teica Eskvits.

— Neko jūs neesat dzirdējis, — Ketrina atbildēja. — Es biju.ar Džebu Vilzu Lielajā teātrī, un viņš atveda mani atpakaj pirms divpadsmitiem.

— Tātad Vilzs būs gājis prom.

— Ar to mani nevar samulsināt, — atcirta Ketrina.

— Vai tiešām jums tik bieži jāstrādā no rītiem? — jautāja Džeina Eskvita. — To taču noteikti varētu darit kāds cits.

— Man patīk agri beigt darbu, Džeina. Es nevaru nosēdēt visu dienu vēstniecībā, kā tas piedienētu kārtīgam civilierēdnim. Atvainojiet, man jāatstāj jūs vienatnē ar Džonu.

— Gan Makgregors tiks galā ar viņu.

— Nē, man arī ir jāiet, — sarosījās Makgregors.

— Ak tā?

— Ļauj, lai Makgregors iet, Džeina. Viņam, bez šaubām, ir kaut kas sakāms Kctrinai.

— Jūs vienmēr esat gaidīts viesis, — teica viņam Džeina Eskvita. — Iegriezieties, lūdzu, kad vien jums tīk. — Viņa paņēma no etažeres kādu grāmatu. — Neaizmirstiet savu persiešu grāmatu, Ketij, — viņa atgādināja un paņēma rokās pēkšņi nez kur gadījušos Vodku.

Eskvits atvēra durvis, un Makgregors novēlēja viņam labu nakti.

— Es labprāt pastāvētu te un paklausītos, ko jūs runājat, — paziņoja Eskvits. Sieva viegli parāva viņu aiz elkoņa un aizvēra durvis.

Kad л-iņl izgāja uz apledojušās ietves, Makgregors pasniedza Ketrinai roku. Viņa cieši satvēra to, jo bija tumšs un. slidens.

— Jums droši vien šķiet, ka esmu suns, ne cilvēks, — Ketrina beidzot ierunājās, it kā šī doma sen nebūtu devusi viņai miera.

— Kāpēc tā?

— Metiet pie malas šo savu visu piedodošo toni! — viņa teica.

— Vai gribat saiet lielajā ar mani?

— Ja tas būs vajadzīgs. Jūs kaitina, ka es strīdos ar jums.

— Par to es neesmu bildis ne pušplēsta vārda. — Makgregors neņēma viņu pārāk nopietni.

— Zinu, ka neesat, bet jūs izskatāties tik domīgs, tik nopietns un godīgs, ka es varētu iegrūst jums dunku sānos. Lai nu kā, visi jūsu argumenti ir aplami.

— Pirms dažām dienānb jūs brīdinājāt mani, lai es neticot visiem apvainojumiem, kuri būšot adresēti krieviem. Ātri gan mainās jūsu domas.

— Tik tiešām mainās. Es tās mainu visu laiku.

— To var redzēt.

— Neesiet tik šķīsts!

— Ar jums nav iespējams sarunāties, — pikti teica Makgregors.

Ketrina klusi iesmējās.

— Neliecieties par mani zinis, — viņa sacīja un viegli pieskārās Makgregora pirkstiem.

— Es to tikpat kā nedaru, — viņš atteica.

— Reizēm es esmu līdz matu galiem nekrietnele. Bet ar jums man negribas tādai būt. Varbūt jūs man tā patīkat, ka es nevaru samierināties ar jūsu objektivitāti. Dažreiz jūs esat tik neciešams un tik juceklīgs, ka man gribas jūs aizkaitināt.

— Jūs varbūt esat juceklīgāka nekā es, — viņš teica.

— Klusējiet! Apvainošu es.

Viņi jau atradās netālu no durvīm.

— Vai esat izlēmusi, ka brauksit prom piektdien? — viņš jautāja.

Ketrina pakratīja galvu.

— Nezinu, vai Parīze būtu man daudz labāka par Maskavu, — viņa teica. — Es gribētu braukt prom no šejienes kādā svarīgākā nolūkā. Jūsu draugs Esekss šodien centās pierunāt mani, lai palieku.

— Ak tā gan... — domīgi novilka Makgregors.

— Man tiešām patīk, ka jūs tā raizējaties par mani. Pagājis uz priekšu, viņš izstiepa rokas, lai atbalstītu

Ketrinu, bet šajā brīdī viņai nokrita uz ledus grāmata — un viņš pietvīcis noliecās, lai to paceltu. Ketrina iesmā-jās, bet ne aizvainojoši. Kad viņš izslējās taisni, viņa ar roku pieskārās Makgregora sejai, tad ātri, bet sirsnīgi noskūpstīja viņu uz lūpām un palaida vaļā.

— Arlabunakt! — viņa jautri teica.

Makgregors bija tik pārsteigts, ka pat neatbildēja.

10. nodaļa

No rīta Esekss uzvilka vecas bikses un tvīda žaketi, ap kaklu apsēja vilnas šalli. Viņš sēdēja pie galda un izskatījās nepieejams un salts. Viņš pārskatīja dokumentus un ziņojumus no Londonas un nepacietīgi meta tos sāņus.

— Jūs nepajautājāt, Makgregor, vai šodien no krieviem nekas nav bijis? — viņš apvaicājās. — Jau sāk zust pēdējā pacietība.

— Nē, neesmu jautājis, — atbildēja Makgregors, — bet varu tūlīt noskaidrot.

— Piezvaniet Frānsisam Dreikam un pajautājiet viņam.

Makgregors piezvanīja, bet Dreiks atbildēja uz viņa jautājumu ar nepacietīgu nē» un nolika klausuli.

— Tā, — teica Esekss. — Mēs nekur tālu netiksim, ja nepanāksim sarunu ar šiem cilvēkiem. No tā ir atkarīgs viss, Makgregor. Taču mūžu gaidīt es arī nedomāju. Šodien ir jau otrā diena, kopš mēs gaidām viņu atbildi uz notu, bet divas dienas ir pietiekami ilgs laiks. — Esekss atkal ķērās pie telegrammām, bet jau pats pirmais ziņojums aizdeva viņam dusmas. — Atkal šis senators Pe-pers nostājas krievu pusē. Vai lasījāt, Makgregor?

— Vēl ne.

— Te ir teikts, ka viņš nogādājis amerikāņiem šādu ziņu no Staļina: Neslavējiet mūs, nerājiet mūs. Lai jūsu spriedumi balstās uz faktiem, nevis uz baumām!» Nu, ko teiksit par tādu paziņojumu?

— Izklausās diezgan prātīgi, — rāmi sacīja Makgregors.

— Diezgan prātīgil Krievi vienmēr prasa, lai visa pasaule pievērš viņiem īpašu uzmanību, Makgregor. Vienā jaukā dienā mums apniks klausīties viņus. — Esekss atslēdza vidējo atvilktni, izņēma no turienes kvarta formāta bloknotu un ņēmās kaut ko rakstīt, it kā viņam nupat būtu ienākusi prātā kāda svarīga doma. Viņš rakstīja ar zoss spalvu, bet rakstīšana nevedās, viņš paņēma otru, taču arī tā drīz sāka apšķaidīt lapas ar tinti. Esekss nolamājās un uzsauca Makgregoram, lai iedod nazi.

— Man nav naža, — teica Makgregors.

— Tad paņemiet šis spalvas un noasiniet. — Esekss nosvieda spalvas uz galda, un Makgregors, noliecies pār atzveltni, paņēma tās. — Sadabūjiet žileti vai ko tamlīdzīgu un nosmailiniet spalvas.

— Kā to dara? — jautāja Makgregors.

— Tikai nogrieziet tās slīpi! — Esekss, galvu nepacēlis, rakstīja ar pildspalvu. — Un pielūkojiet, lai galiņi nav pārāk mīksti vai pārāk cieti. Tiem jābūt lokaniem un plāniem.

Makgregors aizgāja pie mis Viljamsas un palūdza viņai žileti. Viņa iedeva salauztu spalvu nazīti un, pieliekusies tuvāk, jautāja Makgregoram:

— Kas misteram Eseksam šorīt lēcies? Viņš ir saaukstējies?

— Nedomāju vis, — atbildēja Makgregors, sākdams asināt spalvas. Tas nebija viegli, jo spalvas nebija ne cietas, ne mīkstas un to virsma bija taukaina. Makgregoram bija veikli un prasmīgi pirksti, un tie rīkojās viegli un ātri. Mis Viljamsa sajūsmināta vēroja, kā viņš prot koncentrēties pat tādam nenozīmīgam darbam. Viņš atdeva mis Viljamsai nazi un nesa spalvas Eseksam, ar kabatlakatiņu slaucīdams tintainās rokas. Viņš klusējot nolika spalvas Eseksam priekšā uz galda un atgriezās savā vietā.

— Lieliski, Makgregor! — izmēģinājis spalvas, uzteica Esekss. — No simt cilvēkiem nebūs neviena, kas varētu, kā pienākas, noasināt zoss spalvu. Jūs droši vien esat to jau darījis.

— Nē.

Esekss pārbaudīja pārējās spalvas.

— Tādā gadījumā jums ir labas rokas. Man pašam no tā parasti nekas prātīgs neiznāk. Jādomā, ka pirksti kļūst tik veikli, strādājot laboratorijā. Jūs taču strādājāt labo ratorijā, vai ne?

— Pa lielākajai daļai.

— Bet tagad, kad esat pieradis pie šī darba, — teica Esekss, — vai nejūtat, ka tas ir labāks par zinātnisko darbu? Vai nejūtat, ka tas ir dzīvāks, konkrētāks un sagādā vairāk gandarījuma?

— Konkrētāks varbūt ir, — sacīja Makgregors, — bet par gandarījumu gan es tā neteiktu.

Ēsekss saprata, ka Makgregors nav tik pārliecināts par sava agrākā darba priekšrocībām, kā sākumā bija licies. Tas palīdzēja Eseksam kaut nedaudž pārvarēt nepatiku pret savu darbu un bruņoties ar pacietību, lai izskatītu rīta pastu. Taču Esekss nedomāja ilgi nīkt pie papīriem. Dienā bija paredzēta pieņemšana Grieķijas vēstniecībā, tāpēc viņš meta darbu pie malas un uzaicināja līdzi arī Makgregoru.

— Tā jūs iepazīsities ar dzīves otru pusi, — teica Esekss, it kā uzskatītu par savu pienākumu pārliecināt Makgregoru, ka cilvēkam, kuram laimējies kļūt par diplomātu, citas dzīves nemaz nevar būt.

Taču, pieņemot grieķu ielūgumu, Esekss bijā kļūdījies, un to viņš saprata, līdzko bija ieradies pieņemšanā. Viņam pietika uzmest skatienu šiem sīkajiem diplomātiem, vēstniecības padomniekiem, sekretāriem un viņu sievām, lai izjustu nicinājumu pret visu šo varzu. Viņam vēl nekad nebija gadījies redzēt tik nožēlojamu otršķirīgu ļautiņu kopojumu. Viņš iepazinās ar dažiem diplomātiskā korpusa pārstāvjiem Maskavā, ātri apstaigādams viņus kopā ar vienu no padomniekiem — mazo, veselīgo misteru Maksimosu. Makgregoru nemanāmi spieda atpakaļ, bet Esekss izvirzīja viņu priekšplānā, kad viņus stādīja priekšā šiem laipnajiem cilvēkiem. Esekss kļuva aizvien atturīgāks, turpretī misters Maksimoss līda vai no ādas ārā — gan pieturēja Eseksu pie elkoņa, gan uzlika plaukstu uz muguras, gan pliķēja viņam pa roku. Maksimoss bija parādes tērpā, ar baltu puķi pie melnajiem svārkiem un, ne mirkli neapklusdams, runāja par EAM teroru Grieķijā, līdz beidzot Esekss ieminējās, ka viņam droši vien ir veicami citi pienākumi, un pateicās par sirsnīgo uzņemšanu. Tad Esekss izgāja kāpņu telpā un apsēdās ar Makgregoru tur, kur viņi nebija sasniedzami pārējiem viesiem, jo neviens no tiem neuzdrošinājās iznākt un apsēsties blakus lordam Eseksam.

Tikai Džons Eskvits, apstaigājis visus klātesošos un pateicis katram diplomātam kaut ko aizskarošu, pievic-nojās viņiem. Tomēr viņu sagaidīja trokšņaini un līksmi, bet tas Ēskvitu nogurdināja, un viņš, paņēmis līdzi šampanieša pudeli, iekārtojās kāpņu telpā un tukšoja pudeli kopā ar Escksu un Makgregoru, raudzīdamies lejup uz sanākušajiem un ar sadistisku prieku mājodams par šiem jaudīm. Viņa sieva, kas atradās lejā, izturējās neviltoti laipni pret katru un centās iedrošināt neveiklos jaunos cilvēkus, kuri neprata runāt angliski, un viņu neveiklās kundzes, kuras jutās neiederīgas šīs elegantās un dievbijīgās anglietes sabiedrībā. Kad noteiktais laika minimums bija pagājis, Esekss Eskvita un Makgregora pavadībā nokāpa lejā, lai, neviena neievērots, izietu laukā. Misters Maksimoss pavadīja viņu līdz mašīnai un pat pagājās dažus soļus tai nopakaļ, neredzēdams, kā Esekss noskurinās, atstājot viņu stāvam renstelē kopā ar Eskvitu, kas gaidīja savu mašīnu.

— Jā, mēs rīkojāmies nepareizi atbraukdami, — Esekss atzinās Makgregorarn.

Makgregors saprata, ka nu ir īstā reize atspēlēties.

,— Vai tad lielākā daļa pieņemšanu ir tādas? — viņš ar smaidu jautāja.

— Nē, bet jums laikam būs jāpagaida uz atgriešanos Londonā, lai redzētu, kā to dara pa īstam, bet mums jābrauc atpakaļ bez kavēšanās.

— Varbūt jau rit pat? — jautāja Makgregors, neticēdams, ka tas ir iespējams.

— Varbūt, — teica Esekss.

Taču nākamajā dienā, ceturtdienā, viņi vēl aizvien bija Maskavā, un Esekss teica Makgregorarn:

— Ja šie krievi domā, ka mēs brauksim prom, nenokārtojuši šo lietu, viņi rūgti maldās. Man nenāk ne prātā braukt prom, pirms nekas nav izlemts, un, ja viņi domā, ka var atkratīties no manis, tad ir dumjāki, nekā man šl<ita. Esmu gatavs gaidīt te kaut vai līdz pastardienai, esmu apņēmies gaidīt, kamēr dabūšu no viņiem skaidru atbildi uz mūsu notu.

Makgregors atklāja, ka priecājas par Eseksa nepiekāpību.

— Varbūt mēs brauksim prom sestdien, — teica Esekss, — un ņemsim līdzi Ketiju Klaivu. — Sī doma nodarbināja viņu un sniedza zināmu mierinājumu.

Dienā Esekss viens pats aizbrauca uz otru pieņemšanu.

Šoreiz tās bija svinības kādā no Dienvidamerikas vēst

niecībām, Vēstnieks I lose Sal ado bija temperamentīgs, runīgs cilvēks ar griezīgu balsi. Viņš uzreiz izjuta simpātijas pret Eseksu. Abi aizrāvās ar miniatūrām un citiem portretu glezniecības veidiem. Salado vēstniecība' bija pilna ar miniatūrām, un viņš uzveda Eseksu augšā savā ar marmoru flīzētajā guļamistabā, lai parādītu lielisku francu miniatūru kolekciju — portretu gleznojumus uz balta perlamutra, kas radīja iespaidu, it kā garlaikotās franču sejas spīguļotu. Esekss brīnījās, dzirdot, ka tas viss nopirkts tepat Maskavā, un ar interesi klausījās mazajā Hosē Salado, kurš ruinēja diezgan pieņemamas cenas, pārrēķinātas angļu mārciņās. Salado ierosināja kādreiz kopīgi aiziet uz turieni, kur var nopirkt miniatūras, un Esekss labprāt piekrita. Kad viesi sāka izklīst, Salado, pārkāpdams diplomātisko etiķeti, aizbrauca no pieņemšanas. Viņš pierunāja Eseksu pasteigties, lai pagūtu vēl pirms slēgšanas iegriezties kādā komisijas veikalā. Ieraudzījuši, ka viņš aiziet kopā ar Eseksu, viesi nodomās, ka viņam kārtojamas kaut kādas diplomātiskas darīšanas, svarīgas darīšanas. Un ne jau pirmo reizi viņš tādā veidā atstāja savus viesus.

Tāds nu reiz bija Hosē Salado, un visi to zināja un piedeva viņam. Viņi piedeva Ilosē visu, tikai ne viņa mīlestību un paļāvību uz krieviem. Viņš vienīgais no Maskavas diplomātiskā korpusa pauda simpātijas padomju iekārtai. Kad diplomātiskajās aprindās iznāca runa par to, cik neaptēsti ir krievi, — un tā bija vienmēr —, Hosē Salado viens pats metās aizstāvēt krievu sociālismu, ārpolitiku, iekšpolitiku, ekonomiku, morāli un mākslu. Sājā cīņā viņš varēja argumentēt sešās valodās, uri, tā kā viņa izglītība, erudīcija un kultūra bija franču, spāņu, itāļu un angļu kultūras sajaukums,tad viņš guva virsroku pār saviem pretiniekiem jebkurā strīdā. Sīs priekšrocības, kuras viņam deva plašais kultūras apvārsnis un daudzpusīgās zināšanas, Salado izmantoja bez saudzības un kautrēšanās. Ja pretinieki gribēja viņu nomelnot, tad uzbruka no citas puses. Viņi norādīja uz Salado aizraušanos ar jaunām sievietēm, uz pārmērīgo jūsmošanu par baletu, čerkstošo balsi un vieglprātību. Pat apsūdzība šajās vājībās Hosē neko nekaitēja, jo viņš to visu uzņēma drīzāk kā uzslavu, nevis kā nopēlumu. Sis cilvēks bija nevaldāms, un viņa mazās, ugunīgās ačteles raudzījās uz visiem izaicinoši. Viņš pat iemantoja draugus jaunajās vēstniecībās, kuras diplomātiskais korpuss nevēlējās uz-

ņemt savā saimē, — draudzējās ar poļiem, dienvidslāviem, bulgāriem un — kas likās mazliet pieņemamāk — ar čehiem. Tā kā viņa valstij bija maz nopietnu darījumu ar krieviem, tad Salado reti kad iznāca tikties ar Staļinu vai Molotovu. Bet, kad tas notika, diplomātiskajā korpusā par to vien runāja. Salado bija savādnieks, kas labi sapratās ar padomju vadītājiem un, tiekoties ar Molotovu, taisīja tādus jokus, kādi nevienam citam pat prātā neienāktu. Sājā ziņā viņš bija izcils diplomāts.

Esekss zināja par Salado pietiekami daudz, lai novērtētu viņu pareizi. Salado bija cēlies no senas, labi pazīstamas un vēsturē iegājušas spāņu dzimtas. Viņa sieva bija Marijas — Francijas karaļa Luija Filipa otrās meitas tieša pēcnācēja. Radniecības saites vienoja viņas ģimeni ar Savojas grāfa ģimeni, kuru Esekss bija pazinis Florencē. Saja ziņā Hosē Salado, pēc Eseksa domām, bija vienīgais diplomāts Maskavā, kurš pelnīja ievērību. Visi pārējie reprezentēja jauno diplomātijas skolu, kuru Esekss neatzina: stulbi tirgotāju un politikāņu dēliņi, tabakas karaļi, iznireļi zemes īpašnieki no nožēlojami nabadzīgām valstīm un politiķi ielikteņi no abām Amerikāni. Izņemot Eseksu un Dreiku, Salado bija gandrīz vienīgais dižās diplomātiskās tradīcijas glabātājs. Taču, sabijis stundu kopā ar šo cilvēku, Esekss jau nicināja viņu. Viņš uzskatīja, ka Salado, ārzemnieks būdams, ir pārāk pašapzinīgs — pārāk gudrs un asprātīgs, pārāk enerģisks un dīvains.

Kamēr viņi brauca pa Maskavas ielām vēstniecības vecajā zisā, Salado, laizdams darbā rokas un elkoņus, skaidroja Eseksam, kas ir komisijas veikali.

— Sājos veikalos var atrast īstus dārgumus, — viņš stāstīja. — Tur pārdod gāzto caru personiskās mantas, kurām nav nekādas vēsturiskas vērtības. Miniatūras, porcelānu, fajansu, sudrabu un brīnišķīgus franču juvelierizstrādājumus, — Salado jūsmīgi bēra vārdus. — Valsts atļauj pilsoņiem pārdot savas mantas par noteiktām cenām. Par to valsts ņem desmit procentus komisijas naudas. Vai jums ir līdzi nauda?

— Nav.

— Es jums aizdošu.

— Varbūt es šodien neko nepirkšu.

— Jūs tikai uzmetīsit aci — un tūlīt lūgsit, lai aizdodu naudu.

Šofere apturēja mašīnu kādā šaurā ieliņā un pagriezu-

sies kaut ko jautri pateica Salado, kurš iesmējās un atbildēja viņai krieviski. Viņš ieveda Eseksu patumšā veikalā, kur vitrīnās stāvēja dažas lielas vāzes. Veikals līdz pašām durvīm bija pieblīvēts ar rakstāmgaldiem, pianī-niem, gleznām, svečturiem, pultīm un masīviem ziloņkaula izstrādājumiem, kuriem nebija sevišķas vērtības un kurus pustumsā tik tikko varēja saskatīt. Turpretī stikla vitrīnas gar sienām bija labi apgaismotas un pilnas ar skaistiem, mākslinieciskiem juvelierizstrādājumiem. Tur bija pērļu rotas, kārbiņas ar dārglietām, kaklasaišu adatas, auskari un pat safīra aproču pogu pāris. Esekss paguva visu to saskatīt, sekodams Salado, kurš lauza ceļu cauri pūlim, vilkdams viņu līdzi gar leti.'

Salado uzrunāja apaļīgu, cienīga izskata sievieti šallēs

— Kundze, tas ir anglis. Viņš apskatīja miniatūras, kuras jūs man pārdevāt, un arī gribētu nopirkt to labāko no jūsu krājuma. Parādiet mums kaut ko satriecošu.

Sieviete izvairīgi norādīja uz vitrīnu, kur bija izlikts kāds pusducis dažāda izmēra miniatūru, pat grāmatas lappuses lielumā. Turpat atradās arī garš nefrīta cigarešu iemutis, emaljas lādīte, mazi, apgleznoti vēdcklīši un zilas porcelāna figūriņas. Esekss tūlīt saprata, ka visā šajā kolekcijā ir arī tiešām lieliskas miniatūras. Ar cimdu notīrījis stiklu, viņš sāka tās aplūkot. Viņš izvēlējās nelielu, medaljonam līdzīgu vīrieša portretu, kas bija gleznots kodīgos dzeltenos, sarkanos un zaļos toņos. Pārdevēja pasniedza portretu Eseksam, un viņi sāka to aplūkot. Portrets acīmredzot bija deviņpadsmitā gadsimta sākuma itāļu meistara darbs, un tajā attēlotā vīrieša dzirkstošās acis un izslējušās ūsas piešķīra tuklajai sejai mežonīgu, pat velnišķu izteiksmi. Esekss uzreiz izlēma, ka pirks miniatūru, un mēģināja salasīt ar sīkiem zelta burtiņiem zem portreta uzrakstīto vārdu, taču acis labi nerādīja, bet jautāt Salado negribējās. Esekss tikai pateica, ka miniatūra viņam patīk. Tad Eseksam vajadzēja noklausīties, kā Salado izrāda pārdevējai savu prieku, asprātību un laipnību valodā, kuru nebija iespējams saprast.

— Vai te ir jākaulējas? — jautāja Esekss.

— Kur nu! — šausmināts iesaucās Salado. — Sie ir valsts Veikali. Ir nedomājiet par tol Es viņai pajautāju, vai nav kameju, bet pārdevēja apzvēr, ka tik drīz arī nebūšot.

— Bet cik maksā šī miniatūra?

— Divi tūkstoši rubļu.

— Cik tas ir mārciņās? .

— Četrdesmit angļu mārciņu. Brīnišķīga, vai ne? Apbrīnojama! Paskatieties, cik velnišķi labsirdīga ir šī seja! Nu, vai ņemsit?

— Bet vai jums ir līdzi nauda, mesjē Salado?

— Ahā! — Salado jūsmīgi uzsita viņam uz pleca un ieaurojās: — Ko es teicu! Te būs! Ņemiet visu. — Salado iedeva viņam veselu žūksni naudas. — Izvēlieties vēl kaut ko.

— Es jums rīt pat atdošu. Pietiks ar diviem tūkstošiem.

Salado paņēma atpakaļ savu naudu, noskaitīja divus tūkstošus, un Esekss iebāza miniatūru mēteļa kabatā. Tad viņi brauca atpakaļ uz Hosē Salado vēstniecību, kur Eseksu gaidīja viņa mašīna.

— Ienāciet pie manis, iedzersim šņabi ar ievārījumu, — uzaicināja Salado.

— Zināt, šovakar es esmu aizņemts, bez tam esmu ielūgts arī pusdienās, — Esekss atrunājās, cenzdamies neizrādīties pārāk nepieklājīgs.

—- Nu, gan mēs vēl pastaigāsim pa veikaliem! — Salado spieda Eseksam roku.

— Jā, — izvairīgi atbildēja Esekss. — Naudu es jums aizsūtīšu rīt. Esmu jums ļoti pateicīgs par to.

— Lūdzu! — auroja Salado. — Par to nav ko runāt! Būšu aizvainots, ja jūs man atsūtīsit naudu. Uz redzēšanos, lord Eseks! Kā jūtaties Maskavā?

— Vispareizāk būtu teikt, ka nevaru žēloties, — atbildēja Esekss.

— Ja vien ir vēlēšanās, cilvēks te var justies laimīgs. Brīnišķīga zemei Arlabunakt!

Esekss atslīga sēdeklī un, kad mašīna brauca ārā pa vēstniecības vārtiem, atviegloti uzelpoja.

Atgriezies savā istabā, Esekss iztina miniatūru un atkal ielūkojās tajā. Gleznojums bija tik skaists, ka gaisma un ēnas, itāļa vaigs un zods radīja gandrīz vai apjoini-guma iespaidu. Acis bija kā divi mazi, spīdoši kristāliņi, bet melnās ūsas slējās kā sari virs biezajām, sarkanajām lūpām. Esekss iededzināja naktslārnpiņu un no jauna mēģināja izlasīt ar mazajiem zelta burtiņiem rakstīto vārdu. Acis samiedzis, viņš izšķīra trīs vai četrus burtus un beidzot izlasīja Džcronīmo». Esekss nolika miniatūru uz galda un sāka prātot, kas tas varētu būt bijis. Vienīgais

Džeronīmo, par kuru viņš kādreiz bija dzirdējis, bija .Rietumu indiānis, kas ar ieroci rokās bija aizstāvējis pret amerikāņiem savas tautas neatkarību un aizgājis bojā šajā -cīņā. Taču šis ciivēks nebija indiānis. Tas bija resns, apmierināts itālietis Hogarta garā, un viņa seja raudzījās uz Eseksu tā, it kā viņš būtu gatavs tūlīt laist vaļā dārdošus smieklus, šis virs it kā izaicināja Eseksu, lai pamēģina uzzināt, kas viņš ir.

Galu galā Esekss palika apmierināts ar aizvadīto dienu. Viņš piezvanīja Ketrinai Klaivai, lai atgādinātu, ka šovakar viņi iet uz Lielo teātri skatīties baletu 2i-zele». Ketrina teica, ka viņa to neesot aizmirsusi.

11. nodaļa

Iekams Ketrina atstāja savu dienesta kabinetu, lai dotos uz teātri, viņa vēlreiz pārskatīja Dreika konfidenciālo nedēļas atskaiti seram Bertramam Kukam — atskaiti, kas bija pieejama tikai Dreikam un viņai. Atskaite , sastāvēja lielākoties no krievu politiskās nostājas vērtējuma, kas Dreikam bija radies pagājušajā nedēļā, taču tajā bija komentēta arī Eseksa misija. Viņš galvenajos vilcienos aprakstīja Eseksa līdzšinējo darbību un secināja, ka, pēc viņa, Dreika, domām, sarunas par Azerbaidžāņu nevainagosies panākumiem. Krievu taktika esot vilcināšanās un pazemojošs nicinājums pret angļu interesēm, un šī attieksme nemainīšoties, lai kādus speciālus emisārus arī sūtītu. Misija neko nedošot, un sarunu turpināšana novedīšot tikai pie jauniem aizvainojošiem noraidījumiem no krievu puses. No tādām misijām, Dreiks atgādināja seram Bertramam, neesot nekāda labuma, jo tās jaucoties iekšā darbā, ko pienācīgi veicot vēstniecība. Jo drīzāk ši misija beigšoties, vienalga, vai sekmīgi vai ne, jo labāk tas būšot Anglijas politikai Krievijā.

Dreiks nebija izrādījis, ka dod Ketrinai atskaiti tādēļ, lai viņa izlasītu par Eseksu. Iegansts bija tas, ka Ketrinai jāpārbauda dažas detaļas sakarā ar Baltijas valstīs nacionalizēto angļu īpašumu. Viņa uzminēja, ka Dreiks dara to tīšām, lai viņa izlasītu par Eseksa misiju, un nezināja, dusmoties vai smieties. Ketrina lāgā nesaprata, kāpēc Dreiks to darījis. Atskaites beigās viņš pieminēja Makgregoru, pēc Dreika domām, gaužām viduvēju cil-

vēku, ķ,as diezin vai ir piemērots viņam uzticētajam grūtajam uidevņniam, Tas uzjautrināja Ketrinu, un viņa nožēloja, ka nevar pastāstīt to Makgregoram. Un Eseksam arī. Katram no viņiem būtu kaut kas piemērots sakāms Dreikam. Bet viņi to nekad neuzzinās. Tomēr Ketrinai bija nepatīkami zināt Dreika īstās domas par viņiem. Tas nostādīja Ketrinu neērtā situācijā, un viņa uzskatīja, ka Dreiks rīkojies ^etaktiski, īpaši savās dzēlīgajās piezīmēs par Makgregoru.

— Kādas ir jūsu domas par Makgregoru, Helēn? — Ketrina jautāja savai sekretārei, kura lika virsū rakstāmmašīnai futrāli un pūta nost no galda dzēšamgumijas netīrumus.

— Es tikpat kā nepievērsu viņam uzmanību, — sekretāre atteica.

— Un tomēr — kāds iespaids jums par viņu palika?

— Viņam ir brīnišķīga āda, — teica mis Boila. — Gluži kā porcelāns.'

— Un tas ir viss?

— Viņa bikses karājas kā maiss.

— Hm!

— Faktiski viņš mazliet izskatās pēc profesora.

— Tas jau ir tuvu īstenībai, — sacīja Ketrina.

— Vai tad viņš ir profesors?

— Nē, bet tikpat labi viņš varētu būt profesors.

— Te viņam nav īstā vieta, — teica mis Boila, — un, manuprāt, viņš nepatīk Džonam Melbijam, Bet viņam no tā ne silts, ne auksts.

— Šaubos, vai Makgregors to zina, — piezīmēja Ketrina. — Viņš ir no tiem cilvēkiem, kuri nekad nezina, ko par viņiem domā citi. Un, ja arī zina, tad, kā jūs sakāt, viņam no tā ne silts, ne auksts.

— Jo labāk viņam, — teica mis Boila. — Varbūt man šovakar iegriezties un apskatīties, vai nav pienācis pasts Maiklam Kērtisam?

— Nē, es pati paskatīšos, kad pārnākšu.

- Vaj jūs ejat uz Sarkanās Armijas teātri?

— Es pārdomāju, — atbildēja Ketrina. — Eju uz Lielo teātri, uz Zizeli».

— Tad jums jāpasteidzas.

— Es nenokavēšu, — teica Ketrina. — Es nekad nenokavēju.

Izrādes sākumu viņi nenokavēja, bet bija vēl marmora foajē, kad noskanēja zvans. Ketrina veda Eseksu cauri

pūlim, garām steidzīgiem krieviem: sievietēm mugurā bija dīvainas zīda kleitas, bet vīriešiem — izgludināti zili uzvalki ar lieliem ordeņiem pie atlokiem. Formā tērpts apkalpotājs ielaida viņus ložā un aizslēdza aiz viņiem durvis.

— Zēl, ka tik skaists teātris atdots baleta vajadzībām, — nomurmināja Esekss, kad sākās uvertīra. Viņš jūsmoja par Lielo teātri kopš tā brīža, kad bija iegājis tajā. Viņš bija gaidījis, ka boļševiki te visu būs sabojājuši, taču viņu apņēma laba teātra nopietnā atmosfēra. Lepnās sarkanās mēbeles nebija iznīcinātas, atjaunotais zeltījums mirdzēja līdz pašiem augstajiem griestiem. Visi seši balkoni bija pārpildīti, un lejā, parterā, nebija nevienas brīvas vietas.

Jau pēc pirmā Zizeles» cēliena Esekss bija aizmirsis savus aizspriedumus pret baletu un starpbrīdī teica Ket-rinai:

— Tas, bez šaubām, ir vislabākais viņu kultūrā.

— Nekādā ziņā! — iesaucās Ketrina, iejukusi skatītāju pūlī, kas meta lokus pa lielo augšējo foajē. — Mūzika un drāma viņiem nav sliktāka. Viņu opera ir labāka nekā Londonā, un izrādes notiek daudz biežāk. Taisnību sakot, nekur citur nav tādu teātru un mūzikas, tā ka nerūciet.

Un Esekss vairs nerūca. Kad viņi bija noskatījušies baletu līdz galam, Ketrina jautāja:

— Vai esat redzējis kaut ko tamlīdzīgu?

— Laikam gan ne, — Esekss atbildēja. — Vismaz tādu baletu es neesmu redzējis.

Klusais vēstniecības hambers aizveda viņus mājās.

— Vai neuznāksit augšā iedzert tasi kafijas no mana termosa? — Esekss jautāja pie vēstniecības durvīm.

— Nē, Man vēl šis tas jāpadara, — atteica Ketrina.

— Tik vēlu?

— Sīkumi vien, nekas vairāk.

— Tad es jūs pagaidīšu.

— .Lūdzu, nevajag. Es pabeigšu darbu un tūlīt likšos gulēt. Rīt no rīta man ļoti agri jāceļas.

— Vai jūs rit braucat projām?

— Vēl neesmu izlēmusi. Esmu gatava braukt projām, bet vēl neesmu izlēmusi, braukt vai nebraukt.

— Kad jūs galīgi izlemsit?

— Šonakt padomāšu.

— Ja esat ar mieru pagaidīt, tad varat braukt atpakaļ kopā ar Makgregoru un mani.

л — Kad jūs paredzat izlidot? — jautāja Ketrina.

— Domāju, ka nedējas laikā.

— Tātad jūs esat gatavi padoties un braukt uz mājam.

— Nebūt ne, — teica Esekss. — Es nebraukšu projām, iekams nebūšu izpildījis savu uzdevumu. Bet tas neprasīs daudz laika tādā gadījumā, ja man būs pilnīga rīcības brīvība.

— Londona var jūs atsaukt.

— Maz ticams, — atbildēja Esekss, pārsteigts par tādu pieņēmumu.

— Vai jums ir kādas darīšanas ar seru Bertramu Kuku? — ievaicājās Ketrina.

— Galīgi nekādu. Tas ir Dreika patrons.

Brīdi viņi stāvēja pie kāpnēm klusēdami.

— Varbūt jums vajadzētu palikt Maskavā un turpināt mani izglītot, — viņš ierosināja.

— Ja es braukšu projām, — viņa teica, — tad braukšu rīt.

- — Vai tiešām jūs neuznāksit iedzert kafiju?

Ketrina mazliet padomāja un atkal atteicās. Pie kāp-nēm viņi izšķīrās.

12. nodaļa

Tovakar Višinskis bija atsūtījis uz vēstniecību ziņu, ka nākamajā dienā pieņems Eseksu.

— Mēs beidzot laikam būsim izkjuvuši no nepatīkamās situācijas, — rīta možuma pilnais Esekss teica Makgrego-ram. — Ja vien mēs piedabūsim viņus runāt par Azerbaidžāņu, tad panāksim piekāpšanos. Tas nebūs grūti izdarāms. Tikai jāpiedabū krievi uz kompromisu — un viņi izlaidīs Azerbaidžāņu no rokām.

— Kas, pēc jūsu domām, ir piespiedis viņus grozīt savu nostāju? — ar neviltotu ziņkāri jautāja Makgregors.

— Protams, nota. Kas tad cits?

— Varbūt viņi negrib, ka mūsu misija beidzas neveiksmīgi, — minēja Makgregors.

— Kāda viņiem daja gar mūsu neveiksmi?

— Varbūt viņi negrib sarežģījumus ar mums. Ja neizdosies izlemt šo strīdīgo jautājumu, patiešām var rasties grūtības.

— Skaidrs kā diena, ka grūtības būs, — bēdīgi teica Esekss. — Starp citu, Makgregor, šorīt es saņēmu telegrammu no Londonas. Viņi ir tīri apmierināti ar jūsu paskaidrojumiem par amerikāņu korespondentu izdomājumiem. Redzat, kā jums veicas šajā darbā. Cits jauns cil-' vēks nekad neuzzinātu, vai Londona ir apmierināta ar viņu vai nav.

Šobrīd Makgregoru nemaz neinteresēja, kā Ārlietu ministrija izturas pret viņu. Viņš bija nolicis Eseksam priekšā piecas sešas mašīnraksta lapas.

— Kas tas ir? — apjautājās Esekss.

Makgregors atbildēja pēc iespējas nevērīgāks

t— Vakardienas ziņojumā no Indijas lietu pārvaldes ir teikts, ka viņi izvirza septiņus vai astoņus kandidātus Azerbaidžānas valdības paplašināšanai. Par pieciem no šiem kandidātiem es sastādīju īsu dosjē. Man likās, ka tas varētu jūs interesēt, īpaši pirms tikšanās ar Višinski.

— Tas mani ļoti interesē, — teica Esekss. — Kā jūs to sastādījāt? Pēc paša informācijas?

— Nē, pēc mūsu kartotēkām.

— Un kas tie ir par cilvēkiem?

— Nekādi labie nav, — atbildēja Makgregors.

— Jūs droši vien gribat, lai es noraidu viņu kandidatūras?

— Domāju, ka, izlasījis to, jūs tā arī spriedīsit. Es neizvēlējos sliktākos. Es tikai ņēmu tos, kuru vārdi man ir pazīstami. Četri no šiem pieciem kara laikā bija pret sabiedrotajiem, bet divus mēs ilgu laiku novērojām.

— Kuri bija tie divi?

— Agā Tabrizi un Džaafars-I-Sadiks.

— Ak jā, — teica Esekss. — Es atceros šos vārdus.

— Tieši šos divus cilvēkus Indijas lietu pārvalde sevišķi gribētu redzēt Azerbaidžānas valdībā, jo viņi ir fanātiski musulmaņi. No viņu viedokļa azerbaidžāņu demokrāti ir ateisti un neticīgie un tos vajadzētu pakārt. Viņi pieprasa sākt Azerbaidžānā svēto karu pret kurdiem un armēņiem un atjaunot garīdzniecības varu.

— Reliģiskais fanātisms Vidējo Austrumu valstīs nozīmē tikai saprātīgu politiku, — piezīmēja Esekss. — Šie cilvēki nav nemaz tik ļauni, kā izskatās.

— Ir vēl sliktāki, — piebilda Makgregors. — Patiešām nelāgs subjekts ir Kāzims, kas kādreiz bijis Azerbaidžānas gubernators. Viņš apspiedis tur vairākas sacelšanās, galvenokārt piemērojot masveida nāvessodus.

Pēdējo reizi nošauti trīs tūkstoši cilvēku, turklāt viņam ir tāds jauks paradums sodīt savus upurus tieši viņu pašu mājās,

— Tādā gadījumā izsvītrojiet viņu, — teica Esekss. — Vai citi ir tikpat slikti?

— Jā, bet ne tik uzkrītoši.

— Vai jūs varat ieteikt kādu vietā?

— Nē, man nav bijis laika ar to nodarboties,

Esekss nolika iapas sāņus.

— Sameklējiet man sešus labākus kandidātus, tas būs ko vērts, — viņš teica. — Mēs nebūt neatbalstām šos apšaubāmos tipus, Makgreģor. Tie ir tikai labākie no sliktajiem, turklāt cilvēci, kuri atzīst centrālās valdības varu. Un galu galā mēs joprojām atrodamies te tālab, lai atjaunotu Irānas valdīpas varu Azerbaidžāņa,

— Ar tādu cilvēku palīdzību?

— Viņi nav sliktāki par citiem, — attrauca Esekss.

Makgregors sniedzās pēc saviem papīriem, bet Esekss

viņu atturēja.

— Makgregor, — viņš teica un apsēdās ērtāk. Brīdi abi klusēja. — Es gribētu, lai jūs izlasāt vienu grāmatu. Jūs atradīsit to bibliotēkā mazajā plauktiņā pie durvīm. Tās nosaukums ir Miera sūtnis».

Makgregors atnesa grāmatu, un Esekss sāka to šķirstīt.

Te ir rindkopa, kas pilnīgi piemērojama mūsu misijai, un man šķiet, ka tā jums izskaidros mūsu darba vēsturisko nepieciešamību. So grāmatu uzrakstījis lords d’Abernons. Viņš bija Anglijas vēstnieks Berlīnē līdz Pirmajam pasaules karam, bet šajā darbā viņš aizstāv 1925. gada Lokāmo vienošanās. Man agrāk nav iznācis izlasīt šo grāmatu, jo es nepiekritu Edgara d’Abernona uzskatiem, bet kādu dienu es atšķīru to un konstatēju, ka grāmata jr loti piemērota pašreizējai situācijai. Lokāmo, jāsaka, bija pirmais mēģinājums radīt kaut ko līdzīgu Rieturfiu blokam, lai apturētu krievus. Jā, te ir tā vieta. Vai jūs klausāties?

Makgregors ķlausījās.

Esekss lasījaf

— Pretspars komunistiskajai propagandai, miera uzturēšana Eiropa, jauna liela karā novēršana, attiecīgu robežu drošības garantēšana un pastāvošās sabiedriskās iekārtas saglabāšana bija angļu politikas galvenās līnijas (Lokarno). Bet tas vēl nebija viss. Anglijas svarīgajām

vitālajām interesēm Āzijā draudēja daudz lielākas briesmas nekā vecā — imperiālistiskā — režīma pastāvēšanas laikā Krievijā. Naidīgums pret Angliju vai neapmierinātība ar britu civilizācijas iespiešanos Āzijā nebija nekas jauns. Anglijas un Krievijas sāncensība bija galvenais faktors deviņpadsmitā gadsimta pēdējo septiņdesmit gadu vēsturē. Bet boļševiku rīcībā bija divi ieroči, kuru nebija Krievijas impērijai, — sociālās revolūcijas propaganda, kas domāta visas pasaules proletariātam, un Ļeņina gandrīz reliģiskais fanātisms, kas iedvesa tādu enerģiju un aizrautību, kādu nepazina cara ierēdņi un emisāri...»

— Vai jūs zināt kaut ko ' par Lokāmo? — jautāja Esekss.

Makgregors atbildēja, ka zinot ļoti maz.

— Es tikai atceros kaut kur lasījis, — viņš teica, — ka tieši mūsu politika Lokarno un tur noslēgtās vienošanās padarījušas iespējamu Hitlera nākšanu pie varas.

— Lokarno vienošanās vienmēr ir daudz kritizētas, — piekrita Esek§s, — taču ir vērts no jauna ielūkoties sēžu protokolos, lai saprastu mūsu politikas iemeslu un jēgu. Palasiet d’Abernonu — un jūs sapratīsit, ka mūsu politika toreiz nemaz nav bijusi tik kļūdaina, tāpat kā tā nav kļūdaina arī pašreiz. Ja esat gatavs, — Esekss piecēlās, — mums ir jāiet.

Višinskis sagaidīja viņus ar savu parasto smaidu plānajās lūpās un kļuva vēl možāks, labsirdīgi sasveicinādamies ar viņiem krieviski. Kādu laiku Esekss juta, ka Višinskis tiešām ir draudzīgi noskaņots. Arī Makgregors jautri runāja ar Višinski krieviski. Kaut arī Esekss nesaprata ne vārda, viņš pēc Višinska asi zibsnošajām acīm noprata, ka tas dzēligi joko ar Makgregoru. Esekss nosprieda, ka Višinskim ir kaut kas padomā.

— Makgregor, — teica Esekss, — pasakiet misteram Višinskim, ka esmu pārsteigts par to, ka viņš ir te, nevis Rumānijā. Es domāju, ka viņš ir tur un nodarbojas ar valdības paplašināšanu. Piemetiniet vēl, ka mēs ļoti priecājamies, redzot viņu. — Tas skanēja mazliet ironiski.

Višinskis piedāvāja viņiem papirosus.

— Mēs priecājamies, ka jūs vēl esat te, — viņš bez vilcināšanās atbildēja. — Mēs nodomājām, ka ar notas iesniegšanu jūsu misija ir noslēgusies. — Viņš nenolaida acu no Eseksa.

— Ar to mūsu misija tikai sākas, — Esekss labsirdīgi sacīja un nolēma būt mazliet piesardzīgāks. Višinskis tik

uzmanīgi sekoja katram viņa vārdam, ka likās esam spē jīgs atklāt katru visniecīgāko mājienu Eseksa pieklājīga jās ang|u frāzēs. Eseksu atkal pārņēma tāda sajūta, it kā viņš atrastos veikla advokāta kabinetā, nevis oficiālā pieņemšanā pie ārlietu ministra vietnieka. Līdzko viņi bija apsēdušies, ienāca Sučkovs un Troika.

— Sveicināti! — angliski teica Sučkovs. Viņa platā, stūrainā seja izplūda smaidā, kad viņš stingri paspieda Eseksam roku. Viņi atkal apsēdās, un Esekss klusēdams gaidīja.

Višinskis pameta ar sirmo galvu uz Sučkova pusi.

— Kamēr vēl esmu Maskavā, — viņš teica Eseksam, un Troika tūlīt pārtulkoja viņa vārdus, — es gribētu iepazīstināt jūs ar biedru Sučkovu.

— Mēs jau esam tikušies, — atteica Esekss.

— Misters Sučkovs pats ir azerbaidžānis, — skaidroja Višinskis, — no Padomju Azerbaidžānas. Mēs domājām, ja tik ļoti gribat parunāt par Azerbaidžāņu, tikpat labi jūs varat parunāt ar cilvēku, kas pārzina šo jautājumu.

— Tieši tāpēc es atvedu sev līdzi misteru Makgre-goru, — piezīmēja Esekss.

if'

— Tad šie jaunie cilvēki, bez šaubām, pratīs novērtēt viens otru, — teica Višinskis. — Bet, iekams sāk sarunu, ir skaidri jānosaka, ka par Azerbaidžāņu nevar runāt kā par bandinieku spēlē. Mums jāņem vērā tikai pašas Azerbaidžānas intereses. Neviena valdība nedrīkst jaukties tās lietās vai arī traucēt vēstures noteikto notikumu gaitu šajā zemē.

— Mums tas ir vismazāk prātā, — ātri iebilda Esekss. — Mums ir kopīgas saistības attiecībā uz Irānu, mister Višinski. Tas ir pamats, uz kura jānotiek sarunām.

— Mums nav iebildumu, ka angļu pārstāvis runā par māsu kopīgajām saistībām, — nepiekāpīgi atbildēja Višinskis. — Ja lords Esekss var ierosināt uzlabojumus, kas atliecas uz mūsu kopīgo lomu, tad mēs esam gatavi uzklausīt viņu, kā vienmēr esam uzklausījuši Lielbritānijas pārstāvjus. Taču mēs nevedīsim sarunas par Azerbaidžāņu kā par līdzsvara faktoru padomju un angļu attiecībās. Tā kā mūs vienmēr ir rūpējušas attiecības ar Lielbritāniju, mēs neizlemsim šo jautājumu uz Irānas rēķina. Šo apsvērumu dēļ mēs arī noraidām angļu notu, jo tā ir nepārdomāta, nepauž Lielbritānijas valdības pa_ tiesu ieinteresētību uzturēt labas attiecības ar Padomju Savienību.

— Es protestēju! — iesaucās Esekss, no visas sirds sašutis par negaidīto paņēmienu, ko Višinskis izvēlējies, lai noraidītu notu. — Nota pauž Lielbritānijas valdības un tās pārstāvētās angļu tautas gribu. Tā pauž mūsu

\ dziļo satraukumu par notikumiem Irānā. Tajā ir mēģināts atrisināt šo problēmu draudzīgā garā.

Tagad bija Višinska kārta sašust.

— Nav cita ceļa, ķā atrisināt šo problēmu, kā tikai draudzīgā garā, — viņš teica, — taču maskēti draudi neliecina par draudzīgām domām. Angļu nota nav vienas

, draudzīgas lielvalsts vēršanās pie otras. Tā liecina par acīm redzamu naidīgumu, tajā ir saskatāmas aizdomas un draudi. Lūk, kāpēc mēs noraidām šo notu, kas nepauž Lielbritānijas īsto politiku. Mēs gribam izkliedēt jūsu aizdomas. Tieši tāpēc mēs dodam jums iespēju izklāstīt savu viedokli un sniegt informāciju biedram Sučkovam. Mēs priecājamies par šo iespēju uzklausīt British point of view'. — Pēdējos vārdus viņš pateica angliski.

— Vai misteram Sučkovam ir nepieciešamās Padomju valdības pilnvaras vest šīs sarunas? — Esekss atcerējās iepriekšējās vilcināšanās. Kolēģi bija teikuši viņam, ka padomju pārstāvjiem neesot lēmējtiesību. Un viņš nespēja iedomāties, ka šim jaunajam cilvēkam, zemniekam, varētu būt visas pilnvaras.

Višinskis izlikās pārsteigts un pasmaidīja, v — Vai lordam Eseksam ir viņa valdības pilnvaras? — viņš jautāja.

— Pats par sevi saprotams! — teica Esekss.

— Tādā gadījumā man jāatbild ar tiem pašiem vārdiem. Pats par sevi saprotams, ka misteram Sučkovam ir viņa valdības pilnvaras. Bet vienā ziņā man ir jūs jāpalabo. Jūs runājat par sarunām. Mēs nevedam nekādas sarunas. Misters Sučkovs apmainīsies ar informāciju un apspriedis jautājumu par mūsu kopīgajiem uzdevumiem Irānā. Te tiešām nav par ko vest sarunas.

— Mēs augstu vērtējam šos izjustos Padomju valdī

bas uzmanības pierādījumus, — nomāktā balsī teica Esekss. <

Višinskis un Sučkovs pārmija dažus vārdus.

— Vai jums būs ērti tikties Četros pēc pusdienas? — Sučkovs jautāja Eseksam.

— Protams. I<ur? [2]

Britu viedokli. (Angļu vai.)

— Tepat Ārlietu ministrijā, — atbildēja Sučkovs,. — Istabu jums parādīs.

— Norunāts? — jautāja Višinskis.

— Jā.

Pirms aiziešanas Višinskis mainīja toni. Viņš mudināja vienā mudināšanā Eseksu iepazīties ar Maskavas teātriem, baletu un mūziku. Drīz notikšot padomju vēlēšanas, un varbūt lordam Eseksam būšot interesanti paskatīties, kā cilvēki Krievijā dodas pie vēlēšanu urnām. Ierosinājums sekoja ierosinājumam, un Esekss pieklājīgi klausījās, nezaudēdams savu angļu savaldību.

Tajā pašā laikā Makgregors un Sučkovs sarunājās tā, it kā ar viņu privātajai sarunai atlikušajām dažām minūtēm būtu par maz, lai pateiktu visu, kas sakāms. Esekss lāgu lāgiem dzirdēja viņus runājam par Irānu un visbeidzot par krievu petrogrāfu profesoru Oņeginu.

— Viņš rosīgi strādā tik daudzām mūsu ģeoloģiskajām organizācijām, — sacīja Sučkovs, — ka grūti pateikt, kur viņš ir patlaban. Maskavā viņa nav, es domāju, ka viņš ir Urālos. Bet, ja viņš atgriezīsies Maskavā, es to darīšu jums zināmu. Ja gribat uzrakstīt viņam, varu palīdzēt jums nosūtīt vēstuli.

— Nebažījieties, — teica Makgregors, — es gribēju viņu satikt personiski.

— Mēģināšu to nokārtot, — apsolīja Sučkovs, izrādīdams patiesu gatavību palīdzēt Makgregoram.

Brīdi viņi vēl parunāja krieviski, bet, par ko, tas palika starp viņiem. E.seķ?am bija tāds iespaids, ka viņi abi ir piemirsuši savas lomas diplomātiskajā strīdā par Irānu. Tas viņam nepatika, un viņš darīja galu sarunai, atsveicinādamies no Višinska. Spiezdami viens otram roku, Esekss un Višinskis apmainījās ar izsmalcinātiem Smaidiem, kas bija rūpīgi notēmēti un sadūrās kā asas flore-tes ar noņemtiem uzgaļiem.

13. nodaļa

zemā diplomātiskā līmenī. Viņš gandrīz vai gribēja atteikties no savas misijas un braukt atpakaļ uz Londonu.

Saruna ar Džonu Eskvitu viņa noskaņojumu neuzla-, boja.

— Varat uzskatīt, ka jūsu nota ir sasniegusi mērķi un piespiedusi viņus rīkoties, — jautri teica Džons, — taču krieviem notas bijušas nebijušas. Mēs pārāk bieži esam likuši lietā šo metodi, tāpēc tā vairs neiedarbojas. Atceros, 1933. gadā amerikāņi iesniedza krieviem protesta notu sakarā ar to, ka krievi it kā radot draudus Ķīnas robežai. Atceros arī, kāda bija atbilde. Jenkijus pamatīgi izsmēja par to, ka viņiem pieticis pārdrošības iesniegt notu valdībai, kuru viņi nav pat atzinuši. Krievi ir tā pieraduši pie apvainojumiem un draudiem diplomātiskā formā, ka jūs esat rīkojušies pagalam muļķīgi, vispār iesniegdami viņiem notu. Jums nav izdevies viņus ietekmēt, Harold, un jūs esat vēl lielāki muļķi, ja domājat, ka esat viņus iebiedējuši. Ja arī viņi ir nolēmuši runāt ar jums, tad tikai pieklājības pēc. Tas neko nedos. Varat mierīgi atmest visam ar roku un braukt mājās.

Arī Dreiks nepateica neko mierinošu. Nododams šo lietu Sučkovam, apgalvoja Dreiks, Višinskis apzināti parādījis viņiem necieņu. Esekss iekaisis iebilda, ka viņš savu panāks, vienalga, vai tas ir Staļins vai Sučkovs. Galu galā viņš var sūtīt pie Sučkova Makgregoru. Par atbildi Dreiks sacīja, ka tā būtu kļūda, un zināšanai piemetināja, ka Makgregors kaitē misijas darbam, jo izrādās, ka viņš ir iemīlējies vēstniecības darbiniecē Ketrinā Klaivā. Esekss to pārvērta par joku, rimti atbildēdams:

— Mēs visi esam viņā iemīlējušies.

Tomēr Esekss pēkšņi juta, ka šī misija un viss, kas ar to saistīts, arī Makgregors, ir viņam līdz kaklam. Savu neveiksmi viņš neatzina. Kaut ko tādu viņš vispār nepieļāva. Viņš nosprieda, ka vienkārši ir zaudējis interesi. Maskavā viņu vairs nekas nesaistīja, varbūt vienīgi Ket-rina. Tagad viņš, gaidot Ketrinu, īsināja laiku, rakstīdams Ārlietu ministrijai vēstuli par to, ka savu turpmāko uzturēšanos Maskavā uzskata par veltu laika tērēšanu un ka ir nodomājis nākamās nedēļas sākumā atgriezties Londonā.

Atgriezties Londonā nākamās nedēļas sākumā tieši būtu izdevīgi — varētu ņemt līdzi Ketrinu Klaivu. Tagad Ketrina bija viņam nepieciešama. Viņš bija atraidījis daudzas sievietes, bet šī, pēc viņa vērtējuma, stāvēja

tik augstu pāri citām, ka viņš domās salīdzināja to ar savu māti un gaiņāja projām bailes, ka tikai bīstami nesakompromitē sevi. Kad Ketrina ieradās, tieksme pēc viņas kļuva vēl stiprāka. Viņas klātbūtne kļuva izaici- x noša.

Ketrina paskatījās uz zoss spalvu viņa rokā un vaicāja:

— Kāda velna pēc jūs lietojat to?

Esekss pavirpināja spalvu.

— Man tā patīk labāk nekā pildspalva. Tikai ar zoss spalvu raksta pa īstam, nevis skrāpē papīru.

— Vai tas nav tikai tāds aizbildinājums? — viņa jautāja.

— Var jau būt, — labsirdīgi piekrita Esekss. — Uz kurieni mēs ejam? — viņš jautāja, nodzēsdams gaismu un aizslēgdams kabineta durvis.

— Es vedīšu jūs uz kādu krievu māju, — teica Ketrina.

— Ak tā? — Esekss paņēma viņu zem rokas. — Esmu izsaucis mašīnu.

— Nekādu mašīnu! — iebilda Ketrina. — Varam aiziet tāpat.

Esekss necēla iebildumus, viņš pat bija apmierināts. Viņš gribēja parunāt ar Ketrinu. Gribēja pārbaudīt kaut ko pats sevī. Gribēja zināt, kādu vietu Ketrina Klaiva ieņems viņa dzīvē, ja viņi kopā atgriezīsies Londonā. Eseksam bija tāda sajūta, it kā tūlīt būtu jāizlemj, vai Ketrina varētu pilnīgi ienākt viņa dzīvē vai ne. Kopš māte bija mirusi, viņš vēl nekad tik nopietni nebija domājis ne par vienu sievieti; tas arī nebija nekāds brīnums, ja ņēma vērā, kādu iespaidu Ketrina bija atstājusi uz viņu jau no paša sākuma. Taču viņam bija jāpārvar vesela mūža aizspriedumi, un tas nebūt nebija tik viegli. Bija jārunā ar Ketrinu, lai pārliecinātos, ka viņš ir uz pareiza ceļa.

Lejā, velkot mugurā mēteli, Esekss ieraudzīja ārpusē stāvam Makgregoru.

— Vai Makgregors arī nāk? — viņš jautāja Ketrinai.

— Jā. Es nospriedu, ka ir īstā reize jums abiem mazlietiņ pamācīties.

Makgregoru acīmredzot tikpat nepatīkami pārsteidza Eseksa klātbūtne.

Ketrina bija pierunājusi Makgregoru nākt līdzi pie viņas paziņām. Makgregors bija nospriedis, ka tas ir pie-

klājīgi no viņas puses, un bija gatavs aizmirst gadījumu, kad Ketrina bija atkratījusies no viņa, lai pabrokastotu kopā ar Eseksu (aizvainojums mazliet gan vēl krimta). Taču, ieraudzījis Eseksu, viņš nomanīja, ka atkal ir apkrāpts. Viņa nebija pat ieminējusies, ka Esekss nāks v. līdzi, un Makgregors ne vien sadusmojās uz Ketrinu, bet arī jutās dziļi sarūgtināts. Tagad vairs nekas neiznāks no sarunas, kas bija sākusies pirms pusdienām, kad Ketrina bija uzaicinājusi viņu uz šo pastaigu. Domu apmaiņu bija ievadījuši viņas jautājumi par šodienas sarunu ar Višinski.

Viņa bija sēdējusi pie kamīna Makgregora istabā un izturējusies ļoti jauki, un Makgregors bija stāstījis viņai par to, ka misija beidzot ir spērusi pirmo reālo soli. Makgregors bija runājis atraisīti — kā vienmēr, kad Ketrina klausījās ieinteresēti.

— Ko jūs saucat par reālu soli? — viņa bija jautājusi bez izsmiekla.

— Sarunu ar Sučkovu, — viņš bija nešaubīgi atbildējis. — Ar viņu būs viegli runāt, jo viņš pazīst Irānu. Ja vien Esekss pratīs risināt Irānas problēmu patstāvīgi, nesaistot ar mūsu pašu lietām, viņam būs iespēja izšķirt strīdu.

Ketrina bija pavīpsnājusi, šoreiz mazliet izsmējīgi.

— Vai Esekss ir uz to spējīgs?

— Kāpēc ne? Eseksam var nepatikt krievi, taču viņš, bez šaubām, redz, ka mums vislabāk būtu piešķirt Irānai zināmu brīvību.

— Nu, bet kā krievi? Vai viņu pieeja būs tāda pati?

— Sučkovam būs. Viņš zina, ka ir jāļauj Irānai pašai risināt savas problēmas, nevis jāuzspiež tai lēmumi vai jāatdod šī valsts vecā, uzpērkamā ministru kabineta rokās. Tagad man kļūst žēl, ka es tik maz ko saprotu no diplomātijas. — Sī atzīšanās bija izklausījusies mazliet muļķīga, un, gribēdams paskaidrot savu domu, viņš bija sapinies vēl vairāk. — Agrāk es nespēju ne iedomāties, ka viens cilvēks var Jzdarīt tik daudz. Ja man būtu vairāk pieredzes un pilnvaras runāt ar Sučkovu, divatā mēs, manuprāt, atrastu pareizo izeju. Ja es labāk orientētos diplomātijā, varbūt kaut kas arī iznāktu, bet es varu tikai gausties, cik maz saprotu no šīm lietām un cik maz esmu interesējies par tām.

Tad saruna aprāvās, jo istabā ienāca Eskvita suns Vodka un sāka bēdīgi ošņāt Ketrinas kurpes. Suns bija

slapjš un notašķījies, un Ketrlna aizveda to uz mājām, atstādama Makģregoru neapmierinātu, ka nav izdevies izskaidroties līdz galam. Makgregors bija cerējis, ka vakara pastaigas laikā būs iespējams turpināt sarunu. Ket-rina bija radusi jautāt par visbūtiskāko un vissvarīgāko, un, atbildot uz viņas jautājumiem, Makgregors atbildēja pats sev un tika galā ar dažu labu neskaidrību, kas nelika mierā viņu pašu. Tagad cerības parunāt ar Ketrinu bija vējā. Kāpēc viņai ievajadzējies ņemt līdzi Eseksul

Vīrieši pieklājīgi sasveicinājās, un visi trīs klusēdami izgāja pa vēstniecības vārtiem. Ketrina gāja vidū, turēdama abus zem rokas.

— Nu, kas jums lēcies! — beidzot iesāka Ketrina, kad viņi diezgan ilgi bija gājuši klusēdami. — Runājiet tačul

— Mēs jau tāpat visu dienu runājam, — īdzīgi teica Esekss. — Cik tālu jāiet?

— Ne visai tālu, — viņa atbildēja, un trijotne klusēdama turpināja ce]u.

— Kā jūs iepazināties ar šo krievu ģimeni? — beidzot ievaicājās Esekss.

— Ar Džeka Tennera starpniecību, — Ketrina atbildēja.

— Tas ir tas komunists?

— Jā.

Maskava bija neparasti tumša, gaiss tīrs un dzidrs. Sī pilsēta nebija piedūmota, un Makgregors pirmo reizi gada laikā nemanīja uz rokām un jutīgās sejas kvēpus. Ketrina veda viņus cauri skvēram, garām kinoteātra neona izkārtnei, tad pa mazu šķērsieliņu un pa eju starp diviem neapgaismotiem namiem. Makgregors instinktīvi iegaumēja cc]u un prātoja, cik tālu viņi varētu būt no upes. Tumšajā, pieputinātajā pagalmā nebija pēc kā orientēties. Makgregors atradās vienā no tiem Maskavas namiem, kuri bieži bija modinājuši viņa ziņkāri, — vecā, bet labi saglabātā un tīrā četru vai piecu stāvu namā, ko apdzīvoja nepazīstami cilvēki.

— Vai kāds no šiem krieviem runā angliski? — Esekss jautāja Ketrinai.

— Karadoks runā nevainojami, viņa sieva — diezgan ciešami.

— Karadoks? — brīnījās Esekss. — Tas ir velsiešu uzvārds.

— Viņš ir velsietis. Es laikam nepateicu jums, ka viņš

г

ir Maskavas cirka klauns. Viņa sieva ir krieviete, akrobāte.

— Vai jūs iepazīstināt mūs ar nabadzīgajiem kvartāliem? — jautāja Esekss.

— Nerunājiet nu blēņas, — bez īgnuma atteica Netrina.

Vecais klauns dzīvoja neapgaismotā nama pašā augšā. Viņa vienīgā istaba bija tik maza, ka ar vatētu segu apklātā metāla gulta aizņēma to gandrīz visu, bet arī pats Karadoks un viņa sieva atbilda istabas izmēriem. Viņš bija maza auguma rudmatis, tik vecs, ka gadi viņam bija vienīgā pazīme, ar kuru cilvēki atšķiras cits no cita. Viņš izturējās vienādi gan pret Eseksu, gan pret Makgregoru kā pret diviem bezpersoniski jauniem cilvēkiem miljoniem citu jaunu cilvēku vidū. Karadoks acīmredzot ne brīdi nešaubījās, ka viņi ir atnākuši, lai uzklausītu visu, ko viņš teiks. Pret Netrinu viņš izturējās pavisam citādi. Sirmais, mazais velsietis neslēpa savas neviltotās simpātijas pret viņu, un tās bija noģiedamas žestā, ar kādu viņš atbalstījās uz Ketrinas pleca, sēzdamies pie petrolejas plītiņas piestumtajā astru šūpuļkrēslā. Labā kāja vecajam klaunam bija stīva, un, kad viņš apsēdies ar brīkšķi izstiepa to taisnu, viņa sieva, jauniņa krieviete, steigšus pabāza zem kājas ķeblīti. Viņš pieklājīgi pateicās, bet sieva par atbildi uzsmaidīja viņam kā cilvēkam, kuram veltījusi visu savu uzmanību, maigumu un dziļu cieņu.

Netrina nenovērsa skatienu no Eseksa un Makgregora, jo gribēja zināt, kā viņi izturēsies pret veco klaunu. Netrina instinktīvi saprata Karadoku un zināja, kas no viņa sagaidāms. Tā bija bijis vienmēr, kopš pašas pirmās reizes, kad viņa to bija ieraudzījusi Maskavas cirka arēnas centrā. Viņš nebija lēkājis pa arēnu skrandainās biksēs, klupdams un ākstīdamies kā parasts klauns. Viņš vienkārši bija parādījies viens uz paaugstinājuma prožektora gaismā. Tajā vakarā Karadoka uzstāšanās tēma bija bijusi Pjēra Lavāla netīrā sirdsapziņa. Ar sava spraigā, izteiksmīgā ķermeņa locīšanos, ar mazās galvas kustībām un sirmuma ieskautās sejas mīmiku, ar runas toni, bet visvairāk ar savu vārdu griezīgo satīru viņš bija radījis Lavāla morālā pagrimuma ainu. Viņš bija runājis krieviski, taču Netrina gandrīz visu saprata, pateicoties klauna runā saklausāmajam angļu akcentam un frāžu vienkāršībai; pārējo pārtulkoja Džebs Vilzs. Pēc Lavāla Kara-

doks bija izzobojis vācu, itāļu un rumāņu iebrucēju armiju ģenerāļus. Tad saudzīgākā toni bija vērsies pret vietējām amatpersonām, miličiem, tramvaju konduktorēm, metro pasažieriem, ārzemju tūristiem, dlkdienīgiem ielaspuikām (kuriem viņš acīmredzot simpatizēja visvairāk) un citiem Maskavas sadzīves personāžiem. Tam visam bija politiska nokrāsa, un klauns ne reizi nenokāpa no mazā paaugstinājuma, nedz arī pārģērbās, tikai raustīja un mētāja savas garās frakas stērbeles. Krievi salīdzināja viņu ar Caplinu, un, noskatījusies viņu, Ketrina bija piekritusi šīm domām. Viņa bija gribējusi pēc iespējas ātrāk iepazīties ar mazo velsieti, kuru ārpus Krievijas neviens nepazina. Pirmo reizi tiekoties, Karadoks nebija pievērsis viņai ne mazāko uzmanību. Neko citu viņa arī nebija gaidījusi. Taču, strīdā ar klaunu lietodama viņa paša dzēlīgos izteicienus, Ketrina bija piesaistījusi viņa uzmanību. Tagad Ketrina baudīja gan Karadoka, gan viņa jaunās sievas Marijas cieņu un simpātijas. Mariju Ketrina sākumā tikpat kā nebija ievērojusi, bet pamazām bija sapratusi, ka jaunajā akrobātē nav ne miņas no vulgaritātes un neīstuma; reizēm Ketrinai šķita, ka viņa nekad nav sastapusi sievieti ar tik lielu iedzimtu pašcieņu. Marija bija vienīgā cilvēciskā būtne, pret kuru Karadoks izturējās saudzīgi un maigi, it kā uzskatītu viņu par vispilnīgāko dabas veidojumu, kuru nedrīkst skart izsmiekls.

Ketrina bija atvedusi Eseksu un Makgregoru uz šejieni ne tikai viņu dēļ, bet arī lai pati kaut ko secinātu no viņu izturēšanās pret klaunu. Tas bija tāds kā eksāmens attieksmē pret cilvēkiem. Lai izturētu šo eksāmenu, viņiem bija jānovērtē Karadoks tāpat, kā bija novērtējusi Ketrina, jāpielāgojas viņam tāpat, kā bija pielāgojusies viņa, instinktīvi jāizjūt viņa personības spēks un, visbeidzot, jāsacenšas ar šo veco ķeceri, kura satīras bultas trāpīja ikvienā mērķī. Tāpēc viņa mazāk nekā parasti padevās paša Karadoka valdzinājumam, gatavodamās vērtēt katru no saviem ceļabiedriem. Viņa vēros, kurš no abiem būs klauna cienīgs pretinieks. Tas viņiem būs nopietns pārbaudījums.

Neparastās situācijas pārsteigti, Esekss un Makgregors sākumā klusēja un izturējās pastīvi. Abi neērtās pozās sēdēja uz maziem, cietiem krēsliņiem istabas siltajā stūri, un Karadoks māksloti laipni izvaicāja viņus, cik ilgi viņi domājot palikt Maskavā un kādēļ atbraukuši uz šejieni.

Makgregors noliecās, lai paglāstītu kaķi, un atstāja atbildi Eseksa ziņā. Esekss izlikās, ka nav dzirdējis jautājumu, un savukārt pavaicāja, kāpēc Karadoks atstājis dzimto Angliju un kļuvis par klaunu Krievijā. Karadoka laipnība izgaisa, un viņš paskaidroja, ka atstājis dzimto Velsu, lai kļūtu par klaunu svešā zemē, vispirms Anglijā, pēc tam apbraukājis visas Eiropas zemes, līdz beidzot ieradies vismazāk svešajā.— Krievijā.

Sācies bija labi, taču Karadoka atbilde bija iemidzinājusi Eseksa modrību. Viņš bija spiests mazliet atkāpties,^ un Ketrina paskaidroja saviem kolēģiem, kas ir Karadoks. īstenībā, viņa teica, Karadoks ir nevis klauns, bet gan satīriķis.

— Nekā tamlīdzīga, — viņu strupi pārtrauca Karadoks. — Es esmu klauns. Vienmēr esmu bijis un būšu klauns. Līdz sešdesmit gadiem es, tāpat kā visi, kūleņoju zāģu skaidās. Atmetu tam ar roku tikai tāpēc, ka biju kļuvis par vecu — jābaidās, ka krītot nesalaužu savus vārgos, trauslos locekļus. Biju spiests ierobežot kustības un kļūt par stāvošu klaunu. Nu jau piecpadsmit gadus es strādāju par klaunu, kuram vairs nav jāvārtās pa netīrumiem. Tas ir viss mans darbs. Es esmu klauns, kurš mierīgi stāv, — viņš dusmīgi nobeidza, sašūpoja šūpuļkrēslu, ar grūtībām pacēla otru kāju un arī izstiepa uz ķeblīša pie apaļās petrolejas krāsniņas. Abažūra neaizsegtajā dzeltenajā gaismā skaidrāk izdalījās grumbas viņa pelēcīgajā sejā, bet šķidrie, rudi sirmie mati kā nimbs ieskāva spīdīgo galvvirsu.

Ketrina tīšām neļāva šai sarunai apsīkt, zinādama, ka tā sagādā Karadokam prieku. Viņa pastāstīja, ka Karadoks salīdzināts ar Džordžu Bernardu Šovu un Cārliju Caplinu, ka viņš regulāri sarakstījies ar abiem un tie piederot pie nedaudzajiem ārzemniekiem, kuri pazīstot un protot novērtēt viņa mākslu.

— Jūs runājat gluži kā mūsu krievu kritiķi, — sūdzējās Karadoks. — Viņi ari noliedz, ka esmu klauns, gribēdami sagādāt man debesīs vietu uz viena krēsla ar Šovu. Nu, bet es neesmu nekas vairāk kā klauns un nevēlos neko dalīt ar Šovu.

— Bet Šovs taču arī ir klauns, — Esekss izteica kā labsirdīgu komplimentu. — Turklāt diezgan iespaidīgs klauns.

— Šovs ir pārāk dumjš, lai būtu klauns, — mierīgi noteica Karadoks. — Viņš neko nesaprot no cilvēkiem.1

Āksts viņš vēl varētu būt, bet klauns nekādā ziņā ne. Ar Caplinu ir citādi. Viņš prot ciest cilvēciski, bet Šovs ir par gudru, lai ciestu no kaut kā cita, izņemot vecuma kaišu pārpilnību. — To teikdams, Karadoks tā pārveidoja balsi un sejas izteiksmi, ka vienu bridi izskatījās pēc bēdīga Caplina, bet mazliet vēlāk — pēc vājulīga Šova.

Esekss negribot pasmaidīja; Makgregors, vēl aizvien klusēdams, sēdēja blakus Karadokam un kasīja kaķim pazodi. Karadoks joprojām uzbruka visiem gudriniekiem, un klauna gudro muļķu sarakstā bija tik daudz izcilu personību, ka galu galā viņš vienā paņēmienā izrēķinājās ar tiem visiem un ar šķebām teica, ka viņi dzīvē esot vajadzīgi tikai tāpēc, lai parastais cilvēks atšķirtos no viņiem. Bez tam šie gudrie cilvēki esot tik slikti, ka blakus viņiem parasts cilvēks varot atklāt ari kādu mazumiņu labu īpašību, nebaidoties tikt vajāts kā bīstams noziedznieks.

Esekss tam nepiekrita, jo ticēja dižiem cilvēkiem. Viņš jau bija sapratis, ka vienīgais paņēmiens, kā sarunāties ar Karadoku, ir izteikt visu, kas uz sirds. Citādi Karadoks drīz vien pieskaitīs viņu pie muļķiem, turklāt nevis pie netikumīgajiem, bet gan pie visparastākajiem muļķiem. Bet tas Eseksam nebija pa prātam.

Lai cik dīvaini, pieklājīgo Makgregoru Karadoks neaiztika, varbūt tāpēc, ka Makgregors sarunājās ar viņa sievu krieviski. Ketrina bija Eseksa pusē. Makgregors vienu mirkli likās viņai neizteiksmīgi bāls blakus šiem gados vecākajiem, bet sparīgajiem vīriem. Ketrina dusmojās uz viņu un uz Mariju, kas traucēja viņam vienam pašam stāties pretī Karadokam, kā to darīja Esekss.

Esekss un Karadoks jau bija tikuši līdz vēsturiskiem vispārinājumiem un bezmaz vai sākuši atklātu strīdu, turklāt Karadoks paziņoja Eseksam, ka viņš ir dumjš, ja uzskata karu par neizbēgamu.

— Kari būs vienmēr, — Esekss palika pie sava un piebilda, ka Anglija vienmēr uzvarēs tajos, tāpat kā galu galā ir uzvarējusi arī šajā karā.

— Jā gan, Anglija vienmēr uzvar, — teica Karadoks savā spalgajā velsiešu izrunā, — bet tā sāk zaudēt tajā karā, kas patlaban notiek starp diviem kariem. Starp citu, tagad, kad jūs esat uzvarējuši karā, — kas, pēc jūsu domām, pasaulei būtu jādara? Jāsāk jauns?

— Nē, jānorimstas un jādzīvo prātīgi.

— Bet kā? — Karadoka balss skanēja maldinoši svinīgi.

— Ja neviens netieksies pēc pārāk lielām pārmaiņām, tad neviens nejutīsies neapmierināts, iebiedēts vai dusmīgs — un mēs visu nokārtosim mierīgi.

— Bez revolūcijām? — jautāja Karadoks Eseksa balsī.

— Bez revolūcijām! — apstiprināja Esekss. — Kad cilvēki būs mazliet labāk paēduši, kad viņu mājokļi būs izremontēti un veikali pilni ar precēm, viņi vairs neizvirzīs tik radikālas prasības un atsāks normālu dzīvi. Radikālisms vienmēr ir stiprs, kamēr stipri ir postījumi. Tas pāriet, un Eiropā tas pāries ļoti ātri.

— Tātad radikālisms nemaz nav nopietni ņemams spēks? — To teica Karadoks, bet viņa balss un intonācija tik pilnīgi atbilda Eseksa balsij un intonācijai, ka šķita, it kā šo vientiesīgo jautājumu uzdotu pats Esekss.

Tomēr Esekss neuzķērās uz izsmiekla āķa. Viņš palika nopietns. Tas bija vienīgais pašaizsardzības paņēmiens.

— Ja gribat, lai pieļauju radikālisma nepieciešamību, tad es to nevaru. Ja es to izdarīšu, man būs jāpieļauj starptautiskā stāvokļa atkarība no iekšējiem apstākļiem, bet tas būtu smieklīgi. Tā būtu muļķība, ja es_ uztrauktos par visiem pretspēkiem, kuri cīnās visās tuvās un tālās pasaules valstīs, iekams pieņemtu lēmumu, kas, teiksim, attiektos uz krieviem un mums. Es nevaru uztraukties par to, kurš no sīkajiem, apslēptajiem politiskajiem strāvojumiem katrā valstī ir pareizs, kurš nepareizs. Mani interesē viens — mūsu loma un mūsu tiesības šajā pasaulē.

— Tādā gadījumā, — manierīgi sakniebis lūpas, teica Karadoks, — man ir jums viens jautājums.

— Kāds? — aizdomīgi jautāja Esekss.

— Es bieži esmu domājis, vai angļu diplomāts rīkojas, paša pārliecības vadīts, vai arī pilnīgi pakļaujas pastāvīgi mainīgo valdību norādījumiem. — Karadoks atdarināja diplomātiska formulējuma stilu.

— Gan vienādi, gan otrādi, — teica Esekss, nepavisam ne sadusmots, tikai pēkšņi pārsteigts, ka sēž šīs mazās, pieticīgās istabiņas tumšajā kaktā un sarunājas ar klaunu, vērīgi uzklausot katru viņa piezīmi. — īstenībā valdības mainās, bet politika paliek, — Esekss turpināja. — Sīs politikas ietvaros jūs rīkojaties saskaņā ar savu pārliecību, kamēr tā saskan ar attiecīgas valdības politisko kursu.

— Bet ja nesaskan?

. Esekss pasmaidīja.

— Tad jūs vai nu ielaižaties kompromisā, vai atkāpjaties no amata. л

— Tad sakiet man — kādi ir angļu diplomātijas uzdevumi, ko?

— Vispirms — sargāt Britu impērijas varenību, — Esekss labsirdīgi paskaidroja, aptverdams, ka ir vienīgais anglis, kurš, palikdams lords Esekss, varētu izskaidrot Maskavas cirka klaunam angļu diplomātijas uzdevumus. — Mēs slēdzam līgumus, paktus, vienošanās, blokus un alianses, kas garantē mūsu nacionālo dro-šibu. Mēs neļaujam izveidoties citām savienībām un blokiem, kas varētu apdraudēt mūsu drošību un mūsu vēsturiskās tiesības citās valstīs. Lai kas ari notiktu, mēs stāvam savu komunikāciju sardzē. Kopš tās aptver tik lielu zemeslodes daļu, mēs vienmēr asi izjūtam savu atbildību citās valstīs.

— Jūs, jādomā, sevišķi asi izjūtat savu atbildību Irānā, — teica Karadoks. Un atkal īsta diplomāta tonī.

— Protams, — Esekss piekrita. — Irāna mums ir vitāli svarīga.

Sī atbilde ieinteresēja Makgregoru. Tā bija tieša atbilde uz viņa jautājumu: vai Esekss spēj kaut uz mirkli aizmirst Anglijas ieinteresētību Irānā? Klausoties Eseksā, Makgregors atkal secināja, ka Esekss katru jautājumu vienmēr apsvērs tikai no Anglijas interešu viedokļa. Tas bija bezcerīgi, un Sučkovs te neko nelīdzēs. Esekss turpinās sarunas par siera gabalu vai naftas mucu, bet Irāna nekad nenokļūs viņa redzeslokā.

Esekss nebija valdāms. Uzskatīdams Karadoku par viltīgu un tomēr cieņas vērtu klausītāju, viņš turpināja pamatīgi skaidrot, ka angļu diplomātija ir elastīga, bet stabila. Angļu diplomāts gūst panākumus tur, kur panākumi liekas neiespējami. Tas prasa pacietību, plašu skatījumu un stingru apņēmību nekad neatzīt sevi par apvainotu vai aiziet ar tukšām rokām.

Esekss atkal juta pārliecību par savas misijas panākumiem. Paša vārdi bija viņu uzmundrinājuši. Viņa skep-tiskā attieksme pret Sučkovu gaisa, un pēkšņi viņam iegribējās pēc iespējas drīzāk sākt sarunu ar šo mazo, stūraino krieviņu. Sučkovs galu galā būtu tikai sākums. Pārliecība nostiprinājās, un Esekss pieklājīgi piecēlās, lai palīdzētu misis Karadokai izstumt istabas vidū nelielu galdiņu. Uz tā bija karafite ar degvīnu, rupjmaize, siers,

gaļas konservi, redīsi un četras sviestmaizes ar olu pulvera omleti.

Viņi iedzēra degvīnu, uzsaukdami tostus visiem klātesošajiem, angļiem, krieviem, velsiešiem un skotiem. Ket-rina visādi centās Izraisīt strīdu starp Karadoku un Mak-gregoru, bet Karadoks neielaidās sadursmē un Makgre-gors kā bija, tā palika , kluss un nomācoši miermīlīgs. Ketrina jutās pievilta. Būtu nu Karadoks paņēmis prielSā Makgregoru, tāpat kā ņēma kuru katru, arī pašu Ketrinul Varbūt viņš bija saskatījis Makgregorā dažas no tām īpašībām, kuras saskatīja savā sievā? Sākumā Ketrina negribēja pieļaut tādu domu, bet, vērodama šo skotu, saprata, ka par viņu rodas iespaids kā par cilvēku, kas ir brīvs no iepriekšējiem pieņēmumiem un grūti pārliecināms. Karadokam viņš droši vien ir iepaticies, kaut arī abi pārmijuši tikai nedaudzus vārdus. Varbūt sava nozīme bija tam, ka Marijai bija tik viegli saprasties ar viņu,

Lai būtu kā būdams, Ketrina jutās neapmierinātas viņai vairāk bija pa prātam, ka cilvēks bez lielas domāšanas iziet spēkoties ar pretinieku, kā to bija izdarījis Esekss. Eseksam šis apciemojums sagādāja prieku, Makgregors to uzņēma kā faktu, ne vairāk. Ketrina varēja izvēlēties vai nu Eseksa nepiespiesto izturēšanos sabiedrībā, vai Makgregora vienkāršību. Savā aizkaitinājumā pret Makgregoru viņa izvēlējās Eseksu un pievērsa visu uzmanību viņam. Taču Esekss bārstīja komplimentus misis Kara-dokai par viņas angļu valodas prasmi. Viņš bija tik apmierināts ar sarunu, ka uzskatīja vakaru par izdevušos. Bet tad Karadoks sāka dusmīgi krākt savā šūpuļkrēslā, laikus dodams zīmi, ka vizīte ir beigusies.

Viņi izgāja klusām, lai neuzmodinātu sirmgalvi. Misis Karadoka iededza sveci, pavadīja viesus lejā pa kāpnēm un atsveicinoties, rūpīgi izrunādama angļu vārdus, novēlēja katram labu nakti, bet Ketrinu noskūpstīja.

Iedams pa tumšajām ielām, Makgregors joprojām domāja par klaunu. Karadoks atgādināja viņam visvecāko un viscienījamāko Anglijas paleontologu profesoru Edvīnu Hilzu. Neapšaubāmi izcilākā angļu paleontologa reputācija un nodzīvotie astoņdesmit gadi deva profesoram Hilzam tiesības teikt visu, kas ienāca prātā, gan ar zinātni saistītos, gan citos jautājumos. Kad profesors Hilzs runāja, vajadzēja būt uzmanīgam un klusam, un Makgregors nekad nebija juties neērti, pakļaujoties šai prasībai. Ar Karadoku bija apmēram tāpat. Un, tāpat kā Hilzs allaž pateica kaut ko noderīgu, tā arī Karadoks bija atklājis Makgregoram (varbūt gluži nejauši), ka Esekss ir bezcerīgs. Makgregoram vairs nenāca ne prātā uzsākt sarunu ar Ketrinu par diplomātiskām, tēmām. Tagad viņš domāja par to, cik labi būtu atkal paklausīties veco profesoru. Pēc atgriešanās Londonā noteikti jāaiziet uz kādu viņa lekciju. Hilzs vēl aizvien lasīja trīs četras lekcijas gadā un lasīs tās tik ilgi, kamēr nokritīs beigts starp savām fosilijām.

Kamēr Makgregors ļāvās domām, Esekss bija možā noskaņojumā. Viņam prātā bija tikai viens — rīt jānotiek sarunai ar Sučkovu. Esekss izlēma, kāds būs vislabākais gājiens: viņš iesniegs Sučkovam rakstiski uzskaitītas prasības, kas vērstas uz stāvokļa noregulēšanu Irānā, bet pēc tam apstiprinās šīs prasības ar daudziem piemēriem, kuri liecina par krievu iejaukšanos. Makgregors savāks materiālus; pēc atgriešanās vēstniecībā būs jādod Makgregoram norādījumi, lai viņi būtu sagatavojušies rītdienas sarunai ar Sučkovu. Tas arī dos iespēju apmierināt Makgregora organizatoriskās tieksmes. Plāns bija labs, un Esekss nešaubījās par panākumiem. Kļuva redzama viņa atgūtā pašpaļāvība. Viņš gāja raitā solī, dziļi ieelpodams auksto gaisu. Ketrina nodomāja, ka Esekss uzvedas pārspīlēti, nosprieda, ka viņš bijis tik pārmērīgi gudrs, tik apburošs un tagad priecājas par to.

Daudz nedomādams, Esekss paņēma Ketrinu zem rokas.

— Jūs aizvedat mani pie velsieša, — viņš teica, — un sakāt, ka viņš ir krievs. Tādi savādnieki var rasties tikai mūsu valstī. Šovs ir īrs, Caplins — Vaitčepelas ebrejs, bet šis zellis — velsietis no Aberistvitas.

Ketrina klusēdama soļoja starp saviem ceļabiedriem un domāja, cik aprobežoti un patmīlīgi var būt šie cilvēki.

14. noda(a

Vēstniecības rolroiss viegli slīdēja pa apledojušajām Maskavas ielām, bet Esekss nervozēja un ar pūlēm apspieda vēlēšanos pateikt šoferim, lai brauc lēnāk. Viņš sēdēja, atlaidies pret atzveltni, bungoja ar pirkstiem pa aizsalušo rūti un sirdījās uz Makgregoru par viņa pacietīgo klusēšanu. Nulc notikusī saruna ar Sučkovu acīmredzot nebija atstājusi uz Makgregoru nekādu iespaidu,

toties Esekss vēl juta sasprindzinājumu, kas viņam bija vajadzīgs, lai nobeigtu šo sarunu pieklājīgā tonī. Kas attiecas uz Makgregoru: dažreiz ir derīgi, ka palīgs prot klusēt, bet ir arī tādi brīži, kad klusēšana nomāc. Kāda velna pēc viņš neizsaka nevienu piezīmi, nebilst ne vārda par šo neciešamo Sučkovu?

— Visa nelaime ir tā, ka mēs nerīkojāmies pietiekami apņēmīgi, — aizkaitināts sacīja Esekss. — Kā es jums

I . vakar teicu, mums bija izdevība satriekt Sučkovu, parādot viņam, cik daudz mēs zinām par Krievijas iejaukšanos Azerbaidžānas lietās. Šodien es cerēju, ka arī jūs bildīsit kaut ko un apstiprināsit manus vārdus vēl ar citiem faktiem, papildus tiem, kurus esat pierakstījis.

— Lūdzu, atvainojiet, — teica Makgregors. — Es nezināju.

— Tagad nav nozīmes atvainoties, bet zināt vajadzēja. Tam krievam patiesi ir ciets pauris. Mototovs, jādomā, ir izvēlējies visietiepīgāko no saviem jaudīm, lai tikai radītu man kavēkļus. Vēstniecībai būtu jāzina, kas ir Sučkovs. Viņi varēja brīdināt mani, ka tas ir nelabojams tiepša un ka runāt ar viņu nozīmē veltīgi tērēt laiku. Šķiet, es ilgāk vairs nevarēšu paciest šos despotiskos krievus. Nu- v dien nevarēšu.

Makgregors neklausījās sevišķi uzmanīgi, zinādams, ka pēc tādām neveiksmīgām sarunām Esekss vienmēr ir sliktā omā. Gan jau pāries.

Mašīna iebrauca vēstniecības pagalmā, un Makgregors noliecās pār Eseksu, lai atvērtu durtiņas.

— Atnesiet manu portfeli, — teica Esekss, — mēs tūlīt ķersimies pie darba.

— Portfelis ir pie jums, — atsaucās Makgregors, norādīdams uz to.

Esekss bija iespiedis portfeli padusē kā skrūvspīlēs.

— Tad ejami — viņš teica.

Kabinetā bija auksts, jo kamīns bija izdzisis. Makgregors tika aizsūtīts pēc kalpotāja. Tas atnāca, izgrāba pelnus un pielika ogles; tikmēr Esekss nepacietīgi staigāja pa istabu. Ieradās arī mis Viljamsa, un Esekss pieteica viņai būt tepat tuvumā. Eseksa nervozitāte bija pielipusi visiem, izņemot Makgregoru. Krāsns kūrējs, ejot ārā no istabas, nosvieda zemē mazo ogļu liekšķerīti — un Esekss salēcās. Atnāca Dreiks; likās, ka arī viņš nervozē. Makgregors mierīgi sēdēja un šķirstīja atpakaļ atvestos dokumentus. Viņš saprata, ka Esekss ir cietis

sakāvi, un uzskatīja, ka tā ir viņa paša vaina, Esekss bija gatavojies satriekt Sučkovu, taču pats bija saņēmis pretsparu. Sučkova atbilde bija sabojājusi Eseksam garastāvokli, bet Makgregoram tā bieži ienāks prātā, jo daudz kas tajā atbilda viņa jūtām un domām. Esekss bija dabūjis mācību, ko Makgregors bieži vien pats labprāt būtu gribējis viņam dot.

Man |oti negribētos pārcelt mūsu strīdu tajā izaicinošajā plāksnē, kurā jūs sākāt sarunu,» Sučkovs bija teicis Eseksam, taču nekas cits neatliek. Nelaime ir tā, ka jūs balstāties uz aplamu priekšnoteikumu. Jūs apgalvojat, ka Demokrātiskā partija Irānā ir radusies un pastāv, pateicoties padomju ietekmei. Tā ir jūsu pamattēze. Visvienkāršākais paņēmiens, kā atspēkot jūsu absurdo apgalvojumu, ir pastāstīt jums par Irānu, kuru jūs acīmredzot nepazīstat. Irāņu tauta ir apspiesta un nabadzīga, tā pastāvīgi cieš no bada un slimībām. Mirstības procents Irānā Ir viens no augstākajiem pasaulē, bet bērnu mir-stiba ir tāda, ka nācijai draud pilnīga iznīcība. Tautu vada feodālie zemes īpašnieki, cietsirdīgi hāni un patmīlīgi rūpnieki. Zemnieki dzīvo kā vergi, bet strādnieki par divpadsmit stundu darbadienu saņem pāris peniju, ar ko nepietiek, lai paēdinātu ģimeni. Par apstiprinājumu saviem vārdiem varu minēt, kādus skaitļus vien vēlaties, ja vajag, pat no angļu avotiem. Varu minēt jums arī citus skaitļus, kas rāda, kādu peļņu ik gadu iegūst angļu-irāņu naftas sabiedrība, kuras lielākais akcionārs ir Lielbritānijas valdība. Jūsu naftas sabiedrība ir izsūknējusi no Irānas divsimt četrdesmit miljonu sterliņu mārciņu; šī summa ir simt reižu lielāka par Irānas nacionālo ienākumu un desmittūkstoš reižu lielāka par visu Irānas strādnieku darba algu. Ar tādu dabas bagātību kā nafta Irāna ir viena no bagātākajām pasaules valstīm. So bagātību pievāc Anglija, turpretī Irāna grimst nabadzībā un tās ekonomika ir nestabila. Tur nav stingras algu politikas, nav īstu arodbiedrību, ir ļoti maz slimnīcu, nav elementāras sanitārijas un kanalizācijas, nav mākslīgās apūdeņošanas un normālu dzīves apstākļu, ceļi ir nolaisti. Tautai nav nekādu tiesību, tās vēlēšanu tiesības ir tukša skaņa, bet parlamentārās tiesības ir iznīcinājusi korupcija, kas valda vēlēšanās un politikā. Irāņi cieš no policijas terora, viņi ir pretīgo spekulantu un augļotāju laupījums. Nacionālajām mazākumtautībām ir jāpiedzīvo diskriminācija un neiecietība, bet reliģiskās minoritātes

tiek vajātas politisku apsvērumu dēļ. Kalnu novados zeļ bandītisms, un angļu ieroči ne vienu reizi vien ir izmantoti cilšu savstarpējā ienaida uzkurināšanai. Tā es varētu bez sava gala zīmēt jums posta, trūkuraa, apspiestības un terora ainas, par kurām jākaunas katrai cilvēciskai būtnei, kas to dzird. Bet jūs sakāt, ka Demokrātisko par'-tiju Irānā radījusi padomju vara. Jūs pārāk zemu novērtējat irāņu tautu, lord Eseks! Demokrātisko partiju šis posts ir radījis kā pretspēku korupcijai un apspiestībai. Līdz pat šim laikam irāņu tautai policijas terora un nāves draudu dēļ nebija iespējams radīt savu politisko partiju. Jebkuram mēģinājumam organizēt strādniekus un zemniekus nekavējoties tika darīts gals, sodot ar nāvi vadītājus un liekot cietumā viņu piekritējus. Un tomēr irāņu tautai ir gara cīņas un pretošanās kustības vēsture, un šai tautai nav vajadzības, lai Padomju Savienība skaidrotu, kas ir tās interesēs. Irāņi nav muļķi un nav gluži iznīcināti. Viņi vēl ir pilni vēlēšanās radīt demokrātisku partiju un nodot tai valsts vadības grožus. Vienīgais, ko izdarījusi_ Padomju Savienība, konkrēti Azerbaidžānā, — tā ir parūpējusies, lai policijas slepkavas nestrādātu savus asinsdarbus. Runāt par mūsu līdzdalību demokrātiskās kustības radīšanā» nozīmē apvainot irāņu tautu un tajā pašā laikā pierādīt savu nezināšanu. Mēs nevērtējam irāņu tautu tik zemu, un no mūsu viedokļa Azer-baidžānas Demokrātiskā partija ir tautas partija. Tauta to ir radījusi, un tautai tā pieder, un neapdomātās apsūdzības, it kā Padomju Savienība būtu piedalījusies šīs partijas radīšanā, nevar nomākt tās darbību. Mēs neesam radījuši Irānas Demokrātisko partiju un neesam jaukušies Irānas lietās. Turpretī Lielbritānijas valdiba nepārtraukti un ļaunprātīgi jaucas Irānas lietās.»

Eseksam bija sava versija par šo sarunu, un viņš to izklāstīja Dreikam.

— Sučkovs, — viņš stāstīja, — ilgi un gari runāja par Irānas smago stāvokli, bet pēc tam apsūdzēja mūs par iejaukšanos. Nelaime tā, ka viņš pat neprata to izdarīt, kā pienākas. Viņš ir tik neapķērīgs, ka spēja atkārtot tikai nodrāztos apvainojumus. Es viņa vietā būtu izvēlējies pārliecinošākus argumentus, bet ne jau par to ir runa. Viņš nudien iedomājās, ka ir sasitis mani lupatu lēveros.

— Un ar ko tad jūs beidzāt? — Dreiks sēdēja uz palodzes un gaidīja, kad Esekss beigs runāt un viņš varēs iet projām. Dreikam bija padomā vēl kas cits.

— Es gluži vienkārši noliku viņam priekšā uz galda 3 dokumentus, — teica Esekss. — Tur bija mūsu prasības

un mūsu fiksētie krievu iejaukšanās gadījumi. Es teicu ļ viņam: Labi. Jūs gribat faktus bez apvainojumiem? Te tie ir. Un te ir mūsu priekšlikumu būtība. Paplašiniet Azer-baidžānas valdības sastāvu ar citu partiju pārstāvjiem, dodiet azerbaidžāņu dumpiniekiem rīkojumu ielaist Azer-baidžānas teritorijā Irānas valdības karaspēku, atceliet visus šos jaunos ekonomiskos un politiskos pasākumus, no jauna garantējiet Irānai tiesības valdīt pār Azerbaidžāņu un ļaujiet Anglijas pārstāvjiem brīvi iekļūt visos Azerbaidžānas rajonos.»

— Šaubos, vai tas atstāja kādu iespaidu uz viņu, — nomurmināja Dreiks.

— Zināms iespaids bija. Es redzēju, kā nodreb viņa lielās zemnieka rokas, paņemot papīrus. Tad viņš paskatījās uz mani tā, it kā viņa priekšā būtu ķieģeļu siena, un diezgan muļķīgi teica, ka neesot pilnvarots runāt Azerbaidžānas valdības vārdā. Azerbaidžāņa esot autonoms apgabals Irānas sastāvā. Padomju Savienībai neesot tiesību nedz runāt tās vārdā, nedz jaukties tās lietās. Tā esot iekšējā lieta, viņš teica, un jautājums par Azerbaidžānas valdības sastāva paplašināšanu esot jāizvirza Azerbaidžānai, nevis krieviem. Padomju valdība labprāt nodošot mūsu priekšlikumus apsvēršanai Tebrīzā, bet, lai varētu turpināt sarunu, viņam esot pamatīgāk jāizstudē dokumenti. Tā tas bija. Sučkovs biļa gluži apjucis; kad pajautāju, vai viņš domā atsākt šī jautājuma apspriešanu, viņš sāka gvelzt parastās blēņas — mums darīšot zināmu. Es vairs velti nezaudēju laiku. Paspiedu viņa milzīgo ķepu un gāju projām.

Taču Eseksam nedeva mieru ne tikai pats strīds par Irānu. Viņam nebija skaidra krievu politiskā nostāja. Viņi lietoja politiskus terminus, kurus viņš nespēja saprast un — tas bija visļaunākais — nespēja paredzēt. Patlaban Eseksam vairāk nekā jebkad agrāk vissvarīgākais bija atrast cilvēku, kas varētu palīdzēt viņam atminēt krievu politiku. Vēstniecībā neviena tāda nebija — par to Esekss jau bija pārliecinājies. Patiesību sakot, tas bija Makgre-gora pienākums. Makgregoram jau sen vajadzēja izskaidrot viņam krievu politikas būtību.

Pēc Dreika aiziešanas Esekss piecēlās un paskatījās pa logu uz Kremli.

— Es bieži brīnos, Makgregor, kāpēc jūs man tik таг stāstāt par krieviem. Tas taču patiesībā ir jūsu pienākums, un, ja jūs būtu iemācījis man labāk izprast tādus cilvēkus kā Sučkovs, man būtu pagājusi secen šīsdienas muļķīgā saruna.

Makgregors apjauta, ka uz viņu grib novelt daļu vainas. Tas viņam nepatika, tomēr viņš saprātīgi klusēja, apzinādamies, ka jau tāpat pārāk bieži ielaižas strīdā ar Eseksu.

— Vai tiešām jūs šodien nevarējāt atbalstīt mani jū-tamāk? — nepagriezdamies jautāja Esekss.

— Es īsti nesaprotu, par kādu atbalstu jūs runājat,— atteica Makgregors.

— Man bija vajadzīgs neapgāžams materiāls pret Suč-kovu — ne tikai rakstiskā veidā, bet arī mutiski. Sučkova absurdajiem spriedelējumiem par Irānu jums vajadzēja likt pretī piemērus no paša pieredzes.

— Piemēri bija dokumentā, kuru jūs viņam iesniedzāt.

— Jums droši vien bija vēl vairāk.

— Daudz vairāk, bet tas neko nebūtu līdzējis.

— Kāpēc tā?

Makgregors vairs nespēja valdīties.

— Tāpat kā visa mūsu informācija par Irānu, šie piemēri ir nesolīdi un apšaubāmi. Jau kopš mūsu atbraukšanas uz šejieni esmu centies jūs par to pārliecināt. Mums ir daudz piemēru, kas liecina par krievu iejaukšanos, taču pārāk liela daļa šo faktu nāk no uztrauktiem paklāju tirgotājiem vai no sabaidītiem banku ierēdņiem, vai no žandarmērijas, kurai arī nevar ticēt. Pat visticamākais no tā, ko esmu fiksējis šajā dokumentā, nav ticams, kur nu vēl pārējais! Sājā faktu gūzmā ir maz tādu, kuri pelna nopietnu attieksmi no krievu puses. Mēs nezinām, kas īstenībā notiek Azerbaidžānā, un nav ko izlikties, ka zinām.

— Jūs esat pakļāvies krievu ietekmei, MakgregorI — apsūdzētāja tonī iesaucās Esekss.

Taču Makgregoram aizstāvoties bija ko atbildēt.

— Nē, scr, — viņš teica. — Tikai šajā mūsu strīdā ar krieviem es sāku saprast kaut ko tādu, ko līdz šim neesmu sapratis. Mēs strīdamies ar krieviem par Irānu, bet, tā kā esam slikti informēti, tad krievu pozīcijas ir stiprākas nekā mūsējās. Tas ir viss.

— Nē, tas nebūt nav viss, — atsaucās Esekss, kuru Makgregora dusmu uzplūds bija mazliet nomierinājis.

“ Runa nav par ziņu ticamību vien. Runa ir par to, ka krievi izveidojuši Azerbaidžāni marionešu valdību, bet tas ir daudz svarīgāk nekā mūsu informācijas nepilnības. Apsūdzot mums vajadzēja operēt ar visu atmaskojošo materiālu. Jums vajadzēja sagādāt šim nolūkam nepieciešamos faktus. Kāpēc jūs to neizdarījāt?

— Lai iegūtu tādu informāciju, pašiem ir jābrauc uz Azerbaidžāņu, — atbildēja Makgregors, — jo no ziņām, kuras piegādā Londona, nevar rast priekšstatu, kas tur notiek. Ja gribam apvainot krievus, ka viņi izveidojuši Azerbaidžāņa marionešu valdību, tad mums vispirms ir jātiek skaidrībā, kas tur īstenībā notiek. Pagaidām mēs to nezinām. Vienīgais ticamais krievu iejaukšanās gadījums, ko mēs zinām, ir notikums ar krievu, kurš nav ielaidis Tebrīzā irāņu virsniekus. Pārējās ziņas ir diezgan apšaubāmas. Varbūt tas arī nav tik svarīgi, jo strīds galvenokārt ir par azerbaidžāņu demokrātiem. Mēs viņus galīgi noraidām, kaut arī neko nezinām par viņiem. Mēs viņus vienkārši pasludinām par bīstamiem dumpiniekiem, un tas ir viss mūsu arguments. Esmu tikai lasījis viņu politiskos izteikumus, kurus es rezumēju un viendien noliku jums uz galda, taču nekā bīstama es tajos nesaskatu. Mēs paziņojam, ka viņi gatavojas konfiscēt un nacionalizēt jebkuru privātīpašumu un nostiprināt savu varu ar revolucionārām metodēm. Jā, viņiem patiešām ir padomā konfiscēt dažus no lielajiem zemes īpašumiem, lai izdalītu tos zemniekiem, bet viņu programmā nekas nav teikts par rūpniecības uzņēmumu nacionalizāciju vai banku sagrābšanu. Vispār viņu programmā ir ietverta zemes reforma, kas paredz daju zemes atdot zemniekiem, banku reforma, kas darīs galu naudas spekulācijām, un tirdzniecības reforma, kas liegs zemes īpašniekam iespēju pievākt iedzīvotājiem vajadzīgo labību, lai uzsistu cenu_. Ja mūs paliesi satrauc bīstamais stāvoklis Azerbaidžāņa un Irānā, ir tikai viena izeja — aizbraukt pašiem uz turieni un izdibināt, kas tur notiek. Lūk, tad mēs varēsim strīdēties ar krieviem.

— Visus šos brīnišķos priekšlikumus krievi nu gan spētu saprast, — teica Esekss. — Varbūt tieši jūs esat tas cilvēks, kuram vajadzētu pierunāt viņus aiziet no Azerbaidžānas.

Tas bija dzēlīgi teikts, bet Escksam tūlīt ienāca prātā, ka šajā izsmējīgajā piezīmē ir dzijāka jēga, nekā viņš bija gribējis ielikt. Ar Makgregora starpniecību tomēr varētu iedarboties uz krieviem. Tie viņu ciena, un Mak gregora īpatnējie uzskati, šķiet, krieviem patīk. Makgre-gors var kļūt par noderīgu sviru, ja vien viņu lieto ar pienācīgu prasmi. Par to ir jāpadomā.

15. nodaļa

Dreiks izlasīja no Londonas saņemto telegrammu, kurā Eseksam bija dots rīkojums pārtraukt sarunas, un domās jautāja sev, vai tas ir rezultāts, ko devusi viņa vēstule seram Bertramam Kukam. Vienalga, no kurienes arī būtu nākusi ierosme, Ārlietu ministrija, sūtot šo priekšrakstu, bija rīkojusies diezgan pavirši. Telegramma pat nebija īpaši adresēta lordam Eseksam. Tā bija ietverta vispārējā diplomātiskajā instrukcijā, ko vēstnieks katru dienu saņēma no Londonas. Šīsdienas instrukcijā bija īss norādījums Eseksam atgriezties Anglijā, Dreiks gribēja pats aizvest telegrammu Eseksam, lai redzētu, kādu iespaidu tā atstās, bet tad pārdomājis piezvanīja Ketrinai Klaivai un palūdza viņu ienākt.

— Kā mums ir ar pēdējo krievu memorandu? — viņš jautāja, nolēmis iesākt aplinkus.

— Jautājumā par reparācijām?

— Jā. Es nepaguvu to izlasīt. Ar ko viņi tagad ir neapmierināti? N '

— Viņi uzskaita fabrikas un rūpnīcas mūsu okupācijas zonā, kuras uzskata par demontējamām, — teica Ketrina.

— Bez tam viņi atkārto savas prasības attiecībā uz vienu no Krupa rūpnīcām Esenē, balsioties uz Potsdamas vienošanos. Memorandā ir arī Zukova paziņojums, ka mēs saglabājam neskartas lielas vācu karaspēka daļas un ka dažas no tām faktiski pat apbruņojam. Viņš norāda, ka Stokhauzenē esam koncentrējuši simttūkstoš vīru lielu ' vācu armiju, un atgādina, ka visas vācu vienības ir izformējamas. īstenībā tas ir Kontroles padomes pienākums.

Nezinu, kāpēc tas vispār nonācis pie mums.

— Londona to, bez šaubām, atsūtījusi, lai pamācītu mūs, — teica Dreiks.

— Vai mēs vēl būtu pamācāmi?

Dreiks nopūtās.

— Sājā valstī kāds vienmēr ir pamācāms.

Ketrina gaidīja, sapratusi, ka saruna vēl nav galā.

— Jā, un vēl kas. — Dreiks pārlaida roku pār saviem sirmajiem matiem. — Kurās dienās tagad krievu lidmašīnas lido uz Berlīni? Vai katru dienu?

— Nezinu. Domāju, ka trīsreiz nedēļā, bet galvot nevaru.

— Lūdzu, uzdodiet kādam noskaidrot. Lords Esekss un Makgregors rīt acīmredzot brauks projām. — Viņš cieši vēroja Ketrinu.

Viņa neizrādīja pārsteigumu.

— Tiešām? — viņa vienaldzīgi pavaicāja.

— Jā. Šīsdienas telegrammā ir norādījums. — Dreiks uzlika baltos pirkstus uz viņam priekšā guļošajām loksnēm, ar pūlēm slēpdams savu apmierinātību par veidu, kādā Londona atsauca Eseksu.

— Lai nu kā, bet Harolds, manuprāt, ir ticis galā ar krieviem, — teica Ketrina, kurai Dreika prieks sagādāja nepatiku.

— Drīzāk gan šķiet, ka krievi ir tikuši galā ar viņu,— smaidot atbildēja Dreiks. — Nabaga Heroldam sarunā ar Sučkovu vakar klājās slikti. Viņš priecāsies, ka tiek vaļā no krieviem. Viņi it kā tīšām cenšas nokaitināt un apvainot Haroldu.

— Es nešaubos, ka viņš pats prot sevi aizstāvēt, — piezīmēja Ketrina.

— Var jau būt. Bet ar krieviem tas nav tik viegli.— Dreiks iejutās Eseksa aizstāvja un līdzjutēja lomā. — Un te nu ir pēdējais piesitiens. — Dreiks pasniedza Ketrinai liela formāta baltu kartīti, uz kuras skaidrā kursīvā bija iespiests krievu teksts. Tas bija ielūgums uz pieņemšanu šovakar Padomju Savienības Ārlietu ministrijā. — Vai zināt, kam par godu tiek rīkota šī pieņemšana? — Dreiks jautāja.

Ketrina nolika Ielūgumu.

— Par godu dažiem azerbaidžāņu dumpiniekiem, kuri ieradušies te ar kaut kādu misiju, — paskaidroja Dreiks. — Tas ir viens no tiem pārdomātajiem apvainojumiem, kuri tēmēti tieši Eseksam. Lai apvainojums būtu vēl dziļāks, esam ielūgti ari mēs.

Ketrina iesmējās.

— Nu, viņi vismaz sagādā jums iespēju atspēlēties ar to pašu. Jums jābrauc turpu un jārāda, ka esat sajūsmināts.

Dreiks pat nepasmaidīja.

— Neviens vēstniecības darbinieks nebrauks uz tu-

rieni, — viņš teica. — Mūsu klātbūtne zināmā mērā nozīmētu šo azerbaidžāņu atzīšanu, bet mēs netaisāmies iekrist šajās lamatās. Tas ir viens no tiem gudri izdomātajiem publiskajiem apvainojumiem, kuri apgrūtina attiecības ar krieviem.

— Vai viņi nav pārāk aprobežoti, lai būtu tik gudri?

Dreiks uzlika brilles un diezgan kategoriski pateica,

ka krievi esot vienlaikus gan aprobežoti, gan gudri.

— Vai jūs nebūtu tik laipna un nenodotu telegrammu Haroldam? — Viņš gan bija nodomājis izdarīt to mazliet smalkāk, tā, lai dotu mājienu par Ketrinas personīgajām lietām šai ziņā, taču viņa pedantisms bija pārāk ātri guvis virsroku. — Viņš to vēl nav redzējis un tāpēc nezina, ka tiek atsaukts.

Ketrina paņēma papīrus un, neko neteikusi, izgāja.

Esekss bija pavadījis šo rītu pie krievu šampanieša pudeles. Kabinetā bija ienestas divas pudeles, un viņš bija apsēdies pie kamīna, lai tās tukšotu. Esekss bija uzstājis, lai Makgregors pievienojas viņam, un, kad ienāca Ketrina, abi sēdēja uz dīvāna, izstiepuši kājas, draudzīgi tērzēja un dzēra, aizmirsuši vakardienas strīdu. Esekss no paša rīta bija atteicies durt pirkstu klāt spalvai — jo mazāk rakstīs un atcerēsies Sučkovu, jo labāk.

— Šampanietis vienpadsmitos no rīta? — apsēzdamās jautāja Ketrina.

— Sameklējiet glāzi, Makgregor, — teica Esekss un pameta ar roku uz istabas pretējo stūri. — Paņemiet no mazā galdiņa ūdens glāzi. Vai jums nebūtu nekas pretī dzert no tējas glāzes, Ketij? Ja es būtu zinājis, ka nāksit ciemos, būtu licis atnest vēl vienu pudeli. Tūlīt pat aizsūtīšu mis Viljamsu, lai atnes.

— Man nav laika sēdēt un dzert ar jums šampanieti,— teica Ketrina, skatīdamās te uz Eseksu, te uz Makgre-goru. Viņi bija lieliskā noskaņojumā un priecājās par Ketrinas ierašanos, bet viņa jutās kā piektais ritenis. Esekss piestūma krēslu pie kamīna, bet Makgregors ielēja šampanieti glāzē — ārkārtīgi neparasta nodarbība viņam. Viņa prātīgā seja bija pietvīkusi vai nu no šampanieša, vai no uguns tuvuma, un viņš nezin kāpēc izskatījās neparasti jautrs. Eseksa labajā noskaņojumā bija kaut kas uzspēlēts un pārspīlēts, un viņš acīm redzami priecājās, ka Ketrina ar savu klātbūtni ir izjaukusi viņu sarunu. Esekss tinās ap viņu. Makgregors apsēdās un uzsmaidīja Ket-rinai, taču tā, it kā viņas vispār nebūtu istabā, bet viņam

būtu patīkami atcerēties. Tas bija tas pats atturīgais Makgregors, kuru viņa bija redzējusi pie Karadokiem. Tomēr Ketrina gribēja sabojāt Makgregoram garastāvokli un, ja būtu iespējams, pat apvainot viņu; vēlēšanās aizskart un sāpināt jauno cilvēku Eseksa klātbūtnē bija tik stipra, ka Ketrina pati brīnījās par savu degsmi un tāpēc steigšus to apspieda. Viņa izturējās Joti vēsi.

— Nekad neesmu redzējusi jūs tik atšķirtus no Maskavas īstenības, — viņa teica. — Ko tad jūs svinat?

— Te nekad nav ko svinēt, — atbildēja Esekss. — Vienkārši kliedējam garlaicību. Mums jāsagatavojas jaunam triecienam.

— Tas varbūt nebūs vajadzīgs, — Ketrina bilda un pasniedza Eseksam telegrammu.

Izlasījis to, Esekss noteica;

— Lai velns mani parauj!

Viņš vēl nebija sadusmots. Telegrammā teiktais likās neticams un smieklīgs, un Esekss izlasīja to vēlreiz.

— Paskatieties, Makgregor, — viņš sacīja. — Kāds āmurgalva Londonā mēģina tēlot gudro. No kurienes viņi rāvuši, ka es tagad braukšu projām? Cik ilgi mēs esam te?

— Desmit dienas. — Makgregors izlasīja telegrammu un arī saskaitās.

— Desmit dienas, bet viņiem jau vajadzīgs brīnums,— teica Esekss,

Neko vairāk viņš nevarēja pateikt, kaut ari labprāt būtu paskaidrojis, ko tas viss nozīmē. Ja Esekss būtu sīkāks gariņš, tāda telegramma būtu viņu aizvainojusi. Taču, būdams lords Esekss, viņš varēja pieņemt, ka tā ir kaut kāda Bertrama Kūka vai Alestera Katlera neatļautas iejaukšanās rezultāts. Viņi jau pašā sākumā bija iebilduši pret to, ka šo misiju uztic Eseksam, un, bez šaubām, darījuši visu iespējamo, lai to izjauktu. Viņš gribēja visu paskaidrot Ketrinai, bet viņa to laistu gar ausīm. Viens gan ir skaidrs,» viņš domāja, skatīdamies uz Ketrinu un aptverdams, cik viņa jauna un cik brīvi prot izturēties. Ja man būs jābrauc atpakaļ uz Londonu, Ketiju es noteikti ņemšu līdzi. Un, lai kāds arī būtu misijas iznākums, tas man būs pilnīgs gandarījums.»

— Interesanti būtu zināt, kāds nelabais ir ierosinājis pieņemt šādu lēmumu, — Esekss teica, un tas arī bija viss, ko viņš varēja atļauties.

— Ārlietu ministrijā droši vien nosprieduši, ka misija tik un tā lemta neveiksmei, — minēja Makgregors. Viņš gribēja nomierināt Eseksu, taču nevarēja atrast piemērotus vārdus.

— Nē, tā vis nebūs, — aizkaitināts iebilda Esekss.

— No kurienes viņi to būtu rāvuši? No maniem ziņojumiem jau nu ne. — Viņš tikai vienu reizi bija Izteicis savu neticību misijas panākumiem — vēstulē, kuru vakar bija uzrakstījis ministram, bet tūlīt pat arī saplēsis.

— Varbūt Londona ir uzzinājusi par azerbaidžāņu ierašanos Maskavā, — it kā garāmejot ieminējās Ketrina.

— Vai jums ir zināms par šīvakara ielūgumu?

— Man ir zināms, — saērcināts teica Esekss, — bet Londonai nav.

— Tādā gadījumā te ir kaut kāda intriga. — Ketrina piecēlās, neizdzērusi savu šampanieti. Viņi lūdza Ketrinu palikt, bet viņa aizbildinājās, ka esot vēl jāpastrādā. Kopš tā vakara pie Karadoka viņai bija radusies tāda kā atsvešinātība pret šiem cilvēkiem, un neviens nesaprata, kas tam par iemeslu.

— Varbūt viņai taisnība, — sacīja Esekss. — Kāds Ir iejaucies.

— Ārlietu ministrijā? — Makgregoram nepatika šāds pavērsiens.

— Dievs to zina,J<ur, — atbildēja Esekss. — Vējš varēja uzpūst no jebkuras puses. Ir pietiekami daudz cilvēku, kuri vispār ir pret šo misiju. Dažās oficiālās aprindās, Makgregor, mani uzskata par cilvēku, kas pārāk tiecas pēc sarunām ar krieviem. Lūk, kas nav labi mūsu Ārlietu ministrijā: visur iejaukts tik daudz cilvēku, ka nevar droši zināt, tieši kādi spēki darbojas pret tevi. Var, protams, gadīties, ka šie spēki iedarbojas no citurienes, ārpus Ārlietu ministrijas. Sitiet mani vai nost, bet es to nezinu. Taču es nekādā ziņā nedomāju upurēt sevi, vienalga, uz kāda politiskā altāra. Es negribu, ka mani piemeklē tāds liktenis kā Harlūmā pamesto Gordonu.

Makgregors sajuta tādu kā satraucošu vainas apziņu. Pēdējā ziņojumā seram Roulendam Smitain, savam priekšniekam Indijas lietu ministrijā, viņš bija ieminējies, ka sarunas Maskavā ir veltīgas un ka Irānas lietas vislabāk apspriest Irānā. Makgregors bija pamatīgi izklāstījis savu viedokli, norādīdams, ka patiesais stāvoklis Irānā stipri atšķiras no tā, ko pašreiz apspriež Maskavā. Tas tika uzrakstīts vienā no tām reizēm, kad viņu māca

neuzticība un neiecietība pret Eseksu. Vēl vairāk — visi pārējie ziņojumi Indijas lietu ministrijai pauda to pašu neticību, kaut ari atturīgāk. Un tomēr viņš nedomāja, ka šie ziņojumi būtu vainojami Eseksa atsaukšanā. Viņš negribēja tā domāt, taču šī bīstamā doma neatkāpās. Mak-gregors loloja cerību, ka Esekss nekad nedabūs redzēt viņa ziņojumus, un paļāja sevi par muļķību. Kā viņš agrāk nebija sapratis to, kas tagad bija pilnīgi skaidrs,— ka Eseksa misijai būs panākumi! Protams, no Eseksa nav ko gaidīt Irānas interešu izpratni, un tomēr labāk ir sarunas Maskavā nekā pilnīga kontaktu pārtraukšana ar krieviem. Tas varēja draudēt ar nopietnākiem starptautiskiem sarežģījumiem.

— Makgregor, — domīgi teica Esekss, — man jātiekas ar Molotovu.

— Varbūt piezvanīt viņam? — Makgregors ierosināja.

— Nekas neiznāks.

— Bet ja nu es pamēģinātu?

— Nē. Netērējiet velti laiku, bez tam telefona sarunā ir viegli izvairīties no atbildes. Man jātiekas ar viņu personīgi, un ir tikai viena iespēja, kā tas izdarāms. Brauksim šovakar uz pieņemšanu. — Esekss pašūpojās uz papēžiem, un šī doma pēkšņi iepriecināja un pat aizrāva viņu. — Jā, — viņš jūsmīgi teica. — Manuprāt, tas viņiem būs pārsteigums. Viņi mani negaida — tas ir skaidrs. Bet mēs ar plašu žestu ieradīsimies. Tādējādi būs parādīta labā griba sadarboties, pēc kā krievi vienmēr tiecas. Bez tam, ja jau pieņemšanā piedalīsies Anglijas vēstniecība, tad tur būs arī visas pārējās vēstniecības; par to es parūpēšos. Molotovs to ņems vērā un pēc tāda draudzības akta neuzdrošināsies būt nelaipns. Es iešu parunāt ar Frānsisu.

Makgregoram kā akmens novēlās no sirds, un viņš ļoti gribēja palīdzēt.

— Bet jūs paaiciniet atpakaļ Ketrinu! — jau atrazdamies pie durvīm, deva rīkojumu Esekss. — Palūdziet, lai viņa dara zināmu visām vēstniecībām Maskavā — pirmām kārtām amerikāņiem, tam Salado un arī korespondentiem —t ka mēs būsim šajā pieņemšanā. Taču tas jādara taktiski un bez steigas; patiesībā Ketrina varētu izkārtot tā, ka viņi uzzina paši. Bet jūs pa to laiku sagatavojiet Londonai telegrammu, ka mēs nebrauksim atpakaļ, pats parakstiet un nosūtiet. — Tā bija atmaksa par necieņu, ko viņam bija izrādījusi Londona.

Dreiks noklausījās Eseksa plānu un, lai Izskatītos iespaidīgāk, piecēlās kājās.

— Tas ir kaut kas nedzirdēts, Harold, — viņš neticīgi teica. — Ja jūs pieņemat ielūgumu, to Izskaidros kā šo dumpinieku atzīšanu de facto.

— Blēņas, — atteica Esekss.

— Nav vis blēņas. Krievi uzskatīs, ka tas ir pats par sevi saprotams.

— Lai uzskatal — nepiekāpās Esekss. — Viņi pārliecināsies, ka ir maldījušies, kad mēs atsāksim sarunas. Bet man ir nepieciešams pēc iespējas ātrāk tikties ar Mo-lotovu.

— Es teikšu, ka jūs radāt bīstamu precedentu, — neatlaidās Dreiks.

— Kas nu par bīstamul Mēs taču rakstiski neko nefiksējam. Ko krieviem atliek darīt? Paziņot, ka esam oficiāli atzinuši šos dumpiniekus, uz tā pamata, ka esam piedalījušies viņiem par godu sarīkotajā pieņemšanā? Tik dumji viņi nav. Mēs vienkārši parādīsimies tur, un krievi nespēs atgūties no pārsteiguma^ Tas viņiem būs jauks kniebieniņš. Vai jums tas neliekas uzjautrinoši?

— Es nebraukšu, Harold. — Dreiks ar oficiālu izskatu apsēdās. — Tas ir neprātīgs pasākums, un es tajā nepiedalīšos. Un neviens no vēstniecības darbiniekiem neies. Es neatļaušu. Mana atbildība sniedzas tālāk par jūsējo, un es apzinos, cik bīstama ir jūsu rīcība. Jūs pieļaujat lielu kļūdu.

Tas, ka Esekss vienlaikus jutās gan sašutis, gan uzjautrināts, daļēji bija izskaidrojams ar izdzertā šampanieša iedarbību. Par nelaimi, viņam bija grūti nošķilt šīs emocijas vienu no otras.

— Jums trūkst iztēles spējas, Frānsis, — viņš mierīgi teica. — Jums tās nekad nav bijis un nebūs. Lai turētu rokās krievus, nav vajadzīgs nekas vairāk kā drosme un pēkšņums. Es nedomāju laist garām tādu izdevību jūsu ierēdniecisko bažu dēļ. Neesiet muļķis, FrānsisI

Dreiks nobālēja.

— Vēstniecībā noteicējs esmu es, Harold, un neviens cilvēks no šejienes neies uz pieņemšanu. Jūsu pašu interesēs iesaku arī jums neiet.

Esekss nopūtās.

— Es noteikti iešu.

— Tādā gadījumā es darīšu zināmu Londonai, ka biju pret to.

— Dariet to zināmu, kam vien vēlaties, ieskaitot veco Bertramu Kuku. — Esekss pameta Dreiku un atgriezās savā kablrjetā, kur atrada Ketrinu sarunājamies ar Mak-gregoru.

— Nu, vai varēsit brīdināt vēstniecības? — Esekss jautāja Ketrinai.

-? Tas ir gaužām vienkārši: tikai jāpasaka vienam diviem cilvēkiem, — viņa atbildēja. Tas Ketrinai patika, un viņas lūpas nebija sakniebtas tik cieši kā parasti. — Pārējie to uzzinās viens divi. Un visi būs klāt. Kas jums ir padomā? Atkal kaut kāda viltība?

— Viss noris draudzīgā atmosfērā, — teica Esekss.

— Kā gan citādil

— Neesiet nu tik aizdomu pilna, Ketij. Man nupat pietika ar aizdomīgo Dreiku.

— Ko viņš teica?

— Viņš nejaušot nevienam vēstniecības darbiniekam iet uz pieņemšanu.

Ketrina paberzēja savu taisno'deguntiņu.

— Patiešām?

— Jā, Vai jūs nāksit? — Esekss viņai jautāja.

— Kā es varu iet, ja tas ir aizliegts? — viņa iesmiedamās atvaicāja.

— Nu, ja jūs sadomājat, tad pulksten septiņos тез gaidām jūs lejā, — teica Esekss.

— Ja es iešu, — apātiski teica Ketrina, — tad manai karjerai beigas.

— Tātad septiņosl — Esekss uzsauca viņai nopakaļ.

Ienāca mis Viljainsa, un Ketija garāmejot pasveicināja

viņu:

— Sveika, Ellai

Mis Viljamsai rokā bija Makgrcgora telegramma mašīnrakstā, un viņa nolika to uz Makgregora galda.

— Esiet tik laipna un nododiet telegrammu lordam Eseksam, — viņš teica.

— Vai tā ir jūsu atbilde Londonai? — jautāja Esekss.

— Jā.

— Tad es to nelasīšu. Varat sūtīt projām, mis Vil-jarnsa. — Tikai tagad Esekss sāka izjust īgnumu par šīrīta telegrammu no Londonas. Viņš cerēja, ka Makgregora atbilde būs pietiekami aizskaroša, un pasteidzās izmest to visu no prāta. — Parunāsim par tiem azerbaidžāņiem. Kas viņi tādi ir?

— Melbijs atsūtīja man sarakstu, bet es pazīstu tikai vienu no Viņiem.

—> Kurš tas ir?

— Viņu sauc Mirza Džehānsuzs,

— Komunists?

— Nē. — Makgregors nespēja novaldīt smaidu tin pārlaida mēli pār lūpām. — Faktiski — izglītots zemes īpašnieks. Mirza ir tituls. Azerbaidžānā viņš senāk ir bijis loti pazīstams cilvēks. Mēģinājis nodibināt tur skolas. Tagad viņam jābūt jau krietni vecam. Viņš bija viens no konstitucionālistiem.

— Es gribu zināt, kāpēc viņi atbraukuši uz Šejieni,— teica Esekss. — Jādomā, lai saņemtu instrukcijas no Krem|a vai karamateriālus. Pacentieties šajā pieņemšanā uzzināt par viņiem visu, ko vien ir iespējams, Makgre-gor.

— To es biju nodomājis darīt, — atsaucās Makgregors.

— Izdibiniet, kas viņiem te vajadzīgs un — galvenais — vai viņu vidū ir militārpersonas.

— Centīšos noskaidrot, kas viņi ir paf cilvēkiem, — apsolīja Makgregors. — Tas interesē ari mani pašu. Bet nekādus noslēpumus es necentīšos no viņiem izspiest. ,

— Uzziniet visu, ko varat. Tas ietilpst jūsu pienākumos.

Makgregors tik tikko neparaustīja plecus.

— Un, lūdzu, bez donkihotisma! — Esekss piekodināja un projām bija. Šoreiz viņš devās pie Džona Eskvita. Kadam no vēstniecības tomēr bija jāiet viņam līdzi.

Eskvits sēdēja krēslā, izstiepis garās kājas uz papīriem un grāmatām nokrautā galda. Viņš pār labo plecu pašķielēja uz ienākušo Eseksu, taču kājas no galda nenoņēma. Milzīgajā marmora kamīnā vārda tiešā nozīmē plosījās liesmas, mezdamas garus, zeltainus atspīdumus uz sarkanā sienu pārklājuma. Esekss nostājās ar muguru pret uguni un pārlaida skatienu noblāvējušajam istabas dižumam.

— Nu, Džon, — viņš piesardzīgi iesāka, — kā jūties?

— Slinkums, mācas virsū, — novilka Eskvits. — Mani jūsu plāni neaizrauj.

— Ko tu pašlaik dari?

— Kāpēc tev tas ir jāzina?

— Vēl aizvien malies pa Balkāniem?

— Pa Poliju, — Eskvits izlabpja. — Pūlos izjaukt krievu-poļu tirdzniecības līgumu, bet visi mani pūliņi ar lielu brīkšķi izgāžas.

Tev vajadzētu braukt uz Varšavu. — Esekss aizdedzināja pīpi.

— Nē, nē. Pie mums uzskata, ka galvenais ir noskaidrot krievu nodomus un tad izjaukt tos. Tā nu es skaidroju krievu nodomus. Bet krievi svešās lietās iekšā nejaucas un savas kārto veiksmīgi. Mums būtu jāmācās no viņiem. Mūsdienu Anglijas nelaime ir tā, ka uz Tauera iežogojuma mietiem rēgojas pārāk maz galvu. Lūk, par ko mums derētu padomāt, nevis nodarboties ar šīm aplamībām. — Eskvits paspēra ar kāju — un aktu vāki un papīri nolidoja no galda.

— Tagad tev tas būs jāsavāc, — tēvišķi aizrādīja Esekss.

— Atkal kļūdies. Mums vienmēr ir kāds, kam viss jāsavāc, ja mēs sataisām nekārtību. Mis Kērtisa! — viņš pasauca. — Mis Kērtisa! — Ienāca apaļīga, sparīga jauna sieviete, un Eskvits viņai teica: — Lūdzu, savāciet visu, ko esmu te Izsvaidījis, un iemetiet krāsnī.

Mis Kērtisa jau lasīja augšā papīrus.

— Tie taču ir Varšavas pārskatil — viņa pārmetoši teica.

— Lai ir! Sadedziniet tos.

Mis Kērtisa salika papīrus uz Eskvita galda kārtīgā kaudzītē.

— Sie pārskati man šorīt bija jāpārdrukā! — To noskaldījusi, viņa sašutusi izgāja no istabas, ar ilgu, pārmetošu skatienu nomērīdama Eskvita garās kājas.

Esekss iesmējās un piegāja pie galda.

— Kā tev vispār izdodas kaut ko paveikt?

— Visu padara šī iecirtīgā sieviete, — nevērīgi atteica Eskvits. — Ogļrača meita. Gudrāka par mani, bet tas arī ir viss. Ne kripatiņas veselā saprāta.

Esekss piespieda pie vaiga silto pīpes galviņu.

— Vai tu šovakar esi brīvs?

— Noprotu, kas būs tālāk, — teica Eskvits. — Es jau dzirdēju. Ko tu īsti gribi panākt? Iezāģēt Dreikam?

— Tu labi zini, ko es gribu panākt, — sacīja Esekss, dodams mājienu par viņu seno tuvību. — Man vēlreiz jāsatiek Molotovs. Vai esi dzirdējis par to sasodīto telegrammu?

— Un kas tad ir?

— Kāds mēģina man sariebt, — skarbi teica Esekss.

— Tad priecājies. Brauc uz mājām, bet ar tām blēņām lai noņemas citi mu]ķi!

— Kaut uz brīdi nāc pie prāta!

— To pašu es saku tev. Nāc pie prāta un brauc uz mājām.

— Vai nāksi šodien man līdzi? — nepacietīgi jautāja Esekss.

— Protams, nē. — Eskvits sabužināja savus garos matus un dusmīgi paskatījās uz Eseksu. — Es nekad neeju uz pieņemšanām. Bet šodien vēl jo mazāk, tāpēc ka negribu jaukties iekšā tajā jezgā, ko esi ievārījis. Un nejauc iekšā arī Ketiju; Ja jau viņa tev ir vajadzīga, ved viņu ' uz Londonu — un beigta balle.

— Tu esi nelabojams.

— Nelaime ir tā, ka tu jau esi sakauts un tikai pats to nemani. Nabaga Harij! Lai tev labi klājas, vecais draugs! — Eskvits nokliedza viņam nopakaļ. — Rīt no rīta, kad kauja būs beigusies, atnāc un pastāsti, kā gāja.

Bet Eseksa vairs nebija istabā. Eskvits paskatījās uz savām kājām un tad uz kārtīgi saliktajiem Varšavas pārskatiem. Viņš atkal nikni nospēra tos uz grīdas. Šodienas darbi bija apdarīti, uri viņš devās mājup, lai rastu mieru vienīgā īstā cilvēka, savas sievas, sabiedrībā.

Atlikusī dienas daļa Eseksam likās neizturami gara. Viņš gandrīz visu laiku pavadīja savā istabā, mazliet palasīja, iemācījās no galvas dažas Puškina vārsmas un iztukšoja vēl vienu šampanieša pudeli. Pēc tam ar baudu un nesteidzīgi sāka gatavoties vakaram. Viņš nomazgājās vannā, noskuvās, uzvilka zīda zeķes un lakādas kurpes, piesprauda pie smokinga ordeņu lentītes, iemauca briljanta aproču pogas un vērtējoši paskatījās spogulī. Sim cilvēkam ar spirgto seju un stalto augumu nevarēja dot vairāk par trīsdesmit gadiem. Visu bojāja tikai mati. Tie kļuva plānāki un plānāki, aizvien jaušamāks tajos kļuva sirmums. Esekss bagātīgi iezieda matus ar briljan-tīnu, lai tie spīdētu, un, pieliecies pēc sukas, lai pieglaustu matus, ieraudzīja medaljonu ar smejošo itālieti. Esekss jau kuro reizi uzmanīgi ielūkojās izteiksmīgajā sejā. Velna milti, kas īsti ir šis Džeronīmo? Vairums tā-laika miniatūru bija cienījamu tirgotāju un izsmalcinātu aristokrātu portreti. Bet Džeronīmo nebija ne tirgotājs, ne aristokrāts. Domājot par to, Esekss uzģērba kažoku un nogāja lejā gaidīt Makgregoru, bet varbūt arī Ketrinu.

Makgregors ieradās, ģērbies tvīda uzvalkā. Pa ceļam viņš noņēma no pakaramā savu mēteli un_ ejot uzvilka to mugurā. Viņa vaigi pēc skūšanās laistījās, skolniecis-kās cirtas bija rūpīgi saglaustas atpakaļ. Nudien dīvains zellis,» nodomāja Esekss. Pēc skata īsts skots, bet pārāk domīgs, lai būtu skots.»

— Man vajadzēja brīdināt jūs, ka jāpaņem līdzi smokings, — teica Esekss, tādējādi uzņemdamies atbildību par Makgregora ikdienišķo apģērbu.

— Man nemaz nav smokinga, — aizbildinājās Makgregors.

Esekss iesmējās. Kad Makgregors bija gaišā noskaņojumā un neecējās, labāku ceļabiedru nevarēja vēlēties.

— Tagad trūkst tikai Ketijas, — sacīja Esekss. — Vai viņa neteica, nāks vai nenāks?

— Nē, neteica. — Makgregors jau grasījās iet ārā. Viņš acīmredzot necerēja, ka Ketrina nāks. Bet Esekss vēl stāvēja pie kāpnēm un gaidīja.

Ketrina nenonāca pa kāpnēm. Viņa ienāca vēstniecībā no āra. Viņa ienesa sev līdzi spirgtu, aukstu gaisu, it kā pati būtu šī gaisa daja. Zvērādu kažoks bija tikai uzmests uz pleciem, galva kaila. Zem kažoka bija redzama gaiši zila kleita, kas sniedzās līdz zeltīto kurpju purngaliem. Ketrina saberzēja rokas un uzvilka cimdus.

— Nu? — viņa jautāja apstulbušajiem vīriešiem. — Braucam?

— Ketij, — teica Esekss un ievilka elpu. — Jūs esat uzsūkusi sevī visu Krievijas sniegu skaistumu. Ejam. Mēs brauksim uz balli pilī.

Mašīna jau gaidīja. Tas bija nevis vēstniecības rol-roiss, bet Eskvita hambers. Par šo sīkumainību Esekss būtu varējis pamatīgi sadot Dreikam. Taču viņš apsēdās blakus Ketrinai un tūlīt aizmirsa Drciku.

Makgregors ieņēma vietu uz nolaižamā sēdeklīša, un viņam bija tāda sajūta, it kā tie divi aizmugurē būtu viņam pilnīgi sveši. Jau tajā mirklī, kad viņš bija ierau-dzijis Ketrinu durvīs, Ketrina, kuru viņš pazina, bija zudusi viņam. Tā bija cita Ketrina, Eseksa paziņa. Varbūt vainojama bija viņas negaidītā elegance vienmuļajā Maskavas ikdienā, varbūt pēkšņā Makgregora paša niecības apziņa, bet abi aizmugurē sēdošie šķita esam cilvēki no citas pasaules. Galma skaistule bija iznīcinājusi agrāko Ketrinu, un abas bija zudušas viņam. Makgregors sēdēja un klusēja; savu mūžu viņš nebija juties tik vientuļš.

— Ko teica Dreiks, mana dārgā? — jautāja Esekss.

— Neko. Viņš vēl nezina.

— Man |oti žēl, ka iepinu jūs šajā ķezā, — nosmle-damjes pie sevis, teica Esekss.

— Mani neviens nevar iepīt nekādā ķezā, — atgādināja Ketrina.

Pēc neilga laika hambers pa īsu piebraucamo ceļu nogriezās uz lielu savrupmāju, no kuras velvētajiem logiem lija gaisma.

— Agrāk tā ir bijusi kāda cukurfabrikanta miljonāra māja, — paskaidroja Ketrina. — To saņēmusi mantojumā revolūcija,

— Vai Molotovs dzīvo te? — Jautāja Esekss. Mašīna pa slīpumu pieripoja pie augstā lieveņa ar kolonnām.

— Nē. Neviens nezina, kur dzīvo Molotovs un pārējie. Krievijā nav pieņemts izstādīt apskatei privāto dzīvi. Sī savrupmāja ir domāta tikai pieņemšanām un ārzemju viesiem.

Iekšā viņu skatieniem pavērās marmora kāpnes, un Esekss nopriecājās: tas bija lielisks fons, lai efektīgi parādītos. Viņi nodeva mēteļus izveicīgiem paveciem garderobistiem kāpņu piekājē, kur pakaramie vai lūza no smagiem ziemas mēteļiem, ādas mantijām, šineļiem, ar zelta tresēm nošūtām cepurēm, karakulādas cepurēm un visikdienišķākajām cepurēm, kādas parasti valkā strādnieki.

Ketrinas zelta papēdīšu klaudzieni uz marmora pakāpieniem pašķīra viņiem ceļu nemierīgajā drūzmā. Esekss gāja kopā ar Ketrinu, bet Makgregors iepakaļ. Viņš centās ietvert skatienā visu Ketrinu, kas likās ar zeltu caurausta ziluma ieskauta, bet sievietes veidols it kā sajuka atsevišķās daļās. Debeszilās kleitas ņieburs bija biezi izšūdināts ar zeltu, ausīs šūpojās tievi kareklīši, kas zvildzēja gaismā. Ap kaklu nebija nekādu rotu, un, kaut arī atslēgkauli šķita mazliet par stūrainiem, tie tomēr piestāvēja viņas daiļumam, paplatajai sejai, garajam kaklam un viļņainajiem matiem. Esekss, cēli un nesteidzīgi soļodams blakus, acīm redzami demonstrēja viņu, un Makgregors to nevarēja nepamanīt.

Uzgājusi augšā, Ketrina atskatījās.

— Kur ir Makgregors?

Sājā brīdī viņš pienāca klāt un pavisam tuvu ieraudzīja Ketrinas seju.

— A, te jūs esat! Kur jūs bijāt palicis?

-r- Es vienkārši eju nesteigdamies, — viņš pieklājīgi atbildēja.

Uz bridi Ketrina it kā apjuka, bet tad Esekss paņēma viņu zem rokas. Patiesību sakot, Makgregora uzvedībā viņu nekas nemulsināja. Viņa zināja, ka jaunajam cilvēkam nav pa prātam viņas maldinošais krāšņums. To zinot, Ketrina nespēja maziski neuzjautrināties par Makgregora kluso nepatiku. Viņa vairs nelikās zinis par Mak-gregoru un koncentrējās anglietes Ketrinas lomai, kurā viņu gribēja redzēt Esekss. Makgregors nesekoja. Viņš piegāja pie saldumu galda, kas stāvēja turpat kāpņu laukumā, apēda dažas konfektes un tad iejuka pūlī.

Iegājis pirmajā pieņemšanas istabā, Esekss paskatījās apkārt. Tā acīmredzot bija balles zāle. Telpā bija parketa grīda, galerija, kur jau sēdēja mūziķi, pie griestiem karājās milzīga kristāla luetra. Taisni priekšā gara viesu virtene aizstiepās līdz Molotovam, kurš sarokojoties un paklanoties sasveicinājās ar katru klāt pienākušo grupu. Tātad īsta pieņemšana,» nodomāja Esekss. Apkārt stāvēja ar dārgakmeņiem izgreznojušās sievietes un ordeņiem apkārušies vīrieši, krievi un ārzemnieki, diplomāti un žurnālisti. Esekss nevirzījās kopā ar pārējo viesu rindu. Viņš mierīgi nogaidīja, teikdams paldies savai laimes zvaigznei, kas bija devusi viņam padomu nākt uz šo pieņemšanu. Jau tagad bija skaidrs, ka iznākums būs labvēlīgs. Viņš nepiespiesti tērzēja ar Ketrinu zāles vidū, zinot, ka pēc Molotova viņš šajā telpā ir centrālā figūra. Pats dievs bija atsūtījis viņam Ketrinu īpaši šim gadījumam. Arī Makgregors bija tieši tas, kas vajadzīgs, — Makgregors savā tvīda uzvalkā, Makgregors ar savu zinātnieka ārieni; tikai Anglijā varēja rasties tāds cilvēks kā nepretenciozais Makgregors, un tikai Esekss varēja apvienot savā svītā tik kautrīgu jaunu cilvēku un tik skaistu sievieti. Neko labāku pat nevarēja vēlēties.

Esekss zināja, ko dara; viņš laiku pa laikam paskatījās uz Molotova pusi, līdz tika pamanīts. Molotovs atstāja savu vietu un ar starojošu smaidu apaļajā sejā tuvojās Eseksam. Viņš palocījās Ketrinai, krieviski sasveicinājās ar viņu, tad enerģiski paspieda roku Eseksam. Viņš joprojām runāja krieviski, un Esekss pagriezās atpakaļ, meklēdams Makgregoru, kas varētu pārtulkot teikto. Tikai tad viņš ievēroja, ka Makgregora nav tuvumā. Mirkli Esekss jutās pamests un nesagatavots. Taču viņš ātri

saņēmās un angliski atbildēja Molotovam, cik viņam patīkami atrasties te un atkal tikties ar misteru Molotovu.

Ketrina beidzot nāca viņam palīgā,

— Misters Molotovs saka, jūs esot atnācis tieši laikā, Viņš jau vairs neesot cerējis vēlreiz redzēt jūs.

— Pasakiet viņam, Ketij, ka esmu pārsteigts, sastopot viņu vēl Maskavā. Es domāju, ka viņš jau ir aizbraucis uz kaut kurieni.

Pagaidām pietika ar šo smalko pārmetumu. Tas, kas viņam bija vajadzīgs no Molotova, vēl varēja pagaidīt. Kad Ketrina bija kaut kā tikusi galā ar tulkošanu, Molotovs pieveda viņus pie grupas, kurā bija Višinskis, Mais-kis, Mikojans, Ļitvinovs un slimīgi bālais Korins no Ārlietu ministrijas. Atstājis Eseksu kopā ar viņiem, Molotovs atgriezās pie saviem "viesiem, un Esekss brīdi jutās kā draugu pulkā. Dienu pirms aizbraukšanas no Londonas viņš bija lasījis loti autoritatīvu un konfidenciālu ziņojumu, kurā bija sacīts, ka Maiskis un Ļitvinovs ir krituši kaunā un nežēlastībā, vispirms tāpēc, ka viņi simpatizējuši Rietumiem. Ļoti iespējams, bija teikts ziņojumā, ka Ļitvinovs ir izsūtīts, bet Maiskis atrodas mājas arestā. Skatīdamies uz abiem diplomātiem, Esekss saprata, ka viņu rīcības brīvība nav nekādi ierobežota, un prātoja, kāds muļķis gan būtu varējis sūtīt šo ziņojumu. Drošf vien Melbijs. Viņš parunājās ar visiem, izņemot Ļitvinovu, kuru aizsauca projām, un tad gāja tālāk. Formalitātes bija izpildītas, tagad varēja izklaidēties.

Pieņemšanas telpa bija pilna. Esekss sāka apstaigāt zāli un aplūkot cilvēkus; tā bija viņa pirmā īstā iepazīšanās ar krievu sabiedrību, Ketrina turējās viņam pie rokas, un viesi pašķīra viņiem ceju. Arēji neizrādīdams ziņkāri, Esekss reizi pa reizei apjautājās: Kas tas tāds?» Viņa pazina visus — gan diplomātus ar baltajām krūtežām, gan krievu ģenerāļus ar daudziem ordeņiem pie krūtīm.

— Krievi tomēr paliek krievi, Ketij, — viņš pašapzinīgi noteica, skatīdamies uz ģenerāļiem un domādams par Cehovu. Kaut arī boļševiki, viņi tomēr ir krievi.

Ketija pavīpsnāja un norādīja uz Budjonniju, neliela auguma plecīgu vīrieti ar biezām, garām ūsām, kuras, viņam smejoties, izslējās stāvus.

— Viņš ir kavalērists, — stāstīja Esekss. — Esmu lasījis, ka viņš ar vienu zobena vēzienu varējis pārcirst uz pusēm cilvēku. Tagad, skatoties uz viņu, tam var ticēt.

Ketrina turpināja iepazīstināt Eseksu ar viesiem.

'— Dekanozovs,— viņa teica, pamādama ar galvu uz neliela auguma melnīgsnēja cilvēka pusi. Rakstnieks Erenburgs —‘ sirms cilvēks ar biezām uzacīm, grīni savilktām lūpām un uzkumpušu muguru — dzīvi sarunājās ar balerīnu Ļepešinšku. Viesu vidū bija vēl citi rakstnieki, aktieri, aktrises, balerīnas, ģenerāļi, ministri, mūziķi, komponisti un operdziedoņi. Garām pagāja Simonovs ar savu kalsno, blondo sievu, un Esekss, noskatīdamies uz viņiem, nodomāja, ka šie cilvēki vairāk līdzinās rumāņiem nekā krieviem. Zoja Fjodorova, apaļīga, smaidīga meitene no Ļeņingradas, sasveicinājās ar Ketrinu angliski. Tad Ketrina pievērsa Eseksa uzmanību trauslai, bālai sievietei, kas stāvēja blakus sirmam vīrietim.

— Ulanova, — viņa teica. — Mūsu žizele.

— Izskatās pēc diloņslimnieces, — paskatījies uz viņu, sacīja Esekss. — Bet vai vēstniecības ir pārstāvētas?

— Cehi, poļi, franči un pāris amerikāņu te ir. Vairums ir ieradušies, ja ne visi. — Viņa palūkojās apkārt. — Diez kur palicis Makgregors?

— Nedomāsim tagad par viņu, — atteica Esekss.

Pieņemšanas telpa bija tik pilna, ka grūti bija paspert

soli. Esekss uz brīdi apstājās pie vienas no nišām, lai pavērtos apkārt. Melnīgsnējs, sirms cilvēks iztālēm ceremoniāli paklanījās viņam, tad pienāca tuvāk.

— Labvakar, lord Eseksl — viņš teica nevainojamā Kembridžas angļu valodā.

— Labvakar! — Esekss atņēma sveicienu.

— ‘Labvakar, mis Klaiva!

— Sveicināti! — teica Ketrina. — Sobhi Alā no Irānas vēstniecības, — viņa sacīja Eseksam.

— Mans vēstnieks lūdza mani piedalīties, — paskaidroja Sobhi Alā. — Mēs gan nebijām domājuši piedalīties, bet, uzzinājuši, ka jūs būsit, grozījām savu lēmumu. — Viņš sakrustoja tumšās rokas uz vēdera, kas bija apjozts ar platu, sarkanu jostu.

— Vai jūs pazīstat savus tautiešus, kas ieradušies no Azerbaidžānas? — jautāja Esekss.

Irānis paraustīja spurainās ūsas.

— Tikai pēc vārdiem.

— Tagad jums ir izdevība uzzināt, kas viņiem padomā. — Esekss nespēja liegt sev šo prieku, garastāvoklis viņam bija lielisks.

— Man ir stingri piekodināts nedibināt kontaktu ar viņiem

— Kāpēc tā? — Esekss pasmaidīja. — Viņi tačii jūs neinficēs.

— Man rādās, ka jūs viņus pietiekami nenovērtējat, lord Eseks. — Sobhi it kā ļāva tecēt gausajai angļu valodai no savām plānajām lūpām. Viņš maz līdzinājās irānim, un viņa balsī nebija saklausāmas persiešu valodas intonācijas. Sejas vaibsti viņam bija smalki; bet pareizi. Sirmie mati, stāja, apģērbs un izturēšanās bija eiropeiski, pareizāk sakot, angliski, tikpat angliski kā viņa izruna.

— Mans vēstnieks ļoti vēlas parunāt ar jums, — Sobhi rāmi teica Eseksam, kurš skatījās uz viņu no sava auguma augstuma. — Mēs ļoti vēlamies zināt, kā noritēja jūsu sarunas ar krieviem.

— Vai tad jūs neesat saņēmuši pilnīgu atskaiti no mūsu vēstniecības? — jautāja Esekss.

"— Protams, protams, esam saņēmuši. Bet mūs interesē jūsu personīgie iespaidi.

— Ja jūs lasījāt šīs atskaites, tad esat informēti tikpat labi kā mana valdība, — jautri sacīja Esekss. — Neko vairāk pateikt jūsu vēstniekam es nevaru.

— Saprotu. Tā es viņam arī ziņošu, lord Eseks. Pateicos.

Sobhi Alā nervozi palocījās un aizgāja.

Sasveicināšanās ceremonija jau gāja uz beigām, un visi izskatījās krietni noguruši. Esekss ar Ketrinu zem rokas lēni virzījās dziļāk zālē un paguva tieši īstajā brīdī. Apkārt bija nolikti krēsli, un Molotovs jau sēdēja starp cilvēkiem, par kuriem Esekss nodomāja, ka tie ir azerbaidžāņi. Viņš redzēja jauno Sučkovu sarunājamies'ar kādu sirmgalvi, kas sēdēja blakus Molotovam. Ieraugot Sučkovu, Eseksam sanāca dusmas. Viņš atkal nodomāja, ka šīvakara sarunai ar Molotovu jābūt sekmīgai — visām tālākajām sarunām bija jānotiek tieši ar Molotovu. Sučkovs paklanījās bez smaida. Esekss un Ketrina apsēdās trīs vai četras rindas tālāk aizmugurē uz apzeltītiem, ar plīšu pārvilktiem krēsliem. Sājā pašā' mirklī viņiem priekšā apsēdās Ļitvinovs un amerikāņu vēstniecības sekretārs.

Ketrina paliecās uz priekšu un pajautāja:

— Kā klājas, mister Ļitvinov?

— Mis Klaiva! — Patuklais krievs piecēlās un noskūp-

stīja Ketrinai roku. — Es redzēju, ka jūs sarunājaties ar Maiski, bet mani pasauca prom, un tā es nepaguvu sasveicināties ar jums. Kā klājas jums? Vai pazīstat misteru Ričmondu Ediju no amerikāņu vēstniecības?

— Jā. Bet vai jūs pazīstat lordu Eseksu?

— Protams.

— Sveicināti, mister Ļitvinov! — Esekss sarokojās ar abiem — ar amerikāni un krievu. — Jūtos patīkami pārsteigts, ieraugot jūs te.

— Kā tad, mūsu ceļi vienmēr krustojas, — teica Ļitvi-novs. Viņa angļu valoda nebija sevišķi tekoša, bet Esekss arvien bija to sapratis.

— Kā klājas misis Ļitvinovai? — Ketrina apvaicājās par Ļitvinova sievu, anglieti.

— Paldies, labi. — Ļitvinovs paraudzījās apkārt.

— Viņa kaut kur tepat ir.

— Jums, liekas, pašreiz ir daudz vaļas, — piesardzīgi ieteicās Esekss.

— Nē, es esmu tik aizņemts, — iebilda Ļitvinovs,

— ka neiznāk laika pat paceļot.

Ričmonds Edijs, amerikāņu vēstniecības sekretārs, paliecās uz priekšu, grasīdamies iejaukties sarunā. Tas bija garš, cirtains jauneklis, kas no pirmā acu uzmetiena iedvesa Eseksam nepatiku.

— Azerbaidžāņi sēž ar misteru Molotovu, — viņš pavēstīja un nosmīkņāja.

— Jā, patiešām, — vienaldzīgi noteica Esekss.

Orķestris galerijā sāka spēlēt, un Esekss atspiedās pret

atzveltni, izlikdamies, ka sarīkojums viņam iet pie sirds. Viņam nekad nebija patikušas diplomātiskās izpriecas, pat ne Vašingtonā, kur misis Rūzvelta bija sapulcinājusi dažus no labākajiem pasaules dziedoņiem un aktieriem. Te bija apmēram tāpat. Sākumā izpildīja krievu kamermūziku. Ketrina parādīja viņam tās autoru Sostakoviču, un komponists ieinteresēja Eseksu vairāk nekā viņa skaņdarbs. Tad uzstājās operdziedoņi un deklamētāji, un, visbeidzot, vēderrunātājs ar divām tenisbumbiņām, ko viņš turēja virs aizsega malas. Uz vienas bumbiņas bija uzzīmēta ģenerāļa Franko seja, uz otras — Musolini eņģeļa izskatā. Sis numurs Eseksam patika, lai gan viņš nesaprata dialogu, un arī Ļitvinovs smējās no sirds. Tomēr kopumā koncerts Eseksam nebija paticis, un viņš mierināja sevi ar donni par tā krievisko kolorītu. Kad priekšnesumi bija beigušies, Molotovs piecēlās, paņēma

zem rokas kādu vecu 'azerbaidžāni, kas sēdēja viņam blakus, un devās uz durvīm. v

Eseķss nedomāja atpalikt. Ejot līdzās Ļitvinovam, viņš kopā ar Ketrinu iestājās virtenē, kas stiepās nopakaļ Mo-lotovam, ministriem un maršaliem no istabas uz istabu. Katrā istabā stāvēja liels galds ar visvisādu ēdamo, kas bija domāts dažādu gaumju un iegribu apmierināšanai, kā arī neskaitāmas vīna un citu dzērienu pudeles. So ainu vēl papildināja smalkas vīna glāzes un skaisti fajansa im grezna senatnīga sudraba trauki. Katrā telpā gar sienām, gaidot viesus, stāvēja oficianti. Vakariņās bija paredzēta bufetes tipa apkalpošana, bet bija arī sagatavoti galdi tiem, kuri vēlētos apsēsties.

Molotovs ieveda savus pavadoņus nelielā istabā, kur godaviesiem nišā bija uzklāts liels, apaļš galds. Esekss un Ketrina arī bija ielūgto vidū. Ketrina izturējās ar tādu senās anglosakšu dzimtas cieņas apziņu, ka Esekss sajūsmā par viņu uz mirkli pat piemirsa Moiotovu. Viņa iemiesoja sevī to, ko Esekss vēlējās saskatīt sievietē, un, pat ja misija beigtos ar izgāšanos, viņš justos apmierināts, aizvezdams Ketrinu uz Angliju. To viņš bija jau stingri izlēmis. Molotovs atkal uzrunāja viņus krieviski, un Esekss bez Makgregora jutās kā bez rokām. Šeit gan bija |ri tulks Troika, bet Eseksam bija vajadzīgs savs cilvēks. Tad viņu stādīja priekšā azerbaidžāņiem, kurus viņš līdz šim tikpat kā nebija ievērojis. Molotovs to darīja pats, it kā tas viņam sagādātu sevišķu prieku; patiesībā visa šī pieņemšana varēja būt sarīkota tieši tādēļ, lai tiktos ar viņu.

Sirmais azerbaidžānis bija Džehānsuzs. Viņš sarokojās ar Eseksu un angliski teica, ka jau ilgus gadus nav runājis ar angli. Esekss gribēja uzzināt, cik šim sirmgalvim gadii uii kur viņš iemācījies angliski. Taču viņš nepaguva pajautāt, jo Molotovs bija pievedis klāt pārējos azerbaidžāņus. Džehānsuzs sāka iepazīstināt viņus ar Eseksu. Viņi bija trīs.

—- Tas ir Abāss Akā, — drebelīgā balsī teica Džehānsuzs, norādīdams uz vidēja auguma jaunu cilvēku ar tumšiem matiem, tumšām acīm un drūmīgu sejii. Sis cilvēks saknieba lūpas un paskatījās uz Eseksu, acīmredzot nezinādams, kas viņš tāds. Viņam mugurā bija jauns, zils uzvalks, un Esekss nodomāja, cik muļķīgi dara austrumnieki, valkādami neizskatīgo eiropiešu apģērbu. Tas nomāca viņu dabisko iznesību.

— Abāss ir skolotājs, — turpināja Džehānsuzs, un viņa blāvās acis samiedzās vārā smaidā. — Ticības mācības skolotājs, labs musulmanis, tomēr skolotājs.

Otrs bija pusmūža cilvēks ar līku degunu, ļoti baltiem acu āboliem un metālu apvilktiem zobiem. Mugurā viņam bija gari, melni svārki.

— Mirza Hasans, — teica Džehānsuzs, uzlikdams roku viņam uz pleca. — Mēs esam seni draugi. Kādreiz viņš bija mans students, bet es ne par kādu cenu nevarēju iemācīt viņam angļu valodu. Viņš sarakstījis 'daudzas mācību grāmatas jūsu dzimtajā angļu valodā.

Vienīgi trešais azerbaidžānis atstāja iespaidu uz Eseksu. Tas bija garš, tievs, acīmredzot enerģisks cilvēks. Viņam )ija ass, caururbjošs skatiens, un sasveicinoties Esekss uta viņa kaulainās rokas ciešo tvērienu. Viņš bija gēr-jies eiropiešu drēbēs, taču to Esekss tikpat kā nemanīja, jo nekas nespēja apslēpt lepno kalnieša stāju. Viņš bija jaunāks par pārējiem, un Džehānsuzs izturējās pret viņu kā pret miesīgu dēlu.

' — Tas Ir viens no izcilākajiem jaunās paaudzes azerbaidžāņiem, — viņš teica Eseksam. — Šeihs Asads. Viņš ir kurds, kaut arī viņa māte piederēja pie babi cilts. Viņa bija slavena dzejniece. Asada tēvs nolaupīja viņu kurdu uzbrukuma laikā, un, lūk, jūsu priekšā ir kurds un dzejnieks vienā personā.

Džehānsuzs paskatījās uz Eseksu, it kā mēmi jautādams, kāds ir viņa iespaids.

— Viņš ir pārāk bargs un mežonīgs, lai būtu dzejnieks, — teica Esekss.

— Varbūt mūsu dzejnieki ir citādi nekā jūsējie, — ieminējās Džehānsuzs, un Esekss iesmējās.

Pārējie jau bija apsēdušies. Ieradās Višinskis. Viņi sarokojās ar Eseksu un apsēdās pie apaļā galda blakus musulmanim Abāsam. Molotovs jau bija pievedis Ketrinu pie uzkodu galda, un atgriezusies viņa apsēdās starp Maiski un Budjonniju. Esekss pārtrauca sarunu ar sirmgalvi un pievērsās galdam.

Kas attiecas uz mailīti, tad šajā ziņā Esekss neizlikās. Viņš rūpīgi izvēlējās, ko ēdis: vistu, krievu salātus, zaļos salātus, divus ceptus kartupeļus un nelielu sīpoliņu. Eda ar baudu un nesteigdamies, tikai nepieciešamības gadījumā bilzdams pa vārdam saviem galda kaimiņiem Dže-hānsuzam un Maiskim.

— Vai jūs ilgi būsit Maskavā? — apjautājās Džehān-

suzs. '

— Nē, ne pārāk ilgi, — atbildēja Esekss, nodomādams, vai tikai sirmgalvis viņu neizsmej).

— Baidos, ka ari mēs te ilgi neuzkavēsimies, — Dže hānsuzs teica un brīdi klusēja, iegrimis savās domās. — Esmu Maskavā pirmo reizi un man gribētos pabūt te ilgāk, lai apskatītu pilsētu. Pašreiz mēs esam pārāk aizņemti. Viņš jutās sarūgtināts par to.

— Jūs esat te ar kādu ekonomisku misiju, vai ne? — it kā starp citu apjautājās Esekss.. — Sakarā ar kviešiem, kokmateriāliem vai kaut ko tamlīdzīgu?

— Nē, nē. Mēs esam atbraukuši lai parunātu par izglītību.

" — Izglītību?

Džehānsuzs nesteidzās ar atbildi.

— Tas jūs pārsteidz? — viņš jautāja, uzrāvis sirmās uzacis, un radās iespaids, ka viņš piemirsis Eseksa klātbūtni.

— Es lāgā nesaprotu, kāpēc jums bija jābrauc šurpu runāt par izglītību.

г Citur mums nav kur braukt, — paskaidroja Džehānsuzs.

— Ak tā? — Esekss ieinteresēts gaidīja, kas būs tālāk,

— Jā gan. Mūsu krievu draugi ir vienīgie cilvēki, kas tik daudz eksperimentējuši, lai atvieglotu azerbaidžāņu valodas mācīšanu. Viņiem taču, kā jūs zināt, ir pašiem sava Azerbaidžāņa. Vispirms viņi mēģināja latinizēt mūsu alfabētu, taču neveiksmīgi; īstenībā šo ideju no viņiem aizguva turki. Bet Azerbaidžānā no tā nekas neiznāca. Viens viņiem tiešām ir izdevies — saīsināt un vienkāršot alfabētu, lai tas būtu vieglāk apgūstams. Tas. mums arī ir ļoti svarīgi, tāpēc ka izglītība mūsu valstī ir sasāpējis jautājums. Es šim darbam esmu veltījis visu savu mūžu, — viņš teica tā, it kā viņam daudzreiz būtu vajadzējis atkārtot šos vārdus. — Pirms vairākiem gadiem es pārdevu savas dzimtas īpašumus un sāku dibināt skolas, bet mūsu irāņu vadītāji kavēja šot darbu, jo viņi visi ir kukuļņēmēji. Naudu, ko valsts asignēja skolām, savā kabatā iebāza ierēdņi, un mēs velti bijām maksājuši nodokļus. Mums ir tik maz skolu, ka pat tūkstošajai daļai bērnu nepietiek. Bez tam mums ar varu uzspiež persiešu valodu, kas mums ir pilnīgi sveša,, un nav ko cerēt, ka ļaudis mācīsies vienā valodā, bet runās otrā.

Tāpēc mums ir jāmāca savā dzimtajā. azerbaidžāņu valodā.

— Vai jūs paredzat dot izglītību visiem saviem zemniekiem? — dzedri jautāja Esekss.

— Jā, — Džehānsuzs piekrītoši pamāja ar galvu.

— Bet vai jums nešķiet, ka tas būs grūti izdarāms?

— Ne grūtāk kā citiem, ir tikai jāsāk.

— Es gribēju pajautāt, kur jūs iemācījāties angļu valodu. — Esekss pacēla savu glāzi, atbildot uz Molotova tostu par visiem pasaules skolotājiem.

— Bērnībā man bija audzinātāja angliete, — viņš atbildēja, — bet pēc tam es mācījos Oksfordā.

— Oksfordā? — Esekss nebija sevišķi pārsteigts, jo tas šķita visai iespējams. — Mēs vienmēr priecājamies redzēt tur jūsu jauniešus, — viņš teica tādā tonī, it kā Džehānsuzs būtu divdesmit vienu gadu vecs indiešu students. — Un kā jūs domājat īstenot savu sapni par zemnieku izglītošanu? Revolūcijas ceļā?

— Revolūcija? — Sirmgalvis izturējās pret šo vārdu pilnīgi mierīgi. — Nē, mums vajadzīgs kaut kas Vairāk nekā revolūcija vien, — viņš sacīja. — Vispirms mums jādara gals korupcijai, tad ārzemju ietekmei, kas dzen mūs postā. Un tikai tad mēs varēsim domāt par revolūciju.

— Ārzemju ietekme? — nomurmināja Esekss. — Krievu ietekme, jūs gribat teikt?

Džehānsuzs uz mirkli aizmirsa savu gadu nastu, paraudzījās uz Eseksu, sakļāva kalsnējās plaukstas, nolieca galvu un tūlīt atkal pacēla to. Viņš smaidīja.

— Krievu ietekme varbūt nemaz nav tā sliktākā, — viņš teica. — Bet mēs šajā ziņā neesam neobjektīvi. Jā-pazūd jebkurai ārzemju ietekmei. — Viņš atspiedās ar pirkstiem pret galdu. — Mums ir dzejnieks, — viņš teica. — Lielais Alirza Hasans...

— Sis jaunais kurds?

— Nē, nē. Tas ir cilvēks, kurš jau miris un kuru visa Irāna godina kā varoni. Viņš ir rakstījis tā: Sirdis strauji pukst, un krūt's satraukums cilā. Raugi! Pasaules bagātības ir sprāgonis. Visi mūsu vezīri ņem kukuļus no svešzemniekiem. Nevalkā godadrānas, kas domātas dažām dienām!» — Džehānsuzs uz mirkli bija pazaudējis savu spriedumu pavedienu un apklusis, lai atkal satvertu to. — Varbūt nomest ārzemju drānas mums palīdzēs izglītība, bet varbūt revolūcija. Vai nav vienalga,

kas, ja vien sasniedzam savu mērķi? — Viņš atkal bija aizmirsis Eseksu un apklusa, it kā tiešām būtu par vecu, lai cīnītos par izglītību un suverenitāti.

Molotovs pienāca pie viņiem un pacēla pokālu, uzrunādams visus.

— Lūk, divi cilvēki, kuri acīmredzot labi saprot viens otru, jo sarunājas, nelikdamies zinis par apkārtējiem, — viņš teica. — Tukšosim glāzes par to, lai šī savstarpējā saprašanās nezustu! — Degvīns tika izdzerts, Molotovam atnesa krēslu, un Troika nostājās blakus, gatavs tulkot. Džehānsuzs piekrītoši māja ar galvu un sita Molotovam uz pleca kā skolaspuikam. Esekss saprata, ka ilgi gaidītais brīdis ir klāt.

— Savstarpēju saprašanos vislabāk panāk mierīgā sarunā, — viņš teica Molotovam. — Cik viegli būtu risināt visas problēmas, ja diplomātiskās sarunas notiktu pie pusdienu galda!

— To darīdami, mēs sabojātu savu gremošanu, — diezgan izteiksmīgi sacīja Molotovs, uzlikdams roku uz vēdera.

Esekss sataustīja kabatā pīpi.

— Varbūt sasniegtie rezultāti būtu tā vērti, lai riskētu ar gremošanu, — viņš daudznozīmīgi teica, atraisīja savu ādas tabakmaku un domīgi palūkojās uz Molotovu. — Pārāk bieži sarunas izjūk savstarpējas saprašanās trūkuma dēļ, — viņš turpināja, — bet kur gan citur vēl labāk var izprast savu tuvāko, ja ne pie pusdienu galda!

— Manuprāt, jūsu vārdos ir zināma patiesība, — teica Molotovs, kuru sildīja degvīns, bet kaitināja šī izvairīgā angļu valoda. Viņš skaļi saskandināja ar Eseksu, un viņi atkal iedzēra.

Esekss nejutās izsists no sliedēm, gluži otrādi —> viņš bija apmierināts, ka Molotovs atvieglojis viņa uzdevumu.

— Fakts ir tas, — viņš teica, — ka mēs abi, mister Molotov, saprotam viens otru gan pie pusdienu galda, gan pie konferenču galda, gan arī pie degvīna glāzes. — Viņi atkal iedzēra. — Jūs esat cilvēks, ar kuru es varu runāt, un jūsu dēļ es arī atbraucu uz Maskavu. Domāju, ka mēs divatā varētu atrisināt to nelielo problēmu, par kuru jau runājām. Es biju cerējis, ka jūs dosit man iespēju parunāt ar jums vēlreiz, lai mēs beidzot darītu galu pilnīgi nevajadzīgajām Krievijas un-Anglijas domstarpībām.

Molotovs paskatījās pāri Istabai uz Sučkovu. Jaunais krievs sarunājās ar Makgregoru.

— Tie, es domāju, ir vēl divi, kuri saprot viens otru, — sacīja Molotovs, ,un Esekss, sekodams viņa skatienam, ieraudzīja Makgregoru. Molotovs uzsmaidīja Eseksam tā, it kā būtu pateicis viņam kaut ko patīkamu.

— Ar saprašanos vien ir par maz, — steigšus iebilda Esekss. — Vēl ir arī jāizlemj, un tas, manuprāt, jāuzņemas mums abiem.

Molotovs piecēlās.

— Lai ko mēs arī izlemtu, visu pārējo tik un tā darīs šie jaunie cilvēki. Vai tad mums ir vērts zaudēt laiku?

— Varbūt šie jaunie, cilvēki var atbildēt uz jūsu jautājumu labāk nekā es, — attrauca Esekss. — Pajautājiet viņiem, vai viņi uzskata, ka tālākas sarunas starp viņu priekšniekiem ir lietderīgas.

,, Esekss apzināti meta šo izaicinājumu, nospriedis,' ka ir īstais brīdis likt lietā Makgregoru. Esekss zināja, ka Makgregors ir pret sarunu pārtraukšanu. Ja viņš to pateiktu Molotovam, tas varētu līdzēt.

Molotovs izvairīgi pasmaidīja un pievērsās jaunajam kurdam.

Pa to laiku istabā bija sanākuši sīkāki diplomāti, kuri grozījās ap galveno galdu, uzsauca tostus, smējās par visiem jokiem un centās apliecināt savu piederību pie šīs izmeklētās sabiedrības. Bet, palikdami ārpus tās, viņi jutās neveikli un muļķīgi. Tomēr nepieciešamība izlikties, it kā viņi tiešām būtu svarīgas personas, spieda viņus palikt un paciest šo muļķīgo stāvokli. Eseksam skatoties bija neērti, un viņš nopriecājās, kad Molotovs beidza sarunas un kopā ar pavadoņiem gāja ārā no istabas, pa ceļam saskandinādams ar ārzemju diplomātiem un krieviem. Pie pašām durvīm viņš apstājās, lai parunātos ar Makgregoru un Sučkovu.

— Mister Makgregor, — Molotovs iesāka, — es ceru, ka jūs iepazināties ar mūsu azerbaidžāņu viesiem.

Makgregors attapās no pārsteiguma.

— Tikai ar diviem, — viņš teica vainīgā tonī.

— Jums jāparunā ar doktoru Džehānsuzu. Vai: pazīstat viņu?

- Jā. — Makgregors paskatījās uz sirmgalvi, kas snauduļoja stūrī.

— Vai tas, ka Viņš ir te, jūs pārsteidz?

— Man katra satikšanās Maskavā ir pārsteigums, — teica Makgregors. — Tas ir, es gribēju teikt, ka man ir pārsteigums, ka es pats esmu Maskavā. Te viss pārsteidz. — Tas neizklausījās sevišķi prātīgi, un Sučkovs iesmējās.

Žēl, ka jums tik ātri jābraķc prom, — sacīja Molotovs. _

— Mēs gribējām palikt vēl mazliet, — atbildēja Makgregors un, sev par pārsteigumu, turpināja: — Lords Esekss cerēja, ka mums visiem izdosies tikties vēlreiz. — Viņš negribēja dot šo mājienu, taču apzinājās savus pienākumus.

— Jums šķiet, ka no tā būtu kāds labums? — Molo-. tovs noņēma pensneju, paberzēja virsdeguni un atkal uzlika pensneju.

— Man šķiet, ka lords Esekss ļoti vēlas tikties ar jums, — ar nediplomātisku vaļsirdību teica Makgregors.

— Un jūs domājat, ka mums būtu vērts tikties? — vēlreiz jautāja Molotovs.

— Tā varbūt ir pēdējā iespēja gūt panākumus, — sa--cīja Makgregors.

— Tādā gadījumā mēģināsim to nokārtot, — Molotovs teica un pacēla glāzi, lai saskandinātu ar Makgregoru. Bet Makgregoram glāzes nebija — un viņš aizsteidzās pie galda.

— Kā tad jūs pieļaujat, ka anglis Krievijā stāv ar tukšām rokām? — Molotovs pārmeta Sučkovam. — Iedodiet viņam glāzi un sadzeriet ar viņu manā vietā. — Viņš negaidīja, kamēr piepildīs glāzes, un kopā ar pavadoņiem izgāja no istabas.

Esekss mazliet pagaidīja, tad atvainojās, piegāja pie Ketrinas un arī gāja laukā. Viņš palūkojās uz Makgregoru, kurš sarunājās ar azerbaidžāni, un mēģināja uztvert viņa skatienu, taču Makgregors nepievērsa Eseksam nekādu uzmanību. Viņš jau bija istabas otrā galā.

— Viņš visu vakaru izturas diezgan savādi, — Ketrina teica Eseksam. Tagad viņa dusmojās uz Makgregoru par to, ka tas nebija pat centies sameklēt viņu. Pati viņa vairs nejutās vainīga, vainīgs bija vienīgi Makgregors. Ketrinai bija tāda sajūta, it kā Makgregors būtu pievīlis kaut kādas viņas cerības.

, — Jā, ļoti savādi, — piekrita Esekss. — Nez kur viņš bija pazudis? Man viņš bija vajadzīgs.

Ketrina paņēma Eseksu zem rokas.

— Nevajadzēja no paša rīta dot viņam šampanieti, — viņa pārmeta. — Vispār nekad nedodiet viņam šampanieti. Tas viņam nav piemērots, iedzēris viņš tikai kļūst rupjš. — Tagad vainīgs bija ne vien Makgregors, bet arī Esekss.

— Nu, man pieliek, — teica Esekss. — Vai neiesim projām?

— Iesim, — atbildēja Ketrina. — Sie stiprie Kaukāza vīni dara mani īgnu un miegainu.

Kad vien tas bija nepieciešams, Esekss prata pazust nemanāmi, un tā viņi bez steigas izgāja uz kāpnēm.

— Bet kā būs ar Makgregoru? — iejautājās Ketrina. Viņa negribēja aizbraukt bez Makgregora. Viņa alka izgāzt dusmas uz Makgregoru un pat apvainot viņu, ja izdotos.

Esekss arī gribēja parunāt ar Makgregoru, bet tas visādi vairījās no viņiem.

— Tā vien šķiet, ka Makgregors ļoti labi iztiek bez mums, — Esekss indīgi piezīmēja. — Nu, lai turpina vien tādā pašā garā! Gan jau atradīs ceļu uz mājām.

Ketrina neuzstāja.

— Viņš nezin kāpēc ir iespītējies, — viņa teica. — Reizēm es brīnos par jūsu iecietību pret viņu.

Abi nokāpa lejā un pagaidīja, kamēr apģērbu kalnos sameklē viņu virsdrēbes. Eseksam nebija sīknaudas, ko iedot vecajiem garderobistiem, bet te tas viņu nemulsināja. Tika piebraukts viņu hambers; viņiem ejot ārā, sarunu, smieklu, mūzikas un dziedāšanas troksnis augšā saplūda neskaidrā, dobjā dūkoņā.

— Nu, kā Molotovs? — braucot uz vēstniecību, pajautāja Ketrina.

Esekss saprata šī jautājuma nozīmi.

— Viss kārtībā, — viņš izvairīgi atbildēja. Šobrīd viņam negribējās domāt par Molotovu. Viņš vēl nezināja, vai Molotovs bija piekritis sarunām vai nebija. Varbūt Makgregors kaut ko paziņos, taču šobrīd Eseksam atlika vienīgi gaidīt, kaut arī gaidīšana kaitināja viņu tāpat kā doma par vecuma tuvošanos. Viņš pacentās izmest to visu no prāta un pagriezās pret Ketrinu.

— Zināt, jūs patiešām esat skaista sieviete, Ketij, — viņš teica, satverdams Ketrinas roku. — Paldies dievam, ka esat angliele.

Ketrina nevairījās no viņa tvēriena.

Kad viņi bija piebraukuši pie vēstniecības, Esekss teica:

— Man augšā ir pudele šampanieša. Vai negribat ienākt un iedzert kopā ar mani?

— Bet vai jums ir arī kas ēdams? — jautāja Ketrina.

— Sairtniece parasti atstāj man cepumus un sieru.

— Ja ir siers, tad es ieiešu, — teica Ketrina.

Atkal sniga.' Pagalmu, čuguna žogu, ielu, upi — visu klāja bieza, mīksta sniega sega. Saltais gaiss uzmundrināja, bet viņi steidzās uz Escksa istabu, kur gaidīja sil-iais kamīns. Uz maza galdiņa stāvēja cepumi, siers un termoss ar karstu kakao.

— Vai varu ķerties klāt? — jautāja Ketrina. Pašas balss viņai izklausījās tāda kā aizlūstoša.

— Protams. — Esekss palīdzēja viņai novilkt kažoku. — Bet vai tiešām jūs tur nepaēdāt?

— Man pieņemšanās negaršo, — viņa atteica. — Es nekad tur neēdu.

Viņi ēda un dzēra klusēdami, siltais kamīns un šampanietis radīja omulīga miera noskaņojumu. So noskaņojumu negribējās izjaukt, un tomēr Eseksam vajadzēja to darīt, jo viņš gribēja no Ketrinas kaut ko vairāk. Taču viņš juta, ka tas nebūs viegli. Ketrina sēdēja blakus, nepretodamās viņa tuvumam, vilinādama ar savu smaržīgo siltumu un tomēr īsti neiedrošinādama viņu. Eseksam bija vajadzīgā viņas līdzdalība, bet viņš gaidīja to pārāk ilgi, un Ketrina pēkšņi piecēlās.

— Man acis krīt ciet, — viņa sacīja. — Laiks iet.

— Bet varbūt jūs paliksit? — klusi jautāja Esekss.

Viņa paņēma no krēsla kažoku.

—- Nē. No tā nebūtu nekāda labuma.

Esekss nesaprata, ko viņa ar to domā, tikai juta viņā kaut kādu sasprindzinājumu. Viņš nostājās Ketrinai priekšā un uzmanīgi uzlika rokas viņai uz pleciem, tikpat kā nepieskardamies viņai. Ketrina uzreiz neatbrīvojās, tikai pašūpoja galvu, noteica: — Nevajag, Harold, — un novērsās. Pie durvīm viņa apstājās un ierunājās parastajā tonī, lai nepaliktu ne mazākā neveiklības sajūta.

— Vai jūs domājat vēl ilgi te uzkavēties? — viņa jautāja. Tas bija tas pats jautājums par Molotovu, tikai citā formā.

— Nē, neilgi, — Esekss atbildēja. — Jums patiešām jābrauc atpakaļ uz Londonu kopā ar mani.

— Kad Dreiks dabūs zināt par šodienu, man tik un tā .būs jābrauc prom. Arlabunakt, Harold, un nedzeriet vairs

šampanietil Ejiet gulēt.

Ketrina aizvēra durvis, un. Esekss palika viens ar savām domām par viņu;

Ketrina lēni gāja lejup pa galvenajām kāpnēm. Viņai bija karsti, un tomēr viņa iekšēji drebēja. Viņa nesaprata, vai pie tā vainīgs izdzertais šampānietis vai dīvainais īgnums pret Makgregoru. Viņa izsteidzās laukā, aukstumā. Krītošais sniegs stipri nomierināja, bet viņa nolēma neiet atpakaļ mājā tik ilgi, kamēr nebūs pilnīgi atguvusi mieru. Viņa izgāja no vēstniecības un apstājās pie upes aizsargmargām otrpus ielas. Viņa stāvēja svaigajā sniegā un lūkojās uz Kremļa uguņu atspulgiem aizsalušajā upē. Ketrina vēl aizvien trīcēja no neparastās sajūtas; viņa sāka berzēt seju ar sniegu. Piepeši Ketrina satrūkās — kāds viņai aiz muguras ierunājās:

— Ko jūs te darāt, Ketij?

Tas bija Makgregors.

— Makgregor, mī|ais! — viņa teica, izlaizdama no rokām sniega piku. Ketrina satvēra Makgregora mēteļa atlokus un gandrīz piekļāvās viņam. Makgregors bija pārsteigts, un Ketrinas satraukums acumirklī pielipa arī viņam.

— Jūs esat pavisam nosniguši, — viņš teica un, novilcis cimdus ņēmās purināt nost sniegu no viņas matiem, uzacīm un zoda. Ketrina nelaida vaļā mēteļa atlokus, viņa vilka Makgregoru sev klāt, līdz beidzot viņš neizturēja un satvēra meiteni aiz pleciem. Viņš dzirdēja, cik dziļa un saraustīta ir Ketrinas elpa.

— Manu mīļo Makgregor! Mīļo, mīļo Makgregor! — viņa teica tik klusi, ka Makgregors ar pūlēm sadzirdēja. Viņš nezināja, ko darīt, un sakoda zobus, lai savaldītos, nesapurinājis viņu. Slapjā kažoka āda uz mirkli atskur-bināja Makgregoru, viņš jau bija gatavs palaist Ketrinu vaļā, bet tad viņa saņēma Makgregora rokas, maigi pavilka zem kažoka un uzlika uz saviem siltajiem pleciem. Tad atkal piekļāvās Makgrcgoram un, tuvinot viņam seju, plati ieplestās, sirsnīgās acis, atkārtoja: — Mīļais Makgregor! — Viņš nolieca galvu, ar lūpām meklēdams meitenes lūpas. Viņš nebija sevišķi uzmanīgs pret Ketrinu, bet viņa kā drošinādama liegi kļāvās viņam klāt. Abu elpas saplūda vienā, un Makgregors zaudēja pēdējās savalda paliekas.

16. nodaļa

Nākamajā rītā Esekss pamodās, pārliecināts, ka iepriekšējā vakarā ir pilnīgi pakļāvis sev Ketrinu. Viņš pat bija apmierināts, ka bija ļāvis viņai aiziet un nebija izmantojis sava stāvokļa priekšrocības. Ketrina gan bija drusku pretojusies, taču ne jau tieši Eseksam, bet gan viņa personā iemiesotajai angļu diplomātijai, kuru viņa necieta, taču tas ar laiku pāries. Ja jau Ketrinai ir jā ienāk viņa dzīvē, tad viņš nedrīkst bojāt šīs attiecības ar lieku steigu, Ketrinai ir vajadzīga saudzīga apiešanās. Taču viens bija skaidrs viņš jau šajā brīdī varētu saukt Ketrinu par savu. Ja viņam tomēr būs jābrauc atpakaļ uz Londonu, Molotovu nesatikušam, Ketrina, bez šaubām, brauks kopā ar viņu. Viņš bija pārliecināts par to.

Esekss pabrokastoja kopā ar Dreiku nevis tāpēc, ka tas būtu sagādājis_ viņam prieku, bet gan tāpēc, ka Dreiku tāpat kā vēl dažus Londonas stulbeņus) vajadzēja pielabināt, šajos apstākļos bija lietderīgi pielabināt visu oficiālo personālu — gadījumam, ja no sarunas ar Molotovu nekas neiznāks, šī apsvēruma dēļ Esekss jau no rīta bija nosūtījis uz Londonu telegrammu, kurā bija paskaidrojis savu rīcību un izteicis vēlēšanos — tieši vēlēšanos, nevis nodomu — palikt vēl dažas dienas, lai izdarītu kopsavilkumu: Viņš bija uzmetis aci arī Makgre-gora telegrammai, kas tika nosūtīta kā atbilde uz viņa atsaukumu. Par laimi, Makgregors bija atbildējis pieklājīgi, un Esekss jutās pateicīgs par skota iedzimto savaldību.

Nomierināt Dreiku bija daudz grūtāks uzdevums. Bet Esekss prata tik spilgti attēlot, cik vīlušies izskatījušies krievi, kad viņš vakar ieradies pieņemšanā, ka Dreiks negribīgi atzina: jā, galu galā tas nemaz nav bijis tik slikti izdomāts. Ne uz ko lielāku Esekss arī necerēja, zinot, ka Dreiks visviens žēlosies Londonai.

— Ko jūs īsti cerat panākt no Molotova, Harold? — jautāja Dreiks, dzerot kafiju. — Vai tad nav skaidrs, ka viņš ir nolēmis ignorēt visus mūsu pūliņus atrast kompromisu? Vai gan citādi viņš būtu uzaicinājis tos azerbaidžāņus?

— Tie nav nekas vairāk kā skolmeistaru saujiņa, — teica Esekss. Viņš patiešām tā domāja, jo neviens no azerbaidžāņiem nebija pazinis viņu, Eseksu. Skaidrs, ka

tie bija kaut kādi tumsonīgi skolmeistari. — Jā, Molotovs ir nolēmis ignorēt mūs, ja vien spēs, bet es, sitiet mani nost, esmu nolēmis to nepiejaut.

— Nesaprotu, kā jūs varētu ietekmēt viņa nostāju.

— Molotovs nav muļķis, — sacīja Esekss. — Viņš zinaj ja es aizbraukšu no šejienes, ne par ko nevienojies, tad tas izvērsīsies par atklātu cīņu. Bet, tā kā krievi ir tik dedzīgi Apvienoto Nāciju piekritēji, viņi negribēs kļūt par pirmo valsti, kuru tās nosodīs. Viņi centīsies pēc iespējas vairīties no mums, bet vienā brīdī šī vairīšanās var kļūt pārāk bīstama, un Molotovs to zina.

Tomēr Dreiks nebija apvedams ap stūri,

— Jūs tas dzen izmisumā vairāk nekā Molotovu, — viņš teica. Sis bija viens no tiem retajiem gadījumiem, kad Dreiks varēja brīvi izteikt savas domas. Tagad Esek-sam vajadzēja aizstāvēties, un Dreiks nelaida šo izdevību garām. — Es domāju, ka viņš patlaban jūtas drošs un ka jūs viņu nevarat pielauzt, Harold.

Esekss saprata, ka viņa misijai tiešām draud izgāšanās, ja jau viņam jāpacieš kaut kas tāds no Dreika, un tomēr viņš pacieta.

— Jūs nepietiekami novērtējat mani, mīļais Frānsis, — viņš sacīja. — Molotovs nav tik ciets rieksts, lai to nepārkostu. Ar viņu ir grūti tikt galā tāpēc, ka viņš turas nomaļus. Tieciet viņam klāt — un viss pārējais ir viegli izdarāms. Lai tikai viņš vēlreiz izlien no savas slēptuves, tad es viņu pieveikšu.

— Var jau būt. — Dreiks aiz pieklājības nerunāja pretī. Taču bija vēl viens jautājums, kuru viņš gribēja skart šajā izdevīgajā brīdī. — Es tomēr uzskatu, ka jūs te esat nokļuvis neizdevīgā stāvoklī.

— Jā? — Esekss bija pārsteigts.

— Jā. Jums būtu bijis vieglāk, ja jūs būtu atvedis sev līdzi īstu palīgu, Harold. Ļoti neveiksmīga izvēle ir šis savādnieks Makgregors. Esmu pārliecināts, ka viņš ne tik daudz palīdz, cik maisās pa kājām. Grūtības jūsu sarunās ar krieviem lielā mērā ir radījis tas apstāklis, ka jums pietrūkst labi sagatavota materiāla un eksperta padoma.

— Varbūt jums taisnība. — Esekss gurdi nopūtās, pieņemdams izteikto līdzjūtību.

— Ko jūs domājat darīt ar Makgregoru?

— Es neko nedomāju darīt ar viņu, — atbildēja Esekss.

— Kad būsim atpakaļ Londonā, viņš taisnā ceļā atgriezīsies Indijas lietu ministrijā, kur strādāja agrāk.

— Bet šis cilvēks varēja būt noderīgs, — teica Dreiks.

— Izlūkdienesta ļaudis pēkšņi attapušies, ka mums Maskavā ir savs ģeologs.

Esekss sarauca gaišās uzacis.

Ko viņi grib no Makgregora?

- Skaidri nezinu, bet runa laikam ir par kaut kādiem ģeoloģiskiem datiem. Te ir viens polis, ar kuru viņam jāaprunājas. Tas ir viens no tiem šauri speciālajiem jautājumiem. Es parunāšu par to ar Makgregoru,

— Cik es pazīstu Makgregoru, — sacīja Esekss, — tad jūsu uzdevums nebūs no vieglajiem. Ļoti iespējams, ka viņš atteiksies.., principa pēc.

— Es nebūšu pret viņu tik iecietīgs kā jūs, — teica Dreiks.

— Viņš prot būt stūrgalvīgs! — Eseksam iepatikās šī doma.

— Es ari protu, — atteica Dreiks. — Makgregoram jāpaliek te, kamēr viņš izdarīs to, ko no viņa prasa, un tas ir viss.

Tu tā domā,» pie sevis noteica Esekss. Taču skaļi izteikt piezīmi viņš atturējās, un netiešais ultimāts Makgregoram palika spēkā.

Pats Makgregors tostarp jau sēdēja pie sava galda un, gaidot Eseksu, pārskatīja pastu. Tajā bija daži Londonas Ģeoloģijas biedrības žurnāla rakstu novilkumi un divas vēstules no mātes. Viņa rakstīja ļoti maigas vēstules, un, lasot tās, Makgregoram kļuva viegli un labi. Māte jautāja, kā Krievijā ar pārtiku, un interesējās, vai viņš sameklējis krievu petrogrāfu, kurš apstrīdējis viņa secinājumus par nogulumiežiem Hušas plato. Makgregors smaidīja, to lasot. Māte nekad nebija runājusi par savu vilšanos, bet Makgregors zināja, cik viņa ir sarūgtināta par pēdējiem pieciem veltīgi aizvadītajiem dēla mūža gadiem, Karš arī viņai nebija pagājis secen, taču viņa uzskatīja, ka viss dēla dzīves saturs ir paleontoloģija, vienalga, kara vai miera laikā, Makgregors vēlreiz pārļasīja abas mātes vēstules. Tajās nebija jaušama nekāda interese par diplomātisko misiju, ar kuru viņš bija atbraucis uz Maskavu, Starp rindiņām varēja izlasīt jautājumu, kad viņš būs atpakaļ un kad atkal ķersies pie sava īstā darba. Māte arī atgādināja, ka tēva bibliotēka joprojām ir viņa rīcībā.

Makgregors salocīja abas vēstules un nobāza dziļāk atvilktnē. Cik nelāgi, ka tās pienākušas tieši šodien! Viņa domu jūklī skaidri izdalījās šaubas — vai Ketrina un māte patiks viena otrai? Viņas bija pārāk dažādas, galvenokārt tāpēc, ka māte bija noslēgta sieviete, turpretī Ketrina — pavisam citāda būtne, kas tīšuprāt aizskāra citus. Var jau gadīties, ka viņas saprotas ļoti labi, izturoties viena pret otru ar rāmu cieņu. Makgregors cerēja, ka tā būs, jo viņas abas tagad bija viņam vistuvākie cil-vēki.

Ketrina patiesi bija piepildījusi visu Makgregora dzīvi, pat domas par atgriešanos iepriekšējā_ darbā bija saistītas ar viņu. Makgregors joprojām jutās Ketrinas rīcības apmulsināts, joprojām pārsteigts par viņu attiecību negaidīto pilnību. Viņa bez šaubīšanās bija radījusi šo pilnību, un Makgregoru atkal pārņēma savā varā atmiņas par meitenes satriecošo maigumu, par taktu, ar kādu viņa bija palīdzējusi Makgregoram pārvarēt šaubas un svār-stīšanos. Sīs domas bija tā pārņēmušas Makgregoru, ka viņš sapurināja galvu, it kā lai vēlreiz atsauktu to visu atmiņā. Grūti bija ticēt, ka viss tiešām ir noticis īstenībā, bet viena -skaidra doma izkliedēja visas šaubas. Ketrina bija dāvājusi viņam kaut ko tādu, kas bija līdzvērtīgs visai viņas dzīvei. Tagad viņam vajadzēja atbildēt ar to pašu.

Būtībā Makgregors apzinājās, ka ir jau izlēmis šo jautājumu. Cilvēka dzīvē pārmaiņas notiek tik pēkšņi, ka būtībā nekas nav jāizlemj. Māte bija ilgojusies, kaut viņš drīzāk atgrieztos savā darbā. Tagad viņš zināja, ka tas nekad nenotiks. Apstākļi bija radījuši Makgrego-ram jaunu dzīvi un aizrāvuši viņu līdzi tik strauji, ka viņam patiesībā nemaz nebija izvēles. Arī tad, ja būtu bijis jāizvēlas, tas viņam nebūtu sagādājis grūtības. No vienas puses, Makgregors bija zaudējis tiešo saikni ar savu zinātni un jau pametis to. No otras puses, darbs ar Eselcsu bija iesācies labi, un Makgregors bija paguvis novērtēt iespējas, kuras šis darbs pavēra. Viņš gribēja izpildīt savu pienākumu Irānas problēmas risināšanā, bet par visu vairāk — iekarot vietu Ketrinas pasaulē. Viņa bija atdevusi Makgregoram sevi visu, nedomādama un neapstādamās pusceļā. Vai Makgregoram bija tiesības prasīt, lai Ketrina kopā ar viņu atgrieztos viņa agrākajā darbā un atteiktos no savas dzīves? Vai tas bija iespējams? Atbilde bija nepārprotams nē». Viņam bija jā-

nostājas Ketrinas pusē, bet darbs, ko viņš patlaban darīja, nozīmēja, ka viņš jau ir nostājies Ketrinas pusē. Tādējādi izvēle jau bija notikusi. Bridi Makgregors jutās pilnīgi iznīcināts un nomākts, viņam likās, ka pasaulē nav nekā šīs apņemšanās vērta. īstenībā tā pat nebija apņemšanās, taču tagad vairs nekas nebija grozāms.

— Labrīt, mister Makgregor! — Tā bija mis Viljamsa. — Jūs šorīt tik agri. Vai tad vakar nebijāt pieņemšanā?

—- Biju gan, — atteica Makgregors,

— Vai Ketrina arī brauca jums līdzi?

— Jā. — Makgregors saprata, ka mis Viljamsa grib, lai viņai pastāsta par vakardienas pieņemšanu, ka viņai ir uz to tiesības, taču šobrīd prāts nenesās uz runāšanu, un tā mis Viljamsa palika bez sīkākas atbildes. Viņa juta, ka ir ieradusies nelaikā, pietvīka un izgāja, bet Makgregors to tikpat kā nemanīja.

Esekss ienāca sadusmots, bet Makgregoram no tā kļuva pat vieglāk.

— Kur jūs vakar pazudāt? — Esekss jautāja. — JQ3 man bijāt vajadzīgs.

— Alan likās, ka bez manis jums ir labāk,.— mierīgi

paskaidroja Makgregors. ,

— Labāk? I<ā, pēc jūsu domām, es būtu varējis saprasties? Jūs taču zinājāt, ka gribu runāt ar Molotovu.

— Vai tad Troika tur nebija?

— Būt bija, bet man bijāt vajadzīgs jūs, nevis Troika,

Tas neatstāja uz Makgregoru nekādu iespaidu.

— Man ļoti žēl, — viņš sacīja. — Man tiešām likās, ka jūs un Ketija godam tiksit galā bez manis. — Tagad, runājot par Ketrinu, viņš varēja atļauties būt augstsirdīgs pret Eseksu; šī augstsirdība pat sagādāja viņam apmierinājumu. Tomēr viņš vēl neapzinājās, ka, gūstot panākumus pie Ketrinas, ir guvis uzvaru pār Eseksu. Makgregors tikai jutās ar viņu gandrīz kā līdzīgs ar līdzīgu. — Vai jūs vienojāties ar Molotovu? — viņš jautāja.

— Nē.

Esekss gribēja uzzināt, ko Makgregors vakar runājis ar Molotovu, taču jautājums nenāca viņam pār lūpām. Tas nozīmētu atzīt savu atkarību no Makgregora, kaut' arī Esekss centās sevi pārliecināt, ka pats ar gudru ziņu izkārtojis šo sarunu.

— Molotovs bija ar mieru tikties ar mani, — viņš teica. — Tas nozīmē, ka mums jābūt gataviem. Krievi

grib nokārtot šo lietu mierīgā ceļā. Es laikam sagādāšu viņiem šo iespēju.

Makgregors uzdeva jautājumu, kuru no viņa gaidīja:

— Kādā veidā?

— Es ierosināšu Molotovam sastādīt komisiju situācijas izmeklēšanai Azerbaidžānā, — paskaidroja Esekss.

— Mums jau ir sīki izdomāts, kāda būs šī komisija. Tās projekts tika izstrādāts Londonā ministru konferencei, bet palika neizmantots. Tagad mēs to izmantosim. Es būšu apmierināts, ja mēs aizvedīsim līdzi no šejienes vienošanos par angļu, amerikāņu un krievu komisijas nodibināšanu Azerbaidžānas jautājuma izlemšanai.

— Vai šī komisija strādās Maskavā?

— Nē, Azerbaidžānā. Uz dzimtās zemes krieviem neko nevar padarit.

— Varu galvot, ka viņi nepiekritīs, — teica Makgregors.

— Piekritīs gan, — iebilda Esekss. Vai visi bija nolēmuši šorīt runāt viņam pretī? — Viņi redzēs, ka izmeklēšana ir līdzeklis laika novilcināšanai. Lielākā daļa izmeklēšanu parasti ir tādas. Taču pie labas gribas šo lietu var ņemt nopietni un iztēloties stāvokli tā, kā jums ir izdevīgi, ja vien lielākā daļa komisijas ir jūsu pusē, kā tas šajā gadījumā arī būs.

— Es saprotu, ka jūs runājat par amerikāņiem, — Makgregors teica un atkal ņēmās pierādīt, ka krievi nepiekritīs, viņi uzreiz aptvers, kas par lietu.

— Bet es to pasniegšu tā, ka neaptvers, — attrauca Esekss.

— Bet vai to var nokārtot, atrodoties te? — jautāja Makgregors.

— Es nedomāju to kārtot. Man vajadzīga tikai piekrišana šajā jautājumā. Tad mēs mierīgi varam braukt uz mājām, pārējo lai kārto Londona. Molotovs, bez šaubām, gribēs, lai komisijā būtu arī azerbaidžāņi, bet tad mēs iesaistīsim spēlē Teherānu, un kopā ar amerikāņiem mums būs vairākums. Vai jūs runājāt ar tiem azerbaidžāņiem un uzzinājāt, ko viņi te dara?

— Jā, es runāju ar viņiem visiem.

— Vai tiešām viņi atbraukuši apspriesties par skolām?

— Domāju gan.

— Vai kāds no viņiem ir komunists?

Makgregors pašūpoja galvu.

>- Es gan nezinu, bet diezin vai.

27G

— Bet militārpersonas?

— Nē, noteikti nav.

— Nu, tad mums nav nekādas daļas gar viņiem, — noteica Esekss, un ar to šis jautājums bija izrunāts.

— Kurp jūs esat paredzējis doties pēc Maskavas? — negaidot jautāja Makgregors.

Esekss žigli pagrieza pret viņu galvu.

— Es nezināju, ka jūs tā interesē manas nākotnes ieceres, Makgregor.

— Es tikai domāju, ka ar jums bija patīkami strā dāt, — teica Makgregors.

— Prieks dzirdēt. — Tas kļuva interesanti.

— Faktiski es gribu jums kaut ko pajautāt.

— Ak tā?

— Vai drīkst?

— Lūdzu.

— Kas jQs bijāt pirms tam, kad kļuvāt par diplomātu? — lēni jautāja Makgregors.

— Karavīrs, — atbildēja Esekss, vēl aizvien nespēdams atgūties no pārsteiguma.

— Un jums bija jāizvēlas starp šīm abām darbības jomām?

— Tā gluži nebija. Es vienmēr uzskatīju, ka armija pulcē varoņlomu aktierus, kuri atsakās kļūt par pieaugušiem cilvēkiem. Kopumā izvēle tomēr bija ierobežota. Baznīca, armija, Ārlietu ministrija. Cik es saprotu, tad vienīgi Ārlietu ministrija ir kaut ko vērta. Un kas tad ir? Jūs tomēr esat sācis apcerēt diplomāta karjeru?

— Es vienkārši domāju par to, — teica Makgregors.

Atbilde bija izvairīga, bet Esekss nojauta, ka aiz tās

slēpjas kaut kas svarīgs, un viņā pamodās ziņkāre. Ja Makgregors domā par diplomāta profesiju, tas nozīmē, ka viņš atsakās no tās niecīgas priekšrocības, kura viņam bija salīdzinājumā ar Eseksu. Līdz šim Makgregors dīvainā kārtā bija palicis neievainojams, jo darāmais darbs viņu nekad sevišķi nebija interesējis. Izvēloties diplomāta profesiju, Makgregors vienā mirklī zaudētu savu kaitinošo neatkarību. Turklāt (un Makgregoram tas jāsaprot) jebkura cerība kaut ko sasniegt būs atkarīga no Eseksa labvēlības. Esekss jau priecājās par iespējām, ko radīja šis stāvoklis.

— Jums laimējas, — viņš sacīja. — Dreikam tieši ir uzdevums, kas jums būs jāpavcic sākumā. To jūs varat

veikt paralēli darbam kopā ar mani. Ejiet aprunājieties ar viņu.

-s» Kāds uzdevums?

Kaut kas ar ģeoloģiju saistīts. Es īsti nezinu. Dreiks jums visu izstāstīs. — Esekss tīšuprāt bija nevērīgs: Mak-gregors droši vien gaidīja, ka Esekss iedrošinās viņu sapņot par diplomāta karjeru, piedāvās savu padomu, palīdzību un vadību. Ja Makgregors tiešām gribēja, lai tā būtu, viņam nāksies maksāt par to ar prātīgāku uzvedību un uzticamāku sadarbību.

— Viņš mani gaida augšā? — jautāja Makgregors.

— Nē. — Esekss no aizmugures uzmeta skatienu Mak-gregora pakausim un nobrīnījās, no kurienes viņam šorīt tāda piekāpība. Viņš nolēma to izmantot. — Vispirms mums ir jātiek galā ar komisijas lietām. Pasauciet, lūdzu, mis Viljamsu ar visiem materiāliem. Ar Dreiku parunāsit vēlāk.

Kad Makgregors beidzot devās pie Dreika, viņam joprojām smeldza pārbaudījumi, kurus Esekss bija uzlicis viņa savaldībai. Kaut kāda iemesla dēļ Esekss visu ritu bija centies viņu pazemot. Sīkāk apspriežot, kā ierosināt Molotovam organizēt komisiju, Esekss ne vienu reizi vien bija nostādījis Makgregoru muļķa lomā. Par spīti iedzimtajai apķērībai, viņš Eseksa priekšā bija juties kā galīgs idiots; Esekss bija tā sajaucis Makgregoram galvu, ka viņš bija zaudējis cerību jebkad izprast diplomāta darba elementāros pamatus. Un tagad viņa priekšā sēdēja Dreiks.

— Sī darba detaļas es nesaprotu, — teica Dreiks, — bet, cik var spriest, runa ir par tehniskas informācijas iegūšanu. Jums gluži vienkārši ir jāliek lietā savas zināšanas ģeoloģijā.

Makgregors bija pārlaidis acis ar mašīnu uzdrukātajai instrukcijai, kuru viņam tika iedevis Dreiks. Viņš uzreiz saprata, ka runa ir par informāciju attiecībā uz krievu ģeoloģiskajiem pētījumiem. Pirmais punkts pieprasīja visus pieejamos datus par dzīļu izpēti tajos rajonos, kur, iespējams, atrodama urāna rūda. Tālāk varēja nelasīt.

— Kam šī informācija ir vajadzīga? — viņš vaicāja Dreikam.

— Vai man tas jums vēl būtu jāsaka? — Dreiks atjautāja.

Makgregors atkal jutās kā muļķis.

— Nē, — viņš teica, — tāpat ir skaidas, ka tā vajadzīga kara izlūkdienestam. — Tā bija nepatīkama atzīšanās, taču Makgregors negribēja izvairīties no tās. Te nebija ko maldināt sevi.

— Jūs taču nedomājat izvairīties no šī uzdevuma? — daudznozīmīgi jautāja Dreiks.

— Tā nav gluži mana specialitāte, — iebilda Makgregors. '

— Es sapratu, ka tieši izlūkošana bijusi jūsu specialitāte kara laikā. Vai tad jūs nebijāt kaut kas līdzīgs informatoram ģeoloģijas jautājumos Āfrikas kavalērijas nodaļā?

— Ne gluži, — atteica Makgregors, — bet kaut kas uz to pusi.

— Tad uzskatiet, ka tas ir jūsu kara laika darba turpinājums! — pavēlošā tonī sacīja Dreiks.

Makgregors piespieda sevi savaldīties.

— Bet vai tas nenozīmē, ka mēs karojam ar krieviem? — viņš jautāja.

— Tas nehozīmē neko. — Dreiks pikti nolika rakstāmo un pacēla galvu. Viņš netika piedāvājis Makgregoram apsēsties un visu laiku bija izlicies, ka ir aizņemts. — Vai jus grasāties strīdēties arī šajā sakarā?

Makgregors papurināja galvu.

— Es vispār nestrīdos, — viņš mierīgi, bet drūmi teica.

— Tad ejiet un ķerieties pie darba.

/ — Viens jautājums, — sacīja Makgregors (un pats sev ar rūgtumu jautāja: vai tas ir kompromiss, kurā viņam jāielaižas, vai arī ir uzdevums, kas jāpilda kā diplomāta ikdienišķa pienākuma daļa?). — Kur lai es ņemu šo informāciju? Es redzu, ka šo to var paņemt no’pārskata ziņojumiem, ja vien man izdosies tikt tiem klāt. Bet kur lai dabū pārējo?

Makgregora acīm redzamā nepatika sagādāja Dreikam prieku.

— Kad būsit izlasījis un izpratis instrukcijas, ienāciet pie manis vēlreiz. Es jūs iepazīstināšu ar cilvēku, kurš jūs informēs sīkāk. Bet iegaumējiet: pierakstīt neko nedrīkst, un, līdzko būsit iemācījies šīs instrukcijas no galvas, tās jāatdod man. Ziņas, kuras saņemsit no šī cilvēka, jums arī ir jāatceras no galvas un jāpatur prātā, kamēr nebūsit atgriezies Londonā. Tas viss ir ļoti vienkārši, — teica Dreiks.

Kāds sakars bija starp nepieciešamību padevīgi uzņemties šo pienākumu un to kompromisu, uz kuru viņš bija gatavs Ketrinas Klaivas dēj, to Makgregors nezināja. Taču sakars bija. Un tāpēc viņš neiesvieda papīrus Dreikam acīs nn neizgāja ārā, tāpēc nepateica Dreikam, ka visa šī iecere ir caurcaurēm nelietība, vienalga, par kādu pienākumu to arī dēvētu. Viņš neteica neko. Viņš neteica Dreikam, ka pieņem šo uzdevumu, viņš tikai paņēma papīru un izgāja. Par laimi, Esekss bija brokastīs un Mak-gregoram nebija vēlreiz jātiekas ar viņu. Makgregors gribēja redzēt tikai vienu cilvēku — Ketrinu. Viņam bija jāpārliecinās, ka rīcība attiecībā pašam uz sevi ir pareiza, tāpēc vajadzēja parunāt ar Ketrinu. Viņš ieslēdza brūno manilas aploksni ar instrukcijām tajā pašā atvilktnē, kur bija noliktas mātes vēstules, un piezvanīja Ketrinai.

— Labrīti — viņš nedroši sveicināja.

— A, tas esat jūs! Labrīt! — bezrūpīgā tonī atsaucās Ketrina.

— Kā jūtaties? — Makgregors dzirdēja, cik stomīgi skan viņa balss.

— Lieliski!

— Es gribētu brīdi jūs redzēt, Ketij.

— Ak tā? Kas noticis?

— Nekas sevišķs.

— Vai esat jau brokastojis?

— Vēl ne.

— Vai negribat šodien paslidot?

Brīdi paminstinājies, viņš piekrita.

— Kāds jums kājas lielums? — jautāja Ketrina.

— Lielums? — viņam bija jāpadomā. — Četrdesmit otrais vai četrdesmit trešais.

— Man jāsadabū jums slidas, — viņa, lietišķi norūpējusies, teica. — Melbijam varbūt ir, bet es droši nezinu. Vai mēs nevaram satikties tenisa laukumā pēc piecām vai desmit minūtēm? Pa to laiku es kaut ko izdomāšu.

Makgregors pateicās Ketrinai un izdzirdēja, ka viņa, vēl nenolikusi klausuli, jau saka kaut ko mis Boilai. Piecas minūtes viņš prātoja, kāpēc šorīt viss pēkšņi pavēršas pret viņu, kāpēc tādā svarīgā dzīves pagrieziena punktā viņam jāpārvar tik daudz pretrunu un šaubu. Tagad daudz kas bija atkarīgs no Ketrinas.

Viņa kavējās, un Makgregoram nācās gaidīt viņu tenisa laukumā uz soliņa piecpadsmit minūtes. Viņš nosala,

kaut arī visu laiku mīņājās, lai sasildītos. Ketrina Izskatījās tā, it kā bez aukstuma nespētu dzīvot. Viņa nostājās Makgregora priekšā sarkanā džemperī un adītā cepurītē, turēdama rokā ādas jaku un divus pārus slidzābaku. Viņš steigšus pielēca kājās un tik tikko nepaslīdēja uz ledus. Viņš skatījās uz Ketrinu un vāri smaidīja, nezinādams, kas no viņas gaidāms.

— Jūs izskatāties tik nopietns, — Ketrina sacīja. Viņa izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis. Viņa apsēdās uz soliņa, paklājusi apakšā ādas jaku. — Te jums būs slidas. Helēna Boila sameklēja.

— Paldies. — Makgregors apsēdās viņai blakus.

Ketrina jau vilka nost kurpes un āva kājās slidzā-

bakus. Makgregors gaidīja, ka viņa pateiks kaut ko svarīgāku, bet viņa izstiepa kāju un sacīja:

— Vai jūs nepalīdzētu uzvilkt?

Makgregors palīdzēja uzaut zābaku.

— Velciet kājās savējos, — Ketrina teica un pacēla galvu. Tā bija tā pati Ketrina ar aicinošajām rokām, taču viņa neredzēja Makgregora acīs sašķobījušos pajāvību.

— Vai jūs tiešām gribat slidot? — Makgregors paskatījās uz slidzābakiem, kurus turēja rokā.

Ketrina nepacēla galvu.

— Kas tad ir? — viņa jautāja.

— Es gribēju parunāt ar jums, — viņš teica.

— Ak tā? Par ko?

Makgregors bija neizpratnē.

— Vai tad mums nav par ko runāt?

Ketrina izslējās taisni, viņa izskatījās kā parasti, arī izturējās kā parasti. Tā bija tā pati Ketrina Klaiva, kuru viņš pirmo reizi bija ieraudzījis šajā pašā slidotavā; pat viņas lūpas neko neizteica.

— Jūs šorīt patiešām esat joti nopietns, — viņa sacīja.

— Jā, tā laikam ir gan. — Viņam nepatika ’ Ketrinas izturēšanās.

Viņa to juta un ātri teica:

— Vai jūs nebaidāties visu sabojāt?

Makgregorain kā akmens novēlās no sirds.

— Ak tas jūs mulsina!

— Es pali lāgā nezinu, — viņa atteica gandrīz dusmīgi.

Makgregors mēģināja_sākt vēlreiz.

— To visu ir grūti paskaidrot, Ketrin.

— Ko jūs gribat paskaidrot? — Viņa nostājās uz ledus.

— Galvenokārt- pats sevi, — teica Makgregors. Viņš j

novilka vienu zābaku. Zeķe bija caura. Tomēr viņš ne- I steidzās. Viņš āva kājā; zābaku tā, it kā šī darbošanās | prasītu; dziļu koncentrēšanos. — Lai ko es arī darītu, es 1 gribu darīt to pārdomāti; Tas ir ļoti svarīgi mums abiem. | Redzat, es varētu palikt Indijas lietu ministrijā ... ļ

— Ko apsvērt? — Ketrina nepacietīgi papurināja galvu, I

Viņa gribēja mainīt toni, bet iznāca tāds pats kā vien-.-| mēr — paviršs un. diezgan vienaldzīgs. Viņa skatijas uz'fl Makgregora noliekto galvu,, kas mētājās, viņam aujot I kājā otru .zābaku, un bija gatava lūgt viņam piedošanu. ! Taču viņa klusēdama uzvilka cimdus. "

— Vai tad mums abiem nekas nav Jāapsver? — drūmi j turpināja Makgregors.

— Mīļais, jūs esat tik nopietns. — Vai tas bija iz- j smiekls?

— Man prāts nenesas uz slidošanu, — viņš teica, ar ]

pūlēm valdīdamies. - ļ

— Vismāž pamēģiniet.

Makgregors juta, ka viņa pašlepnums jau tāpat ir diez-gan sāpīgi aizskarts, ka vēl mazliet — un viņš vairs neizturēs. Kāpēc Ketrina tā uzvedas? Viņa taču saprot, ; ka kaut kas ir noticis. Viņš neticēja Ketrinās izturēšanās ļ dabiskumam; viņš vēl nebija aptvēris tās nāvējošo jēgu. 4 Bet, skatīdamies, kā viņa stāv uz slidām un, matus purinādama, gaida viņu, Makgregors saprata, ka varbūt ir ā pieļāvis briesmīgu kļūdu. Viņš baidījās domāt par sevi, par savu apņemšanos, kas bija saistīta ar Ketrinu. Vai tiešām tā viņai if tik vienaldzīga? Viņš negribēja ticēt j šaudīgajām domām, kuras uzplaiksnīja mulsuma pārņem- j tajā prātā.

— Labi, es pamēģināšu, — viņš teica.

Ketrinai pietika uzmest skatienu Makgregora apjuku- j šajai, drūmi stingajai sejai, lai saprastu, ka viņam nepie- ; deras ciest aizvainojošās slidotnepratēja neveiksmes. ] Tomēr Ketrina neatturēja viņu, kaut arī vēlējās to darīt. ;

— Neļaujiet potītēm locīties, — viņa pamācīja.

Viņš piecēlās bez smaida. Viņā nebija tās bezrūpības j

vai pilnīgās atraisītības, kas Jautu smieties pašam par sevi, aizmirstot pašlepnumu. Gluži otrādi, šajā brīdī Mak gregors bija pilnīgi iedziļinājies sevī, tāpēc ka Ketrina bija izgaisinājusi dabiskuma, atklātības un sirsnības .atmosfēru, kas, viņam tā šķita, bija valdījusi viņu attiecībās. Vajadzēja justies nepiespiesti, pazoboties pašam .pair sevi, taču Makgregoram vairāk nekā jebkad bija nepieciešama pašsavat-dlba, ārējs miers un pašcieņa. Sājā brīdī būt smieklīgam nozīmētu bīstami palielināt viņa dvēselē augošo mulsumu.

— Drošāk, drošāk! — skubināja JKetrina,

-Makgregors pašļūca uz priekšu, kājas .aizslīdēja katra

uz savu pusi, un viņš, neveikli savicinājis rokas, nozvē-lās uz ledus.

Ketrina iesmējās.

Pietvīkušais Makgregors arī mēģināja pasmaidīt. Viņš atkal domāja par to, kā gan Ketrina var smieties, redzot viņu tādā stāvoklī ,un pat nemēģinot atrast viņu .attiecībām atbilstošu toni.

— Jūs esat pārāk sasprindzinājies, — viņa teica. — Turieties brīvāk.

Makgregors saknieba lūpas un centās apvaldīt krūtīs kāpjošo dusmu vilni, kas darīja viņu vēl vājāku .un neveiklāku. Vai šī sieviete tiešām rotaļājas ar viņu, tīšām moka viņu? Ja tā, tad viņai neizdosies salauzt Makgre-goru.

— Neviciniet rokas, mīļais.

Makgregors apzinājās, cik muļķīgi tas izskatās, kad viņš steberē pa ledu, neganti vicinādams irokas, lai noturētu līdzsvaru, un seja viņam pieplūda ar asinīm, arī kakls un ausis kļuva sarkani. Viņš baidījās paskatīties .uz Ketrinu, jo viņa bija pie visa vainīga.

— Jūs izturaties pret to pārāk nopietni, — viņa aizrādīja. — Brīvāk, brīvāk!

Makgregors atkal nogāzās, šoreiz kņūpus. Ketrina noliecās, lai palīdzētu viņam piecelties, un nespēja apslēpt savu žēlumu pret viņu. Kāpēc viņš to dara? Kāpēc grib pazudināt sevi? Kāpēc izmeta, ka ir gatavs itik muļķīgi ziedot sevi viņas dēļ? Palikt Indijas lietu ministrijā! Vai viņš nolēmis sevi .pilnīgi pazudināt? Vati tiešām ļaus ieraut sevi neldzīgā snobisma, sīkmanīgo un muļķīgo likumu un ierobežojumu dumbrājā?... Makgregor,» viņa gribēja teikt, kas jums meklējams te, uz ledus? Celieties augšā! Celieties augšā, un iesim prom no šejienes.»

;ējās brūces, viņš nebūtu varējis t, cik dziļi ir ievainots. Viņš pie-a kustēties. Viņam izdevās paslīdēt dažus Soļus, bet vienā vietā ledus bija kļuvis mīkstāks, un Makgregors, ieģrii(ļis tur slidu, atkal visā garumā nostiepās zēmf,

— Šķiet, ka man nekas neiznāk, — viņš teica, slauci dams seju un saglauzdams atpakaļ izspūrušos matus. Viņa ķalss skanēja spriegāk par stingri novilktām bungām. - Es patiešām gribēju parunāt ar jums, Ketrin.

— Gan jau pagūsim parunāt, — viņa teica. Viņa nebija domājusi skubināt Makgregoru slieties kājās, bet viņš bija sapratis tieši tā un piecēlās uz ceļiem, gatavodamies piecelties pavisam. Taču vispirms Makgregors vērīgi palūkojās uz Ketrinu, un meitene saprata, ka ir zaudējusi viņu uz visiem laikiem, Pat tad, ja Makgregoram būtu

plūdušas asinis no yā tik nepārprotami parād cēlās kājās un mēģinā

Šoreiz Ķetrlna riēsmējfo, Viņa pieslidoja Makgregoram klāt. Pēkšņi viņu sastindzināja doina, ka Makgregors varbūt ir stipri sadauzījies, Bet viņš lēnām slejās augšā un pagrieza galvu, Vai nu fiņš bija sasitis degunu, vai arī tās bija kūstošas pārslas, bet likās, ka viņarft ас!з ir sanesušās aūkstas asaras. Makgregors apsēdās un sāka raisīt vaļā zābaku auklas, un Ketrina redzēja, ka viņam dreb rokas.

rr Es neesmu atnācis šurļi par apsmieklu, — viņš lēni uti šaušalīgi rāmi teica. — Es neesmu atnācis šurpu tādēļ. Pats droši vien esmu vainīgs. Bet man likās, ka jūs bijāt godīga vismaz... — Makgregoram pietrūka vārdu. Viņš novilka vienu zābaku un, nikni raustot auklas, ņēmās raisīt vaļā otru.

— Ko — vismaz? — jautāja Ketrina, un šajos vārdos izskanēja nevis pārbīlis, bet dzedrums.

— Vismaz savā būtlbāl —. Makgregors piecēlās un, nepaskatījies viņā, vienās zeķēs gāja projām pa ledu.

— Vai jūs man kaut ko pārmetat? — Viņa lēni slidoja Makgregoram nopakaļ.

— Nē. — Viņš papurināja galvu un, tikai apsēdies, paskatījās uz Ketrinu. Viņš necentās slēpt savu nicinājumu, nepatiku un mokošās sāpes. — Man vajadzēja to saprast. Jūā tur neko nevarat līdzēt. Vai jūs kaut reizi savā mūžā esat bijusi patiesa?

— Ģiķ jūs tikumīgs! — teica Ketrina. — Bet es tomēr nesaprotu, pie kā esmu vainīga.

— Ja jūs pati nesaprotat, nav vērts skaidrot.

— Nemuļķojieties un neesiet kā bērns! — Ketrinai sanāca dusmas, jo Makgregors izturējās kā tāds nejēgulis, kā vientiesīgs laucinieks, kā patmīlīgs ģeķis. Viņa gribēja Makgregoram iesist par šo egocentrismu un jūtu dabiskumu.

— Vai tas tiešām jums neko nenozīmēja? — Makgre-gora balsī jautās rūgtums.

— Kas? — vaicāja Ketrina, izjuzdama žēlumu pret viņu.

— Vai tad ir vajadzīgi vārdi?

— Jūs pārāk sarežģījat visu.

Makgregors sāka vilkt kājās zābakus un noliecās, lai paslēptu seju. Šis aizvainojuma un dusmu sajaukums bija pāri viņa spēkiem. Viņš vairs nevaldīja pār sevi.

— Es būtu gatavs pastrādāt jebkuru muļķību, ielaisties jebkurā kompromisā, — viņš murmināja, — tik pārliecināts biju par sevi un par jums. Jūs nekad neuzzināsit, ko es gandrīz vai izdarīju ar sevi. Jūs neuzzināsit neko, tāpēc ka nemēģināt tikt vaļā no savām viltībām un saviem morāles principiem. Es biju bezgalīgi pārliecināts, turpretī jūs vēl nekad neesat bijusi tik nevērīga kā šodien. Droši vien es izskatos pēc āksta, bet, dieva vārds, labāk būt izsmiekla objektam nekā tādam kā jūs, Ketij.

Viņa sašķobīja lūpas.

— Ak vai! Cik jūs tomēr esat dumjš!

— Jā, jā gan. Es pats to zinu.

— Nē, jūs nekā nezināt. Jūs nesaprotat, kāpēc esat dumjš.

Makgregors piecēlās. Jaka viņam bija slapja, uz tvīda biksēm vienos sānos liels, slapjš plankums. Mati bija izspūruši, kaklasaite sagriezusies uz sāniem, vaigi slapji, rokas stīvas no aukstuma. Plānais deguns bija nobālējis aiz dusmām, lūpas cieši sakniebtas. Viņš rūpīgi nolika slidas uz soliņa, lai sakārtotos. Un Makgregoru atkal pārņēma dusmas.

— Es domāju, ka jūs jūtat to pašu, ko es, — viņš teica. — Taču jūs vispār neesat spējīga just. Jūsos viss ir neīsts. Kāpēc jūs izvēlējāties tieši mani sev par uzjautrinājumu? Kāpēc neizvēlējāties kādu no tādiem pašiem kā jūs? Piemēram, Eseksu? Kāpēc mani? Vai esmu tik miermīlīgs, ka ar mani var nerēķināties? — Makgregors taisni pāri ledum gāja uz durtiņām stiepļu žogā.

— Cik jūs esat dumjš! Cik dumjšl — sadusmota kliedza Ketrina.

Makgregors nepagriezās un neredzēja, kā Ketrina aizver acis, lai savaldītu asaras. Viņa raudāja tāpēc, ka nezināja, vai viņam ir vai nav taisnība. Viņa teica pati sev, ka Makgregoram droši vien ir taisnība. Kāpēc viņa bija tā rīkojusies? Kāpēc nebija piedzimusi tikpat nemākslota un atklāta kā šis cilvēks? Kas bija licis viņai sakropļot to, kas īsu bridi bija šķitis visdārgākais pasaulē?'Vai tiešām ir tik grūti būt dabiskai?- Kā tu nesaproti, ka es nemaz negribēju, lai tā iznāk! Tu esi pārāk neapķērīgs, lai to redzētu. Ak, Makgregor, es tik un tā neesmu tevis Vērta!» Viņai būtu derējis izraudāties.

Ketrina piecēlās un aši aizslīdēja pa ledu, lai tiktu vaļā no šī emocionālā sasprindzinājuma. Viņai vajadzēja atvieglot sirdi un nomierināt prātu, vajadzēja izbeigt rakņāšanos sevī, savās sarežģītajās jūtās. Ja viņa nenomie rināsies, tad tūlīt sāks birdināt asaras kā bērns.

Aiz žoga pagriezies, lai bristu uz mājām, Makgregors ieraudzīja Kotrinu līkumojam uz ledus. Tas nu bija par daudz. Ja tik viegli varēja izmest viņu no prāta, tad jau labāk būtu pasmējusies tieši acīs. Ar to bija pielikts punkts, un viņš vairs negribēja ne dzirdēt par Ketrinu Klaivu. Viņš bija izglābies, tik tikko nepazudinājis sevi. Makgregors domāja, ka diezin vai viņam izdosies atgūt dvēseles mieru, jo tajās jūtu dzīlēs, kur viņš bija mēģinājis to rast, atklājās svaiga brūce. Viņš zināja, ka dusmas pierims, bet savu kaunu viņš Ketrinai nepiedos nekad.

17. nodaļa

— Vai Ketija izvilināja jūs laukā tāpēc, lai redzētu, kā jūs krītat uz deguna? — Izlikdamies jūtam līdzi Makgregoram, Esekss tomēr nevarēja apslēpt, ka ir no sirds uzjautrināts.

Makgregors apsēdās pie rakstāmgalda un neko neatbildēja.

— Mēs ar Dreiku noskatījāmies šo izrādi pa logu. Par ko viņa bija tik nikna uz jums, Makgregor? — īstenībā šos vārdus vajadzēja tulkot tā: es saprotu, ja starp jums: ir izcēlusies tāda saķeršanās, tas nozīmē, ka starp jums ir radusies zināma intimitāte. Kas tā par intimitāti, cik tālu tā aizgājusi, un kas tagad ir noticis? Vai Ketija nav

padzinusi jūs un pazobojusies par jums? Vai jūs neesat no dumjām mājām, ja iedomājaties, ka varēsit tikt galā ar tādu sievieti kā viņa? Kāpēc jūs to neatstājat citu — piemērotāku cilvēku ziņā?

Makgregors sēdēja kā mietu norijis; šajā brīdī viņš nicināja Eseksu.

— Labi, pagaidām aizmirstiet to visu, — teica Esekss. — Mēs gaidām viesi no amerikāņu vēstniecības. Ja priekšlikumu par komisiju pieņems, mums būs vajadzīga viņu palīdzība. Vai satikāt to sprogaini vakardienas pieņemšanā?

Makgregors papurināja galvu.

Esekss paskatījās uz viņa stīvo muguru unmožēloja, ka ir zobojies par viņu. Un tomēr — kas gan varēja būt noticis starp viņu un Ketiju? Kāpēc Ketija vispār tērē laiku ar Makgregoru? Viņam droši vien nav klājies viegli. Lai nu viņš attopas, Esekss augstsirdīgi nodomāja un .sāka ar Makgregoru sarunu, kas neprasīja no sarunas biedra sevišķu uzmanību.

— Man nav nekāda lielā vēlēšanās iesaistīt šajā lietā amerikāņus, — Esekss teica it kā pats sev. — Viņiem ir tieksme pievākt visu, ko vien var, un es baidos, ka par savu sadarbību viņi pieprasīs kārtīgu kumosu no ietekmes sfēras šajā pasaules daļā, protams, uz mūsu rēķina. Viņi izrāda lielu interesi par Vidējiem Austrumiem, un ignorēt amerikāņus ir bīstamāk nekā sadarboties ar viņiem. Mēs turamies pie tā, kam esam tikuši klāt, bet šie jenkiji nāk tikai iekšā un grābj ciet, ko vien var. Mēs aizsargājamies, viņi uzbrūk. Diemžēl viņiem ir dolāri. Mums nav nekā vairāk kā vienīgi politiskā pieredze un prasme. Pat tur, kur mums ir pamatīga ekonomiskā bāze, kā, piemēram, Irānā, viņi nāk un bāž iekšā savu degunu. Te, Irānā, ir ieguldīts mūsu kapitāls, bet kas ar to rīkojas? Milspo un visādi aizdomīgi finansu ģēniji no Milvokijas. Citi ģēniji no Čikāgas vada policiju un žandarmēriju, tagad pat armiju. Lai savaldītu nožēlojamu saujiņu zemnieku, bija no Čikāgas jāimportē speciālists gangsteru jautājumos! Vai tiešām vietējie neģēļi nedarbojas pietiekami efektīvi? Tagad jenkiji jau sākuši ņemt rokās grožus slimnīcās, pilsētu labiekārtošanas pārvaldēs un pat pilī. Kā gan kārtīgs amerikāņu kuņģis var sagremot karali? Taču jūsu acu priekšā mūsu draugi rij nost feodāļus un karaļus, bet pēc tam spļauj laukā demokrātiju un amerikānisko dzīvesveidu. Es atzīstu, ka mēs rei-

zčm esam diezgan liekulīgi, taču salīdzinājumā ar svētu Ilgajiem amerikāņiem mēs esam visgodīgākā nācija pa saulē. Par nelaimi, viņi grasās apcirpt arī mūs, Mak-gregor, un mums, pēc manām domām, būs vai nu jāpiekrīt tam, vai jāzaudē viss. Ja visi striķi trūkst, es labāk bučoju dolāru, nekā apkampjos ar fanātiķiem, kuri mēģina apgriezt pasauli ar kājām gaisā. v

Esekss vēl nebija beidzis, kad ienāca mis Viljamsa.

— Nu, nu? — Mis Viljamsas pārliekā cītība jau krita Eseksam uz nerviem.

— Ir atbraucis misters Edijs, — viņa pavēstīja. — Viņš ir pie sera Frānsisa.

— Lai tad ari pagaida pie sera Frānsisa, — teica Esekss.

— Klausos, ser. — Mirkli mis Viljamsa izjuta iekšēju protestu pret Eseksu, bet tikai mirkli.

— Man šis Edijs neiedveš nekādas simpātijas, — Esekss teica Makgrcgoram. — Bet laikam būs labāk tūlīt ķerties viņam klāt.

Makgregors paņēma vairākas mapes un sekoja Eseksam uz Dreika kabinetu. Tur Makgregoru stādīja priekšā Ričmondam Edijam un visi sasēdās ap galdu.

— Sakiet, mister Edij, — jautāja Esekss, — vai jūs neesat rada slavenajam dziedonim?

Garais amerikānis papurināja galvu, atieza baltus zobus un atteica:

— Nē.

— Es vienmēr jautāju amerikāņiem, vai viņi nav kādam rada, — paskaidroja Eseķss. — Viņiem patīk būt rados ar mēru, policija^ šefu, prezidentu vai kādu kinoaktieri. Protams, es pats būtu varējis uzminēt, ka jūs neesat radinieks. Jūs esat melnīgsnējs, kalsns, yņ jums ir itāliešu deguns.

Rlčmonds Edijs jau bija saplacis, un tagad Esekss varēja sākt sarunu.

— Jūs, jādomā, jau esat informēts par mūsu sarunām ar krieviem? — viņš jautāja.

— Mums ir Vašingtonas ziņojumi, — Edijs atbildēja.

-r- Vai jums ir zināmi abi viedokļi, mister Edij?

— Jā. Jūs, liekas, ne par ko neesat vienojušies, — Edijs atteica.

— Es gluži tā neteiktu. — Esekss pašapmierināti iesmējās. — Mēs esam sākuši rīkoties, lai izveidotu korni-

siju, kas Iepazīsies ar stāvokli Azerbaidžāni. Vai jums nešķiet, ka tas tomēr ir solis uz priekšu, mister Edij?

— Jā, noteikti. — Edijs pieglauda matus.

— Mūs interesē jūsu attieksme pret tādu komisiju.

— Mēs droši vien atbalstīsim to, — teica Edijs.

— Jauki. Tātad jums ir skaidrs, kas notiek Irānā?

— Protams. Taču mēs uzskatām notikumus Azerbaidžāņa par vispārējās situācijas sastāvdaju.

— Ak tā. Vispārējā situācija. — Esekss pamāja ar galvu.

— Jā. Ir pilnīgi skaidrs, ka kreisos un komunistiskos elementus, kuri sagrābuši varu Azerbaidžānā, inspirē krievi. Irānas vēstnieks Savienotajās Valstīs misters Hu seins Alā jau paziņojis, ka sacelšanos organizējusi Padomju Savienība. Tas saskan ar ziņojumiem, kurus esam saņēmuši no Teherānas. Mēs uzskatām, ka, jo ātrāk krievi aizies no Irānas, jo labāk. Mēs jau ierosinājām — krieviem iesniegtajā notā — izvest mūsu karaspēku līdz pirmajam janvārim. Krievi atbildēja, ka viņiem neesot pamata izvest karaspēku agrāk par paredzēto termiņu.

— Par to mums jau bija pārrunas ar jūsu vēstniecību Londonā, — teica Esekss. — Misters Bevins jau agrāk ir krieviem to ierosinājis. Ideja par paātrinātu evakuāciju ir cietusi neveiksmi. Tāpēc jau es atrodos te, mister Edij. Tāpēc mums ir vajadzīga šī komisija. Ja mēs nevaram paātrināt krievu karaspēka daļu izvešanu, tad vismaz varam mēģināt glābt Azerbaidžāņu. Ja varam rēķināties ar jūsu pilnīgu atbalstu komisijā ...

— Saprotams, personīgi mēs tur nekādi neesam "ieinteresēti, — teica Edijs.

— Bez šaubām.

— Mūsu nostāja ir pilnīgi objektīva,

— Kā tad, noteikti. Noteikti.

— Labi. Tādā gadījumā ķersimies pie lietas.

Par sīkumiem vienojās viegli. Par niekiem nestrīdējās. Viņi bija lietišķi cilvēki, kas sarunājās kā līdzīgs ar līdzīgu. Pat Ričmonda Edija cirtainajiem matiem vairs nebija nozīmes. Ričmonds Edijs zināja, ko saka, un saprata ari, ka sarunas nav vienpusīgas. Misters Edijs uzsvēra, kāda nozīme ir amerikāņu stāvoklim Irānā sakarā ar to, ka šajā valstī atrodas liels skaits amerikāņu ekspertu. Tiesa, tie gan nav Savienoto Valstu valdības oficiālie eksperti. Un tomēr... Un ar šo tomēr» sākās amerikāņu nostājas izklāsts. Kad Edijs bija beidzis, Esekss

jau bija kļuvis par viņa kompanjonu kādā komerciālā pasākumā. Atlika tikai uzspiest krieviem interesi par šo pasākumu. Bet tad Dreiks izteica savu skeptisko attieksmi par to.

— Es šaubos, vai krievi to tik viegli norīs, — viņš

sacīja. ~ _

— Es jau jums teicu, Firānsis, — iebilda Esekss,— ka krieviem ir vēlama tāda izejā no šīs situācijas, jo tā novērstu mūsu griešanos pie ANO. Sī komisija ir tieši tas, kas viņiem vajadzīgs, bet mums tā dod iespēju dabūt krievus laukā no Irānas.

— Lai izkustinātu viņus no vietas, ar izmeklēšanas komisiju vien būs par maz, — teica Dreiks.

— Komisija būs tikai sākums, — Esekss neatlaidās.

Strīds turpinājās. Makgregors bija aizmirsts un drūmi

apcerējā' savu nepatīkamo stāvokli.

Viņam nebija ne jausmas, kāpēc viņš atrodas te, Maskavā, un klausās šajos cilvēkos. Te nebija viņa vieta. Sī vēstniecība bija kļuvusi par bīstamu pasaules nostūrīli, pēc kuras parauga jātiek pārtaisītai šai pasaulei. Tā nebija viņa pasaule. Tā piederēja šiem trim vīriem. Viņi bija tik pārliecināti par sevi, tik saliedēti, tik droši par to, ka viņiem ir taisnība. Bet Makgregors, skatīdamies uz šiem cilvēkiem, saprata, ka viņiem nav taisnība. Te tiek rīkota sazvērestība,» viņš pārsteigts sacīja sev, un es esmu tajā iejaukts. Ātrāk jātiek laukā no šejienes, citādi var būt par vēlu.»

Un, it kā tikt laukā vajadzētu šajā pašā mirklī, Makgregors atvainojās un izgāja no kabineta. Esekss noskatījās pakaļ viņam bez kāda izbrīna, toties Dreiks bija neapmierināts. Nekas gan netika teikts, un apspriede ; drīz vien beidzās.

— Nu, mans dārgais, — Esekss pieceldamies teica Edijam, — esmu ļoti apmierināts. Mūsu viedokļi šajā jautājumā pilnīgi saskan, un tas ir galvenais. Mēs visu varam nokārtot.

Viņi sarokojās.

— Uz redzēšanos! — atvadījās Esekss. — Labi gan, ka atnācāt.

— Ceru, ka dosit man kādu ziņu, — teica Edijs.

— Tiklīdz būšu uzzinājis kaut ko no krieviem, — apsolīja Esekss.

Viņš jau iepriekš priecājās par nelielu saraušanos ar Makgregoru, bet Makgregors bija nozudis. Viņš bija aiz-

gājis uz Maskavas universitāti meklēt profesoru Oņeginu. Viņam atkal nelaimējās, taču šoreiz viņš sastapa kādu profesoru paleobotāniķi, kurš pazina Oņeginu, kaut gan nevarēja pateikt, kur viņš pašlaik atrodams. Viņš nebija dzirdējis par Makgregora zinātnisko strīdu ar Oņeginu, bet Makgregors vienā stundā bija izskaidrojis viņam tā būtību, un tagad viņi jau sīki apsprieda šo jautājumu. Botāniķis bija armēnis, uz laiku atkomandēts no Erevā-nas universitātes. Viņš bija tipisks armēnis un krieviski runāja ar tādu akcentu, ka Makgregoram bija grūti saprast. Beidzot viņi bija runājuši par Azerbaidžāņu, jo profesors tikai nesen bija uzzinājis, ka viņa brālis atgriezies Padomju Armēnijā, no kuras aizbēdzis pirms divdesmit pieciem gadiem, glābdamies no turku sarīkotajām vajāšanām Karsa. Profesors bija bērtin bēris lāstus, ar kuriem visi armēņi apveltī turkus, bet, izdzirdot pieminam Karsu, Adahanu un Bitlisu, piecēlies un kliedzis, ka neviens armēnis nelikšoties mierā, iekams tās nebūšot atdotas Armēnijai. Tagad runāja nevis zinātnieks, bet cilvēks, taču Makgregors nešķīra vienu no otra. Pat te viņi runāja par Armēniju un Azerbaidžāņu. īstenībā profesors neorientējās Azerbaidžānas jautājumā, un šķiroties Makgregors apsolīja atsūtīt лопат savu Takstu par Hušas plato.

Visu šo laiku Makgregoram bija izdevies atgainīt domas par Ketrinu, bet pēc pusdienām vienatnē savā istabā viņš juta, ka atkal ir šo apkaunojošo domu varā. Tomēr viņš nepadevās. Viņš apsēdās, lai rakstītu vēstuli profesoram Vaitam. Viņš jautāja, vai var cerēt, ka pēc aiziešanas no Indijas lietu ministrijas tiks pieņemts atpakaļ savā vecajā vietā angļu-irāņu sabiedrībā. Viņam nebija nekādas vēlēšanās atgriezties šajā sabiedrībā; tā bija daļa no galvenā strīda pašam ar sevi. Taču labāk angļu-irāņu sabiedrība un savs ierastais darbs nekā bailes nogrimt šajā diplomātisko blēdību muklājā. Pat nonācis pie šī secinājuma, Makgregors tomēr pilnīgi netika vaļā no atbildības par patlaban veicamo uzdevumu. Atgriezies Londonā, viņš varēja aiziet no šī darba, taču pagaidām vēl Esekss centās izlemt Irānas likteni. Makgregors juta, ka netiek vaļā no atbildības Irānas priekšā.

Vēstuli profesoram Vaitam viņš tomēr uzrakstīja.

Pie durvīm pieklauvēja Džeina Eskvita un bija ļoti izbrīnījusies, ieraugot Makgregoru sēžam pie rakstāmgalda.

— Bet es domāju, ka esat saaukstējies un gujat, — viņa teica. — Piezvanīju, lai jūs nākat iedzert kafiju. Džons Melbijs teica, ka jūs esot savārdzis. — Viņa turēja rokā mazu pudelīti un tējkaroti un acīmredzot gribēja viņu ārstēt.

— Man taču nekas nekaiš, — viņš teica mazliet pārsteigts.

— Patiešām? '

Makgregors uzvilka žaketi.

— Man nekas nekaiš, — viņš atkārtoja.

— Bet es domāju, ka, krītot uz ledus, jūs esat sasities.

— Vai tad arī jūs noskatījāties to izrādi? — viņš jautāja.

— Es nekā neesmu redzējusi. — Džeina stāvēja tuvu jo tuvu, un viņas iegarenās acis pētīgi raudzījās Makgre-gora sejā, it kā meklētu tās vaibstos kaut kādu garīgu traucējumu pazīmes. — Ja jūtaties nevesels, labāk iedzeriet hinīnu. Tas ir rūgts, bet saaukstēšanās būs kā ar roku atņemta. Vai esat kādreiz slimojis ar malāriju? Varbūt jums ir tikai karstumi?

— Nē, ar malāriju neesmu slimojis, — atbildēja Makgregors.

— Mums gan tā laiku pa laikam piemetas. — Džeina palūkojās apkārt. — Jūs esat ļoti kārtīgs un akurāts cilvēks, mister Makgregor, — viņa teica, un Makgregors atcerējās, ka to pašu viņam bija teikusi Ketrina. — Kad es apprecējos, bieži domāju, kā padarīt savu vīru par kārtīguma paraugu, bet tagad esmu atmetusi šai domai ar roku. Nekārtība sagādā viņam prieku. Viņš ir līdzīgs Ketrinai.

— Apsēstieties, lūdzu, — teica Makgregors.

— Vai es jūs netraucēju?

— Dieva dēļ, nē. Es tikai rakstīju vēstuli.

Džeina apsēdās krēslā.

— Jūs aroši vien drīz brauksit prom no šejienes.

Viņas klātbūtne bija tik neuzbāzīga, ka Makgregors

jutās pavisam viegli.

— Jā, pēc dažām dienām, — viņš teica un arī apsēdās.

— Vai nebūs žēl?

— Nē. — Viņš pārlaida ar roku pār matiem, lai pieglaustu tos. — Te bija interesanti, un tomēr es gribu atgriezties Londonā.

— Nevarēju iedomāties, ka jums patik Londona, — viņa teica.

— Ne sevišķi, — teica Makgregors. — Vienkārši gribas atkal palūkoties no turienes, kāda izskatās pasaule.

— Vai no šejienes nav redzams pietiekami skaidri?

— Pat mazliet par daudz.

— Manuprāt, jūs te strādājat ļoti sekmīgi. Vai pēc atgriešanās Londonā paliksit diplomātiskajā dienestā?

Makgregors papurināja galvu.

— Tas nav domāts man.

— Man likās, ka jūs varētu gan palikt.

— Esmu prātojis par to, — Makgregors sacīja un palūkojās kaut kur tālumā. — Nospriedu, ka esmu tik atpalicis savā nozarē, ka labāk būtu palikt diplomātam, bet tad atkal pārdomāju.

— Vai zinātniskais darbs jums veicas? — jautāja Džeina.

— Laikam diezgan labi, — viņš atbildēja, — bet tagad esmu stipri atpalicis.

— Vai atgūt nevar?

— Var, tomēr tas vairs nebūs gluži tas. Es tieši rakstīju vēstuli cilvēkam, ar kuru strādāju angļu-irāņu sabiedrībā, jautāju, vai viņš ņemtu mani atpakaļ. Neesmu īsti pārliecināts, vai vēstuli ir vērts sūtīt.

— Noteiktj ir, — sacīja Džeina.

— Tas nav tik vienkārši, — teica Makgregors. — Man nepatīk angļu-irāņu sabiedrība.

— Man šķita, ka tā ir lieliska organizācija.

— Ir gan, — piekrita Makgregors. — Pie viņiem darbs ir viegls. Viņi dod zinātniekiem lielu rīcības brīvību. Te ir no svara ne tik daudz pati organizācija, cik fakts, ka tā pastāv Irānā.

— Tātad jūs negribat iet atpakaļ pie viņiem?

— Nē. Bet sabiedrība ir vienīgā vieta, kur es tā īsti varu darīt savu darbu. Ja vien būs iespējams, iešu atpakaļ, bet šaubos, vai viņi gribēs mani tagad ņemt.

— Man šķiet, ka jūs vērtējat sevi pārāk zemu, mister Makgregor.

— Paldies.

— Es tiešām tā domāju.

— Vai jūs gribat mani izspiest no diplomātiskā darbalauka, misis Eskvita?

Taču viņa nebija noskaņota uz jokiem.

— Nē, nebūt ne. Diplomātiskajā darbalaukā var daudz ko paveikt, mister Makgregor.— Pēkšņi viņa pārtrauca

pati sevi: — Man apnikusi šī oficiālā uzruna. Kā jūs sauc Ketija?

— Atkarībā no tā, cik stipri viņa grib mani apvainot. Vispār mani sauc Aivrs, — viņš teica.

— Tas droši vien ir tradicionāls ģimenes vārds. Bet izklausās, ka jūs esat dusmīgs uz Ketrinu.

Makgregors paraustīja plecus.

— Jūs viņai ļoti patīkat, tāpēc es ceru, ka neesat strīdējušies.

Makgregors neko neatbildēja.

— Es pazīstu Ketiju ilgus gadus, pazīstu viņu ļoti labi. — Džeina Eskvita centās maigi pārvarēt Makgre-gora klusēšanu. — Zināt, viņa nemaz nav tik cietsirdīga, kā liekas. Man šķiet, ka viņa nodara cilvēkiem pāri pret savu gribu, nevis tīšām.

— Es laikam nevarēšu jums piekrist.

— Bet vajadzētu. Reizēm viņa pastrādā briesmu lietas, bet vēlāk no sirds nožēlo. Nodarot pāri citiem, viņa arī pati cieš.

— Ketijai nekas nespētu sabojāt garastāvokli, — teica Makgregors.

Džeina Eskvita vēlreiz mēģināja viņu pārliecināt?

— Viņa ir neparasta meitene, Arvr, un pāšreiz viņā notiek lielas pārmaiņas. Lūdzams, nedusmojieties uz viņu. Jūs viņai patīkat, jo esat saprātīgs un ļoti godīgs cilvēks. Ketija te visus uzskata par blēžiem, viņai šie cilvēki uzdzen dusmas — lūk, kāpēc viņas tonis reizēm ir cinisks. Mēģiniet viņu saprast.

— Es Ketrinu saprotu pavisam citādi,— viņš iebilda.

Džeina pasmaidīja.

— Es zinu, ka Ketija reizēm var būt nepiedodami cietsirdīga, bet tā tiešām nav viņas vaina. Viņa ir izaugusi diezgan dīvainā ģimenē, ļoti labā, bet neparastā un nelaimīgā ģimenē. Cik es viņu atceros, tad viņa vienmēr, pat skolas gados, centās aiziet no mājām. Ketrina būtu varējusi itin viegli pakļauties ģimenes un apkārtējās sabiedrības ietekmei, kļūt par kaprīzu jaunu dāmu, kas apgrozās Mcifērā un mednieku klubos, bet viņa vienmēr ir vairījusies no tā. Lūk, kāpēc viņa bieži jūtas apmulsusi un reizēm nesaprot pati sevi.

— Vai tiešām es izturos pret viņu tik ļauni? — Makgregors brīnījās, cik mierīgs viņš jūtas, pat runājot par Ketrinu.

— Protams, viņa lr ļoti ietiepīga un var būt pat ļauna, tikai ne pret jums. Tikai ne pret jums, ticiet man. — Džeina enerģiski papurināja igalvu.

— Jūs esat gatava mesties cīņā par viņu, ~ teica Makgregors.

— īstenībā par jums abiem.

—. Vai Ketrina ir jums kaut ko stāstījusi?

Džeina Eskvita saminstinājās. s

— Ketrina nelabprāt runā par tādām lietām.

No šīs atbildes nevarēja tikt gudrs, tomēr Makgregors necentās to analizēt. is.

— Viņa par daudz ko runā nelabprāt, — viņš teica tikpat kā bez dusmām. — Varbūt viņa uzskata mani par saprātīgu un godīgu, bet tieši tādēļ sauc par muļķi un reizēm pat liek man justies kā muļķim.

— Nu jūs atkal dusmojaties.

— Nē, — viņš lēni un bezcerīgi teica. — Tikai mūsu attiecības šobrīd nav nekādas labās. Varbūt esmu nostādījis sevi muļķa lomā, bet varbūt viņa ir tīšām pasmējusies par mani. Es vairs galīgi nezinu, kurš pie tā vainīgs. — Pēc acīm varēja redzēt, ka Makgregors ir pamatīgi saaukstējies.

— Tomēr ieņemiet hinīnu, — Džeina Eskvita sacīja un piecēlās. — Neesiet tik dusmīg? uz Ketrinu un aizmirstiet visu, ko viņa nodarījusi. Es domāju, ka jūs esat pārāk bikls, bet viņa droši vien izturējusies pret jums ļoti asi, taču jūs abi esat pārāk gudri, lai strīdētos kā mazi bērni. — Džeina Eskvita sameklēja glāzi, iebēra tajā karotīti hinīna un ielēja no krūzes ūdeni. — Ņemiet nu, — viņa piedāvāja. — Izdzeriet to un liecieties gultā. Un atcerieties, ka Ketrina pati sevi nosoda.

— Es tam neticu, — Makgregors attrauca un izdzēra zāles.

Džeina Eskvita līdzjūtīgi viebās, bet, kad viņš bija nolicis glāzi un viņa kalsnā seja savilkās pretīguma grimasē, viņa izņēma no somiņas šokolādi.

— Es nekādi nevaru pierast pie hinīna garšas, — viņa teica. — Tomēr tā man vienmēr liek ilgoties pēc Indijas— pat smarža, ne garša vien.

Makgregors sūkāja šokolādi un domāja, cik laba ir Džeina Eskvita. Anglietcs ir lieliskas, kad viņas ir līdzīgas Džeinai Eskvitai. Bērēs viņas nevaimanā, pirmā vētras brāzma, pirmais likteņa trieciens viņas nesalauž. Taču viņas ir austrumnieciski maigas, armēniski dedzīgas un

gudras — kā Ketrina Klaiva. Gudras un Jaunas — Ket-rinas Klaivas tipa sievietes.

— Liecieties nu gultā, — mudināja Džeina Eskvita.

— Arlabunakt!

Pēc dažām minūtēm Dreiks atsūtīja ziņu, ka Makgre-gorām nekavējoties jāierodas pie viņa. Makgregors uzvilka žaketi un gāja uz vēstniecību, kur sastapa Dreiku ļoti labā noskaņojumā.

— Es nupat runāju ar krieviem, — teica Dreiks.

— Šķiet, ka Harolda neatlaidībai tomēr ir zināmi panākumi. Viņi ierosināja tikties ar Molotovu pusnaktī, un es atjāvos piekrist. Jūs neiebilstat? — Dreiks sakārtoja aproces un paskatījās uz Makgregoru, izlikdamies, it kā gaidītu piekrišanu.

Makgregors bija pietiekami prātīgs, lai klusētu.

— Ir arī telegramma no Londonas, — Dreiks turpināja un, ironiski uzsvērdams savu uzticēšanos Makgrego-ram, netieši it kā atmaksāja Eseksain par to, ka tas aizstāvējis savu palīgu. — Acīmredzot viņi grib, lai jūs braucat atpakaļ.

— Kad? — Makgregora tonis nebija nedz izaicinošs, nedz laipns.

— Nekavējoties.

Makgregors nebilda ne vārda, un trauksmīgais miers starp viņiem netika izjaukts.

— Es gribu, lai jūs aizbraucat pēc lorda Eseksa, — aprauti izmeta Dreiks.

— Kur viņš ir?

Dreiks garlaikoti pavīpsnāja.

— Restorānā, kopā ar mis Klaivu.

Makgregors neko neatklāja Dreika pētīgajam skatienam.

— Bet kāpēc nevarētu piezvanīt?

— Sājā zemē nav iespējams piezvanīt uz restorānu. Es jums došu mašīnu, Makgregor, un jūs brauciet un atvediet viņu. Otra lieta. Vai izskatījāt tos sarakstus, kuros bija jautājumi attiecībā uz ģeoloģiskajiem datiem? Ja jums tik ātri jābrauc projām, labāk būtu, ja jūs pasteigtos, citādi var gadīties, ka jums jāpaliek, lai pabeigtu šo darbu.

Makgregors īsi atbildēja, ka atceras to, un tādējādi šis jautājums bija izsmelts.

Dreika rolroisā, kas veda Makgregoru uz restorānu Aragvi», bija omulīgi, tomēr Makgregors priecājās, kad

varēja kāpt ārā. Sājā greznajā mašīnā viņā jauta kaut kādus viltīgus slazdus. Viņš aizcirta durtiņas un pa vāji apgaismotajām kāpnēm nogāja restorānā. Šašliks, jogurts, ķiploki, marinādes, cūkgaļa un dažādas garšvielas likās esam piesātinājuši pelēkās sienas ar austrumniecisku aromātu. Tas bija gruzīnu restorāns, bet atgādināja persiešu restorānu, un Makgregoram pakrūtē iekņudējās aiz ilgām pēc dzimtenes. Orķestris spēlēja kaukāziešu deju melodijas, un, iegājis velvētajā zālē ar garajiem galdiem, viņš mirkli jutās kā atgriezies Teherānā, bet tad ieraudzīja Eseksu un Ketrinu, kuri dejoja mazajā laukumiņā orķestra priekšā.

Makgregors bija gaidījis, ka šajā brīdī no jauna uzbangos dusmas pret Ketrinu, taču viņš juta tikai vieglu sarūgtinājumu, neko vairāk. Viņš stāvēja un skatījās uz abiem dejotājiem. Viņi saderēja kopā pēc auguma un proporcijām un kustējās absolūti saskanīgi. Makgregors savu mūžu nebija dejojis, bet šo kustību juteklīgums, to atturīgā intimitāte neviļus izraisīja viņā negantu greizsirdību — un atkal pamodās nepatika pret Eseksu un vienlaikus arī pret Ketrinu.

Kad, beiguši dejot, viņi gāja atpakaļ pie sava galda, Makgregors sekoja viņiem. Viņa parādīšanās pārsteidza abus, Ketrinu pat vairāk nekā Eseksu. Uz kādu sekundes daļu viņa aizmirsās un uzsmaidīja viņam, taču tad savilka lūpas grimasē. Makgregors novērsa skatienu.

— Makgregor, — teica Esekss, — kas noticis?

— Nekas. — Makgregors priecājās pats par savu saltumu. — Dreiks sarunājis ar Molotovu tikšanos pusnakti. Es uzskatīju par vajadzīgu pateikt to jums.

— Ak tā? Bet cik tagad ir pulkstenis?

— Apmēram pusvienpadsmit.

— Ko tad jūs steidzaties?

— Es nesteidzos, — atbildēja Makgregors, — bet domāju, ka jums varbūt vajadzētu pasteigties.

— Liels paldies.

— Sēstieties, — Ketrina uzaicināja Makgregoru.

Makgregors novilka žaketi un apsēdās. Viņu sabiedrībā gribējās izturēties brīvi. Viņš pastāstīja Eseksam par telegrammu no Londonas ar rīkojumu viņiem braukt atpakaļ. — Es domāju, ka arī tas varētu jūs interesēt.

— Tas mani interesēs tad, kad būšu nokārtojis darīšanas ar krieviem, — teica Esekss, taču tas neskanēja sevišķi pārliecinoši. Bija skaidrs, ka šoreiz Londonai joki

nav prātā, vienalga, vai runa ir par Eseksu vai par kādu citu.

— Jums jāiedzer kopā ar mums šampanietis, -— Ketrina mīlīgi teica Makgregoram.

Esekss .piesauca klāt viesmīli un. rādīdams uz šampanieša pudeli, krieviski teica: — Glāzi. — Melnā žaketē ģērbies padzīvojušais viesmīlis aizgāja, atnesa glāzi un ielēja Makgregoram šampanieti. Makgregors nesteidzās dzert. Viņš pārlaida acis pustukšajai zālei, kur tekalēja viesmīli ar paplātēm, :un ikreiz viņam garām novēdija mājīga smarža.

— Ilgojaties pēc mājām, — maigi teica Ketrina, pārāk maigi un tajā pašā laikā pārāk familiāri.

.Makgregoram nepatika šis vērīgums, un viņš neko neatbildēja.

— .Kāpēc viņam būtu jāilgojas pēc mājām? — jautāja Esekss.

Ketrina izpleta rokas.

— .Jūs nevarat ne iedomāties, cik daudz jūsu Makgre-gorā ir no persieša, — viņa sacīja Eseksam,

— Ak tā? — Esekss mazliet pacēla balsi.

— Pēc viņa ārienes jūs nekad nepateiksit, ka viņš ir dziji emocionāls cilvēks. Paraugieties —šie smalkie vaibsti, šis atklātais skatiens, šī matu kodeļa...-Cik apburoši mierīgs jūs izskatāties, mister Makgregorl

— Es patiešām esmu mierīgs, — viņš teica, pie sevis prātodams, cik daudz viņa varētu būt izdzērusi.

— Bet es domāju, ka jūs jūtaties apbēdināts, — nomurmināja Ketrina.

Makgregors pašūpoja galvu.

— Un es domāju, ka jūs abi šorīt izstrīdējāties — un cauri, — teica Esekss. — Es vairs neko negribu dzirdēt par to. Ja jau nevarat iztikt bez šiem pieklājīgajiem ķīviņiem, tad labāk nerunājiet nemaz. — Esekss pieprasīja rēķinu. — Ko es gribēju teikt, Ketij ... Jums laiks izlemt, vai brauksit kopā ar mani uz Londonu vai .-ne. Vai jums Londonā ir kur apmesties?

— Vienīgi pie tēvoča Pola, bet to māju es nevaru ciest.

— Tad man būs jāuzņem jūs,— sacīja Esekss.— Man vietas pietiek.

— Vai jūsu māja ir tukša?

— Tikpat kā.

— Labi būtu, ja jums to atņemtu, — teica Ketrina. — Ja visiem atņemtu mājas un ierīkotu tajās ērtus mitekļus

trūkumcietējiem, kuri dzīvo renstelēs. Kas tas būs par lielisku skatu, kad jūs sāks likt laukā uz ielasi

— Vai neiesim? — augstsirdīgi teica Esekss un piedāvāja Ketrinai roku.

— Brauksim, Makgregor, — viņa laipni, aicināja.

Mašīnā Ketrina apklusa; Makgregors nevarēja saprast,

vai Ketrina maigi kļaujas viņam klāt vai arī viņai ir neērti sēdēt šajā šaurībā.

— Vispār tas savā ziņā ir sasodīti neizdevīgi, — Esekss piezīmēja par tikšanos ar Molotovu.

— Nekas, — sirsnīgi teica Ketrina.

Pie vēstniecības viņi palīdzēja Ketrinai izkāpt no ma? šinas, un, paķērusi abus zem rokas, viņa iesmējās, it kā tas būtu nez kāds joks, Vēl aizvien smiedamās, viņa pagriezās pret Makgregoru.

Jautrā sejas izteiksme tūlīt nozuda, un, savilkusi lūpas cietējas grimasē, viņa atkārtoja tos pašus vārdus:

— Esat gan jūs mujķis. Vai, kāds muļķis!

Ketrina gāja projām, un ne viens, ne otrs neuzdrošinājās viņai sekot, Abi stāvēja un noraudzījās, kā viņa aiziet.

— Nu gan ar jums ir cauri, Makgregor! — jautri teica

Esekss.

— Laikam gan, — ciniski attrauca Makgregors, bet šoreiz viņš par to nebūt nebija pārliecināts.

18. nodaļa

Saruna ar Molotovu bija īsa un noteikta.

Esekss dižmanīgi izklāstīja savu plānu par komisiju. Bija daudz paņēmienu, kā izteikt tādu priekšlikumu, un tie vienlīdz atbilda pašreizējai situācijai. Visa māksla izteikt šos priekšlikumus slēpās niansēs, bet nianses Esekss pārvaldīja teicami. Viņš iepazīstināja ar savu plānu īsi, konkrēti, iespaidīgi un lietišķi. Viņš radīja ap komisiju tādu oreolu, ka tā patiešām izskatījās pēc veselā saprāta un labās gribas kvintesences. Viņa argumenti bija tik loģiski, ka jebkuri iebildumi pret to būtu muļķīgi.

Tomēr Molotovs iebilda.

— Cik es saprotu, — Molotovs teica, — tad jūs ierosināt izveidot sarežģītu komisiju demokrātiskās kustības

likumīguma pārbaudei Azerbaidžānā un mums visiem piekrist turpmāk rīkoties saskaņā ar šīs komisijas lēmu- , miem un secinājumiem.

— Lielās līnijās tā ir, — atbildēja Esekss.

— Tādu plānu nedz Anglijai, nedz Padomju Savienībai nav tiesību ne vien īstenot, bet pat apspriest, — šūpodams galvu, sacīja Molotovs.

Esekss ārēji saglabāja pilnīgu un nesatricināmu mieru.

— Es īsti neuztveru jūsu domu gaitu, — viņš teica Molotova m.

— Doma ir ļoti vienkārša. — Molotovs ar ierastu žestu pacēla pret Eseksu abas plaukstas. — Mums nav tiesību iejaukties Irānas iekšējās lietās. Okupācija vēl nedod Padomju Savienībai vai Anglijai tiesības uzspiest savu gribu irāņu tautai.

— Es redzu, ka strīdēties šajā sakarā ir bezcerīgi, — teica Esekss. — Lai nu kā, bet mums Šī izmeklēšanas komisija ir līdzeklis pārbaudīt Padomju Savienības godīgumu šajā jautājumā.

— Vai šī saruna arī ir mūsu godīguma pārbaude, lord Eseks?

Atbildes nebija, bet Esekss jau juta, ka viņa plāns ir izgāzies. Pēc Eseksa domām, tas bija izgāzies tāpēc, ka nebija iespējams krieviem ieskaidrot angļu viedokli. Esekss bija sagatavojies īsai cīņai, bet bija jau zaudējis polemisko kaismi. Prātā nenāca ne jauni argumenti, ne jaunas domas.

— Ko Anglija īsti grib panākt? — pēkšņi jautāja Molotovs.

— Izveidot izmeklēšanas komisiju! — Esekss atkārtoja, it kā Molotovs galīgi neko nesaprastu.

Molotovs atkal pašūpoja galvu.

— Mēs neuzskatām, ka tam varētu būt kāds rezultāts.

— Tādā gadījumā, manuprāt, nav nozīmes turpināt Šo sarunu, — teica Esekss pēkšņā un niknā apņēmībā. — Mēs gribējām nokārtot jautājumu mierīgi un saprātīgi, tieši vienojoties ar Padomju Savienību. Tagad ir skaidrs, ka mums jāmeklē citi ceļi, jo mēs nevaram pieļaut Irānā tādu nestabilu stāvokli. Es nožēloju, ka Padomju Savienība šajā jautājumā ieņēmusi tādu nostāju. Domāju, ka jums pašiem tas drīz būs jānožēlo.

Molotovs uzklausīja šos vārdus bez mazākā satraukuma.

Esekss piecēlās.

— Tādā gadījumā mēs varam beigt šo sarunu.

Molotovs tikko manāmi paraustīja plecus.

— Kā vēlaties, — viņš sacīja. Viņš neiebilda, taču izteica nožēlu par to, ka nav panākta vienošanās. — Visi angļu pārstāvju priekšlikumi būtībā nozīmē iejaukšanos Irānas iekšējās lietās. Uz šī pamata jebkuras pārrunas ir bezjēdzīgas. Es jau agrāk tā domāju, bet jūs pats manī pārliecinājāt, ka vēl viena tikšanās varētu dot kādu labumu.

Viņi sarokojās, un Molotovs pagriezās pret Makgre-goru.

— Vairāk neko es nevaru darīt, — viņš teica, it kā atvainodamies Makgregoram. — Lielākā nelaime acīmredzot ir tā, ka angļi nesaprot, kas notiek Azerbaidžāņa.

— Tādā gadījumā žēl, ka mums nav iespējams to apmeklēt, — sacīja Makgregors.

Molotovs neko neatbildēja.

Kamēr Makgregors atvadījās no Sučkova, Esekss sameklēja tabakdozi, kuru no rīta bija atradis žaketes kabatā. Viņš paņēma šņaucienu tabakas, pielika pēc kārtas pie katras nāss un spēcīgi ievilka degunā.

— Ja tas ir viss, — viņš teica pārsteigtajam Moloto-vam, — tad atļaujiet novēlēt jums visu to labākol

19. nodaļa

Viņi pavadīja Maskavā vēl vienu dienu. Eseksam šl diena bija notikumiem bagāta, jo paglāba viņu no pilnīgas sakāves.

No rīta viņš ar Ketrinu aizgāja uz Tretjakova galeriju. Tas bija raksturīgi Eseksam: viņš nevis pārdzīvoja savu neveiksmi un gatavojās teikt ardievas Maskavai, bet aizgāja uz gleznu galeriju.

— Ketrin, — iesāka Esekss, līdzko viņi bija Izgājuši pa vēstniecības vārtiem, — es gribēju pajautāt jums par Londonu. Es, zināt, ceru, ka jūs arī brauksit.

— Tiešām? — viņa nopietni jautāja.

— Jā. Es ar to rēķinājos.

Ketrina neatbildēja. Tālumā sāka sist Kremļa pulkstenis.

— Ļoti žēl, ka man jūs jāsteidzina, — teica Esekss, — bet es domāju izlidot šodien vai rīt.

Šorīt Ketrina bija ļoti prātīga,

— Kāpēc jūs uzstājat, lai braucu kopā ar jums? — viņa jautāja. — Kas man īsti jādara?

Eseksam mēle niezēja pateikt, ka Ketrinai jāprecas ar viņu, tomēr tik stipri sakāve vēl nebija iedarbojusies uz viņu. Tas varēja notikt, varēja pat būt nepieciešams, bet ne tagad.

— Jūs varētu strādāt par manu palīdzi, es varētu to nokārtot.

— Bet Makgrcgors?

— Lai atgriežas pie savas morfoloģijas vai paleontoloģijas, vai ar ko viņš tur nodarbojies.

Viņa iesmējās.

— Ar tādu apmaiņu jūs būtu zaudētājs.

— Neesiet tik kautrīga. Nu, kā tad būs?

— Šaubos, vai būšu jums noderīga, Harold. Mēs nekad tā īsti nesapratīsimies. Mums ejams katram savs ceļš,

— Kāds ceļš?

— Nezinu, bet cits.

— Es jūs nesaprotu.

— Tarn nav nozīmes. Nav vērts iedziļināties.

— Bet es domāju, ka mums abiem nāktu par labu, ja jūs brauktu uz Londonu, — vaļsirdīgi sacīja Esekss.

— Ak tā? — Noteiktāku atbildi Esekss nesagaidīja. Viņa acīmredzot vēl domāja par to, un Esekss nolēma pagaidām atstāt viņu mierā.

Tretjakova galerijas ēka no ārpuses neizskatījās nekāda sevišķā, un Esekss nosprieda, ka arī iekšā nav nekā sevišķa. īstenībā viņu te nekas neinteresēja. Viņš vēlējās tikai vienu — izdzirdēt no Ketrinas, ka viņa nolēmusi braukt līdzi. Bet Ketrina, lai izvairītos no galavārda, skoloja viņu krievu mākslā un izaicināja uz nevajadzīgiem strīdiem šajos jautājumos.

Ketrinas dēļ Esekss izrādīja nelielu interesi par svētbildēm otrajā stāvā un par vienu Repina gleznu. Tajā bija attēloti kazaki, kuri, atteikdamies padoties, raksta izsmejošo atbildes vēstuli turku sultānam Mahmūdain. Sī glezna, kurā jautrībnieki un mēlgaļi sūta sultānu pie velna, Eseksam patika, jo viņš pats tik lēti nepadevās un turklāt bija apveltīts ar humora izjūtu. Citi Repina darbi nepiesaistīja viņa uzmanību. Ketrina pamācoši stāstīja, ka krievi uzskata Rcpinu par savu dižāko gleznotāju, bet Esekss vienaldzīgi pagāja garām lielākajai daļai viņa darbu. Pēc tam viņi devās uz padomju glezniecības zāli,

un tur Esekss izrādīja neviltotu interest Sājā glezniecībā valdošie bija heroiskie un revolucionārie motīvi, pat portretos un ainavās. Bija pārlieku daudz padomju politisko un militāro vadītāju portretu, sākot jau ar Staļinu.

— Ak, Ketij, vai tiešām mums tas viss ir jāapskata?

— Bet jūs taču gribējāt nākt uz šejieni, — viņa teica.

— Tas tiesa, bet esmu gana redzējis. Galvenokārt es gribēju, parunāt ar jums par Londonu. Vai. jūs nevarētu reizi par visām reizēm izlemt un pielikt šai. lietai punktu?

It kā lai paātrinātu lēmuma pieņemšanu, Esekss steidzās izvest Ketrinu no muzeja.

Viņš vēlreiz iejautājās .par Londonu, pierādīja, ka Ket-rinas darbs vēstniecībā tik un tā ir beidzies, ka Dreiks vairs nevar būt viņai noderīgs, ka viņa diezgan ilgi ir bijusi projām no dzimtenes. Esekss nelūdza Ketrinu braukt, viņš centās Ketrinai iestāstīt, ka viņa pati to grib.

Pat pēdējā brīdī Ketrina nedeva noteiktu atbildi.

— Man vēl' tā kā negribētos braukt atpakaļ uz Londonu, — viņa teica. — Es labprāt vispirms aizbrauktu brīvdienās kaut kur kalnos vai uz dienvidiem. Man nepatīk Londona ziemā.

— Jūs taču nebaidāties no ziemas, — teica Esekss.

— Varbūt nebaidos arī, — Ketrina piekrita, — bet braukt atpakaļ man sevišķi negribas. Es darīšu jums zināmu,lead būšu pārdomājusi.

Tā bija vienīgā atbilde, un jautājums palika atklāts.

Esekss nojauta, ka Ketrinas svārstršanās kaut kādā veidā ir saistīta ar Makgregoru, bet, kā īsti, to viņš nesaprata. Ketrina tīšuprāt bija apsmējusi Makgregoru, un Makgregors neieēdi nevarēja viņu ietekmēt. Tomēr starp Eseksu, Makgregoru un Ketrinu viss vēl nebija skaidrs, un Esekss atklāja, ka viņš pats netiek par to skaidrībā.

Pēcpusdienā Esekss mazliet atpūtās savā silti sakurinātajā istabā, tad izsauca mis Viljamsu un apjautājās, vai ir zināms kaut kas jauns par lidmašīnu. Mis Viljamsa paziņoja, ka rit agri no rīta krievu lidmašīna dosies uz Berlīni. Viņa esot pasūtījusi trīs vietas — divas viņiem, trešo sev. Esekss lika pasūtīt vēl ceturto, bet nekādos paskaidrojumos neielaidās. Viņš tagad pat nepieļāva domu par atgriešanos Londonā bez Ketrinas. Ari kopā ar viņu būs pagrūti, bet bez viņas tā būtu visnožēlojamākā atgriešanās dzimtenē viņa diplomāta mūžā. Viņš bija radis gūt panākumus tur, kur vēstnieki un ārlietu

ministri bija cietuši neveiksmi. Viņam vajadzēja gūt pa nākumus tur, kur citiem neveicās, tāpēc jau viņš bija Esekss. Tiesa, ari šoreiz viņš nebija zaudējis. Londona bija pieprasījusi, lai viņš brauc atpakaļ. Ļoti labi. Ja viņi gribēja atsaukt Eseksu, pirms viņš bija pabeidzis savu darbu, tad par visu atbildīga bija Londona. Vēl vairāk — par sarunu pārtraukšanu, bija paziņojis viņš, nevis Molotovs. Esekss bija piecēlies un pateicis, ka nav vērts turpināt. Tā nebija nekāda izgāšanās. Tas bija strupceļš, bet ne izgāšanās.

Pulksten sešos vakarā vēstniecībā ieradās Staļina kurjers ar uzaicinājumu Eseksam ierasties Kremlī. Esekss tajā brīdī skuvās.

— Līdz šim viņš nekad nav tā darījis, — pavēstījis jaunumu, satraukts piebilda Melbijs. Pēc viņa paskaidrojuma gandrīz vai iznāca tā, ka kurjers gaida lejā lielā, melnā pakardā.

— Vai jūs atstājāt viņu sēžam mašīnā? — izsmējīgi jautāja Esekss.

— Nē, kur nu! Viņš ir bibliotēkā.

Esekss turpināja skūties.

— Piedāvājiet viņam viskiju un pasakiet, ka es iešu lejā, līdzko būšu saģērbies. Sameklējiet Makgregoru un pasakiet, lai arī gaida mani bibliotēkā.

Melbijs neuzmanīgi iejautājās, kad Esekss būs gatavs.

Esekss deva viņam laiku apzināties savu kļūdu.

— Vai jūs gribat, lai es pasteidzos, Melbij? — viņš lēni pajautāja dzēlīgā tonī.

— Nē, nebūt ne.

— Tad neuztraucieties. Es iešu lejā, līdzko būšu gatavs. — Viņš nesteidzīgi vilka bārdasnazi pār vaigiem, kaut arī nespēja valdīt apmierinātu smaidu, kas atstāja plaisiņas sažuvušajās ziepju putās. Kad Melbijs bija aizgājis, viņš skaļi teica: — Dieva vārds, man būs izdevies sapurināt Molotovul — un viņa kustības negribot kļuva straujākas.

Ienāca Dreiks. Tā bija pirmā reize, kad Dreiks ienāca viņa istabā. Viņš gribēja paskubināt Eseksu, taču bija piesardzīgāks.

— Ja jums nav iebildumu, — viņš teica, — es braukšu jums līdzi.

— Kāpēc? — jautāja Esekss, aplikdams spilgtu tauriņu.

— Es saprotu, ka šis vakars pieder jums, — sacīja

Drelks, — bet man gribētos uzdot Staļinam divus trīs jautājumus, kurus mēs sen jau mēģinām atrisināt.

— To nebūtu ieteicams darīt, Frānsis. Irānas problēma ir pārāk svarīga. Es domāju, ka to nevajadzētu jaukt kopā ar citām problēmām. Jums ir iebildumi?

— Kā vēlaties. Bet braukt es tomēr gribētu.

— Lūdzu, — teica Esekss.

— Un, ja jums nebūtu iebildumu, es ņemšu sev lidzi Džonu Melbiju.

— Ja jums nebūtu iebildumu, — attrauca Esekss, — es viņu neņemtu līdzi.

Dreiks neielaidās strīdā un aizgāja.

Varēja domāt, ka pats Staļins ir ieradies vēstniecībā,— tāda kņada bija izcēlusies tur šajā vēlajā pēcpusdienai stundā. Mis Viljamsa klusiņām pieklauvēja pie Eseks/ durvīm un, nepaspērusi vairāk par vienu soli pāri slieksnim, jautāja, vai viņam nav vajadzīgi kādi dokumenti.

— Nē, cienītā, — atteica Esekss, — šovakar mums būs svarīgākas lietas nekā dokumentu izskatīšana. — Iebāzis krūškabatā zīda mutautiņu, viņš pagāja garām savaldzinātajai mis Viljamsai un devās uz bibliotēku, kur Melbijs un Makgregors kavēja laiku Staļina kurjeram. Eseksa rīkojums par viskiju bija izpildīts, kā pienākas, taču viesa glāze stāvēja neaiztikta. Melbijs viesi stādīja priekšā Eseksam, nosaukdams viņu par profesoru Steinu. Eseksam viņš izskatījās pēc Vācijas ebreja, gudra cilvēka, kurš klusībā uzjautrinās pats par sevi. Sirmie mati un bālā seja darīja viņu līdzīgu zinātniekam. Tekošā angļu valodā viņš atvainojās Eseksam par neoficiālo uzaicinājumu, bet biedrs Staļins tikai nupat esot uzzinājis, ka lords Esekss gatavojoties braukt projām no Maskavas. Staļins gribētu pirms aizbraukšanas parunāt ar viņu.

Esekss ļāva viņam pabeigt un tad teatrāli sasita plaukstas.

— Nu, braucami — viņš teica.

Profesors Steins piecēlās un sekoja Eseksam, kura gaita bija stingra, pārliecināta un nosvērta. Dreiks un Makgregors sekoja viņiem kā svīta.

Braucot ar Staļina melno pakardu uz Kremli, Esekss apvaicājās profesoram par Staļina veselības stāvokli, un profesors uzjautrināts atstāstīja mūžīgos amerikāņu avīžu ziņojumus par to, ka Staļins esot slims, kaut ari īstenībā esot sveiks un vesels, turklāt tieši tad, kad amerikāņi to vismazāk gaidot un gribot. Jābrauc nebija tālu,

un no Sarkanā laukuma viņi iegriezās Kremļa galvenajos vārtos. Kad automobilis sasniedza vārtus, iedegās zila spuldzīte un^1 ieskanējās zvans. Zem ķieģeļu velvēm, pie sargbūdas, automobilis samazināja ātrumu, zilā formā ģērbies sargs ielūkojās mašīnā un salutēja. Esekss bija gaidījis rūpīgu pārbaudi un formalitātes, bet pakards neapstājies iebrauca Kremļa teritorijā un apstājās caur-brauktuvē starp divām ēkām. Viņi atradās pie lielas, dzeltenas pils ar apaļu kupolu vienā stūrī. Makgregors pazina šo kupolu, virs kura plīvoja sarkanais karogss viņš to bija redzējis otrpus upes, pa vēstniecības logu.

Profesors Steins ieveda visus trīs angļus vestibilā,, un viņi iekāpa modernā, pelēkā liftā, kura pavadonis, ģērbies zilā formā, sveicināja viņus un uzveda augstāk. Izkāpuši no lifta, viņi sekoja Steinam pa garu, ar grīdsegu izklātu koridoru kailām sienām, un tikai gobelēn-veida aizkari koridora galā atgādināja, ka viņi atrodas pilī. Paraudzījies apkārt, Makgregors saprata, ka šī ēka ir pārvērsta par valdības iestādi, taču nemanīja nekādu steigu, un vienīgais troksnis, kas liecināja, ka cilvēki te strādā, bija rakstāmmašīnas klaboņa vienā no telpām aiz augstajām, baltajām sienām.

Profesors atvēra vienas no durvīm un aicināja viņus nelielā, līdz pusei ar ozola paneļiem apšūtā istabā. Nesen krāsoto sienu spodro baltumu atdzīvināja griesti ar dekoratīvajiem ciļņiem. Pie vienas sienas netālu no podiņu krāsns karājās Kaļiņina portrets. Istabas iekārta sastāvēja no četriem pieciem ādas atzveltnes krēsliem un apaļa, pulēta galda, ap kuru bija nolikti ozolkoka krēsli ar taisnām, augstām atzveltnēm. Tāda istaba varēja kalpot gan par nelielu konferenču zāli, gan par pieņemšanas telpu, un tas mazliet pārsteidza Eseksu, kurš bija cerējis ieraudzīt te vai nu proletārisku askētismu, vai austrumniecisku greznību. Profesors lūdza viņus apsēsties, un Esekss un Dreiks izvēlējās atzveltnes krēslus. Makgregors apsēdās uz vienkārša krēsla pie krāsns. Profesors gāja pie pretējām durvīm, bet šajā brīdī tās atvērās un ienāca Staļins. Visi piecēlās.

Lai ko bija domājis katrs no šiem trim cilvēkiem, šajā mirklī viņus vienoja zināms satraukums. Dreiks jau agrāk bija ticies ar Staļinu, tomēr ik reizi izjuta vārdos neaprakstāmu un nepatīkamu ziņkāri. Makgregors vēl nespēja ticēt, ka stāv te, lai tiktos ar šo tālo uti noslēpumaino tēlu. Pavisam citāds noskaņojums bija Eseksam.

Staļins pirmām kārtām interesēja viņu kā cilvēks, no kura bija atkarīgs šis misijas sekmīgs iznākums vai neveiksme. Un tikai pēc tam Staļins piesaistīja Eseksa uzmanību kā cilvēks, varbūt kā dižs cilvēks. Ja viņš tiešām bija dižs cilvēks, tad Esckss drīz vien par to pārliecināsies. Ja ne, tad Esekss viens divi parādīs viņam īsto vietu. Tomēr viņš atzina, ka pirmais iespaids runā Staļinam par labu. Staļins piegāja pie Dreika, kurš gadījās vistuvāk, sarokojās ar viņu un pateica dažus vārdus krieviski. Tas deva Eseksam iespēju papildināt savu priekšstatu par šo savādo cilvēku.

Staļins bija ģērbies tumši zaļā armijas formas tērpā ar lielām, izšūtām zelta zvaigznēm uz uzplečiem. Esekss ievēroja, ka viņam pie krūtīm nav neviena ordeņa un medaļas. Arī tas liecināja par labu Staļinam, jo patiesi izciliem cilvēkiem nav vajadzīgas atšķirības zīmes. Esekss bija pārsteigts, ka Staļins ir augumā nedaudz mazāks par viņu, taču viņš turējās taisni, bez jebkāda sasprindzinājuma. Eseksam patika cilvēki ar labu stāju. Staļins bija spēcīgs, ar spēcīgu miesasbūvi; viņā nebija manāms nekas vecišķs. Viņa nesteidzīgajās kustībās Esekss saskatīja iekšēju pašcieņu un iedzimtu nosvērtību. Eseksa uztverē tādas dabas dotas īpašības cittautiešiem piemita reti, un viņš uzmanīgi pētīja Staļina seju, meklējot tajā apslēpta satraukuma un iekšējas cīņas pēdas. Tādu nebija; Staļins izskatījās jaunāks par saviem vairāk nekā sešdesmit gadiem. Mati un biezās ūsas jau sirmoja, bet brūnās acis nepazina briļļu, tajās bija lasāma prasme mierīgi vērtēt apkārtējo pasauli. Esekss noprata, ka Staļinu nemoka dvēseles nemiers un šaubas, ka viņam ir svešs viss sīkumainais un nereālais, viss apiinkais un nenoteiktais. Viņš secināja, ka Staļins ir labi audzināts cilvēks.

Profesors tulkoja Staļina rāmi teiktos vārdus:

— Biedrs Staļins ļoti priecājas, redzot jūs, lord Eseks, un cer, ka esat apmierināti ar uzturēšanos Maskavā.

Apsveikums nebija nedz pārāk oficiāls, nedz pārāk personīgs. Staļins gaidīja atbildi.

— Pasakiet maršalam Staļinam, — Esekss teica profesoram Steinam, — ka mēs jau gribējām atstāt jūsu zemi stipri vīlušies, bet tagad mums atkal ir radusies cerība.

Staļins pameta ar galvu un teica:

— Labi.

Makgregors, vēl joprojām nevarēdams aptvert notie-

košā realitāti, gluži kā sapnī paspieda Sta|inam roku un krieviski atbildēja uz apsveikuma vārdiem. Tālāk Staļins teica, ka viņam vienmēr esot prieks redzēt jaunus cilvēkus, īpaši, ja viņi atbraukuši uz Maskavu un prot runāt krieviski. Viņš izteica Eseksam cerību, ka tie jaunie cilvēki, kurus Padomju Savienība sūta uz Angliju, būs tikpat spējīgi kā misters Makgregors. Makgregors svinīgi paklanījās. Profesors pārtulkoja šos vārdus Eseksam, kurš atmeta galvu atpakaļ un iesmējās, tik izteiksmīgi paskatīdamies uz Dreiku, ka arī tas savilka lūpas smaida. Staļins ar mājienu uzaicināja apsēsties, pats iekārtodamies vienā no atzveltnes krēsliem. Viņš uzlika elkoņus uz roku balstiem, savija pirkstus un pagaidīja, līdz profesors Steins piedāvāja viesiem papirosus.

Staļins izņēma no kabatas pīpi, un Esekss, redzēdams izdevību sākt nepiespiestu sarunu, iebāza roku žaketes krūškabatā, lai izvilktu arī savu pīpi. Taču kabata bija tukša. Eseksam iešāvās prātā, vai tikai viņš nav aizmirsis pīpi mājās. Sājos apstākļos tā būtu briesmīga kļūda. Bet viņš atrada pīpi iekškabatā un nomierinājās.

— Cerēsim, ka arī citādā ziņā mūsu gaumes saskan,— piezīmēja Esekss, rādīdams Staļinam pīpi.

Profesors Steins pasmaidīja.

— Biedrs Staļins aicina jūs nobaudīt mūsu Kaukāza tabaku. Viņš sevišķi lepojas ar šo šķirni, jo tā ir dāvana no viņa dzimtās Gruzijas. Tā ir stipra tabaka.

— Jo stiprāka, jo labāk, — ar tīkamu bravūru teica Esekss. — Lūdzu pateikt maršalam, ka man tā ir īsta greznība. Anglijā patlaban ir grūti dabūt tabaku, it īpaši labu.

Staļins pamāja ar galvu un, ar īkšķi spaidīdams pīpē tabaku, teica Eseksam, lai ņemot sev visu kārbiņu. Esekss bija gaidījis tādu atbildi. Viņš pateicās Staļinam, jau iztēlodamies, cik izsmalcināti nevērīgi lietos Anglijā šo tabaku, Staļina Gruzijas tabaku. Staļins brīdi pīpēja klusēdams, it kā gaidītu, vai anglis kaut ko neteiks, bet Esekss nosprieda, ka labāk nogaidīt, lai sarunu sāk Staļins, kurš acīm redzami vilka garumā. Staļins uzrunāja tieši Eseksu, un profesors Steins tūlīt pārtulkoja viņa jautājumu:

— Biedrs Staļins grib zināt, kāpēc jūs braucat projām no Maskavas, lord Eseks.

Esekss negribēja būt tik tiešs, bet viņam vajadzēja piemēroties Staļina uzdotajam tonim.

— Pasakiet maršalam Staļinam, ka ilgāk palikt te man nozīmētu veltīgi tērēt laiku. Mūsu sarunas, kā viņam droši vien zināms, ir izjukušas.

Profesors turpināja:

— Viņš zina par šīm sarunām, bet gribētu dzirdēt jūsu atklātas un godīgas domas par to, kāpēc šīs sarunas ir izjukušas.

Uz brīdi Esekss aizmirsa misijas intereses. Tagad viņš gribēja tikai vienu — atstāt iespaidu uz Staļinu.

— Es būšu pilnīgi atklāts, — viņš teica. — Mūsu sarunas ar padomju pārstāvi par sarežģīto situāciju Irānā cieta neveiksmi tāpēc, ka mēs dažādi izpratām vienus un tos pašus terminus. Mēs diemžēl nepaklausījām Voltēra norādījumam, ka, iekams sāk strīdēties, ir jāvienojas par terminoloģiju. Rezultātā mums neizdevās saprasties nevienā punktā. Mums nebija skaidrs, kas pretējās puses izpratnē ir suverenitāte, līgumi, okupācija, likumīgas tiesības, nacionālās intereses un pašnoteikšanās. Sīs neskaidrības plus zināmi iedzimti aizspriedumi padarīja vienošanos neiespējamu. Mēs to ārkārtīgi nožēlojam, jo situācija Irānā apdraud draudzīgās attiecības starp Padomju Savienību un Lielbritāniju. — Esekss ieturēja pauzi un, domīgi pakšķinādams pīpi, gaidīja, kad profesors pārtulkos viņa vārdus.

Esekss upurēja lielisku izdevību lūgt Staļinu, lai viņš nekavējoties izšķir strīdu un palīdz noslēgt kompromisu. Viņš darīja to apzināti, lai ietekmētu Staļinu ar savu tālredzību un spēju objektīvi novērtēt īstās grūtības.

Staļins tikai pamāja ar galvu un, ne vārda neteikdams, kūpināja pīpi. Ja arī Eseksa vaļsirdība un apķērība bija atstājusi uz viņu kādu iespaidu, tad viņš to neizrādīja. Viņš gaidīja, kad Esekss turpinās.

Esekss aicināja palīgā savu nojautu, kas līdz šim nebija viņu pievīlusi, jo viņš saprata pašu galveno — Staļinu noteikti ir iespējams pārliecināt. Eseksatn nebija ne jausmas, kā to izdarīt, bet viņš saprata, ka ir jābūt godīgam.

— Es gribētu aizrādīt, — viņš nopietni teica, — ka Lielbritānijas mērķis nav iejaukties Irānas iekšējās lietās. Mūs ar Irānu jau sen vieno ciešas saites. Irāna savās attīstības jaunākajā vēstures posmā ir daudz pateicības parādā Lielbritānijas draudzībai un palīdzībai. Mums ir arī_ lielas ekonomiskas intereses Dienvidirānā, kurai ir vitāli svarīga nozīme Britu impērijas pastāvēšanā. Lie-

lāko daļu naftas mēs saņemam no naftas attīrīšanas fabrikām Abadanā, un šo apstākli mēs nevaram ignorēt, vērojot politisko notikumu gaitu Irānā. Tādējādi, pauzdami bažas par notikumiem Azerbaidžānā, mēs nekādā ziņā nevēršamies pret Padomju Savienību. Mums patiesi rūp Irānas brīvība un integritāte, kuras mēs gribam saglabāt par katru cenu.

Esekss apklusa, lai dotu Staļinam iespēju atbildēt, taču šķita, ka Staļins ir spējīgs klusēt bezgalīgi. Tāda sarunu biedra uzmanība atraisīja Eseksa daiļrunību.

— Mēs uzskatām sacelšanos Irānas ziemeļu provincē Azerbaidžānā, — viņš teica, — par politisku faktoru, kas tieši ietekmē visu valsti. Sī parādība nav nedz dabiska, nedz arī stihiska, bet to varbūt inspirē padomju vēstures mācības. Mēs neesam fašistiska valsts, kas vēsturiskās pārmaiņās saskata draudus. Mēs vienkārši esam impērija. Tomēr mēs nekontrolējam Irānu kā impērija. Mūsu ekonomiskās intereses tur nav svarīgākas par Padomju Savienības interesēm Irānas ziemeļos. Taču režīms, kas sagrābis varu Azerbaidžānā, ir revolūcijas un ekspropriācijas režīms. Ja notikumiem Azerbaidžānā ļautu vērsties plašumā, tie varētu kļūt par paraugu visām teroristiskajām organizācijām. Vēl vairāk: šāds stāvoklis faktiski grauj Irānas suverenitāti, un ir pilnīgi skaidrs, ka tas ir Tebrīzas separātiskās politikas mērķis; Sī režīma vadītāji ir izmantojuši slepkavības un laupīšanu, lai sasniegtu savus mērķus; viņi ir īstenojuši reformas, kuras, pēc mūsu domām, sniedzas daudz tālāk par tautas īstajām prasībām pēc pārmaiņām; viņi draud ar karu likumīgajai Irānas valdībai, ja tā liks šķēršļus viņu šķeltnie-ciskajai darbībai.

Esekss nodomāja, ka tagad gan Staļins neklusēs, bet viņš joprojām nebilda ne vārda.

— Es braucu uz Padomju Savienību, — Esekss turpināja, — cerībā parādīt padomju pārstāvjiem, ka notikumiem Irānā ir vēl ari otra puse, kuru mēs redzam no zināmā mērā neieinteresēta viedokļa.

Te Staļins pārjautāja profesoram Steinam par vārdu neieinteresēts». Profesors apstiprināja, ka Esekss lietojis tieši šo vārdu.

Jo vairāk Esekss runāja, jo neapgāžamāki viņam likās paša argumenti, un viņā vēl vairāk nostiprinājās doma, ka tikai ar loģiku var pārliecināt Staļinu par nepieciešamību mainīt krievu nostāju. Esekss nezināja, kā radusies

81 doma. Varbūt tā bija ienākusi prātā, skatoties uz Sla Jinu, kas tik mierīgi sēdēja ādas krēslā, klusēdams klausījās profesora tekošajā tulkojumā un reizi pa reizei pamāja ar galvu. Taču savos divkāršajos pūliņos — ietekmēt un pārliecināt Stajinu — Esekss bija aizgājis jau tik tālu, cik vien bija iespējams. Beidzis runāt, viņš izjuta bažas par to, kas no visa tā būs iznācis. Viņš gaidīja, ko Staļins teiks un kā izlems.

Staļins paskatījās uz savu izdzisušo pīpi un sāka runāt, bet profesors noklausījies pagriezās pret Eseksu.

— Biedrs Staļins, — viņš teica, — domā, ka lords Esekss, kā redzams, ir nepareizi informēts par patieso stāvokli Azerbaidžānā.

Esekss gaidīja, bet turpinājuma nebija. Vai tiešām tas bija viss, ko viņš panācis ar savu runāšanu?! Esekss pamazām atguvās no pārsteiguma.

— Ja mēs esam nepareizi informēti, — viņš sacīja,

— tad tikai tāpēc, ka mums ir liegta pārvietošanās brīvība Azerbaidžānā. Padomju varas orgāni neļauj angļu pārstāvjiem iepazīties ar stāvokli uz vietas.

Profesors pārtulkoja šos vārdus Staļinam un teica:

— Biedrs Staļins jautā, vai Anglijas pārstāvjiem vēl ir vēlēšanās iepazīties ar stāvokli-Azerbaidžānā.

— Protams.

— Biedrs Staļins gribētu zināt, vai jums personīgi ir tāda vēlēšanās.

Esekss vilcinājās tikai mirkli.

— Zināms, ka ir.

— Tādā gadījumā biedrs Staļins personīgi garantē, ka Sarkanās Armijas daļas Azerbaidžānā neliks jums ceļā nekādus šķēršļus. Viņa viedoklis ir tāds: ja ar personīga apmeklējuma palīdzību ir iespējams noregulēt šīs mūsu domstarpības, tad mēs esam gatavi visādi sadarboties ar jums. Viņš uzaicina jūs, lord Eseks, iepazīties ar izveidojušos situāciju tieši pašā Azerbaidžānā. Vai tas jūs apmierina?

- Tādu priekšlikumu Esekss nebija gaidījis, un viņš nesaprata, vai tās ir lamatas vai maldināšana, vai arī vilcināšana. Taču priekšlikums bija nācis pārāk negaidīti, lai tajā būtu apslēpta kāda viltība. Saskatīdams tajā savu glābiņu, Esekss piekrita. Viņš jau iztēlojās, kā vakardienas neveiksme pārvēršas par spožu panākumu. Tas būtu visveiksmīgākais pasākums, kas kādam izdevies visā šajā laikā, kopš ilgst konflikts ar krieviem. Tas ievērojami no-

stiprinātu viņa pozīcijas, un Londonā to uzskatītu par ievērības cienīgu sasniegumu. Tur, bez šaubām, arī saprastu, ka tāda sarunu iznākuma nozīme sniedzas pāri Azerbaidžānas problēmas ietvariem. Līdz ar to pavērās jaunas perspektīvas.

— Es ar lielu prieku pieņemu šo ielūgumu, — teica Esekss, — un ticu, ka tas palīdzēs, atrast reālu pamatu vienošanās noslēgšanai. Bet, tā kā laiks negaida, mēs gribētu zināt, vai tas ir izdarāms nekavējoties.

— Protams, — sacīja profesors.

— Ko domā maršals Staļins?

— Viņš labprāt nodos jūsu rīcībā lidmašīnu, lai jūs ar saviem līdzstrādniekiem varētu izlidot uz Tebrlzu jau rit, ja vien tas nav par ātru.

— Nepavisam ne. — Esekss ātri un saspringti apsvēra. — Es gan gribētu vispirms doties uz Teherānu, lai konsultētos ar mūsu vēstnieku. Ja maršals Staļins neiebilst, es labāk ielidotu Azerbaidžānā no tās puses.

— Viss būs nokārtots, — teica profesors. — Mūsu varas iestādes saņems attiecīgus norādījumus, un lidmašīna rīt no rīta būs jūsu rīcībā. Biedrs Staļins novēl jums bon voyage un cer, ka viņam atkal būs tas prieks tikties ar jums. — Profesors atturīgi uzsmaidīja Eseksam.

— Tātad mēs varēsim pārvietoties pilnīgi brīvi, pēc saviem ieskatiem? -— Esekss izņēma pīpi no mutes un piecēlās.

— Protams. Bet attiecībā uz jūsu personīgo drošību...

— Tā lai paliek mūsu pašu ziņā, — Esekss noteikti sacīja profesoram. — Tātad mēs ar misteru Makgregoru varam izlidot jau rīt?

— Jā, — atbildēja profesors.

Esekss apmierināti pamāja ar galvu. Galu galā tā bija pilnīga uzvara.

Bet tad Dreiks sabojāja Eseksa labo noskaņojumu, uzrunādams profesoru:

— Būtu vēlams apspriest ar maršalu Staļinu vēl dažas politiskas problēmas. Daudzas domstarpības ir palikušas neatrisinātas, un mēs gribētu noskaidrot zināmus jautājumus.

Profesors pārtulkoja šos vārdus Staļinam un tad teica:

— Biedrs Staļins vēlētos zināt, tieši kādi jautājumi ir skaidrojami.

Dreiks runāja aprauti:

— Ir daži neskaidri momenti, ka§ saistīti ar padomju politiku Vācijā, Polijā un Balkānos, un vispār mēs labprāt gribētu zināt, kā saprast padomju nostāju. Varbūt maršals Staļins drīzumā varētu pieņemt mani vēlreiz?

— Biedrs Staļins uzskata, ka šādi jautājumi ir jārī-sina orgāniem, kurus izveidojušas abas ieinteresētās valstis.

— Bet runa ir galvenokārt par padomju politiku plašākā izpratnē, kura mums nav saprotama, — izmisis teica Dreiks.

Profesors atkal sāka runāt ar Staļinu. Esekss gribēja iegrūst Dreikam sanos dunku, bet Staļins izturējās pret Dreiku tikpat labvēlīgi kā pret citiem. Sevišķi to ievēroja Makgregors. Sis cilvēks bija atstājis uz viņu lielu iespaidu, un viņš jutās vīlies, ka Staļins ir tik iecietīgs pret Dreiku.

Profesors klāstīja Dreikam, ka Staļins nesaprot, kā var būt neskaidra padomju politika plašākā izpratnē.

— Tomēr, — teica profesors, — lai turpmāk izvairītos no domstarpībām, biedrs Staļins ir gatavs sniegt seram Frānsisam dažus paskaidrojumus, kas palīdzēs viņam izprast padomju ārpolitiku. Pirmkārt, saka biedrs Staļins, Padomju Savienības mērķis ir stabils un ilgstošs miers visām tautām; otrkārt, padomju robežu drošība; treškārt, miermīlīgas un dratidžīgas valdības kaimiņvalstīs, ar kurām Krievija varētu uzturēt labas kaimiņattiecības; ceturtkārt, starptautiskas sadarbības nostiprināšana, balstoties uz valstu vienlīdzības principu un nepieļaujot vienas valsts uzkundzēšanos citām. Viņš uzskata, ka šīs tēzes izskaidro visu padomju politiku pašreiz un turpmāk un, ja šos pamatprincipus attiecinās uz jebkuru problēmu, tad viss būs skaidrs.

— Diemžēl katrai problēmai ir sava specifika, — iesāka Dreiks, bet Esekss jau atvadījās. Spiezdams viņam roku, Staļins pasniedza kārbiņu ar Gruzijas tabaku. Staļins atsveicinājās arī no Dreika, kurš bija zaudējis visas cerības panākt savu. Ar Makgregoru Staļinam bija vieglāk saprasties, jo varēja iztikt bez tulka, un Staļins apjautājās, vai Makgregors ir redzējis kaut ko no Krievijas.

— Diemžēl ļoti maz, — atteica Makgregors.

— Atbrauciet vēlreiz un pacentieties apskatīt vairāk, — sacīja Staļins, spiezdams viņam roku. Viņš ielūkojās Mak-gregoram tieši acīs, it kā viņam ar šo skotu būtu kaut kāds kopīgs noslēpums. — Tā kā jūs bijāt tas, kurš ieminējās Molotova kungam, ka no brauciena uz Azerbai-

džānu varētu būt kāds labums, — Staļins teica Makgre-gorām, —man būtu ļoti interesanti uzzināt jūsu personīgo viedokli par stāvokli tur. Varbūt jūs to darīsit man zi-' nāmu?

— Jā, noteikti, — atbildēja pārsteigtais Makgregors.

Par laimi, profesors Steins nebija pārtulkojis Sta]ina

pēdējos vārdus, un Makgregors no visas sirds cerēja, ka tie nekad nesasniegs Eseksa ausis. Viņš negribēja, ka Esekss zinātu, ka viņš, Makgregors, zināmā mērā ir saistīts ar lēmumu sūtīt viņus uz Irānu. Ja Esekss uzzināttl, ka viņa palīgs ir daļēji atbildīgs par šo jauno notikumu pavērsienu, nelūgtais padomdevējs tiktu sodīts un no brauciena uz Irānu varbūt vispār nekas neiznāktu. Lai iecerētais izdotos, šim veikumam vajadzēja būt Eseksa nopelnam, un Staļina šķelmīgais skatiens liecināja, ka arī viņš to saprot. Makgregors atviegloti nopūtās un nopriecājās, ka saruna ir beigusies.

Staļins pavadīja viņus līdz durvīm un izteica cerību, ka Esekss būs apmierināts ar Azerbaidžāņa redzēto un sapratīs, kas tur notiek.

— Es ticēšu visam, kas ir godīgs, saprātīgs un neviltots, — teica Esekss, pēdējo reizi mēģinādams atstāt iespaidu uz Staļinu, — un dodu jums vārdu, ka mani neietekmēs nekādi uz aizspriedumiem dibināti viedokļi.

Viņi atvadījās un gāja projām.

20. nodaļa

— Nevarēju vien jūs sagaidīt, — Ketrina teica Esek-sam, kad tas ienāca viņas kabinetā. Viņa zīmogoja ciet vēstules. Brīdi paturējusi sveci pie pašas sejas, viņa to nodzēsa ar pirkstiem. — Nu, kāds bija Staļins?

— Apbrīnojams cilvēks. — Esekss pabužināja Ketri-nai pār pieri krītošos matus.

— Jūs pats esat tāds, — viņa nevērīgi sacīja. — Ar savu prombraukšanu jūs esat sagādājis man veselu lērumu darba. Lūk, tās visas ir jūsējās. — Viņa iedeva Eseksam aizzīmogotās aploksnes. — Londonai.

— Ketij, — iesāka Esekss. — Diezgan negaidīti notikumi ir mazliet grozījuši manus plānus.

— To var manīt, — piezīmēja Ketrina. — Jūs izskatāties pašapmierināts un laimīgs,

— Vai jūs man to ņemat ļaunā? — Esekss apsēdās uz rakstāmgalda viņas tuvumā. — Man tiešām ir bijusi diezgan veiksmīga diena. Domāju, ka esmu kaut ko panācis no Staļina.

— Alnim...

— Neesiet tik bezkaunīgi pārgudra. Bija ļoti grūti sākt sarunu par viņu kopīgu aizbraukšanu no Maskavas. Tagad tas vairs nebija tik viegli izlemjams jautājums. Paņemt Ketiju līdzi uz Londonu nebija nekāda problēma, bet uz Irānu — tas nebija nedz viegli, nedz arī tik nepieciešami. Apstākļi bija mainījušies tik krasi, ka arī viņi tieksme pēc Ketrinas bija kļuvusi citāda. Esekss nevēlējās zaudēt šo sievieti, viņš gribēja, lai vēlāk, pēc atgriešanās Londonā, šīs attiecības saglabātos, taču šobrīd tas viņam vairs nebija tik nepieciešams kā līdz šim. — Kas attiecas uz Londonu, — viņš teica, — vai jūs zināt, ka mēs patlaban dodamies uz Irānu?

— Zinu. — Ketrina nogaidoši raudzījās uz Eseksuu

— Londonā es būšu, jādomā, pēc pāris nedēļām, — viņš teica.

— Ak tā?

— Jā. Jūs taču tiksit atpakaļ viena, vai ne?

— Es domāju gan. — Ketrina ar ceļgaliem atspiedās pret galdu, lai ar visu krēslu pavirzītos atpakaļ un lai galda lampas spilgtā gaisma netraucētu viņai skatīties uz Eseksu. Viņš redzēja savaldīgo, anglisko seju ar plata pieri un enerģisko muti un pat nepieļāva domu, ka varētu zaudēt Ketrinu uz visiem laikiem. Kā par nelaimi, svarīgākas lietas bija iztraucējušas viņu tieši tagad.

— Es jums iedošu vēstuli savam pārvaldniekam Londonā, — viņš teica, — un aizsūtīšu arī telegrammu. Jūs tik un tā varat apmesties manā mājā,

— Neraizējieties, — teica Ketrina, un Esekss nesaprata, kā viņa to uztvērusi.

— Man ļoti žēl, ka nevaram braukt kopā, — viņš augstsirdīgi teica.

— Mans dārgais Harold, es nemaz nebiju nolēmusi braukt atpakaļ. Nepiešķiriet tam tik lielu nozīmi. — Viņa nožāvājās un izstaipījās.

— Patiesībā es atnācu uzaicināt jūs paēst pusdienas kopā ar Dreiku un mani, — sacīja Esekss.

Ketrina piecēlās.

—t Es šodien pusdienoju pie Eskvitiem.

— Ar Džeinu jūs varēsit paēst pusdienas citreiz, —

attapies, piebilda: — Es gribētu pateikties jums, ser Frānsis', par laipno uzņemšanu vēstniecībā.

— Arlabunakt, jaunais cilvēk! Es šo jūsu uzvedību neaizmirsīšu.

Makgregors nolieca galvu, kā vienaldzīgi pateikdamies. Iedams laukā, viņš uz sliekšņa sadūrās ar Džonu Eskvitu.

— A, Makgregors, — teica Eskvits. — Mani atsūtīja pēc jums. Vai esat ticis galā ar viņu, Frānsis?

— Jā, esmu, — atbildēja Dreiks.

Visi gaidīja no Eskvita kādu piezīmi par acīm redzami naidīgo atmosfēru, kas valdīja istabā, taču Eskvits neizrādīja nekādu interesi par to, kas noticis te pirms viņa ierašanās.

— Kad jūs atgriezāties? — Esekss viņam jautāja.

— Apmēram pirms stundas, — Eskvits atbildēja, neinteresēdamies nedz par viņu tikšanos ar Staļinu, nedz par gaidāmo braucienu uz Irānu. Viņš vispār neko neteica. Viņš paņēma Makgregoru zem rokas un aizgāja.

Traks kas traks,» pie sevis; noteica Esekss. Viņš domāja par pusdienām, kurās piedalīsies Makgregors. Viņš nolēma aiziet no Dreika agrāk. Dreiks jau purpināja, ka par Makgregora atteikšanos ir jāziņo Londonai.

Esekss nopūtās.

\ — Ziņojiet, — viņš teica. — Es jums neko nevarēju

līdzēt, Frānsis. Makgregors ir stūrgalvis, un :gadās, ka nav vērts ielaisties strīdā ar viņu.

Tas no jauna uzkurināja Dreiku, bet, apvaldīdami un pārliecinādami viens otru, viņi pārtrauca sarunu. Viņi apsēdās pusdienot, un Dreiks ieminējās, ka Eseksam vajadzētu^ piezvanīt uz Londonu un paziņot par savu braucienu uz Irānu.

— Es gan tā nedomāju, — Esekss atteica un nosmējās pie sevis. Viņam nenāca ne prātā darīt zināmu šo apņemšanos Londonai. Vispirms viņš aizlidos uz Irānu un tikai tad dos viņiem ziņu. Tas bija Dreika pēdējais — turklāt neveiksmīgs — mēģinājums ievadīt Eseksu normālas diplomātiskās procedūras sliedēs. Pēc tam viņi prātīgi parunāja par kopīgiem paziņām no diplomātiskajām aprindām, un pusdienas beidzās pilnīgā saskaņā. Pieklājības pēc kādu laiciņu uzkavējies, lai iedzertu kafiju ar konjaku, Esekss piecēlās un sāka atvadīties.

— Nu, Frānsis, — viņš sacīja, — manuprāt, diena nav zemē nomesta. Es domāju, ka mēs vairs neredzēsimies pirms aizbraukšanas, tāpēc atļaujiet pateikt, ka bija ļoti

mīji no jūsu puses paciest mūs. Jutāmies tik labi, ka labāk vairs nevarēja. — Ar to bija pateikts ne par daudz un ne par maz.

— Bija ļoti patīkami tikties ar jums, Harold. — Dreiks paspieda Eseksam roku un pasmaidīja. — Kad acis tur vaļā, vienmēr var piedzīvot kaut ko neparastu, bet, kā liekas, mūs abus šie piedzīvojumi patīkami satrauca. Ceru, ka tiksimies Londonā.

— Priecāšos satikt jūs tur. Ariabunakt, draugs!

— Ariabunakt^1!' Ceru, ka šoreiz mūs nepiemeklēs neveiksmes.

Arī Esekss cerēja', ka tā būs. Viņu ekspedīcijā uz Irānu neveiksmes nebijā vēlamas. Viņa vienīgais mērķis bija pašam novērtēt situāciju Azerbaidžāņa. Tas būs visstiprākais trumpis izšķirošajā spēlē. Galvenais — nokļūt tur, un tad jau redzēs, kas darāms. No Kremļa jau bija viņam zvanījuši un ierosinājuši būt Maskavas lidostā rit no rīta septiņos trīsdesmit, lai izmantotu lidojumam labvēlīgo laiku. Esekss negribēja ne domāt par neveiksmēm, bet viņš nešaubījās, ka gan jau notiks kaut kas neparedzēts. Viņam tā vienmēr gadījās.

Pie Eskvitiem viņam durvis atvēra pats Džons.

— Skat, Harolds kā apmaldījies skolaspuika. Nāc iekšā, — viņš aicināja, — nāc! Džeina, iedod viņam iedzert. Skaidri redzams, ka tas viņam vajadzīgs.

Esekss iegāja viesistabā, un viņam nopakaļ ietipināja Vodka. Viņš pieliecās, lai paglāstitu spanielu, kas līkumoja starp krēsliem, bet tas uzlēca uz tahtas starp Ket-rinu un Makgregoru. Tur nu Vodka tupēja, mēli izkāris, spožās acis pievērsis Eseksam, un ierējās, it kā gribētu pievērst viņa uzmanību saviem blakussēdētājiem. Bet Esekss arī bez Vodkas starpniecības saprata, ka uz tahtas; ir noslēgts pamiers. Varbūt starp viņiem nevaldīja nekāda sevišķi dziļā draudzība, bet vismaz saskaņa bija vērojama. Tas bija Eskvitu pirksts. Esekss zināja, ka viņiem patīk Makgregors, zināja ari to, ka viņi uzskata Makgregoru par ļoti piemērotu Ketrinai.

— Jūs droši vien esat noguris pēc tādas dienas, — Džeina Eskvita teica Eseksam.

— Jā, jūs izskatāties noguris, — piebalsoja Ketrina. Viņa atkal smējās par Eseksu. — Apsēdieties, Harold, un pastāstiet mums par Staļinu.

— Vai tad Makgregors nav jums visu sīki izstāstījis? — atteica Esekss tādā tonī, it kā tas nebūt nekristu viņam

uz nerviem. Viņš apsēdās uz soliņa pie kamīna, izstiepa kājas un pasauca suni.

Vodka nekustējās ne no vietas.

— Makgregors neprot stāstīt, — teica Ketrina. — Viņš tikai saka, ka Staļins esot neparasti savaldīgs. Vai arī uz jums viņš atstāja tādu iespaidu?

— Kā nu ne! — No virtuveš ar ledus trauku nāca Es-kvits. Viņš nolika to uz grīdas, pievilka klāt krēslu un apsēdās gatavot kokteili. Viņš ielēja traukā ar ledu prāvu porciju viena dzeramā, otra, ar zupas karoti samaisīja to visu un pēc tam iepildīja glāzēs. Eseksani viņš ielēja vairāk, piebilzdams: — Uz Haroldu vienmēr atstāj iespaidu katrs, kas ir savaldīgāks par viņu pašu. Tādus cilvēkus viņš apskauž, īpaši, ja tie ir ārzemnieki.

Esekss ats.tāja šo piezīmi bez ievērības, uzskatīdams, ka tā izteikta dedzinošā brūvējuma iespaidā. Eskvita ņirgāšanās nebija daudz labāka par Ketrinas izsmieklu. Tomēr viņš nevarēja nerunāt par Staļinu.

— Jā, — viņš teica, — nav šaubu, ka Staļins ir ļoti savaldīgs. Taču man bija sajūta, ka nepieciešamības gadījumā viņš var būt ļoti nežēlīgs. Vai ne?

— Nē, es gan tā nedomāju, — atteica Makgregors.

— Kādi nieki! — Eskvits uzrunāja Makgregoru. — Vairāk nekā skaidrs, ka viņš ir nežēlīgs. Viņam tādam ir jā-būt. Tāda Krievija vispār vairs nepastāvētu, ja viņš nebūtu izturējies pret saviem ienaidniekiem tikpat cieti kā tie pret viņu. Galvenais ir tīrīšanas. Kas attiecas uz karu, tad Staļins, bez šaubām, bija pret vāciešiem ļoti ass. Viņš neuzskatīja karu par džentlmeņu izpriecām. Viņš ir pārāk civilizēts, lai tā uztvertu karu, un kā civilizēts cilvēks viņš, dabiski, bija nežēlīgs karotājs.

Saruna par Staļinu turpinājās; katram no klātesošajiem bija savs atšķirīgs viedoklis. Tā bija īsta diskusija, kurā visi četri piedalījās vienādi. Jo vairāk Eskvita brūvējuma tika izdzerts, jo skaļākas kļuva balsis, un drīz Vodka, glābdamies no trokšņa, nolēca no tahtas, palīda zem Džei-nas Eskvitas krēsla un nolika galvu uz grīdas viņai pie kājām. Džeina klusēdama klausījās, līdz tonis kļuva pārāk ass. Tad viņa maigi pārmeta vīram, ka viņš uzsācis šo strīdu, un' pajautāja Makgregoram, vai viņam Telic-rānā ir daudz draugu.

Tik spējš pavērsiens diskusijā iedarbojās nomierinoši, vismaz uz Makgregoru.

V . x.. г .

— Nav gan, — viņš teica. — Ne sevišķi daudz.

— Vairums jūsu draugu, jādomā, bija irāņi.

Strīda karstumā Makgregors bija kļuvis runīgāks.

— Lielākā daļa manu skolasbiedru bija irāņi, — viņš teica.

— Vai tad jūs mācījāties irāņu skolā?

Viņš pamāja ar galvu.

— Mans tēvs negribēja sūtīt mani ne angļu, ne franču skolā.

— Tātad jūs nepazināt nevienu no Teherānā dzīvojošajiem ārzemniekiem?

— Mēs diezgan ilgi dzīvojām kaimiņos kādai krievu ģimenei, — sacīja Makgregors. — Bet tagad, es domāju, viņi būs atgriezušies Krievijā.

Pārējie strīdnieki pa šo laiku varēja atvilkt elpu, jo negribēja pārtraukt Džeinu Eskvitu. Džons Eskvits nepacietīgi svilpoja zem deguna un, knipjus sizdams, sauca klāt suni, bet tas nenāca laukā no Džeinas krēsla apakšas.

— Bet vai jūs, Harold, kādreiz esat bijis Irānā? — jautāja Džeina Eskvita.

Esekss papurināja galvu.

— Nē, tā man ir sveša zeme.

— Nabaga Haroldl — tūlīt iejaucās Eskvits. — Nu tu esi iekritis!

— Kādā ziņā iekritis?

— Tur tu dabūsi trūkties, — Eskvits teica un pasmēla sev dzeramo. — Irānā nebūs nekādas runāšanas pie konferenču galdiem. Tu atradīsies pašā notikumu virpulī un būsi spiests atbildēt par katru savu soli. Tu domā, ka viss būs vienkārši. Bet, nonācis tur, tu sabīsies. Katrā kliedzienā uz ielas tev rēgosies revolūcija. Pajautā Makgregoram. Tu ieraudzīsi dzīvā veidā savu pieklājīgo sarunu objektus, un no šī skata tev mute paliks vaļā.

— Sit mani vai nost, — atsaucās Esekss, — bet es, kā . parasti, nesaprotu, par ko tu runā.

Džeinas Eskvitas iejaukšanās tagad neko nelīdzētu, un viņa nemaz nemēģināja pārtraukt vīru. Eskvits plūkāja savas garās ūsas,

— Tu vienkārši negribi par to domāt, — viņš teica.

— Par ko? — lēnīgi apvaicājās Esekss.

— Par to putru, kurā tu lien iekšā. Tu to nekad arī nesapratīsi.

— Bet kas tur būtu jāsaprot? — jau aizkaitināts vai-pāja Esekss.

— Ja es domātu, ka no tā būs kāds labums, es tev paskaidrotu, — nicīgi attrauca Eskvits. — Taču tev nav lemts saprast to pasauli, kuru tu mēģini pārkārtot pēc sava prāta, Es to saprotu, tikai man no tā nav nekāda labuma. īstenībā ir vēl sliktāk, kad tu saproti, ko dari, jo tad tu pārvērties par liekulīgu gļēvuli, kuram trūkst drosmes sacelties pret šīm intrigām un ļaunprātībām. Es tevi nevainoju, Harold. Tu esi dumjš, taču godīgs cilvēks. Bet paskaties uz mani. Es zinu visu, absolūti visu, vienmēr esmu zinājis un zināšu. Tomēr es esmu dumjāks par tevi tāpēc, ka pakļaujos visiem likumiem, kurus nicinu. Par to man tagad jādara s'liktāks darbs nekā tavējais.

— Ak tā? — sacīja Esekss. — Tieši kāds?

— Es braucu pie čehiem! — paziņoja Eskvits.

— Kāda velna pēc tevi sūta uz turieni?

— Sī pretīgā liekuļu varza, ko sauc par leiboristu valdību, ir nolēmusi šantažēt savus čehoslovaku brāļus. Tpū, Manuprāt, toriji tomēr ir labāki.

— Tu kļūsti žultains, Džon, — aizrādīja Esekss.

— Es vienmēr esmu žultains! — atcirta Eskvits. — Pagājušajā reizē runa bija par ziepju fabriku Rīgā. Šoreiz tas ir ķīmiskais trests Prāgā. Tas esot mūsu uzņēmums. Mūsu! Angļu kareklis pie vācu karteļa. Cehi to nacionalizējuši, bet man tagad jābrauc un jādenacionalizē, lai atdotu atpakaļ mūsu trestiem.

— Kas tad tur slikts? — Esekss pasmaidīja.

Eskvits grūtsirdīgi pašūpoja galvu.

— Ja to darītu toriji, es vēl neteiktu neko, bet dzirdēt, ka mūsu sociālisti tā rūpējas par vācu karteli, — tas nu pat man ir par daudz. Leiboristu valdība uzdzen man vēmienu. Tie ir lēti šantāžisti, neķītri, amorāli ļautiņi, kuri, tāpat kā visi, izmanto valsts varu politiskajā spēlē. Viņi mūs izputinās. Ja viņu valdīšanas laika beigās Eiropā būs kaut viena mums draudzīga valsts, tas būs brīnums. Un man ir jāsāk ar čehiem.

— Bet ko jūs gaidījāt? — iejautājās Ketrina Klaiva. — Jūs vienmēr smejaties par tiem, kuri liek lielas cerības uz jebkādu Anglijas valdību. Bet tagad jūs gribat, lai tā bez vārda runas atdāvinātu čehiem vairākus miljonus mārciņu. Vai tad čehi ir labāki par citiem?

— Man par čehiem ne silts, ne auksts! — ieaurojās Eskvits.

— Par ko tad jūs gaužaties?

— Jūs esat tikpat dumja kā visi pārējie. Ja jūs nesa-

protat, cik nožēlojami ir taisīt šos mazos trikus leiboristu valdības vārdā, tad nekad ari nesapratīsit.

— Bet kāpēc tu nepasūti Londonu pie velna? — jautāja Esekss.

— Jā, kāpēc gan ne? — atkārtoja Eskvits.

Pārējiem nebija ko teikt.

Eskvits pievērsās Makgregoram.

— Lai tā jums ir mācība! — viņš nikni teica. — Lūk, cik tālu nonāk cilvēks, kuram nav dūšas izlemt tad, kad viņš vēl ir jūsu vecumāl Manos gados jau ir par vēlu. Tas attiecas arī uz jums, Ketij! Neesiet tik muļķīgi pašpārliecinātai

— Par ko viņš runā? — Esekss jautāja Ketrinai.

— Jūs to nesapratīsit, — teica Eskvits. — Makgregor, līdzko rodas izdevība, ejiet prom no šī cilvēka. Dzirdat?

Makgregoram kļuva neērti, taču viņš atbildēja:

— Dzirdu.

— Kad būsit nonākuši Irānā, tūlīt ejiet prom no viņa.

— Un ko lai es daru tālāk? — jautāja Makgregors.

— Kā lai es to zinu? Ejiet kalnos un dzīvojiet tur vai mēģiniet urbt naftu, tikai ejiet prom no viņa. Jūs, Ketij, arī. Brauciet prom no šejienes. Brauciet ar Makgregoru uz Irānu un pieraugiet, lai viņš aiziet no Eseksa. Novāciet viņu no šī ceļa. Un uzklausiet mani, Ketij.

— Es klausos.

— Jūs esat tukša un iedomīga, jums ir par maz prāta, lai saprastu, kas ar jums notiek. Jums šķiet, ka zināt, uz kurieni šī pasaule jūs ved. Hal Nekā jūs nezināt. Jūs esat apmierināta ar sevi, jo varējāt man pajautāt: Ko jūs gaidījāt?» Bet tie ir pāragri prieki. Es zinu, ko var gaidīt no valdībām, un tomēr esmu satriekts, kad tas notiek. Vai jūs domājat, ka man nāk smiekli par tādu politisku cinismu? Kā var nākt smiekli, ja es aiz katras savas darbības saskatu blēdību? Kā var nākt smiekli, zinot to? Paklausieties, jūs, iedomīgā sieviete: es zinu visu, bet jūs nezināt nekā. Vai man pastāstīt jums, ko mēs mēģinām darīt Polijā, Rumānijā, Ungārijā un pat Vācijā? Bet varbūt jūs pati visu to zināt? Varbūt jūs atkal jautāsit, ko es gaidīju? Neizliecieties dumjāka, nekā esat! Es zinu, kas sagaidāms šajā izkurtējušajā intrigu laikmetā. Mēs visi esam izkurtējuši. Un tā būs tik ilgi, kamēr tādi kašķīgi sievišķi kā jūs gudri spriedelēs, bet tādi spējīgi vīrišķi kā Makgregors sēdēs jums blakus un gaidīs, kad piepildīsies jūsu paredzējumi. Uz jums nav ko cerēt. Bet, ja uz jums

nav ko cerēt, tas nozīmē, ka nevienam no mums nav cerību. Vai tiešām jūs neredzat neko svarīgāku par savu iedomīgo personu? Vai neredzat, kas notiek jūsu acu priekšā? Vai tiešām neredzat? Es zinu, jūs nevarat atbildēt uz to tāpēc, ka jūsu ieradumus, jūsu morāli, visu jūsu eksistenci nosaka tā sīkā, šaurā pasaulīte, kurā jūs dzīvojat. Jā, jūs, protams, dumpojaties! Bet visi jūsu nožēlojamie, vārgie dumpīši ir veltīga laika šķiešana. Kāpēc jūs nebraucat atpakaj uz Angliju un nemeklējat savas neapmierinātības īsto iemeslu tur? Kāpēc jūs nepaskatāties apkārt, kas notiek pasaulē, un ne|aujat tam noteikt savu dzīvi? Kamēr jūs abi sēžat te un kujat tukšus salmus, mēs kjūstam par negodīgu kompanjonu un sagādnieku nāciju. Agrākā liekulība bija riebīga, bet to gandrīz var saukt par godīgumu salīdzinājumā ar mūsu pašreizējo viltības standartu. Mūsu vadītāji ir cienījami cilvēki, kuri balstās uz tautu, bet nodod to bez sirdsapziņas pārmetumiem un kautrēšanās. Tā ir jūsu vaina, bet neviens no jums nav tik gudrs, lai saprastu, ka tas arī ir vissvarīgākais. Jūs tiekat iejaukti šajā Harolda pasākumiņā un iedomājaties, ka esat prātīgi cilvēki ar kaislībām, tikumiem un pienākuma apziņu. Jūs esat nožēlojami, pagrimuši cilvēciņi, kuri veltīgi Šķiež laiku. Vācieties prom! Atstājiet mani vienu! Ejiet laukā un salieciet savas nederīgās rokas kā Melbijs savus desiņpirkstus! Metieties zem tramvaja, lai tas sašķaida jūsu smadzenes un miesas! No jums tikpat nav nekāda labuma. No cilvēka, kuram doti .locekļi, lai rīkotos, un nedaudz smadzeņu, lai domātu, ir kaut kāda jēga, bet tas neattiecas uz sīkma-ņiem, kuri plātās, slido vai sēž iekšā, sildīdami rokas un baidīdamies paši no savas ēnas. Brauciet prom no šejienes. Brauciet abi atpakaļ uz Angliju. Brauciet atpakaļ un, kamēr vēl nav par vēlu, paskatieties, kas no jums ir palicis pāril — Eskvits uz brīdi noliēbās par viņiem, sejā nebija ne asins lāsītes, neko neredzošās acis zvēroja.

Džeina Eskvita izņēma vīram no rokām glāzi un maigi sacīja:

.— Es zināju, ka tā būs. Tu kļūsti briesmīgi raudulīgs, Džon. Man šķiet, ka tu iemiedz, kājās stāvot. Labāk ej atgulies.

Eskvits nepretojās sievai, tikai nosprauslājās nicinājumā vai nu pats pret sevi, vai pret draugiem un izgāja, ne vārda neteikdams, neatskatīdamies un neatsveicināda-mies. Bija skaidrs, ka sarunu biedri viņam vairs neek-

sistē. Eskvits gluži vienkārši aizgāja no viņiem, un Vodka, piecēlies no grīdas, aizgāja saimniekam līdzi.

— Nabaga vecais Džons, — teica Esekss. — Paša kokteilis iesitis galvā. ' ’

Ketrina un Makgregors klusēja. - >

Džeina Eskvita tūlīt atgriezās.

— Ar viņu viss ir kārtībā, — viņa mierīgi teica. — Vīrs visu dienu bijis ceļā un bez tam nav radis tik daudz dzert. Tas viņu mazliet apreibināja. Man būs brītiņu jāpasēž pie viņa.

Ketrina piecēlās.

— Gan būs labi, — viņa mierināja.

— Atvainojiet, — teica Džeina Eskvita.

— Man nav ko viņam pārmest, — tīšā jautrībā teica Esekss.

Makgregors arī gribēja pateikt kaut ko tādā garā, bet atturējās.

— Arlabunakt, Džeina! — steigšus sacīja Ketrina.

— Jā, arlabunakt, Džeina! — Esekss pieliecās un noskūpstīja Džeinu Eskvitu uz abiem vaigiem. — Paskatīsimies, kas šajā lietā darāms. Pasveiciniet Džonu no manis, jā? Gan jau mēs atkal tiksimies, un šoreiz, es ceru, tas būs mājās. Viņam laiks braukt atpakaļ uz Angliju. Uz redzēšanos, dārgā! Bija ļoti patīkami tikties ar jums.

— Uz redzēšanos, Harold! — viņa atbildēja. — Es pateikšu Džonam. Briesmīgi ir tā palaisties. — Viņa grasījās sniegt Makgregoram roku, bet tad paliecās uz priekšu un viegli noskūpstīja viņu uz vaiga, it kā Makgregors ar savu bēdīgo izskatu būtu to pelnījis. Viņam nebija paticis Eskvita dusmu uzplūdums.

— Viņam negribot iznāca tik asi, — Džeina Eskvita teica Makgregoram un pasmaidīja. — Viņš jūs ļoti mīl. Viņš ļoti mīl jūs visus un gaužām nožēlos, kad atcerēsies, ko sarunājis.

— Nē, — sacīja Makgregors, cenzdamies pasmaidīt. — Es domāju, ka viņš jutīsies apmierināts. — Vismaz tas viņam izdevās.

Makgregors izgāja laukā līdz ar pārējiem, un kādu brīdi viņi visi trīs stāvēja sniegā, nevēlēdamies domāt ne par sevi, ne par Eskvitu, ne par gaidāmo prombraukšanu. Likās, ka viņu aizbraukšana neko neizšķir. Viņu attiecības nebija noskaidrojušās, un katram palika kaut kādas šaubas. Bet Ketrina ar dažiem vārdiem nolika visu savā Vietā.

— Palieciet sveiki abil — viņa īsi teica. — Bija patīkami iepazīties ar jums. — Viņa salika abus kopā un viegli izrēķinājās ar viņiem.

Ketrina to izdarīja tik vienaldzīgi, ka Makgregoram atkal sanāca dusmas. Sev par brīnumu, viņš atklāja, ka nebija cerojis ieraudzīt Ketrinu tik bezrūpīgu un galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī tik nepārprotamu. Viņš bija gribējis, lai meitene visu izlabo, it kā tas būtu izdarāms ar vienu vārdu vai vienu kustību. Viņa vismaz varēja dot Makgregoram cerību uz nākotni, uz tikšanos Londonā vai vienalga kur. Bet tad arī Ketrinai vajadzētu būt citādai. Viņu vairs nekas nesaistīja ar Makgregoru. Eskvitu uzspiestais pamiers starp viņiem bija bijusi tikai piekāpšanās no viņas puses, nekas vairāk. Bet Makgregoram šie īsie savstarpējās iecietības mirk|i bija atdevuši cerību uz Ketrinu — gandrīz vai pret paša gribu, tomēr atdevuši. Pie Eskvitiem viņš nebija novērsis acu no Ketrinas, atgādinādams sev, ka varbūt redz viņu pēdējo reizi mūžā. Sī doma vien jau bija stipri pakliedējusi viņa dusmas. Bet tagad viņa atkal bija atgrūdusi Makgregoru. Ar savu nevērīgo atvadīšanos viņa bija padarījusi šķiršanos galīgāku par galīgu.

— Varbūt ieiesim pie manis iedzert kafiju? — ierosināja Esekss.

— Nē, — viņa teica. — Šoreiz paņemiet līdzi Makgregoru.

Esekss nosprieda, ka šī replika domāta nevis viņam, bet Makgregoram. Viņš uztvēra to kā skaidru norādījumu, ka Ketrinai ar Makgregoru vēl viss nav cauri. Escksam pietika paskatīties, kā viņa stāv tieši pretī Makgregoram, pat nepagriezdamās uz viņa, Eseksa, pusi. Ketrina gaidīja no Makgregora kādu kustību, kādu vārdu. Esek-sam tas nepatika, un viņš atkal sajuta, cik nopietni Mak-gregors var apdraudēt viņa attiecības ar Ketrinu. Nē, viņai nebija viss cauri ar Makgregoru. Esekss vēl domāja par to, kad Ketrina atstāja viņus vienus.

— Savādi, — teica Esekss. — Visi ir tādi savādi, — viņš aizkaitināts piebilda. — Rīt nenokavējiet, Makgre-gor. Arlabunakt!

— Arlabunakt! — atbildēja Makgregors.

Lai nu kā, bet rīts bija jauks. Viņi stāvēja aerodromā un skatījās, kā viņu bagāžu krauj iekšā duglasā. Viņi

dzēra karstu kafiju, ko bija pasniedzis vēstniecības mašīnas šoferis. Viņi bija padzērušies kafiju: agri no rīta, brokastis un vēl tagad, pirms došanās ce|ā. Taču tā sildīja un novērsa uzmanību no iesildāmo motoru monotonās rūkoņas, kas vēlās pāri miglas klātajam laukam. Lidma-šina bija gatava, un sirms neliela auguma krievs teica Makgregoram, ka viņi varot kāpt iekšā. Tas bija pilots. Viņa haki krāsas jaka bija izraibināta ar ordeņu lentītēm. Korins no Ārlietu ministrijas stāvēja blakus Eseksam, arī turēdams rokā kafijas tasi. Kamēr viņi atvadījās, Mak-gregors nepacietīgi dauzīja pret zemi nosalušās kājas.

— Aizmirsu atdot Nikolsona grāmatu, — Esekss teica Korinam. — Vai tikai nebūšu ielicis čemodānā?

— Nekas, nekas, — sacīja Korins, spiezdams viņam roku. — Tā drīz iznāks krievu valodā. Būtu labi, ja jūs atsūtītu man viņa nākamo grāmatu.

— Noteikti atsūtīšu, — apsolīja Esekss.

Pēkšņi pa tālākajiem vārtiem iegriezās dīvains furgons un piebrauca pie lidmašīnas. No furgona izkāpa Ketrina savā zvērādu kažokā un garajos zābakos un skrēja šurp. Viņai sekoja divi vīrieši un mis Viljamsa.

-— Hallo! — viņa sauca. — Pagaidiet mūs!

— Ketijl — teica Esekss. — Kas jums prātā?

— Te ir Hembers un Stils. Viņi grib lidot kopā ar jums.

Abi korespondenti nesa čemodānus, un Hembers paskaidroja, ka viņiem esot izbraukšanas atļaujas, esot arī Irānas vīzas, vārdu sakot, viss, kas vajadzīgs, tāpēc viņi lūdzot, lai Esekss ņemot viņus līdzi.

— Ja jau viss. kārtībā, — teica Esekss, — tad kāpiet iekšā.

— Lieliski! — teica Hembers, un abi aizskrēja uz lidmašīnu.

— Jums arī laiks kāpt iekšā, Makgregor, — skubināja Esekss.

Mis Viljamsa šajā brīdī jautāja Makgregoram, kā viņu atrast Londonā. Makgrēgors iedeva viņai savu adresi.

— Ja man neizdosies nokļūt Parīzē, — teica mis Vil-jamsa, — es braukšu uz Londonu. Ceru, ka tiksimies. Ar-aievu! Man ļoti žēl, ka jūs braucat prom.

Makgrēgors apstājās Ketrinas priekšā.

— Kāpēc jūs nelidojat mums līdzi? — viņš pēkšņi jautāja.

Ketrina mitējās pūst elpu uz nosalušajām rokām.

— Vai jūs tiešām to gribētu? — viņa atjautāja,

— Jā, gribētu.

Viņa mirkli svārstījās, tad papurināja galvu.

— Nu jau ir par vēlu, — viņa teica.

— Vai patiesi?

— Jūs pats to labi zināt.

Makgregors pamāja ar galvu, novērsās, un iekāpa lidmašīnā. Viņš nosēdās tuvākajā krēslā un paskatījās pa logu. Esekss kaut ko teica Ketrinai, un Makgregors saprata, ka arī viņš aicina Ketrinu braukt līdzi. Ketrina papurināja galvu, rotaļīgi pastūma Eseksu uz lidmašīnas pusi un tad aizgāja atpakaļ pie Korina un mis Viljamsas. Līdzko Esekss bija iekāpis, mehāniķi ievilka trapu un aizcirta durvis. Esekss smagi apsēdās Makgregoram priekšā, ar cimdu noslaucīja stiklu un pamāja Ketrinai.

Ketrina jau stāvēja pie mašīnas. Tikai Korins un mis Viljamsa stāvēja tepat un noskatījās, kā lidmašīna palekdamās aizripo pa starta ceļu, pagriežas, atraujas no zemes un traucas projām no Maskavas.

Otrā grāmata Makgregors

.

21. nodaļa

Ak, zemes āboli! Mazās saulītes, kas ziemā silda jūsu vēderus. Vasaras dienas, kas izkarsē jūsu nosalušās miesas. Vieglās teltis, kas sargā jūs no vēja. Ak, zemes āboli...»

Makgregors klausījās, kā vecais virs; slavē savas batā-tes, kuras viņš cepa ķerrā uz oglēm. Ēr elmazi — zemes āboli. Viņa ķerra kā orientieris vēl arvien stāvēja Mai-dan-i-Sāhas tirgus laukumā, bet sirmums tumšajā, grumbainajā vaigā klāt nebija nācis. Viņa garie un netīrie pirksti bija kļuvuši tik raupji, ka viņš neapdedzinādamies pārcilāja no karstuma pušu plīstošos bumbuļus. Pārdevējs uz brīdi pacēla galvu, un Makgregors gaidīja, vai viņš nepazīs jauno ferangi^3, kas bija pircis no viņa batātes pirms trīspadsmit četrpadsmit gadiem. Taču sirmgalvja iekaisušajās acīs neatspoguļojās nekas, varbūt vienīgi maza neizpratne un tād§ kā pārmetums ārzemniekam gar viņa ciešo skatienu, bet ne vairāk. Makgregors klusībā pasmējās par sevi un večuku un soļoja tālāk.

Viņš lēni kāpa augšup pa plato ielu uz britu vēstniecību. Iela aizstiepās uz ziemeļiem un izbeidzās pie El-bursa kalnu grēdas, kuras ēna sniedzās līdz Teherānai. Tieši priekšā Makgregors ieraudzīja dziļi zilajās debesīs iecirtušās augstās granīta smailes. Tās bija klātas ar sniegu, un neauglīgās, izrievotās klinšu nogāzes slējās augšup tūlīt aiz Teherānas; nomalēm. Ielejas un aizas bija pieputinātas ar sniegu, un tas viss bija sastindzis ledainā klusumā.

Bija labi atgriezties dzimtenē, atkal skatīt stāvās El-bursa kalnu grēdas un augstās smailes, taču Makgregors apzinājās — lai ko viņš arī pašreiz redz, atgriešanās prieks nebūs pilnīgs, iekams viņš nebūs ieraudzījis ne visai augsto plato, kas slēpās aiz kalniem rietumos Kazvī-nas pusē. Nekas tā neatgādināja Irānu kā šī akmeņainā, ar oļiem nokaisītā, izdedzinātā plakankalne, kas aiz El-bursa pamazām pārgāja auglīgā līdzenumā. Tikai ieraugot māla kleķa ciematiņus, uz kuriem nosēdušies dzeltenie putekļi, za|os vīnadārzus, augstās papeles un lēzenos kaļķakmens paugurus, viņš tiks vaļā no senajām ilgām pēc dzimtenes.

Bet pagaidām reālā Teherāna nemaz neatbilda Makgre-gora romantiskajām atmiņām par to. Viņam nepatika bezveidīgie koka veikaliņi, kuriem tagad bija ielikti stikla logi un kuros tirgojās ar Rietumos ražotiem modinātājpulksteņiem, kabatas nažiem, ķemmēm, kniepadatām, mākslīgām dārglietām un slikti pašūtām drēbēm. Teherāna bija kļuvusi par neizdevušos Rietumu pilsētas kopiju. Pa ielām vilkās sadauzīti autobusi, izģindušie ormaņu zirgi tikko jaudāja cilāt kājas. Ūdensvedēju rati, mūļi un kamieļu virtenes, drūmā ietiepībā kā senos laikos vēžoja pa platajām ielām un it kā zākājās par pilsētas jauno, rietumniecisko ārieni. Makgregora mūžā Teherāna nebija mainījusies, bet tagad, paskatījies uz to ar citām acīm, viņš pirmo reizi atklāja, cik tā neglīta un nožēlojama. Rietumnieciskā āriene nespēja Makgregoru pievilt. Viņš zināja, ka platās ielas, banku marmora ēkas un amerikāņu automašīnas ir tikai fasāde, jo zināja vēl kaut ko citu: šī sevišķi platā iela līkumā aiz telegrāfa sašaurinās' un izbeidzas vecajā tirgus laukumā, kur mājas spiežas cita pie citas un ļaudīm viss mūžs aizrit pērkot, pārdodot, ēdot, dzerot un mazgājoties atklātās notekās. Tomēr salīdzinājumā ar veco pilsētu šīs ērtās galvenās ielas bija sasniegums Teherānas labiekārtošanā.

Makgregors apgāja apkārt izmērējušai ubadzei, kas; puskaila gulēja šķērsām pāri trotuāram. Viņa prasīja, lai dievs sūta viņai vai nu nāvi, vai vismaz kādu nožēlojamu sīknaudas gabalu no mīkstsirdīga garāmgājēja kabatas. Viņas bērniņš ar uzpūstu vēderu tecēja nopakaļ Makgre-goram un sauca viņu par tēvu, kungu, hānu un acu gaišumu. Makgregoram nebija līdzi naudas, un viņš pārgāja ielas otrā pusē. Bet tas viņu neglāba. Tur viņš uzdūrās Spitālīgajam, kas rāpoja pa putekļaino trotuāru netālu no nepabeigtā operas nama un, ieraudzījis Makgregoru, aicināja apstāties un padomāt, cik zemu ir kritis cilvēks, kura dzīve atkarīga no svešzemnieku devības.

Atmiņa bija pakalpīgi slēpusi no viņa šādas ainas. Viņš gan bija domājis, ka redzēs ubagus, taču ieraudzījis sajuta riebumu. Drausmīgā nabadzība bija tā, kas uzdzina riebumu. Viņš redzēja ap sevi vienu vienīgu postu un ša-jās divās dienās nebija varējis pierast pie šī skata. Mak-gregoru vēl nebija piemeklējis parastais ilggadēja pilsētnieka aklums: pārāk īsu laiku viņš te dzīvoja. Telierānieši viņam joprojām likās dīvaini, un nonēsātajās eiropiešu drēbēs ģērbtajos cilvēkos viņš saskatīja to, ko agrāk nebija pamanījis. Sievietes, piemēram, nebija tik viegli pārveidojamas kā ielas: melnās zeķes viņām kājās bija sagriezušās, kurpes nomītas. Viņas joprojām valkāja kaut ko līdzīgu čadrai, parasti galddrānu, ko turēja pie zoda stingri sažņaugtā dūrē. Makgregors atcerējās, ka iepriekšējais šālis bija aizliedzis čadru un tautastērpu. Aizliedzis gan bija, taču vietā bija nācis šis kroplīgais Austrumu un Rietumu maisījums.

Kad pa pašu ielas vidu uz balta zirga jāja virsnieks, Makgregors ironiski nodomāja, ka ar armiju šāham izgājis labāk. Sis virsnieks bija majors, un viņam mugurā bija dzeltenbrūns bieza auduma formas tērps ar zelta izšuvumiem un augstu uzpolsterētiem pleciem. Viņa pusaiz-tūkušās acis neko neredzēja. Aiz majora uz liela, kaulaina zirga jāja kareivis, kam bija uzticēts virsnieka zobens ar sudraba spalu. Sievietes, virsnieks, ņudzošās ielas ar savu netīrību un nabadzību, puišeļi, opija smēķētāji ar blāvām acīm, spitālīgie, ubagi — tas viss bija daļa no ainas, kuras fonu veidoja kalni. Bet, kamēr viņš redzēja kalnus, pārējais viņu netraucēja. Kamēr viņš dzirdēja pazīstamo valodu, saprata jokus un redzēja pelēkās smailes, viņš bija mājās.

Pie vēstniecības vārtiem Makgregors uz brīdi apstājās: viņa uzmanību piesaistīja mazs vīrelis, kas lādēdamies stiepa uz muguras lielu koka gultu. Tā noslīdēja nesējam no. muguras un atsitās pret sienu, bet garais indietis, kas stāvēja sardzē pie vēstniecības vārtiem, nesteidzās viņam palīgā. Vīrelis nolādēja visu indieša ģimeni un viņa reliģiju un piedevām vēl pāris reižu uzspļāva uz sienas. Makgregors no mugurpuses piegāja viņam klāt un palīdzēja dabūt gultu atkal uz muguras.

— Pietaupi lāstus, pietaupi elpu, — persiešu valodā līdzjūtīgi teica Makgregors.

— Lāsti ir vienīgais, kas man vēl atlicis, — atbildēja gultas nesējs, — un man nav žēl iztērēt pēdējo lāstu tam angļu dienderim, kas to labprāt izzagtu no manām iekšām, ja vien tiktu klāt. — Tas bija adresēts sargposteņa indietim, kurā irānis saskatīja angļu kungu verdzisku atdarinājumu. Irānis sakārtoja galvas apsēju un salīka uz pusēm zem gultas svara. Viņš neredzēja, kas viņam palīdzējis, bet, steberēdams projām, izkliedza pateicības vārdus. — Tu esi mana acugaisma, bet angļus — tos allāhs padarīs neauglīgus, par to nav šaubu. Toties tev lai dievs gtāv klāti

— No tavas mutes dieva ausī, — pieklājīgi atteica Makgregors.

Viņš noskatījās, kā večuks attālinās, un tad iegāja pa vēstniecības vārtiem.

' Vēstniecība pašā Teherānas centrā aizņēma veselu kvartālu, kas bija apjozts ar augstu māla kleķa sienu. Tās novietojums; atgādināja citus^ labākus, laikus, kad no ši kvartāla tika vadīta visa irāņu tauta. Vienlaikus siena atgādināja, ka angļi paši pastāvējuši uz savu atšķirtību. Iekšpusē vairs nebija dzirdams ielas troksnis, un mazajā eikaliptu birzītē ienācēju apņēma klusums un miers. Makgregors gāja pa grantēto celiņu uz kanceleju un jutās kā ārpusē palikušās pasaules nodevējs.

Kanceleja atradās zemā ēkā ar melnām durvīm. Makgregors piegāja pie galvenās ieejas un paraustīja zvanu. Kalpotājs, otrs indietis, viņu godbijīgi pasveicināja un pa cietokšņa ejai līdzigu gaiteni aizveda uz pulkveža Pi-keringa kabinetu. Te uz vecas, zemas tahtas svelota kamīna priekšā gulēja Esekss. Pulkvedis Pikerings sēdēja pie biroja ar muguru pret durvīm. Pulkvedis bija šis istabas daļa tāpat kā mēbeles un sienas. Tas bija pēc izskata mierīgs, sirms, laipns, padzīvojis armijas cilvēks tvīda uzvalkā. Netālu no viņa stāvēja augsta taburete un rakstāmpults ar lielu tintes pudeli. Likās, ka tūlīt ienāks klerks un uzrausīsies uz taburetes, taču īstenībā rakstāmpults un taburete sen nebija lietotas. To pašu varēja teikt par sienas nišā saliktajām mapēm, jo tās klaja gadiem ilgi nenoslaucītu putekļu kārta. Pie sienam karājās nodzeltējušas fotogrāfijas, un no pirmā acu uzmetiena šķita, ka tajās redzamas kaut kādas sen aizmirstas armijas futbola komandas, kuru dalībnieki nav vairs starp dzīvajiem. Viscaur bija jūtams karalienes Viktorijas laika gars, un viss atgādināja Indijas lietu ministrijas inženierus, kuri šo ēku bija projektējuši. Ziemā te kurināja kamīnu,, bet neizturami karstajās vasaras dienās ieslēdza vienspārna ventilatoru pie zemajiem, ar zirnekļu tīklu pārvilktajiem griestiem. Sis kabinets vēl joprojām bija britu koloniālās administrācijas priekšpostenis, un tomēr saplaisājušās un nodzeltējušās tapetes nevarēja apslēpt to, ka sienas ir no māla.

— Sēstieties, Makgregor, — teica Esekss, aprauti pamājis ar galvu un pašķielējis uz viņu ar savām zilajām acīm. — Pikerings gribēja galvenajos vilcienos pastāstīt man par šo zemi. Jūs taču esat pazīstams ar Pikeringu? — Esekss laiski pameta ar roku uz pulkveža pusi.

— Jā, mēs tikāmies vakarvakarā, — teica Pikerings, pagriezdamies apkārt. Viņš labsirdīgi uzsmaidīja uz tahtas zvilnošajam Eseksam, tad pievērsa skatienu Makgre-goram.

— Faktiski mēs esam tikušies pirms gadiem piecpadsmit. — Makgregors novilka mēteli, nolika to uz ādas krēsla atzveltnes un apsēdās.

— Lords Esekss stāstīja man, ka jūs esot vecs irānis, — teica Pikerings, — bet, ka mēs būtu tikušies, to gan es neatceros.

— Tas bija pie Abi upes, netālu no Kuhbrabas.

— Pirms piecpadsmit gadiem netālu no Kuhbrabas? — pajautāja Pikerings un pasmaidīja. — Bet ko jūs tur darījāt vai arī — ko es tur darīju?

— Nezinu, ko darījāt jūs, — sacīja Makgregors, — bet mēs meklējām jūras fosilijas. Jūs, šķiet, bijāt ce|ā uz Dīzfūlu; tajā apvidū toreiz stipri šaudījās. Atceros, mans tēvs teica, ka jūs darot muļķīgi, braukdams uz turieni viens.

— Tātad vecais Faifs Makgregors bija jūsu tēvs? — Pikerings bija patiesi pārsteigts.

— Jā.

— Cik muļķīgi, ka es uzreiz to neaptvērul Nu, protams, jūs esat jaunais Makgregors. Jūs mūždien kaut kur pazudāt. Vienreiz mēs pat nodomājām, ka esat iekritis ha-madaniešu nagos. Sasodīts, tā tik ir satikšanās!

— Vecas atmiņas, ko? — teica Esekss.

— Bet es domāju, ka jūs esat aizgājis tēva pēdās, — Pikerings sacīja un, paņēmis angļu sērkociņu kastīti, aizsmēķēja pīpi. — Viņš bija ģeologs, vai ne? Vai tad jūs nestrādājāt angļu-irāņu naftas sabiedrībā?

— Pirms kara, — atbildēja Makgregors.

— Makgregors saņēma Kara krustu par Tobruku, — teica Esekss Pikeringam.

— Nu, Ārlietu ministrijai jābūt apmierinātai ar tādu darbinieku.

— Indijas lietu ministrijai, — pārlaboja Makgregors.

— Ak tā? Tad jums ir pamatīgi veicies, — teica Pike-rings, kas acīmredzot nepazina sava resora patriotismu. — Tātad nu jūs esat atpakaļ. Jūsu tēvs būtu lepns uz jums, Makgregor.

— Diezin vai, — atsaucās Makgregors. — Reiz viņš pat aizliedza man spert kāju šajā kvartālā. Nedomāju, ka tas viņam patiktu.

Pikerings to uzskatīja par joku un iesmējies aizsedza pīpi ar sērkociņu kastīti, it kā pa šo piesmakušo istabu skraidītu vējš. Viņš bija cilvēks, kas pieradis uzturēties ārā, un neviena viņa kustība nebija piemērota telpām.

— Ko jūs teiksit par Teherānu? — viņš jautāja Mak-gregoram.

— Es jau biju piemirsis, cik viss te ir nožēlojams, — Makgregors atbildēja.

— Kādā ziņā?

— Irāņi droši vien ir visvairāk cietušie cilvēki zemes virsū. Interesanti, cik ilgi viņi cietīs šo savu nožēlojamo stāvokli?

— Cik es pazīstu irāņus, — ierunājās Esekss, — tad vēl ilgi. Viņi ir pārāk primitīvi, lai kaut ko pasāktu pret savu nabadzību. Varbūt viņi ir mazliet civilizētāki par arābiem, taču tikpat slinki un neprātīgi stūrgalvīgi. Bezcerīga tauta.

— Ne tik bezcerīga, kā jums liekas, — iebilda Makgregors.

— Tas tiesa, — apstiprināja Pikerings, kaut arī ne visai gribēja atbalstīt padoto pret priekšnieku. — Viņiem piemīt apbrīnojama spēja būt disciplinētiem, vajag tikai pārvarēt viņu noslēgtību.

— Makgregors neatzīst disciplīnu, — teica Esekss.

Pikerings vēl nebija atšifrējis Eseksu un viņa aizskarošo piezīmju jēgu, tāpēc pasteidzās mainīt tēmu.

— Vai esat labi iekārtojies? — viņš jautāja Makgregor am. — Kur jūs iemitināja?

— Es dzīvoju pie saviem veciem draugiem. Pie irāņiem.

Akcents uz pēdējā vārda lika Eseksam nosmieties pie sevis.

— Ak tā? — teica Pikerings.

— Pie profesora Akā, — paskaidroja Makgregors.

— A, pazīstu. Vecais Akā, biologs. Mācījies Kembridžā, — Pikerings teica Eseksam.

/

— Bet es Maskavā satiku dažus oksfordiešus, — sacīja Esekss.

— Profesoram Akā jābūt pāri astoņdesmit, — domīgi teica Pikerings. — Viņš jau bija padzīvojis cilvēks, kad es atbraucu uz šejieni pirms divdesmit pieciem gadiem.

— Viņam ir astoņdesmit trīs gadi, — sacīja Makgre-gors.

— Vai viņš ir īsts biologs? — jautāja Esekss.

— Protams, — teica Makgregors.

— Apbrīnojami!

— Kas tur apbrīnojams?

— Nevaru iedomāties, ka irānis var būt biologs, — atbildēja Esekss. — Nu, kā tad, es droši vien esmu galīgs nejēga visos jautājumos, kas attiecas uz šo zemi. Bet jums, džentlmeņi, būs mani jāizglīto. — Esekss šķelmīgi skatījās uz viņiem. — Taču es varu derēt, ka jums būs pilnīgi atšķirīgi politiskā stāvokļa vērtējumi. Pilnīgi atšķirīgi.

— Esmu pārliecināts, ka mēs abi labi saprotam situāciju, — teica Pikerings.

— Var jau būt, — sacīja Esekss, — taču krievi iztaisīja no Makgregora gandrīz vai boļševiku. Pieskatiet viņu, Pikering.

— Vai tiešām?

— Jā, jā. Viņam nepatīk mans darba stils. Vai tā nav, Makgregor?

— Es neiebilstu pret jūsu darba stilu, — teica Makgregors. — Es iebilstu pret pašu darbu. — Viņš to varēja pateikt tāpēc, ka viņu vairs nenomāca Eseksa ironiskā attieksme pret visu apkārtējo: Eseksa stāvoklis bija mainījies. Tagad viņi atradās starp cilvēkiem, kuriem galu galā vajadzēja vai nu gūt labumu, vai arī ciest no viņu misijas; viņiem vairs nebija dienu no dienas jācīnās par kādas apspriedes noorganizēšanu, toties viņu priekšā bija īstenības izejviela, ar kuru rīkoties viņi bija paredzējuši savos plānos, un piedevām vēl pagrimums, gara tumsība, korupcija un nabadzība, par ko viņiem bija jāuzņemas atbildība. Sājā situācijā Eseksa paradumi zaudēja savu nozīmi. Sājā situācijā Makgregora atbildība divkāršojās, trīskāršojās, prasīja daudz vairāk apdoma, un vienlaikus viņa uzdevums kļuva vēl sarežģītāks. Bez tam atgriezās viņa senais nicinājums — nicinājums pret visu, kas bija šīs vēstniecības sienās. Makgregors turējās tam pretī kā kaut kam nesaprātīgam. Tomēr viņš pieķēra sevi pie do-mas, ka, piemēram, šodien satiktais nesējs ir daudz vērtīgāks par jebkuru no tiem cilvēkiem, kurus viņš varētu sastapt te, vēstniecībā. Neviens anglis nespētu nolādēt ar tādu spēku un tik apzinātu naidu. Sī doma bija tik neparasta, ka Makgregors brīdināja sevi piesargāties, lai tā neaizvestu viņu pārāk tālu. Tagad, kad viņi bija nonākuši Irānā, ļoti daudz kas šajā misijā bija atkarīgs no viņa, un Makgregors negribēja, ka viņa nicinājums ietekmētu tās norisi. Bet par divām lietām viņš bija pārliecināts: Eseksam vairs nebūs varas pār viņu, un, strādājot te, Irānā, viņš centīsies palikt pie sava. Kamēr Makgregors šādi prātoja, Esekss bija iegrimis sarunā ar Pikcringu.

— Saprast šo zemi ir ļoti vienkārši, — skaidroja Pike-rings. — Jums tikai jāsaprot, ko tēs labā ir izdarījis pēdējais šāhs. Viņš nostādījis Irānu uz kājām. Viņš bija vienkāršs armijas majors, kad vadīja sacelšanos pret Ka-džaru dinastiju, bet viņam var piedot, ka viņš pats pasludinājis sevi par šāhu. Neticami, kā viņam tas izdevās.

— Aiz viņa, jādomā, stāvēja armijā, — teica Esekss. — Ja armija ir jūsu pusē, var sasniegt visu ko. Vai viņš nedienēja krievu kazaku brigādē?

— Jā, Ļahova persiešu brigādē. Viņus apmācīja krievi, — atbildēja Pikerings. — Savā laikā tā bija labākā karaspēka daļa šajā valstī. Tomēr Rezā uzdevums nebija nekāds vieglais. Valsti bija sagrauzusi korupcija, visur uzliesmoja dumpji. Stāvoklis bija bīstams, jo Krievijā tikko kā bija notikusi revolūcija. Irānā valdīja šāhs Ahmeds no Kadžaru dinastijas, kurš pa gabalam iztirgoja valsti katram ārzemniekam, kas vien gribēja pirkt, pārdeva ceļu būves, tabakas audzēšanas, naitas atradņu izpētes koncesijas — visu, kas bija pārdodams. Sev par nelaimi, Ahmeds noslēdza ar mums līgumu, kas sagāza visu šo būvi. Mullas un tirgotāji iztulkoja nepareizi līgumu un noorganizēja sacelšanos. Rezā izmantoja izdevību, un drīz jo drīz viņam sekoja visa zeme. Viņš iesāka ar to, ka vispirms pasludināja sevi par kara ministru, bet pēc tam par premjerministru. Sāhs Ahmeds saprata, kas viņam draud, un atstāja valsti. Tad Rezā pasludināja sevi par šāhu. Tas notika 1925. gadā. Pirms viņa nākšanas pie varas visa valsts bija plēsonīgu zemes īpašnieku, konkurējošu tirgotāju un blēdīgu mullu nepakļāvīga masa. To pat nevarēja saukt par nāciju. Pārāk daudz uzpirkšanas, pārāk daudz savā starpā karojošu cilšu: kurdi, lūri, bahtiari, kaškaji, turkmēņi — viņi visi siroja un laupīja pēc sirds patikas. Lai kāda bija centrālā valdība, viņi ar to nerēķinājās. Rezā vispirms devās ar savu armiju karagājienā pret viņiem un izrēķinājās ar ļoti daudziem. Viņš padzina vecos, kareivīgos vadoņus, sakāva visnaidīgāk noskaņotos klanus un daudzus no to locekļiem aizveda sev līdzi kā ķīlniekus gadījumam, ja uzbrukumi atkārtotos. Viņš likvidēja nepakļāvīgos varas orgānus un piespieda tos paklausīt savām pavēlēm. Pirmo reizi gadsimtu laikā, varbūt pirmo reizi pēc Sasanīdu valdīšanas vai vismaz pēc šāha Abāsa šajā zemē izveidojās kaut kas līdzīgs vienotai valstij. Tad viņš ķērās pie mullām, pie garīdzniekiem. Ļaudis te pēc ticības ir šiīti, bet šiītu mullas ir sevišķi ļauni.

— Bet es domāju, ka irāņi ir musulmaņi, — teica uz tahtas zvilnošais Esekss.

— Silti ir viena no islama sektām, — paskaidroja Pike-rings. — Musulmaņu reliģijā ir divas sektas, apmēram tā kā mums katoļi un protestanti. Arābi ir sunnīti, bet irāņi — šiīti. Siītiem ir vairāk rituālu — tāpat kā pāvesta piekritējiem.

— To derētu dzirdēt Džonam Eskvitam, — Esekss teica Makgregoram. — Džons iedomājas, ka musulmaņi ir pārāk saprātīgi, lai samierinātos ar pāvesta varu.

— Mans salīdzinājums nav sevišķi veiksmīgs, — atzina Pikerings. — Galvenais ir jautājums par rituāliem un izcelšanos. Šiīti pretendē uz to, ka viņi ir īstie Muhameda mantinieki, tāpēc ka cēlušies tieši no Ali, Muhameda brālēna un znota. Taču sunnīti apgalvo, ka islama garīgā vara ir nevis mantojama, bet gan iegūstama vēlēšanās. Tāpēc irāņu šiīti ir fanātiskāki.

— Kas to būtu domājis! — sacīja Esekss. — Es te neesmu redzējis nevienu mošeju.

— Irāņi nekad nav bijuši sevišķi reliģiozi, — īsi iestarr pināja Makgregors.

— Taisnība, — turpināja Pikerings, neapmierināts ar to, ka ticis pārtraukts. — Taču mullas vienmēr ir stingri turējuši rokās gan likumdošanu, gan tirdzniecību, gan skolas. Bet Rezā darīja tam galu. Viņš likvidēja reliģisko varu, nelikvidējot pašu reliģiju. Viņš iznīcināja mullu ietekmi uz valsti, uz skolām un tautas paražām. Viņš pat piespieda sievietes noņemt čadru, bet vīriešiem pavēlēja valkāt eiropiešu drēbes. Tā bija daļa no viņa lielā darba valsts modernizācijā.

— Vai tā patiešām ir modernizēta? — jautāja Esekss.

—- Si pilsēta sastāvēja no māla būdām, un šim ciemam apkārt bija vēl Kadžaru laikos celtā siena. Rezā nojauca to visu, izbūvēja tagadējās platās Ielas, uzcēla jaunus namus, universitāti, fabrikas, jaunu dzelzceļa staciju, aerodromu, jaunu pili un pat sāka būvēt aizgrābjoši skaisto operas namu šajā pašā ielā.

— Apbrlnojamil — teica Esekss, taču ironiju viņa intonācijā uztvēra tikai Makgregbrs.

— Es atceros to dienu, kad Rezā nosprieda, ka vienstāva veikaliņi nepiedien valsts galvaspilsētai, — Pike-rings turpināja. — Viņš izdeva pavēli, ka visiem veikaliem galvenajās ielās jābūt divstāvu. Paskatieties, kad iziesit ārā. Tagad visiem ir divi stāvi. Viņš piespieda visus paklausīt. Par to viņu var apbrīnot.

— Vienīgais, par ko viņu apbrīnoja Makgregors, — teica Esekss, — bija viņa nepatika pret angļiem. Makgregors ir pārliecināts, ka visi labie irāņi ienīst angļus.

— Labie irāņi un labie skoti, — piebilda Makgregors.

Pikerings pirmo reizi sajuta īsto Makgregora naidīgumu, bet izlikās, ka nav to manījis.

— īstenībā mēs sapratāmies ar Rezā diezgan labi, — viņš teica. — Viņš vienmēr baidījās no krieviem. Šajā ziņā mēs sapratām viņu un palīdzējām viņam, cik varējām. Sājā zemē mums galvenais, protams, ir nafta, un mēs bijām ļoti pateicīgi Rezā, ka viņš apturēja boļševisma izplatīšanos. Diemžēl viņš tā ienīda krievus, ka sāka rīkoties kā vācietis. Viņš apbrīnoja Hitleru, atļāva vācu aģentiem pārplūdināt visu zemi. Viņu ietekme kļuva ļoti bīstama, kad kara laikā mums neklājās diez cik labi. Lūk, kāpēc mēs okupējām valsti 1942. gadā. Večuku mums diemžēl vajadzēja padzīt, bet mēs to izdarījām tā, ka labāk vairs nevarēja. Mēs nodrošinājām viņam diezgan komfortablu dzīvi Dienvidāfrikā, kur viņš drīz nomira. Viņam vismaz bija mierinājums, ka tronī sēž viņa dēls. Krievi gan negribēja, bet mēs pastāvējām uz to.

— Bet dēls? — jautāja Esekss. — Kāds viņš ir?

— Mums pietrūkst veča stingrās rokas, — atteica Pikerings, ncnolaizdamies līdz tādai vulgaritātei, lai izteiktu komentārus par valdnieku. — Tāpēc arī iznācis šis absurds ar Tudē partiju un separātistiem Azerbaidžāni. Tas jau kļūst nopietni.

Esekss gulēja, kā gulējis, uz tahtas, bet piekrita Pike-ringam, ka tas kļūst nopietni, ja ne vēl ļaunāk.

— Bet ko mēs darām, lai novērstu to? — viņš jautāja

Pikeringam. — Galīgi neko? — Viņš, kā parasti, lika saprast, ka ar formālajām metodēm te nekas nav panākams un ka viņš ir ieradies, iāi rīkotos.

— Nu, mēs mēģinām atbalstīt vajadzīgos cilvēkus valdībā un šāham tuvajās aprindās, — teica Pikerings, — bet ir vajadzīgi iedarbīgāki līdzekli. Stingra vadība, kas varētu apvienot valsti. Mums ir cieši sakari ar dienvidu ciltīm, bet tā ir vienkārši pašaizsardzība, lai būtu drošībā mūsu naftas ieguves rajoni. Irānai ir vajadzīgs kaut kas pavisam jauns, kāds spēks, kas to atkal saliedētu. Un šis spēks var atnākt no pilnīgi negaidītas puses.

— Ak tā? — Tas bija ieinteresējis Eseksu. Tā ieinteresējis, ka viņš pat piecēlās sēdus.

Arī Makgregors saausījās. Viņa akadēmiskais ieradums izturēties ar cieņu pret otra izteikumiem bija liedzis viņam pārtraukt Pikeringu runas laikā, un viņš, kaut arī nepacietīgi, tomēr bija noklausījies to. Tagad viņš klausījās Pikeringā uzmanīgāk.

— Un kas ir šis jaunais spēks? — vaicāja Esekss.

— Islams, — atbildēja Pikerings.

— Velns lai parauj — ko mēs varam gaidīt no is-lama? — Esekss atkal atgūlās.

— šobrīd vēl grūti to pateikt, — piesardzīgi pavēstīja Pikerings, — bet ir pilnīgi skaidrs, ka šūtu hierarhijas koncili ir asi noskaņoti pret Tudē partiju, bet šī partija, protams, ir visu Irānā notiekošo nemieru iniciatore.

— Bet Azerbaidžāņa? — jautāja Esekss.

— Demokrātiskā partija Azerbaidžānā īstenībā ir tā pati Tudē partija. Tas ir viens un tas pats, un Tudē veido azerbaidžāņu separātistu kustības mugurkaulu. Par laimi, reliģiozākie musulmaņi ir noskaņoti naidīgi pret Tudē partiju. Kaut arī šiītu virsslāņi vairs nav tik stipri kā agrāk, es uzskatu, ka tie vienīgie spēj organizēt iedarbīgu pretestību mūsu draugiem» no Tudē partijas. Protams, nav iespējams precīzi noteikt, cik stipra ir reliģijas ietekme Azerbaidžānā, bet mēs rēķināmies ar to, ka tā ir pietiekami stipra.

— Bet ko šūti domā par kristīgajiem angļiem? — visgudri iejautājās Esekss.

Pikeringam jautājums patika, viņam iemirdzējās acis.

— Labāk jebkura reliģija nekā pavisam bez reliģijas, — viņš teica. — Muhamedāņiem visi neticīgie ir vienādi, bet viņi godā Kristu un nīst ateistus, īpaši boļševiku ateistus.

— Man tas izklausās diezgan bezcerīgi, — sacīja Esekss. — Ir nereāli gaidīt reliģisku atdzimšanu.

— Mums nemaz nav vajadzīga atdzimšana, — atteica Pikerings. — Mums vajadzīga tikai saliedēta organizācija ar gataviem sakariem visā Irānā. Atdzimšana var pagaidīt. Bet pa to laiku, es domāju, tiks sasaukts kaut kas līdzīgs šiītu koncilam vai nu te, vai Mešhedā. Tas varētu būt musulmaņu politiskā orgāna atjaunošanas sākums. Diemžēl irāņi nav arābi, tā ka mums neizdosies ieinteresēt vai iedvesmot viņus ar panislama ideju un arābu valstu līgu. Bet viņiem varēs izstrādāt kādu citu sadarbības formu, lai iesaistītu viņus Irākas un arābu tautu sistēmā. Tas grozītu visu politisko situāciju Vidējos Austrumos. Tas arī nostiprinātu Irānas pozīcijas attiecībā pret krieviem un ievērojamā mērā palīdzētu mums. Lūk, kāpēc mēs rēķināmies ar šo politisko faktoru. Tas ir ļoti svarīgs, vai jums tā neliekas?

— Daudz svarīgāks, nekā jūs varat iedomāties, — teica Esekss. — Mums ir vajadzīgs kaut kāds ierocis pret krieviem. Jebkurš ārpus politikas stāvošs spēks varētu būt tieši tas, kas mums vajadzīgs, un tas varētu palīdzēt mums pārvarēt grūtības Azerbaidžānā. Sī province ir no jauna jāpakļauj centrālajai valdībai, kaut arī tā būtu jāņem ciet aiz spranda. Ja mēs nevaram piekļūt klāt azerbaidžāņiem ar politiskiem līdzekļiem, tad varam izdarīt to ar reliģijas palīdzību. Ja atkal atdosim viņus centrālās valdības varā, izmantojot vispārēju reliģisku aicinājumu, tad mums vairāk nekas nav vajadzīgs.

— Te ir tikai viens kavēklis, — ierunājās Makgregors, pārliecinājies, ka tas ir velnišķs plāns, bet būdams pietiekami saprātīgs, lai vērstos pret to ar smalkākiem argumentiem.

— Un tas būtu? — jautāja Esekss.

— Ja jūs sāksit te reliģisku karagājienu, tas galu galā var pavērsties pret visiem ārzemniekiem, arī pret mums, — teica Makgregors.

— Nu, tad vismaz jūs būsit apmierināts, — sarkastiski piezīmēja Esekss, paskatīdamies uz Pikeringu un gaidot, ka tas vai nu apstiprinās, vai arī atspēkos Makgregora viedokli.

— Sava taisnība tur ir, — teica Pikerings. — Nav ne-

jnaz tik viegli apelēt pie irāņu reliģiskajām jūtām un vienlaikus noturēt tās pienācīgajās robežās. '

— Gādāt,' lai tās nekļūtu antiangllskas, — papildināja Makgregors.

— Viņiem jāparāda, ka izvēle nav nekāda lielā: vai nu mēs, vai boļševisms ar savu bezdievību, — teica Esekss.

— Par to nopietni jāpadomā. — Esekss atkal bija piecēlies sēdus.

— Kāpēc Jūs negribat pagaidīt, līdz būsit redzējis, kas notiek Azerbaidžānā? — jautāja Makgregors ar cienīgu uzstājību. Viņš neuzbruka Eseksam, viņš tikai izteica lietišķu priekšlikumu.

— Tas prasītu pārāk daudz laika, — strupi atteica Esekss. — Pirms braukšanas uz Azerbaidžāņu mums ir jāizstrādā kaut kādas pamatnostādnes.

— Būtibā tas jau tiek darīts, — sacīja Pikerings.

— Fokss gatavo rezumējumu mūsu rītdienas apspriedei. Nezinu, cik augstu viņš vērtē pašreizējo reliģisko kustību, bet kaut ko viņš jums ir sagatavojis.

— Lieliski, — teica Esekss. — Man ir vajadzīga pilnīga skaidrība. Esmu atbraucis uz šejieni nokārtot šo lietu un gribu izdarīt to pēc iespējas ātrāk. Bet jūs, Mak-gregor, neraizējieties. Jūs nokļūsit Azerbaidžānā noteiktajā laikā. Tikai neesiet pārmēru naivs šajā spēles stadijā. Mēs atrodamies te tādēļ, lai Azerbaidžānā atjaunotu Teherānas valdības varu. Vienkāršāk pateikt jums to es neprotu. Varbūt ar šūtiem mēs esam mazliet aizsteigušies uz priekšu, bet viņus der sagatavot. Piekrītu jums, Mak-gregor, ka viss ir atkarīgs no notikumiem Azerbaidžānā, un esmu nodomājis izpētīt stāvokli tur. Bet man jāno-skaidro arī, uz ko ir spējīgi krievi un kas darāms, lai aizsteigtos viņiem priekšā.

— Es nesaprotu, kā, atrodoties te, var spriest par stāvokli Azerbaidžānā, — neatlaidās Makgregors. — Kāpēc mēs nevaram pagaidīt, kamēr būsim tur?

— Gaidīt mums nav nedz laika, nedz pamata. Jautājums paliek tas pats, vienalga, vai atrodamies te vai Azerbaidžānā. Es nebraucu uz Azerbaidžāņu tādēļ vien, lai ļautu krieviem pārliecināt mūs ar kaut kādiem stiķiem. Jautājums tāpat ir skaidrs.

— Mums varbūt tas ir skaidrs, — teica Makgregors,

— bet azerbaidžāņiem var arī nebūt. Te ir vairāk jāizskaidro, — viņš dedzīgi turpināja. — Nedrīkst viņiem visu pasniegt gatavā veidā. Sājā ziņā tā ir īpatnēja tauta.

— Man vienalga, cik īpatnēji viņi ir, — atcirta Esekss,

— Es neļaušu vazāt sevi aig deguna. Azerbaidžānas jau tājums ir Jāatrisina reizi par visām reizēm. Ja es braukšu uz Azerbaidžāņu, tad braukšu ar noteiktu nolūku. Es netaisos bez jēgas joņot tur pa kalniem, izdabājot aušīgiem izdomājumiem par kaut kāda politiska idiotisma priekšrocībām un trūkumiem. Tas, ko es redzēšu, tiks izmantots. Tam, ko es izdarīšu, būs savi rezultāti.

— Baidos, ka tikai jūs nepiedzīvojat vilšanos, — iecirtīgi teica Makgregors, pilnīgi izmantodams savas tiesības kā līdzigam piedalīties sarunā.

Esekss izlikās nedzirdam viņa vārdus. '

— Kā būs ar mašīnu? — viņš jautāja Pikeringam. — Vai ir kas jauns? — Esekss piecēlās un piegāja pie kamīna.

— Vakar to iecēla vilcienā Ahvazā, — atbildēja Pike-rings. — Naftinieki nelabprāt šķiras no saviem fordiem, bet jums ir vērts sagaidīt šo mašīnu. Ar to vienīgo var izbraukāt šo zemi. Viņi speciāli aprīkojuši mašīnu ar papildu ūdens un benzīna tvertnēm un kondensatoru. Ja esat paredzējuši nogriezties no galvenajiem ceļiem, jums vajadzīgs transporta līdzeklis, kas var aizvest jūs turpu un atpakaļ bez remonta, citādi tas ir par daudz riskanti. Pie visām citām grūtībām klāt nāk vēl tas, ka šajos apvidos nav dabūjamas rezerves daļas. Varbūt dažas kādreiz arī bija, bet krievi šo teritoriju pamatīgi noslauca.

— Kad mašīna būs te?

— Varbūt šovakar, bet varbūt rit. Jūs izbrauksit no šejienes, vēlākais, parit. Mēs jums visu sagatavosim, tā ka esiet bez rūpēm.

— Tātad es atstāju visu jūsu ziņā. — Esekss gatavojās uz promiešanu.

— Man ne visai patīk jūsu izraudzītais maršruts, — teica Pikerings. — Sī zeme atkal top nemierīga, kurdi pašreiz kļuvuši pavisam nepaklausīgi.

— Es nebraucu prieka pēc, Pikering. Citas izejas taču nav, vai ne?

— Diemžēl tā laikam ir.

— Redziet nu! Tātad visi sīkumi paliek jūsu ziņā. Iesim, Makgregor.

Makgregors paņēma mēteli, pie durvīm pasniedza Pikeringam roku un pa tepiķiem izklātu gaiteni gāja Esek-sam līdzi uz istabu, kuras §ienas bija apšūtas ar ozolkoka paneļiem. Esekss bija cerējis te kādu satikt, bet, redzēdams, kā neviena nav, paraustīja plecus un aizvēra aiz sevis durvis.

Es gaidīju to avīžnieku.,, ka viņu saue? , :

— Hembers, — sacīja Makgregors.

— Jā. Viņš piezvanīja un teica, ka gribot mani satikt, esot kaut kādas darīšanas. Teicu, lai atnāk uz šejieni četros, bet viņš nav ieradies. Tā taču ir nepieklājība, vai ne?

— Bet jūs pats esat nokavējis, — aizrādīja Makgregors. — Pašlaik ir bez divdesmit minūtēm pieci.

Viņi bija klusībā abpusēji vienojušies aizmirst nesaskaņas Pikeringa kabinetā: Esekss tāpēc, ka nevēlējās piešķirt tām sevišķu nozīmi, bet Makgregors tāpēc, ka vēl arvien cerēja pārliecināt Eseksu, lai izturas pret Irānu ar zinātniskāku objektivitāti.

— Varbūt viņš gaida lejā? — ieminējās Esekss.

— Aizejiet paskatīties, Mak. Kad būsit nogājis lejā, uzreiz pa labi.

Taču tas nebija vajadzīgs, jo Hembers, iepriekš pieklauvējis, jau nāca iekšā istabā Stīla pavadībā. Plakstiņi Hemberam bija uztūkuši, izvalbītās acis, lūpas un pat īsi apgrieztie mati pauda sašutumu.

— Jūs taču noteicāt četros, Harij, — viņš žēlojās. — Es gaidu jūs kādu stundu.

— Ja jums nav laika, veco zēn, atliksim uz citu dienu.

— Nekā nebijal Sis joks jums neizdosies, Harij. — Hembers atpogāja savu plato amerikāņu piegriezuma ādas mēteli un apsēdās. — Mēs zinām, ka rīt vai parīt jūs braucat uz ziemeļiem, tāpēc nemaz nemēģiniet izgrozīties.

— Vai jūs jau runājāt ar Makgregoru? — Esekss tēloja pārsteigumu.

— Makgregors ar mani nerunās, — atbildēja Hembers.

— Viņš man vēl nav piedevis to muļķīgo atgadījumu Maskavā. Jums derētu pamācīt viņu, kā tikt pāri tādām lietām.

— Pietiks par to, — teica Esekss. — Sakiet — par ko jūs abi esat tā noraizējušies?

— Par šo braucienu uz Azerbaidžāņu, — paziņoja Hembers. — Mēs ar Stīlu gribam braukt jums līdzi, ja jums nav iebildumu.

— Hm... — Esekss pastaigājās pa nelielo istabu, pieskardamies porcelāna nieciņiem, aizvērdams un atvērdams grāmatu skapja stikla durtiņas, pēc tam aplūkoja divus mazus eļļas portretus — karalieni Viktoriju jaunībā tin vecumdienās. — Jūs, protams, zināt, ka mēs esam krievu viesi.

— Ļoti jauki! — Members no prieka pat pielēca kājās. —Jūs varat ielūgt ari mūs.

— Tas jau ir sarežģītāk. — Esekss bija apgājis apkārt istabai un nostājies priekšā Hemberam. — Es neko lielu nezinu par šo zemi, veco zēn, tāpēc atstāju to Makgregora ziņā. Ja Makgregors teiks, ka jūs var ņemt līdzi, tad tā arī būs.

Hembera skatiens uz brīdi satumsa. Esekss bija sajūsmā par viņa apķērību.

Pajautājiet Makgregoram, — viņš teica un apmierināts paskatījās uz Makgregoru, kas, izstiepis kājas, grožīja rokās vecu pistoli, kuru bija noņēmis no sienas.

Kā lai Makgregors izlemj to, ko jūs pats nevarat izlemt? — jautāja Hembers.

— Viņš pazīst šo zemi.

— Nu, kā būs, Mak? — Hembers piegāja pavisam tuvu ' Makgregoram, sabāzis rokas kabatās un turēdams cigareti biezajās lūpās.

— Man šķiet, ka jūs apceļ, Hember. — Makgregors no apakšas paskatījās uz viņu, tikko valdīdams smīnu. — Ne jau es vadu šo ekspedīciju.

— Nu, kā tad būs, Harij?

— Es tomēr sāku, ka viss ir atkarīgs no Makgregora.

Hembers bija apjucis, bet vēl joprojām skatījās uz

Makgregoru.

— Es tomēr saku, ka lords Esekss jūs apceļ. — Makgregors pasvārstīja rokā pistoli.

— Vismaz viens no jums varētu būt nopietns, — sacīja Hembers.

— Es Jūsu labā vairāk neko nevaru darīt, veco zēn,— Esekss paziņoja Stilam. — Pielauziet Makgregoru. Protams, rīt viņš varētu būt mazlietiņ nopietnāks.

— Neticu, — norūca Hembers.

— Tad apsēstieties un mēģiniet vēl. Vai negribat viskiju?

— Gribam, — teica Stils. — Un ielejiet Makgregoram arī.

— Jūs, protams, aptverat, cik svarīgs mums ir tāds braņeiens, — teica Hembers, skatīdamies, kā Esekss piespiež zvana pogu.

-j— Nē, nesaprotu. Cik svarīgs tas ir?

Ļ- Drīz jo drīz visu šo Hetu savās rokās pārņems Vašingtona, un tad jums būs vajadzīga palīdzība. — Hem-bers bija pārliecināts par to. — Savienotajās Valstīs neko

lielu nevar izdarīt, iekams nav sagatavota sabiedriskā doma. Mēs ar Stīlu esam nolēmuši kaut ko darīt šajā virzienā.

— Tad tāpēc jūs gribat braukt uz Azerbaidžāņu? — jautāja Makgregors.

— Tieši tā, — atbildēja Stīls. — Un jūsu pienākums ir gādāt, lai mēs tur nokļūtu.

— Pienākums? Pienākums kā priekšā?

— Cilvēcības, civilizācijas, kultūras, demokrātijas priekšā, — teica Stīls.

— Makgregors ir praktisks cilvēks, — piezīmēja Esekss. — Ar to jūs viņu nepiespiedīsit. Zinātnes cilvēkam pienākums ir netverams jēdziens.

— Zinātniekam pirmām kārtām būtu jādomā par pienākumu pret cilvēci, — sacīja Stīls.

— Bet žurnālistam? — jautāja Makgregors.

— Arī, — atteica Stīls.

— Tas tomēr ir asiņains pienākums, — norūca Makgregors. — Neviens nav tā centies uzkurināt jaunu karu kā jūs.

— Mēs negribam karu, — paziņoja Stīls. — Viss ir atkarīgs no Krievijas. Ja tā izturēsies, kā pienākas, nebūs nekāda iemesla karot.

— Es maz ko saprotu no šīm lietām, — teica Makgregors, — tomēr domāju, ka jūs mazliet maldāties. Vai varbūt jūs esat sašutuši, ka viņi nebaidās no jūsu atombumbas?

— Nejauciet iekšā atombumbu! — uzkliedza Stīls tādā tonī, it kā kāds būtu nepiedienīgi izteicies par viņa māsu, sievu vai māti.

— Diez vai tas ir iespējams, — Makgregors stingri palika pie sava.

— Tam nav nekāda sakara ar šo jautājumu.

— Tam acīmredzot ir sakars ar jebkuru jautājumu, īpaši, ja jūs tik ļoti gribat kauties ar krieviem. Neizskatās, ka jūs pildītu pienākumu pret cilvēci.

— Acumirkli, — iejaucās Members, paredzēdams jaunu Stīla dusmu uzliesmojumu. — Pagaidām aizmirsīsim cilvēci. Aplūkosim jautājumu no diplomātiskā viedokļa, Mak-gregor. Jūs, būdams diplomāts, saprotat, cik svarīgi mums ir braukt jums līdzi.

— Tā nedrīkst rīkoties, — teica Esekss. — Vai nu apelējiet pie viņa kā pie zinātnieka, kuram ir jāizpilda savs pienākums cilvēces priekšā, vai arī izturieties pret viņu kā pret diplomātu — viens no diviem.

— Nu, kas tad viņš ir? — Hembers bija ar mieru pielāgoties Eseksa noskaņojumam.

— Makgregors? — jautāja Esekss, iedams uz durvīm. Parādījās kalpotājs indietis, un Esekss lika viņam atnest viskiju.

— Ne viens, ne otrs, — teica Makgregors. — Tā ka jūs veltīgi apelējat pie manis.

— Tādā gadījumā viss ir atkarīgs no Makgregora humora izjūtas, — sacīja Esekss. — Es jūsu vietā tēmētu tieši šajā punktā. Viņš aizvien vēl domā, ka es jūs muļķoju, bet ticiet man — viss ir atkarīgs no viņa.

Kalpotājs atnesa viskiju, un, kamēr viņš to salēja glāzēs, visi klusēja. Uz paplātes stāvēja arī zaja pudele ar zelteri.

Hembers mainīja taktiku.

— Man ienāca prātā, ka Makgregors varbūt baidās, ka mēs redzēsim, cik dedzīgi rīkojas viņa azerbaidžāņu draugi, — viņš teica.

— Varbūt vēl dedzīgāk, nekā jūs domājat.

— Blēņas! — teica Hembers. — Politiski apvērsumi nav viņu specialitāte.

— Palasiet Irānas vēsturi, — sacīja Makgregors. — Revolūcija pēc revolūcijas. Viena sacelšanās pēc otrag. Manuprāt, kopš 1900. gada ir bijušas trīs revolūcijas, un vēl varu piebilst, ka apstākļi revolūcijai te ir sarežģītāki, nekā bija Amerikā 1776. gadā. Man šķiet, ka amerikāņi ir zaudējuši revolucionāro degsmi. Gandrīz divsimt gados nevienas revolūcijas. Ak, šie dedzīgie amerikāņi!

— Ar Makgregoru nav vērts runāt par Irānu, — teica Esekss. — Esmu mēģinājis, bet viņam tas nepatīk.

— Labi, labi. — Hembers pacēla roku. — Es nemaz negribu strīdēties ar jņms, Makgregor. Tas būtu nepieklājīgi. Es tikai gribu braukt kopā ar jums uz Azerbaidžāņu.

— Ko jūs tur meklēsit? — jautāja Makgregors. — Jūs tāpat zināt par Azerbaidžāņu visu.

— Bet vismazākais lietiskais pierādījums daudz ko nozīmē, ja jums izcīnāms tāds karš.

— Ka tikai jums ar to mazo krusta karu neiznāk nepatikšanas, El, — brīdināja Esekss. — Nedomāju, ka krieviem tas patiks.

— Es tieši gribu aizdot viņiem dusmas, — paziņoja Hembers.

— Tas jums slēgs ceļu uz Maskavu.

— Vienīgais, kā man bija žēl, atstājot Maskavu, bija tas, ka vajadzēja atstāt Ketiju Klaivu, kuru es kaislīgi mīlu. Citādi man vienalga, vai es tieku atpakaļ uz šo pilsētu vai netieku. — Hembers iztukšoja glāzi un nolika to uz misiņa paplātes.

— Jābrīnās, ka Ketija jūs neaizturēja, — teica Esekss.

— Mēs ar Ketiju labi saprotamies, un es velti netērēšu laiku, lakstojoties ap viņu. Lai tas paliek Džebam Vilzaml Džebs nebrauks prom no Maskavas, kamēr viņa ir tur. Viņš pat negribēja braukt ar mums uz šejieni. Tā ir Džeba darīšana, bet man un Stilam jānodarbojas ar krieviem.

— Kas ir Džebs Vilzs? — jautāja Esekss.

— Melnīgsnējs, ar platu seju, gudrs, cinisks, no dzimtenes izraidīts. Zellis Ketijas gaume. Jūs droši vien būsit redzējis viņu kādā preses konferencē. Tas viņai ir īstais. Maskavā visi aplido Ketiju Klaivu, bet Džebam vienīgajam ir izredzes kaut ko panākt.

— Es nezināju, ka Ketļjai Maskavā Ir kāds simpātija, — drūmi nomurmināja Esekss. Viņš paskatījās uz Makgregoru, taču skots izvairījās piedalīties šajā sarunā.

— Es arī nezināju, — teica Hembers. — Bet, ja Ketija! vispār ir simpātija, tad tas ir Džebs. Viņš ir noturējies ilgāk nekā visi pārējie, un viņš ir tieši tas, kas Ketijai vajadzīgs. Nekādas nervozēšanas, nekādu nepatikšanu.— Hembers pašūpoja galvu. — Jūs abi nepaguvāt novērtēt Ketiju. Ir vajadzīgi vismaz; divi mēneši, lai saprastu, kāda viņai nozīme Maskavas dzīvē.

— Baidos, ka jūsu Vilzu gaida neliels pārsteigums, — teica Esekss. — Ketijai kuru katru dienu varbūt jābrauc atpakaļ uz Londonu.

— Džebs arī gatavojas braukt projām.

— Dīvaini, bet es viņu galīgi neatceros.

— Jūs paietu garām, viņu nepamanījis. — Pēc liriskās atkāpes Hembers atkal kļuva lietišķs. — Nu, kā būs, Harij? Vai brauksim?

— Atnāciet rīt un pajautājiet Makgregoram.

— Nu, bet jūs pa to laiku sapuriniet viņu.

— Darīšu, ko varēšu, — apsolīja Esekss. Abi žurnālisti uzvilka savus amerikāniskos ādas mēteļus un uzlika jaunās jērādas cepures. — Tikai sevišķi nerēķinieties ar mani, jo man varbūt neizdosies pārliecināt Makgregoru, ka viņš ir ekspedīcijas vadītājs.

r— Uz redzēšanos, Makgregor, — teica žurnālisti, — un patapiniet no Harija humora izjūtul

i— Neuztraucieties, — atbildēja Makgregors. — Man ir pašam sava galva uz pleciem.

Esekss bija apmierināts ar sarunu. Aizvēris durvis, viņš uzsita Makgregoram pa muguru un pieveda viņu pie kamīna.

— Lāga zēni, — viņš teica, — bet laiku pa laikam viņi ir jāatsēdina. Jums tas labi padodas. Jūs, bez šaubām, apejaties ar viņiem aizvien prasmīgāk, mans dārgais. — Esekss izdzēra savu glāzi un pienāca tuvāk Makgregoram. — Kas ir šis Vilzs, par kuru runāja Hembers?

Makgregors bija vairījies domāt par Ketrinu jau kopš tā brīža, kad atstāja Maskavu. Viņam bija izdevies saturēt sevi rokās, bet tagad doma par Ketrinu bija viņam uzspiesta no ārienes. Sī bija trešā prombūtnes diena, un visas trīs dienas Ketrinas tēls bija draudējis nomākt visas ,viņa domas. Bez jebkāda iemesla, Jebkurā laikā atmiņas par Ketrinu bija valdonīgi paņēmušas savā varā Mak-gregora dvēseli. Pēc iespējas cenzdamies atlikt šīs domas uz vēlāku laiku, viņš reizumis tomēr bija ļāvies tām. Vairs nevarēja vilcināties, vajadzēja izdarīt kopsavilkumu. Ketrina visu laiku gāja viņam līdzās, smējās par viņu, izaicināja uz strīdu, iebilda un pēc tam piekrita, kaitināja viņu un tūlīt pat apveltīja ar šķelmīgu maigumu. Bet stiprākas par visām citām bija atmiņas par nedaudzajām pilnīgas saprašanās un maiguma stundām. Tās viņam ne uz brīdi neizgāja no prāta. Bet tajā pašā laikā Ketrina spīdzināja viņu ar savām izsmējīgajām acīm, taisno muti un nolaidenajiem pleciem. Neviena cilvēka veidols nerādījās viņam tik taustāmi un spilgti, bet nevienu arī tik ātri neiznīcināja atmiņas par kādu notikumu. Pazemojums vēl tagad lika Makgregoram pietvīkt, un dusmas piespieda viņu pilnīgi atraisīties no Ketrinas burvības. Sīs atmiņas bija pārāk rūgtas, lai ļautu tām atkal atdzīvoties.

— Kas tad ir šis tips, Makgregor? — taujāja Esekss.

— Diezgan mierīgs, — atbildēja Makgregors. — Izskatās lādzīgs. Pāris reižu esmu viņu redzējis.

— Tam nu es neticu, ka Ketija varētu pieķerties amerikānim. Bet jūs?

— Kāpēc ne? — Makgregors negribēja mierināt ne Eseksu, ne pats sevi.

— Nē, es to nespēju sajēgt. Un tomēr — visas sievietes būtībā ir vienādas, un Ketija acīmredzot nav izņēmums, ja jau viņa pinas ar šo Vilzu.

Iezvanījās telefons, un Esekss paņēma klausuli. Viņš pateica kādam, ka būs tur, kur norunāts.

— Man pirms pusdienām ir jāpārģērbjas, Mak, — viņš sacīja, atgriezdamies pie kamīna. — Gribēju ari pateikt, ka rīt mums būs neliela apspriede sakarā ar mūsu braucienu. Ieradīsies eksperti, un viss tiks izplānots: maršruts, taktika un interesants darbs jums. Tātad šeit pulksten desmitos no rīta. Norunāts?

— Norunāts. — Eseksam par nepatiku, Makgregors nesteidzās iet projām. — Es gribētu lūgt jūs rīt pabrokastot pie manis, — teica Makgregors, — un iepazīties ar doktoru Akā. Es viņu pazīstu sen un domāju, ka viņš varētu daudz ko pastāstīt par šo zemi. Jums nenāktu par sliktu satikties ar cilvēkiem, kuriem nav nekāda sakara ar vēstniecību. — Tagad Makgregors runāja kā īsts lietpratējs un padomdevējs.

— Mans dievs, bet ko, pēc jūsu domām, es pēdējās divas dienas esmu darījis, Makgregor? Esmu ticies gandrīz ār visiem Irānas valdības ministriem, gandrīz ar visiem, izņemot pašu šāhu.

— No ministriem nav ko gaidīt, — teica Makgregors.

— Es gribētu, lai jūs iepazītu kaut cik vairāk īstu cilvēku, pirms dodamies uz ziemeļiem. Sī zeme ir sarežģītāka, nekā liekas, un es domāju, ka mums jāpaskatās apkārt vispirms tepat Teherānā.

— Ceļā uz ziemeļiem izskatīsimies atliku likām, — iebilda Esekss.

— Nē, vispirms ir jāredz, kas notiek te. Tad mums būs ar ko salīdzināt stāvokli Azerbaidžānā.

— Diezin vai tāds salīdzinājums ir nepieciešams.

— Varbūt, bet es gribu, lai jūs redzētu šo zemi tādu, kāda tā ir īstenībā, nevis tādu, kādu iedomājas daži ministri. Es jums varētu parādīt daudz ko. Ja vien jums nebūtu žēl ziedot laiku, tas atmaksātos. Daudzkārt atmaksātos.

— Mums nav laika, Makgregor. — No Eseksa familiaritātes vairs nebija ne vēsts, viņš runāja strupi un apņēmīgi.

— Varbūt es rīt aiziešu pie jums uz brokastīm, bet sevišķi neceriet uz to. No rīta es gaidu paziņojumu no Londonas, tā ka diena būs ļoti aizņemta un mums būs svarīga katra sekunde.

— Izbraukšanu var uz vienu dienu atlikt, lai pagūtu vairāk apskatīt tepat uz vietas.

— Nekādā ziņā. Mums jāpabeidz darbs Irānā un jā brauc atpakaļ uz Londonu.

— Man liekas, jūs tikai sarežģījat mūsu uzdevumu.

— Metiet pie malas sentimentalitāti, Makgregor. Esiet prātīgs un ierodieties rīt no rīta desmitos. Tas ir ļoti svarīgi. Ja jums šovakar nav nekā cita, ko darīt, parunājiet ar Džeku Adamsu. Viņš sen grib jūs satikt.

— Ar šo cilvēku es vismazāk gribētu tikties, —- teica Makgregors. — Līdz rītam! Arlabunaktl

— Arlabunakt, Mak!

22. nodaļa

Apspriede tika atklāta desmitos piecpadsmit pie sarkankoka galda vēstniecības klusajā pieņemamajā istabā. Līdz ar Eseksu un Makgregoru uz apspriedi bija ieradušies vēl četri: pulkvedis Pikerings, Džeks Adamss, L. 0, Šovs un sers Seinjuels Fokss. Pēdējos divus Makgregors nebija redzējis, viņš tikai bija dzirdējis par tiem. Adamss bija jauns, jūsmīgs anglis, kura atklātajai sejai ne visai piestāvēja amerikāņu tauriņš»; L. B. Šovu stādīja priekšā Makgregoram kā kolēģi ģeologu», bet šis grūti aprakstāmais cilvēks kautrīgi aizrādīja, ka esot inženieris. Galda galā sēdēja sers Semjuels Fokss, vēstniecības speciālpadomnieks. Ja sers Semjuels būtu sieviete, viņš droši vien rīkotu cienīgas tējas dzeršanas šaurā sabiedrībā, bet, būdams vīrietis un diplomāts, viņš rīkoja nelielas, cienīgas apspriedes, kurās kārtību uzturēja ar iespaidīgu ieklepošanos.

— Džentlmeņi! — viņš sāka. — Esmu sasaucis šo apspriedi, lai koordinētu mūsu plānus attiecībā uz lorda Eseksa misiju Azerbaidžānā. Kā jūs zināt, mēs uzskatām šo misiju par ļoti svarīgu, varbūt pat par izšķirošu, tāpēc, ja lordam Eseksam nav iebildumu, es atļaušos pateikt dažus vārdus par pašreizējo Anglijas nostāju Irānas jautājumā.

— Nu protams. — Esekss atbalstīja galvu uz rokas. — Es uzmanīgi klausos.

Sers Semjuels uzlika raga brilles un ieskatījās savās pigzīmēs.

— Džentlmeņi, — viņš teica. — Anglijas nostāju Irānā šodien nosaka nafta. Lielākais impērijas naftas apgādes avots ir mūsu naftas ieguves rajoni Dienvidirānā. Naftas urbumi un rafinēšanas rūpnīcas Dienvidirānā ir sabiedrības īpašums, no kura Anglijas valdībai pieder piecdesmit divi procenti akciju, tātad kontrolpakete. Mūsu vienošanās ar Irānas valdību, — viņš turpināja, — paredz divu centu atskaitījumu tās labā par katru attīrītās naftas barelu. Savukārt Irānas valdība garantē mūsu iekārtu apsardzību un kārtības uzturēšanu. Pie mums strādā vairāk nekā simttūkstoš irāņu, daļa no klejotāju ciltīm, citi no apkārtējiem ciemiem un pilsētām. Vai jums ir kas jautājams, mister Adams?

— Nē, ser. — Adamss sakārtoja savu kaklasaiti.

— Tad, lūdzu, sēdiet klusul

— Jā, ser.

— Es nebiju gaidījis, ka būs tik interesanti, — Esekss pačukstēja Makgregoram. — Uz mata kā Pikvika kluba sēdē: Snodgrass, Vinkls un pārējie.

Sers Semjuels greizi paskatījās uz Eseksu; šis skatiens nepauda pārmetumu: tā drīzāk varēja skatīties pacietīgs garīdznieks, kas gaida viņa augstības uzmanību.

— Mēs nevaram novērtēt par augstu, ko Anglijai nozīmē vietējā politiskā situācija Irānā. Klejotāju ciltis reizēm nopietni sabojā mūsu urbumus un naftasvadus, taču līdz šim mēs bez sevišķām grūtībām esam uzturējuši šajā rajonā likumību un kārtību. Nē, šīs ciltis mums nesagādā raizes. Mums vissvarīgākais ir, lai šie simttūkstoš irāņi strādātu ražīgi. Jās, mister Makgregor, pilnībā apzināties šīs problēmas svarīgumu, jo, cik saprotu, tad kādu laiku esat strādājis šajās atradnēs par ģeologu.

Makgregors piekrītoši pamāja ar galvu un jutās kā īsts Sems Vellers,

— Lieliski. Tālāk. Iepriekšējā šaha valdīšanas laikā politiskās partijas un biedrības bija aizliegtas. Tagad saskaņā ar sabiedroto vienošanos par Irānu politiskās partijas un biedrības ir atkal legalizētas. Tomēr visur ir savas galējības, un Irānā par tādu ārkārtīgi bīstamu galējību mēs uzskatām politisko organizāciju, ko dēvē par Tudē jeb Tautas partiju. Lai cik savādi tas arī būtu, pašā kara sākumā Anglija palīdzēja izveidoties šai partijai, lai cīnītos pret augošo vācu ietekmi. Diemžēl šīs partijas līderi ir k|uvuši godkārīgi un nepadevīgi. Pašreiz to var uzskatīt par visradikālāko spēku Irānā, kas atrodas tiešā

'"Я

' +

ziemeļu kaimiņa ietekmē. Varbūt lordam Eseksam ir kāut kas piebilstams pie mana ziņojuma, jo viņš nesen ieradies no šis valsts.

— Nē, nē. — Esekss samirkšķināja acis. — Turpiniet vien.

— Bet misteram Makgregoram?

Makgregors papurināja galvu. Viņu mocīja ļauna priekšnojauta. Viņš saprata, uz ko tas tēmēts.

— Patlaban Tudē partija tiecas uz tiešu politisku darbību visā Irānā, — teica sers Semjuels. — Tās pamatā ir ideja par revolucionāru pārmaiņu nepieciešamību Irānā. Partija organizē strādnieku un zemnieku biedrības. Tās vistālākais mērķis ir politiskā vara visā Irānā, un tā ļoti grib dabūt savās rokās mūsu naftas ieguves avotus un naftas attīrīšanas rūpnīcas. Tāpēc mūsu visu-pirmais uzdevums ir pārtraukt Tudē partijas darbību — un ne vien Azerbaidžānā, bet arī visā Irānā.

Sers Semjuels beidzot bija nonācis pie galvenā, un mazā, bet uzmanīgā auditorija, arī uzjautrinātais Esekss, apsveica viņa vārdus ar atzinīgiem izsaucieniem. Tikai viņa palīgs klusēja, un Esekss nodomāja, ka Makgregors dara muļķīgi, izturēdamies pret to nopietni. Viņam, pro- : tams, šķiet, ka Fokss ir velnišķīgi blēdīgs vecs intrigants, č Sī doma vēl vairāk uzjautrināja Eseksu.

— Visbeidzot, — sers Semjuels turpināja, — ir vēl vienas briesmas, būtībā visnopietnākās. Tie ir draudi, ka sarkano ietekme var izplatīties ne tikai Irānā, bet arī Irākā, Sīrijā, Palestīnā, pat Ēģiptē, Turcijā un Grieķijā,

Ko lai vēl piebilstu, lord Eseks? Atliek novēlēt jums labu . veiksmi un izdošanos šajā vitāli svarīgajā misijā, kuru ' esat uzņēmušies. Pateicos, džentlmeņi.

Sers Semjuels apsēdās un uzaicināja Pikeringu galve- . najos vilcienos iezīmēt Eseksa maršrutu Azerbaidžānā.

— Esam paredzējuši jums īsus pārbraucienus, — mundri iesāka Pikerings. — Mēs negribam jūs nogurdināt. Tomēr tas nebūs viegls brauciens, un jums var atgadīties neparedzēti kavēkļi. Tā kā šo rajonu okupējusi Sarkanā Armija, grūti pateikt, kas var notikt. Taču mēs esam izdarījuši visu iespējamo. Turpināt, ser? — viņš uzrunāja Eseksu.

— Turpiniet vien, — atteica Esekss, tagad kļuvis nopietns.

— Maršrutā ir ietverta plaša teritorija, kuras lielākā daļa ārkārtīgi grūti izbraucama, kalnaina un neapdzī-vota. Mams tur visur ir savi cilvēki, bet lorda Eseksa misijas panākumu atslēga ir tā, ka viņš ceļo brīvi, Anglijas valdības pilnvarots un vadīts. No jūsu kā oficiālas personas parādīšanās un kontaktiem ar mūsu turienes draugiem būs vairāk labuma nekā no visa tā, ko esam paveikuši, kopš vadību tur pārņēmuši krievi. Daudz kas būs atkarīgs no jums, Makgregor, tāpēc ka jums lielākoties būs jārunā lorda Eseksa vietā.

Ne jau nu man,» Makgregors pie sevis noteica.

Pikerings turpināja aprakstīt apkārtceļu, pa kuru viņiem būs jābrauc no Teherānas uz Tebrīzu.

— Tādējādi, — viņš teica, — jūs ietversit maršrutā Kamsehu un Ardelānas plato.

— Bet Ardelāna taču ir Kurdistānā! — teica pārsteigtais Makgregors.

— Pareizi, — piekrita Pikerings. — Jūs brauksit tieši cauri kurdu teritorijai. Varbūt tagad jums kļūst skaidrs jūsu uzdevums?

Makgregora prieks par ierosinājumu braukt caur Kur-distānu gandrīz vai ņēma virsroku pār dziļo nepatiku pret visu šo operāciju. Taču viņš kļuva vēl neuzticīgāks, kad saprata, ka tas viss iecerēts bez viņa.

Esekss mēģināja izkliedēt Makgregora aizdomas, pusbalsī teikdams, ka viņi vēl apspriedīs maršrutu divatā, bet Makgregors nebija nomierināms, un piedevām vēl sers Semjuels ierosināja L. B. Šovam izskaidrot Makgre-goram viņa īpašo uzdevumu.

— Mēs esam sagatavojuši Makgregoram sīku instrukciju, ar kuru viņš var iepazīties, — it kā negribīgi teica Šovs. — Mēs gribam, lai misters Makgregors izpēta krievu darbību naftas un rūdas meklējumos. Sis ceļš cauri Urmijai vedīs Makgregoru pa teritoriju, kur, cik varam noprast, krievi izdara urbumus, meklējot jaunas naftas atradnes. Bez tam mēs gribam zināt, vai krieviem ir izdevies izpētīt Zagrosas vara, dzelzs un citu derīgo izrakteņu atradnes. Par visu to ir materiāli, mister Makgregor. — Šovs apsēdās, lai nepievērstu vairs sev uzmanību.

— Sājā sakarā es gribētu piebilst, — teica sers Semjuels, — ka misijā svarīga ir ne tik daudz informācija, cik jūsu klātbūtne. Jūsu tehniskais darbs ir sekundārs salīdzinājumā ar galveno uzdevumu, mister Makgregor, bet galvenais ir, lai visi jūs visur un vienmēr redzētu

un saprastu, ka esat Lielbritānijas valdības pārstāvji. Dabiski, mēs nekādā ziņā nedrīkstam jaukties vietējās lietās un nedrīkstam ari ļaunprātīgi izmantot privilēģijas, kuras mums devuši krievi. Manuprāt, tas ir viss, džentlmeņi. Vai ir jautājumi?

Jautājumu nebija. Esekss nogaidoši un bažīgi palūkojās uz Makgregoru, bet Makgregors klusēja. Sers Sefnju-els pateicās visiem par uzmanību, atvadījās un cēli izgāja no istabas.

Džeks Adamss tūlīt metās virsū Makgregoram ar jautājumiem par Džonu Melbiju un citiem Maskavas paziņām un, vārdus bērdams, apsveica Makgregoru ar to, ka viņam laimēsies piedalīties šajā ceļojumā. Makgregoram šobrīd nebija nedz laika, nedz pacietības atbildēt uz Adamsa jautājumiem. Ieraudzījis, ka L. B. Šovs gaida, viņš atvainojās. Adamss piesteidzās klāt Eseksam, bet Makgregors sāka runāt ar Šovu, kurš iedeva viņam rakstisku instrukciju par Azerbaidžānā veicamajiem pienākumiem. Šovs šķirstīja lapas, pat nemēģinot izskaidrot to saturu, it kā viņam būtu kauns pašam par savu roku darbu. Viņš necentās virzīt uz priekšu sarunu, tikai īsi piezīmēja, ka pazinis Makgregora tēvu, un vēl nedroši piebilda, ka bijis ļoti pārsteigts, ieraugot viņa dēlu šajā istabā. Tad viņš atvainojās un atstāja sarunas apmulsināto un nepatīkami satraukto Makgregoru.

Esekss izveda Makgregoru sev līdzi koridorā, un abi devās uz viņa istabu.

— Nāciet, pārrunāsim šo lietu, — teica' Esekss. — Es zinu, kā jūtaties, mans dārgais. Es paredzēju, ka jums nepatiks tāda iecere, tāpēc centos nejaukt jūs iekšā.

— Esmu ļoti pateicīgs par to, — sacīja Makgregors.

— Es biju pārliecināts, ka jums tas nepatiks. — Esekss runāja izjusti, sirsnīgi, bažīgā tonī.

Makgregors saprata Eseksa gājienu un nolēma būt piesardzīgs.

— Bija domāts, ka mēs brauksim uz Azerbaidžāņu, lai personīgi un bez aizspriedumiem pārliecinātos, kas tur notiek. īstenībā mēs braucam uz turieni ar noteiktu mērķi — iejaukties, kur vien iespējams.

Esekss bija tikpat piesardzīgs.

— Galvu augšā! — viņš teica. — Nav tik ļauni, kā jums rādās. — Esekss paskatījās Makgregoram tieši acīs, lai uzsvērtu savu uzticēšanos. — Nepiešķiriet pārāk lielu nozīmi mūsu drauga sera Semjuela nostājai. Viņam ple-init nosliece domāt tikai par naftu un pārspīlēt sīko jautājumu nozīmi. Šie eksperti neprot aptvert visu ainu. Mūsu misijai ir svarīgāks uzdevums nekā nafta, pat sva-rigāks nekā visa Vidējo Austrumu problēma. Runa ir par mums un par Krieviju. Tāpēc lai jūs nesatrauc jautājums par iejaukšanos. īstenībā mēs nemaz nejaucamies iekšā. Mēs tikai balansējam un mēģinām panākt spēku līdzsvaru. Jums jāsaprot, Makgregor, ka jūs nedrīkstat aizrauties ar kaut kāda grupējuma utopiskajiem Ideāliem. Jautājums ir par mūsu pašu kā nācijas pastāvēšanu; tas ir svarīgāk nekā vietēja rakstura plēšanās starp konkurējošiem politikāņiem. Katrā ziņā mēs izdarīsim lielu pakalpojumu šai valstij, ja palīdzēsim tai tikt vajā no krievu aizbildnības. Ja vēlaties, paraugieties uz šo lietu no šāda viedokja.

— Negribas ticēt, ka jūs teicāt to nopietni, — sacīja Makgregors

— Nu, varbūt arī ne pārāk nopietni, — teica Esekss, — bet jūs taču esat aizspriedumains.

— Varbūt arī esmu. — Makgregors pēkšņi iesmējās gandrīz labsirdīgi. — Bet tas tāpēc, ka es šo to zinu par šo zemi.

— Tāpēc jau jūs esat eksperts, — atzina Esekss.

— Tieši tāpēc es gribētu sniegt jums mazliet pareizāku informāciju par to.

Esekss pasmaidīja.

— Līdz šim jūs neesat mēģinājis informēt mani, Makgregor.

— Nevienu nevar informēt par Irānu, vienkārši pastāstot par to. Lai saprastu šo zemi, pašam tā ir jāredz.

— Lieliski! Un mēs to arī redzēsim.

— Ar gataviem secinājumiem un noteiktu mērķi — iejaukties. — Makgregors runāja joti mierīgi. Sarunas tonis nebija ass, drīzāk tajā varēja saklausīt abpusēju cieņu un labsirdību. — Es gribētu, lai jūs saprotat, ka mēs jaucamies iekšā pārāk uzbāzīgi. Mēs nedrīkstam būt tik pārliecināti, ka Azerbaidžāņa ir bīstamu cilvēku un jaunu boļševiku rokās. Es domāju, ka tas izskaidrojams ar jūsu vispārējo priekšstatu par Irānu. Es gribētu, lai jūs saprastu, ka irāņi izturas pret politiku tikpat nopietni kā mēs, ja ne vēl nopietnāk. Irāņi ir Joti īpatnēji ļaudis ar noteiktām domām par labo un Jauno, kas viņiem nodarīts. Šiem žurnālistiem ir viegli smieties par irāņu politisko dedzību, jo viņi uzskata tos par netīriem, dumjiem, bērnišķiem mežoņiem, kuri, mutes atplētuši, blenž uz piedāvātajiem Rietumu brīnumiem.

— Tā droši vien ir, — teica Esekss.

— Nē, nav tiesa. Irāņi nebūt nav tādi. Viņi, tāp$t kā visi, vēlas kārtīgu valdību. Viņi ir pamatīgi nopulējušies, lai tiktu pie tādas, bet viņiem nekas nav iznācis, Mēs savukārt esam traucējuši viņiem izveidot īstu valdibū. Jūs varbūt būsit sašutis par to, bet fakts ir tāds, ka mēs vienmēr esam gribējuši, lai viņiem būtu pērkami valdnieki. Kopš Reitera koncesijas laikiem, nu jau sešdesmit gadu, mēs izturamies kā amerikāņu gangsteri, laizdami darbā draudus, uzpirkšanu, pat militāru spēku, lai izspiestu privilēģijas un koncesijas, bet tas jau nozīmē valdīt šajā valstī. Bija laiks, kad mēs pilnīgi kontrolējām valdību, visus zemes resursus, finanses un armiju. Ir diezgan aplam apgalvot, ka irāņi ir apolitiski, ja atceras, cik ātri mums bija jāatdod atpakaļ šīs koncesijas. Visa zeme kā viens cilvēks sacēlās pret mums. Mēs steigšus piekāpāmies, taču izmanījāmies izmisīgi pieķerties mūsu naftas koncesijām.

— Un, ja laikus nebūtu lietots spēks, — atgādināja Esekss, — mēs būtu zaudējuši arī šīs koncesijas. Bet ко mēs iesāktu bez Irānas naftas, Makgregor?

— Nezinu. Es pieļauju, ka nafta mums ir vajadzīga, bet tās dēļ mēs nedrīkstam jaukties Irānas lietās.

— Manuprāt, jūs pārmērīgi baiļojaties, — teica Esekss. — Mūsu ietekme nemaz nav tik slikta. Varbūt mēs paši neesam nekādi reformisti, bet mēs vismaz neapspiežam cilvēkus, kuri patiešām cenšas uzlabot stāvokli savā dzimtenē. Jums jāatzīst, ka mēs nepretojāmies iepriekšējam šāham, bet viņš īstenoja diezgan daudz reformu.

— Ir jau kļuvis par paradumu bārstīt komplimentus šāham Rezā, — teica Makgregors, — kaut arī mēs paši gāzām viņu no troņa. Visas reformas un uzlabojumi tiek piedēvēti viņam. Bet viņš vienkārši izmantoja to, ko bija iekarojusi tautas revolūcija, kurai mēs tolaik pretojāmies. Viņš sagrāba varu kā despots un nebija daudz labāks par saviem priekštečiem. Sai tautai ir apnikuši despoti. Tā acīmredzot grib labāku valdību, īpaši Azerbaidžāņa. Ja jūs to spētu saprast, tad, es domāju, jums būtu arī skaidrs, ko es gribu pateikt; to, ka sacelšanos Irānas Azerbai-džānā nav inspirējuši krievi. Būtībā tā ir turpinājums tām piecām sešām revolūcijām, kuras mēģināja tikt va|ā no pērkamajām valdībām. Šoreiz viņiem, šķiet, tas izdodas. Bet mēs gribam apturēt viņus. Ja jūs spētu stādīties priekšā, kāda korupcija valda šajā zemē, tad saprastu, cik nepieciešamas ir šādas radikālas reformas Azerbai-džānā. Valsts mašīna Irānā ir pērkama no augšas līdz apakšai, ieskaitot tiesu, policiju un parlamentu. Valdība ir organizēta korupcija. Ministri plosa iedzīvotājus kā maitasputni, viņi nosaka nodokļus, likumus, finansu politiku, izraisa badu — dara visu, lai izspiestu naudu. Iepriekšējais šāhs varbūt arī padzina kādu no viņiem, bet pats kļuva par vislielāko kukuļņēmēju. Viņš turēja rokās sīkākus gariņus un lauvas tiesu paņēma sev. Valdīšanas laika beigās viņam piederēja apmēram viena piektā daļa visa valsts īpašuma. Viņš nav tāds varonis, par kādu mēs viņu uzskatām, un viņa policejiskais režīms bija tikpat nežēlīgs kā hitleriskās Vācijas režīms. Mēs jau sadarbojāmies ar šāhu, tomēr viņš bija nepiekāpīgāks par citiem un vienmēr prasīja vairāk. Reiz viņš piedraudēja anulēt mūsu naftas koncesijas, bet mēs atpirkāmies no viņa. No šī šāha vienmēr varēja atpirkties — tāpat kā no visiem pārējiem kukuļņēmējiem.

Esekss klusēja, nezinādams, vai Makgregors ir beidzis vai nav, bet Makgregors prātoja, cik tālu drīkst aizrunāties. Abi skatījās viens uz otru, apsvērdami savas iespējas.

— Fakts Ir tas, ka mums neizdosies uzpirkt Tudē partijas vadītājus, — teica Makgregors. — Arī azerbaidžāņus ne. Tāpēc mēs esam ieradušies te, lai darītu kaut ko lietas labā.

— Tiesa kas tiesa, — stingri noteica Esekss.

—- Es tam nekādā ziņā nevaru piekrist.

— Beidziet muļķoties! Mums ir jāaptur šis dumpis. Mēs pat nedrīkstam domāt par neveiksmi, Makgregor.

— Neveiksme ir neizbēgama, — teica Makgregors, — vai nu mēs to vēlamies, vai nevēlamies. Ja nu vienīgi ievedam karaspēku, bet diez vai mēs to gribam.

— Ir visādas metodes arī bez kara. — Esekss atkal bija Esekss. — Tas, ko mēs darām, ir tikai pirmais solis. Tas attiecas ne vien uz Angliju un Krieviju, bet arī uz Ameriku un citām sabiedrotajām valstīm. Faktiski šis strīds būtu jānodod izlemšanai augstākās instancēs. Vai tas jūs apmierina?

— Tas Ir tikai triks, lai mēs sasniegtu savu mērķi, — teica Makgregors. — No tā nebūs nekāda labuma.

— Jūs nostādāt sevi grūta stāvoklī, Makgregor,

— Jā?

— Jūs acīmredzot esat pret mūsu braucienu uz Azerbaidžāņu. Liekas, jūs vispār negribat braukt uz turieni.

— Varbūt jums taisnība, — Makgregors teica, cik nevērīgi spēdams.

Esekss neapskaitās.

— Man jābrīdina jūs par paštaisnīgumu, bet par jūsu sirdsapziņu man nav nekādas daļas. Es vienkārši ierosinu jums ātri izlemt — gribat braukt vai negribat.

— Tas ir ļoti vienkārši... — Makgregors iesāka.

Esekss neļāva viņam runāt tālāk. Makgregors gatavojās paziņot par savu atteikšanos braukt uz Azerbaidžāņu. Tas bija skaidrs. Eseksam tas nebija pa prātam. Patlaban Makgregors bija viņam vajadzīgs vairāk nekā jebkad, un viņš negribēja dot Makgregoram ieganstu atteikties. Esekss nesaprata, kā tas gadījies, ka viņš izvēlējies tik grūti izprotamu un uzstājīgu palīgu.

— Es tagad vairs neko negribu dzirdēt, — viņš teica. — Esmu pārāk noguris, lai strīdētos ar jums. Ejiet un izmetiet no galvas visas tās muļķības, kuras jūs te šorīt dzirdējāt, un iegaumējiet, ka pašreiz nav īstais laiks augstsirdīgai moralizēšanai. Jūsu stāvoklis ir nopietns.

— Es arī esmu nopietns ...

— Varbūt, — Esekss atkal pārtrauca viņu, — bet reizēm jums paštaisnīguma ir vairāk nekā veselam baram mācītāju. — Saņēmis Makgregoru pie elkoņa, Esekss pieveda viņu pie durvīm. — Ejiet pastaigājiet pa pilsētu un nopērciet kaut ko. Kur man šodien jāierodas brokastīs un cikos?

Makgregors uzrakstīja adresi uz irāņu avīzes malas un noplēsa strēmeli.

— Jūs lasāt vietējās avīzes? — jautāja Esekss.

— Jā.

— Vietējā valodā? Persiešu valodā? — Esekss uzmeta skatienu iespiestajam tekstam..— Htn. Interesanti. Un kā to sauc?

— Tudē».

— Ak tāl Nu, tad tiksimies pie brokastu galda.

23. nodaļa

Makgregors bija cieši apņēmies nebraukt uz Azerbaidžāņu.

Ejot uz mājām, viņa apņēmība kļuva aizvien stingrāka. Tik un tā no viņa neiznāks anglis, kas rūpējas par Irānu angļiem. Viņu Irāna nebija viņa Irāna. īstenībā Esekss, Pikerings, Adamss un L. B. Šovs bija sabojājuši viņam atgriešanos dzimtenē. Viņam nebija nekā kopīga ar šo cilvēku intrigām, tāpēc pie velna Eseksu ar visu viņa ekspedīciju!

Šobrīd viņam pietrūka Ketrinas. Ja Ketrina tagad būtu te, viņam līdzās, viņa izkliedētu Makgregora šaubas ar savu cinisko analīzi. Kāpēc nebraukt līdzi Eseksam, kāpēc vainot Eseksu par to, par ko īstenībā būtu jāvaino vēstniecība ar tās nostāju, kāpēc būt tik korektam šajā spēles posmā? Nebija nekādas jēgas satraukt sevi ar tamlīdzīgiem jautājumiem. Tiem vajadzēja nākt no Ketrinas mutes. Tikai viņas nesaudzīgie apvainojumi varēja pamudināt Makgregoru strīdēties un tādējādi apskaidrot savas domas. Viņš jautāja sev, vai Ketrina arī kādreiz par kaut ko šaubās. Nēl Bet pēkšņi viņš ieraudzīja citu Ketrinas tēlu. Viņas ciniskās piezīmes izrietēja no smalkas politisko jautājumu izpratnes, daudz smalkākas, nekā piemita viņam pašam. Tā bija negaidīta doma, kas atklāja Ket-rinā jaunas un vēl neizzinātas iespējas, bet tas Makgre-goram nebija nekāds mierinājums. Tieši tagad, kad viņam bija vajadzīgi Ketrinas argumenti, viņš nevarēja tos dzirdēt. Un viņš skumīgi nosprieda, ka diezin vai vispār kādreiz tos atkal dzirdēs.

Vienīgais mierinājums Makgregoram bija tas, ka viņš bija mājās. Viņš gāja pie doktora Akā ar tādu sajūtu, it kā ietu uz savām mājām. Makgregora māte dzīvoja nelielajā Sipbornas ciematiņā Kentā, un kara laikā Makgregors bija uzskatījis par savām mājām Kentu, jo viņam vajadzēja justies kaut kā saistītam ar Angliju. Tagad, Teherānas ielās, viņš saprata, ka viņa īstās mājas ir kaut kur te. Viņš izvēlējās sarežģītu maršrutu, lai varētu paiet garām pazīstamajām bagātnieku savrupmājām ar dārziem aiz augstajiem žogiem. Katrs irānis, lai cik nožēlojams vai nabadzīgs arī būtu, mīl dārzu. Saprast šo estētisko vajadzību nozīmē saprast kaut ko būtisku irāņa raksturā, taču to nav iespējams izskaidrot, vismaz Eseksam ne. Makgregors iztēlojās Eseksa fizionomiju, Ja ar viņu sāktu nopietni runāt par dārziem.

Makgregors iegāja  pa doktora Aka vecā dārza augstajiem koka vārtiem. Viņš soļoja starp kailajiem augļu kokiem, kuri slēpās abpus grantētā celiņa. Viņš te pazina katru koku, īpaši to aprikozi, kura ik gadu bija devusi viņa mātei lielus, dzeltenus aug|us ievārījuma gatavošanai, Persiku koki, plūmes un mandejkoki pavasaros pildīja dārzu ar krāsām. Savrup no citiem auga retais nektarīns, dāvana doktoram Akā no tālienes, no kāda Kalifornijas universitātes profesora.

Likās, ka to visu radījis augsto kalnu gaiss un saules labi sasildītā zeme. Tagad zeme bija pat pārāk sausa, nemēslota un neuzrakta. Ari siltumnīca bija nolaista, turpretī kuplie rododendru, lauru koku, Iigustru, zīdkoku un rožu dzīvžogi bija kārtīgi kopti un ne pārāk saauguši. Dzīvžogi iekļāva flīzētu, dziļu dīķi ar dzidru kalnu ūdeni. Tas bija tīrs, tikai vienā galā peldēja lapas. Makgregors pieliecās, izzvejoja lapas un pasvieda tās zem krūma. Kad viņš sasniedza māju, sausais gaiss un dedzinošā saule jau bija nožāvējuši viņa slapjo roku.

Ap zemo kvadrātveida māju ar vairākām verandām slējās augsti eikalipti. Tā bija būvēta no seniem samana ķieģeļiem un nokrāsota sarkana, gar plakanā jumta malu stiepās zemas margas. Makgregori bija nepārtraukti dzīvojuši šajā mājā piecus gadus, daloties tajā ar savu veco draugu doktoru Akā, un pats Makgregors vasaras naktīs bija gulējis uz šī jumta zem moskītu tīkla. Viņš atcerējās, kā čabinājās no Elbursa atskrējušais vasaras vējš, lauzdamies cauri eikaliptiem un viļņveidīgās brāzmās bārstīdams uz jumta novītušās lapas. Un viņš atkal izjuta satraukumu, ko šī čaboņa bija izraisījusi tajās siltajās naktīs. Tā atgādināja Makgregoram jaunību, kad viņam viss likās vienkāršāks nekā tam Makgregoram, kurš patlaban gāja iekšā šajā mājā.

Viņš devās taisni augšā uz savu istabu. Atvēra slēģus, atlaidās zemajā gultā un sāka aplūkot vitrīnu, kuras plauktos glabājās daži no pirmajiem iežu paraugiem, ko viņš bija savācis pirms gadiem piecpadsmit sešpadsmit: granīti, gneiss, kristāliskie slānekļi, kaļķakmens, smilšakmens un daži bituminozo ogļu gabali. Tie glabājās te drīzāk tāpēc, ka bija aizmirsti, nevis tāpēc, ka tos kāds atcerējās. Kamīnā gulēja divi lieli, zaļi kristāli kā ar baltiem lāsumlem izraibināti, smagi stikla gabali. Reiz

Makgregors bija mēģinājis tos izkausēt, bet viņa mazais ceplis bija eksplodējis un izsitis stiklus lapenē, kur viņš bija iekārtojis sev laboratoriju.

Tagad Makgregoram šķita, ka viņš audzis pilnīgi savā vaļā, bijis darbīgs un neparasti kluss zēns. Tajās dienās viņam neradās šaubas par nākotni, jo viņam eksistēja viena vienīga pasaule — zinātniskās pētniecības pasaule. Tagad bija vesels ducis pasauļu, un vēl pirms dažām dienām viņš tik tikko nebija atteicies no sava mūžadarba! Tas vairs nenotiks. Labāk atgriezties angļu-irāņu sabiedrībā nekā ciest šo ierēdniecisko dzīvi. Tad viņš vismaz paliks te, Irānā, un darīs savu darbu. Esekss ir ievilinājis viņu slazdā, un, ja Makgregors kaut vai par mata tiesu piekāpsies Eseksam attiecībā uz Azerbaidžāņu, viņam atkal zudīs pēdējās cerības no tā izkļūt.

Makgregors vairs negribēja ļauties nomācošajām pārdomām, tāpēc piecēlās un kāpa lejā uz bibliotēku. Tur bija tumšs, kaut arī kamīnā gailēja uguns. Viņam patika šī nelielā, Austrumu gaumē iekārtotā telpa ar zemajiem dīvāniem, spilveniem, tepiķiem, grieztajiem galdiņiem un sudraba paplātēm. Spraugās starp grāmatu plauktiem acu augstumā karājās persiešu miniatūras, un Makgregors sāka tās rūpīgi aplūkot. Viņš nekad nebija papūlējies iedziļināties šajos smalkajos mākslas darbos, jo kopš zēna gadiem bija uzskatījis tos par kaut ko pierastu. Tikai tagad viņš saprata, cik maz zinājis no kultūras, kas atradusies ārpus viņa zinātnes robežām. Vienīgais jebkuras mākslas izpratnes un vērtēšanas kritērijs viņam bija laba zīmējuma izjūta, kas bija izkopta, uzmanīgi pētot iežu paraugus. Visi priekšmeti šajā istabā viņam maz ko izteica: Sasanīdu bronzas, senie lūgšanu paklājiņi pie sienām, Persepoles skulptūru lauskas. Viņš atkal pievērsās persiešu miniatūrām, godbijīgi kā nepraša atkal un atkal aptaustīja tās, it kā tādējādi būtu iespējams spriest par īpašībām, kuras padarījušas šīs medību ainiņas par tik nozīmīgiem mākslas darbiem. Sī nezināšana tā nomāca Makgregoru, ka viņš sāka meklēt skapī kādu grāmatu par persiešu mākslu, bet šajā brīdī ienāca doktors Akā.

— A, te tu esi, — doktors teica, iededza gaismu un piegāja pie aizslēģotajiem logiem. — Cik reižu neesmu teicis Hasanam, lai attaisa te slēģusl Viņš ieņēmis galvā, ka dienasgaisma var mani nogalināt. Un liedz man dienasgaismu. — Katru vārdu viņš uzsvēra, atbultēdams un atgrūzdams vaļā slēģus. — Viņš staigā apkārt, vērdams ciet visus logus un gaidīdams, ka es kuru katru mirkli izlaidīšu garu šajā tumsā. Bet vai es izskatos pēc mirēja? — Doktors Akā nostājās Makgregoram priekšā stalts, mazs, brūns kā rieksts, ar šaurām mongoļa acīm, kuras dzirkstīja istabā ieplūdušajā gaismā. Viņam bija sirma, plata bārda, kuru viņš bija kareivīgi izslējis uz priekšu.

— Nē. — Makgregors pasmaidīja: nebija iespējams pretoties Šī cilvēka valdzinājumam. — Jūs izskatāties tik labi kā vēl nekad. Vaigi sārti.

— Vaigi sārti, un acis redzīgas. — Doktors Akā paņēma Makgregoru zem rokas un pamērīja savu augumu ar viņējo. — Atceros, kā tu, zēns būdams, samēroji savu augumu ar manējo. Tu esi vienā augumā ar mani, bet tikai tāpēc, ka es no vecuma raujos čokurā.

— Tā nu gan nav, — iebilda Makgregors. — Mugura jums taisnāka nekā jebkuram jaunam cilvēkam.

— Es citādi nedrīkstu. — Doktors Akā ar grūtībām saliecās. — Katru reizi, kad saliecu muguru, man šķiet, ka es tūliņ salūzīšu trauslos gabaliņos. Tā es, jādomā, arī nomiršu. Sašķīdīšu druskās.

Sie vārdi atgādināja Makgregoram Karadoku, un viņš pastāstīja doktoram Akā par klaunu.

— Būtu bijis labāk, ja viņš nebūtu pametis savu akrobātiku, — teica doktors Akā. — Bet ar mani ir tā: es negribu mierīgi nogrimt aizmirstībā kā tavs godājamais tēvs. Nāve ir sprādziens. Nu, bet kā tu jūties? Vai guli labi?

Doktors cieši skatījās uz Makgregoru.

— Es to vien daru kā guļu, — Makgregors atbildēja. — Vainīgs, jādomā, ir kalnu gaiss.

— Es tevi tikpat kā neredzu.

— Staigāju apkārt pa pilsētu. Ir mazliet savādi at-griezlies mājās tādos apstākļos un tik negaidīti.

— Ak tā! Tātad tomēr mājās? — Doktors Akā saberzēja rokas un parušināja ogles kamīnā.

— Jā. To es sajutu vispirms.

— Tas ir labi. Tas ir ļoti labi. Es, liekas, esmu aizmirsis, ka tu esi anglis. Tu man vienmēr esi bijis savējais, bet es taču esmu irānis. Man prieks, ka tu esi mājās. — Viņš noliecās un piemeta ugunī ogles. — Sasodītās krievu oglesl Paskat, kā drūp. Desmit krietni gabali Ņūkāslas ogļu atsver simtu šo draņķu. — Viņš rausa un bikstīja ogles, it kā paukotos ar uguni. — Es vienmēr

esmu domājis, vai karš nav atradinājis tevi no šejienes. Uzticība bija tik svarīga kara laikā. Tu taču varēji aizmirst savu uzticību Irānai. ,

— Varbūt es uz kādu laiku arī kjuvu par angli, — sataisījis skābu seju, teica Makgregors, — bet ne uz ilgu. Es nevaru aizmirst, ka esmu dzimis un audzis te, tā ka esmu kārtīgi sajaukts, tikai tagad manī ir mazliet vairāk no angļa nekā agrāk. To izdarījis karš.

— Karš, bez šaubām, ir skāris mūs visus, — aprauti teica doktors. — Neviens nav paglābies no tā, kur nu vēl zinātnes cilvēki. Es vienmēr domāju, kā karā jūties tu, jaunais zinātniek. Cik daudz dziļāk tev jāapzinās sava atbildība. Cik asāk tu izjūti to tagad.

— Kas cilvēkā paliek pāri no zinātnieka, ja viņš sešus gadus ir bijis šķirts no zinātnes? — Makgregors jautāja ar zināmu rūgtuma un pašnožēlas pieskaņu.

— Nezinu. — Doktors Akā izskatījās pārsteigts. — Cik daudz tevī ir palicis pāri?

— Nedaudz, — atteica Makgregors.

Doktors Akā runāja tik bezpersoniski kā jebkurš profesors ar jebkuru studentu.

— Tev nebūtu grūti atgriezties atpakaļ savā darbā,— viņš teica.

— Es varu atgriezties angļu-irāņu sabiedrībā, bet sevišķi iepriecināts par to neesmu.

— Angļu-irāņu sabiedrība ir pavisam kas cits. — Doktors Akā atmeta ar roku. — Protams, tev negribas atgriezties angļu-irāņu sabiedrībā. Neviens zinātnieks nedrīkst būt atkarīgs no pasaules naftas sabiedrībām.

— Kur tad izeja? — jautāja Makgregors, galīgi nomākts.

— Dēls, — sacīja doktors Akā, — es nevaru pateikt, ko lai tu dari, tāpēc ka pats to nezinu. Varu teikt tikai vienu: ja tu esi zaudējis sešus sava mūža gadus, tad tos tev neatdos neviens cits kā tikai tu pats. Es labprāt gribētu būt tik gudrs, lai parādītu tev izeju, bet veca vīra gudrība patiesībā ir bailes. Jaunie nepazīst baiļu. Lai būtu sevis cienīgs, tev jārīkojas bezbailīgi, jāseko savai pārliecībai un mērķu izpratnei. Pasaule vairs nav naftas sabiedrību pasaule, un tas lai noder tev par izejas punktu, jo tagad no mums, zinātniekiem, vairāk nekā jebkad prasa pareizu izvēli. Mēs vairs nedrīkstam kalpot tiem spēkiem, kuri palīdz vienai valstij apspiest otru. Mēs atklājam jaunu laikmetu, Aivr. Tas briesmīgais ierocis ir parādījis zinātnes īsto spēku un pilnīgi pārveidojis pa sauli. Nepareiza vadītāju rīcība draud ar bojāeju pašai cilvēka eksistencei. Tas mums ir jāņem vērā vispirms. Protams, tu saproti to labāk nekā es, tāpēc ka esi jauns un tev vēl viss mūžs priekšā. Ko es varu tev teikt? Es dzīvoju šajā tālajā valstī, atšķirts no pasaules, bez ietek mes. Cik daudz vairāk skaidrības šajā jautājumā ir izcilajiem Rietumu zinātniekiem, īpaši tiem, kuri ir izdarījuši šo apvērsumu zinātnē! Cik daudz skaidrākai ir jābūt viņu izpratnei! Cik daudz vairāk viņi var pateikt par iespējām, kadas tev paveras!

—- Neko viņi nevar, — skumīgi teica Makgregors.

— Varbūt kāds no viņiem zina, kas būs tālāk, bet vairums no viņiem ir tikpat apjukuši kā es.

— Viņiem nav tiesību būt apjukušiem, — sacīja doktors Akā, pakratīdams mazu, sausu dūrīti. — Zinātnes cilvēkam ir lielāka atbildība nekā citiem, jo viņa darbs Jauj viņam labāk izprast objektīvo pasauli. Ja viņš nespēj saprast, ka cilvēces liktenis ir kļuvis par izšķirošo faktoru zinātnē, tad viņam nav tiesību būt zinātniekam.

Makgregors juta, ka viņa paša bažas ir nenozīmīgas salīdzinājumā ar doktora Akā satraukumu par visas zinātnes un visas cilvēces likteni. Doktors nebija devis viņam iespēju sīkāk pastāstīt par sevi, jo zinātnieka atbildības tēma bija sirmgalvja jājamzirdziņš: pieskaries tikai — tad vairs nebūs valdāms. Tomēr tāda vispārēja nostādne neietvēra sevī Makgregora problēmu.

— Viena lieta ir saprast cilvēku attiecību nozīmi zinātnē, — teica Makgregors, — bet kā cilvēkam šādos apstākļos jārīkojas?

— Katrs godīgs cilvēks drīz sapratīs, ka rīcību nosaka pārliecība. Es, protams, pieņemu, ka visi zinātnieki ir godīgi cilvēki.

— Ar godīgumu vien nepietiek, — iebilda Makgregors.

— Ir vajadzīga vēl kaut kāda pamatpieeja, kas izskaidrotu cilvēku attiecības un atklātu jebkuras rīcības būtību.

— Nu, tā jau ir politisko teoriju sfēra. — Doktors Akā uzskatīja to par robežu, kurai pāri kāpt viņš negribēja.

— Sākumam pilnīgi pietiek ar godīgumu, — viņš teica.

— Ar godīgumu plus zinātnisku objektivitāti un dabisku tieksmi dzīvot starp tādiem pašiem cilvēkiem. Viens neko nevar sasniegt. Mēs nevaram dzīvot ārpus sabiedrības — to es saku kā biologs. Mūsu personīgās problēmas ir visas sabiedrības problēmu daļa, un tas jāsaprot vispirms.

Makgregors nebija domājis turpināt šo diskusiju, bet viņam bija vajadzīgs kāds, ar ko pastrīdēties, un viņš pateica doktoram Akā, ka nebrauks Eseksam līdzi uz Azerbaidžāņu.

— Kāpēc ne? Kāpēc? — Doktors pārsteigumā iepleta rokas.

Makgregors pastāstīja viņam par savu riebumu pret vēstniecības plāniem.

— Ko tu uztraucies? — jautāja doktors. — Vai tiešām ir tik svarīgi, ko dara šis Esekss?

— Tas var izšķirt visu, — atteica Makgregors.

— Vai uz viņu ir iespējams iedarboties — vai arī uz to velti cerēt?

— Nē, tā gluži nav. '

— Kāpēc tad tu nebrauc Eseksam līdzi? Ja dabūsi viņu prom no Teherānas, varēsi vest viņu pie prāta. Ko tu no viņa gribi?

— Neko lielu — tikai šeit pastāvošo grūtību godīgu vērtējumu.

— Brauc viņam līdzi, — teica doktors Akā. — Izmanto savu ietekmi.

— Manai ietekmei nebūtu nekādas nozīmes. Viņam par visu ir gatavs spriedums. Irāna viņu galīgi neinteresē. Viņu interesē tikai Anglijas pozīciju nostiprināšana Vidējos Austrumos jeb tas, kā tikt vajā no krieviem. Bet par pašu šo zemi viņam nav nekādas daļas.

— Tādā gadījumā viņš ir bezcerīgs. Lai viņš brauc, bet tu paliec pie manis!

Makgregoru tāda atbilde neapmierināja. Viņš negribēja, ka viņam iesaka palikt.

— Neliecies tik daudz zinis par viņu. — Doktors Akā brīdi paturēja roku Makgregoram uz pleca. — Tik un tā viņš Azerbaidžānā neko lielu nevar izdarīt.

— Es gan neesmu par to pārliecināts, — teica Makgregors. — Vēstniecība pašlaik čakli lemj, kādai jābūt šai zemei, un Eseksa brauciens ir Joti nozīmīgs posms viņu plānos. — Makgregors bija pārsteigts un vīlies, ka vecais vīrs nesaprot, cik svarīgs ir notiekošais.

— Vai tu neteici, ka viņš šorīt ieradīsies uz lenču? — jautāja doktors.

— Jā. Es uzaicināju viņu cerībā, ka jūs viņam kaut ko iemācīsit. Viņš iedomājas, ka atrodas starp mežoņiem, kuri nespēj paši pārvaldīt savu valsti.

— Tātad man jāparāda, cik es kulturāls, jā? — Dok- tors Akā pagājās šurpu turpu pa istabu, it kā kultūra būtu demonstrējama ar enerģiju.

— Vispār viņš ir diezgan labs cilvēks, — teica Mak-gregors.

Doktora Akā acis atkal iedzirkstījās. Viņš nolēma uzjautrināties. Apstājās pie loga, lai palūkotos uz dārzu. Nebija šaubu, ka viņš apdomā savu lomu. Viņš vēl stāvēja turpat, kad Hasans, melns arābs no Kuveitas, ienāca pieteikt Eseksa ierašanos.

— Viņa ekselence anglis, — teica Hasans, un tajā pašā mirkli ienāca Esekss.

— Doktor Akā, — teica Esekss, kad sirmgalvis pagriezās pret viņu, — nav pieklājīgi no manas puses, ka ierodos ar nosebošanos, bet mani diemžēl aizkavēja. — Esek-sam tūliņ radās šaubas, vai ar to pietiek. — īstenībā mans šoferis nevarēja uzreiz atrast jūsu māju. Ceru, ka neesmu sagādājis jums neērtības. — Viņi sarokojās. — A, Makgregor! — Esekss izteica un aprāvās, it kā gaidītu, ka Makgregors tulkos viņa vārdus.

— Dārgais lord Eseks, — doktors teica tik tīrā angļu valodā kā īsts anglis. — Laika nozīme — tas ir pirmais, kas jums jāsaprot mūsu zemē. Mums laiks nozīmē mūžību, ne mazāk. Jūs esat ļoti labi iesācis.

Viņi vēl brīdi turpināja šo neparasto sarunu par laiku, bet tad doktors uzaicināja Eseksu apsēsties pie kamīna.

— Es skatos uz jūsu bibliotēku, — teica Esekss. Sienas bija aizkrautas ar grāmatām, vietām grāmatas bija pat saliktas kaudzē uz grīdas. — īsta biologa bibliotēka.

— Uz bioloģiju attiecas mazāk nekā puse no tām, — teica doktors Akā.

Esekss bija ieraudzījis arī miniatūras pie sienām un piegāja tuvāk, lai aplūkotu tās.

— Ak dievsl — viņš iesaucās. — Vai tiešām tie ir ori-. ģināli?

— Jā. — Doktors Akā iedeva Makgregoram paturēt vienu no galda lampām, lai Esekss varētu labāk saredzēt. — Tā, ko jūs apskatāt, ir Behzads.

— O! — teica Esekss, it kā būtu atklājis dārgumu glabātavu. — Cik jūs laimīgs, ka jums tā piederi Cik laimīgs!

— Tātn ir vieta muzejā, kur visi var apskatīt, — teica doktors Akā. — Man atlikuši vairs tikai daži gadi, lai priecātos par miniatūrām, tāpēc es tās turu te.

— Bet tā otra? — Esekss Jau bija pārgājis pie nāka mās miniatūras.

— Tas ir sižets no Sāhnamē, — atbildēja doktors.

Esekss cītīgi pētīja mazos mākslas darbus no ziloņ-

kaula un krāsas.

— Kā viņiem izdevies tik maigs zilums? — viņš jautāja. — Es vēl neesmu redzējis īstu Behzadu.

— Labākā persiešu miniatūru kolekcija bija Tēlotājas mākslas muzejā Berlīnē, — stāstīja doktors Akā. — Ceru, ka tās nav iznīcinātas. — Likās, ka atbildību par to viņš uzliek Eseksam. — Mēs ļoti gribam, lai tās atdotu mums. Vismaz to mēs drīkstam prasīt, vai nav taisnība?

— Es uzskatu, ka jums ir pilnīga taisnība, — teica Esekss, iedams no miniatūras pie miniatūras. Makgre-gors ar lampu sekoja viņam. Makgregors nesaprata, kad beigsies šī izrādīte un sāksies tas, kā dēļ Esekss bija ataicināts uz šejieni. Viņš jutās muļķīgi, jo galīgi neorientējās jautājumos, par kuriem viņi runāja. Šajā ziņā Esekss bija pārāks par viņu. Eseksa sajūsma par šīm miniatūrām nebija izlikšanās.

— Bet šī? — viņš jautāja par pēdējo.

— Tas ir nezināms mākslinieks, Heratas skolas priekštecis. Lūk, kur pirmais īstais impresionisma paraugs, E1 Grēko ietekmējuši tieši šī posma persiešu miniatūristi, tāpat Van Gogu, pat vēl vairāk, nekā parasti atzīst.

Esekss izslējās.

— Es bieži nožēloju, ka mūsu agrīnie angļu miniatūristi nodarbojušies tikai ar portretu, — viņš teica. — Padomājiet, kā šis dabiskais .gleznošanas veids varētu būt ietekmējis mūsu vēlākā laika gleznotājus.

— Nē, nē, — tūlīt iebilda doktors. — Angļu portre-tistu sasniegumi bija lieliski, un tie atstāja ārkārtīgu iespaidu uz portretu glezniecību, īpaši uz agrīno Hiljarda daiļradi, uz galvenajiem Ploumena un atsevišķiem Hol-beina darbiem.

— Man bija neliels Ploumens, — teica Esekss, — bet es to uzdāvināju Viktorijas un Alberta muzejam. Man vēl tagad ir divi Kosveji, abi ar parakstiem otrā pusē.

— A, Kosvejs! Pētot mūsu miniatūristus, Kosvejs apguva krāsas bezreljefa traktējumu. — Doktors un Esekss vēl arvien stāvēja pie sienas, bet Makgregors vēl arvien rādīja viņiem gaismu. — No visiem jūsu gleznotājiem Kosvejs bija vienīgais, kuram piemita iztēle. Viņa iekrāsotie zīmējumi ir nepārspējami, un tomēr Smarts ir pā-

rāks par viņu. Smarta darbi vienmēr Ir pabeigti, kaut ari tie ir galīgi primitīvi. Viņi abi ir lieliski meistari. Vienīgi franči var līdzināties viņiem. Franči piešķir saviem darbiem vairāk dzīvības un kvēles, vai nav tiesa? Es uzskatu, ka sākuma vinjetes manuskriptā par gailu karu neatpaliek no mūsu žanra ainiņām.

— Taisnību sakot, es nekad neesmu redzējis šo manuskriptu, — teica Esekss.

— Vai jūs esat oksfordietis, lord Eselcs?

— Jā.

— Tādā gadījumā jūs droši vien pazīstat emalju kolekciju universitātes galerijā.

— Pazinu.

— Vai tā vēl atrodas turpat?

— Jādomā gan.

Saruna turpinājās tādā pašā garā, un Makgregors nezināja, ko iesākt. Pārgāja pie Sasanīdu bronzām, pie bareljefa no Persepoles, pie sienas tepiķiem. Makgregors pirmo reizi dzirdēja, ka brokāta gabalu pie sienas auduši romieši, kurus Sapurs Pirmais saņēmis gūstā Persijā un aizsūtījis uz dienvidiem būvēt Sapurā aizsprostu; tur viņš nodibinājis austuves, kur arī darināti Mekas paklāji. Iznāca tā, ka mācīties vajadzēja Makgregoram, nevis Eseksam. Viņš tikpat kā nepiedalījās abu sarunā. Ap brokastu laiku viņi jau bija pārgājuši uz literatūru. Brokastojot viņi strīdējās par Kolridžu. Doktors Akā uzskatīja viņu par nelabojamu mistiķi, turpretī Esekss pastāvēja uz to, ka nav svarīgi, vai Kolridžs ir vai nav mistiķis, bet dzejnieks viņš ir labs. Kad Hasans bija nokopis galdu, viņi tajā pašā istabā no mazām tasītēm dzēra kafiju, kas izskatījās pēc melna sīrupa. Doktors Akā pa to laiku drāzās ar viņiem pa literatūras medību laukiem, kā mednieks ar dzinējsuņu baru drāžas pāri žogiem. Visbeidzot viņš ierunājās par Omāru Haijāmu, kuru drīzāk uzlūkoja par astronomu nekā par dzejnieku. Irāņi uzskatot viņu par viduvējību salīdzinājumā ar Saadī, Firdousi un Hā-fizu, kuri esot patiesi diženi Persijas dzejnieki. Omāru Haijāmu angļiem būtībā radījis lieliskais tulkotājs Fic-džeralds. Tā beidzās otrā viņu sarunas stunda.

— Baidos, ka esmu aizmirsis sava apmeklējuma īsto mērķi, — teica Esekss, pieceldamies, lai ietu. — Makgregors gribēja, lai es no jums uzzinātu kaut ko par Irānu.

— Tas, ko es varu jums pateikt, neko negrozīs, — atbildēja doktors, savilcis krunkās seju ar augstajiem vaigu-kauliem. Tādos brīžos viņš izskatījās un runāja kā vecs vīrs — aprauti un asi. — Jūs esat gudrs cilvēks, un, ja Jūs neizmācīs pieredze, tad nelīdzēs nekas.

— Ceru, ka neatteiksities paēst kopā ar mani pusdie-nas, kad būšu atgriezies no Azerbaidžānas, — sacīja Esekss. — Tad mēs turpināsim šo sarunu.

— Manā vecumā ir grūti kaut ko iepriekš paredzēt,— teica doktors Akā.

— Man ir viena lieta, kas varētu jūs interesēt. — Esekss izstāstīja viņam par portretu ar uzrakstu Džeronīmo», piebilzdams, ka nevar noteikt ne gleznotāju, ne attēloto cilvēku.

— Vai jās lasāt Stendālu? — jautāja doktors Akā.

— Reizēm lasu.

— Sarkanajā un melnajā» garāmejot pieminēts kāds spāņu vai itāļu dziedonis, vārdā Džeronīmo. Tam vajadzētu būt tam pašam.

— Tas ir vienīgais atminējums, — atzinīgi teica Esekss un paspieda doktoram roku. Doktors šķelmīgi paskatījās uz Makgregoru, it kā jautātu, vai ir bijis pietiekami kul-, turāls. Taču neba viss notikušais bija bijis spēle, un varēja redzēt, ka Esekss un doktors Akā ir apmierināti viens ar otru.

— Vai nāksit kopā ar mani, Makgregor? — Esekss jautāja pie durvim.

— Vai esmu jums sevišķi vajadzīgs?

— Nē, nekā sevišķa nav.

— Tādā gadījumā es būšu vēlāk, ja jums nav iebildumu, — teica Makgregors.

Viņi gāja pa grantēto celiņu.

— Tikai ne vēlāk par pieciem, — teica Esekss. — Es jūs palūgšu kaut ko izdarīt. Gribu, lai jūs Vispārējos vilcienos pastāstītu Džekam Adamsam par mūsu darbību Maskavā. Viņš par visu vari grib doties mums līdzi šajā ekspedīcijā.

Makgregors uztvēra to kā Eseksa brīdinājumu, ka atradīsies arī citi cilvēki, kuri būtu spējīgi veikt viņa pienākumus. Esekss gaidīja no Makgregora piekrišanu braukt uz Azerbaidžāņu. Makgregors neko neteica. Viņš vēl nebija grozījis savu apņemšanos nebraukt, taču vēl bija laiks izdomāt galīgo atbildi. Varēja vilkt garumā, kamēr apstākļi paši liks viņam nosvērties uz vienu vai otru pusi.

— Neaizmirstiet Adamsu, — piekodināja Esekss, kāpdams mašīnā,

— Nē, neaizmirsīšu. — Makgregors pagāja nost no mašīnas. Viņš no dabas nebija skaudīgs, tomēr doma, ka Adamss brauks uz Azerbaidžāņu, sirdināja viņu. — Es būšu vēlāk, — viņš teica un noskatījās, kā Esekss aizbrauc.

24. nodaļa

Pulksten četros Makgregors jau sēdēja Eseksa istabā, kad viņš pēkšņi izdzirdēja sievietes smieklus, no kuriem viņa bālajā sejā saskrēja asinis. Tā smieties varēja tikai viena sieviete.

Piegājis pie smagajām koka durvīm, viņš, iekams saņemties un iziet ārā, lai paskatītos, kas tur ir, ieklausījās, vai atkal nedzirdēs smieklus. Viņš vēl stāvēja turpat, kad Ketrina atvēra durvis un, gandrīz vai uzskrējusi Makgregoram virsū, pārsteigta palika stāvam.

— Makgregorl — viņa iesaucās. — Kā jūs mani nobaidījāt!

Makgregoru negaidītā sastapšanās uz sliekšņa nebija pārsteigusi mazāk.

— Kāpēc jūs te stāvējāt? — Viņa aizvēra aiz sevis durvis.

— Izklausījās, ka tā ir jūsu balss, bet es nebiju pārliecināts, — viņš teica, pamazām attapdamies. —' Bet ko jūs te darāt?

— Esmu te pa ceļam uz mājām,

— Uz Angliju?

— Jā. Nāca Amerikas vēstniecības lidmašīna, un mēs ar Džebu Vilzu izmantojām izdevību. Turklāt es gribu Kairā pašūt sev dažas kleitas. Par divdesmit četriem kuponiem Londonā neko lielu nevar dabūt. Bez tam es gribu mazlietiņ saules pēc šīs skopās ziemas. Nu, vai pietiek iemeslu? — Ketrina uzrāva savas taisnās uzacis un jautri, bet vērīgi paskatījās uz viņu.

Makgregors bija satvēris meitenes pastiepto roku.

. — Kad jūs atlidojāt? — viņš jautāja, apzinādamies, ka viņa prieks nav noslēpjams.

— Apmēram pirms stundas.

— Vai Eseksu satikāt?

— Nē, es domāju, ka viņš ir te. Vai jūs gaidāt viņu?

— Jā, bet es vairāk priecājos, atkal redzot jūs.

— Sargieties! brīdināja Ketrina. — Nepriecājieties par daudzi — Viņa viegli pieskārās Makgregoram pie rokas, un viņas melni cimdotā plauksta piešķīra šim žestam atturīgumu un vienlaikus netveramu intimitāti.

— Man šķiet, ka esmu pārāk piesardzīgs, — viņš teica, vēl aizvien prieka pārņemts.

Ketrina palūkojās tā, it kā grasītos atvēsināt viņu ar kādu no savām ironiskajām piezīmēm, bet tad atteicās no šī nodoma.

— Vai jūs neaizvestu mani kaut kur iedzert tasi tējas? Mēs izlidojām šausmīgi agri, esmu nemazgājusies un izsalkusi. Droši vien izskatos pavisam panīkusi.

— Jūs gluži labi zināt, ka izskatāties tīra, labi paēdusi un pavisuvisam izgulējusies.

Ketrina iesmējās un saņēma Makgregora roku; meitenei bija patīkams viņa prieks.

— Man nav kur apmesties, — teica Ketrina, kad viņi gāja laukā. — Džeks Adamss mēģinās sadabūt man apmešanās vietu uz dažām dienām. Visas vēstniecības telpas ir pilnas, tāpēc ka sabraukuši visādi ļaudis no dienvidiem. Kas pie jums notiek?

— Var teikt, kaut kas līdzīgs kampaņai.

— Tātad atkal ir sākušies jūsu uztraukumi, — viņa teica. — Nabaga Makgregort

— Vēl nav sākušies, — viņš sacīja, taču sīkāk neko nepaskaidroja.

Viņi izgāja ārā pa vārtiem, un Ketrina apstājās, lai paskatītos uz ziemeļu pusē redzamajiem kalniem.

— Man ir tāda pārliecība, ka es iemīlēšu šo zemi, — viņa sacīja. — Sīs krāšņās smailesl Vai ir viegli nokļūt līdz tām?

— Līdz kalnu pakājei viegli, — teica Makgregors. — Turpu un atpakaļ var izstaigāt vienā dienā.

— Pirms prombraukšanas man ir jātiek līdz turienei.

Viņi gāja tālāk, un Makgregors pajautāja, ko teicis

Dreiks, kad viņa braukusi projām.

— Ko viņš varēja teikt?

— Man likās, viņš negrib, ka jūs braucat projām, — teica Makgregors.

— Viņš bija tik priecīgs, ticis vaļā no jums, ka šim triecienam vairs nebija nekādas nozīmes.

' — Man žēl viņa.

— Neesiet tik ļauns, — attrauca Ketrina. — Ko tur pārdod? — viņa norādīja otrpus ceļa uz ķerru, kurā sē dēja divi pārdevēji; pilnā rīklē dziedošā balsī slavēdami savu preci.

— Kastaņus, — teica Makgregors.

— O, kastaņi man garšo. Varbūt vēlāk nopirksim?

— Vēstniecības darbinieki nestaigā pa ielām, ēzdami

kastaņus. ч

— Ak tā? — Ketrina bija gatava saplosīt Makgregoru gabalos par šo piezīmi, taču atmaiga un iesmējās.

Makgregors neapzinājās, kādas briesmas viņam draudējušas, tomēr nolēma būt uzmanīgāks savos izteicienos. Viņam nebija vēlēšanās strīdēties ar Ketrinu. Viņš joprojām priecājās par negaidīto atkalredzēšanos un tomēr centās apslāpēt savu prieku. Makgregors palīdzēja Ket-rinai tikt pāri notekkanālam, un viņi gāja tālāk cauri sku-bīgajai burzmai. Makgregors aizveda meiteni uz krievu tējnīcu, pa kuras lielajiem logiem bija redzamas konfekšu, visādu kūku un šokolādes izstrādājumu kaudzes. Ketrina apstājās pie loga, lai apskatītu visu šo bagātību. Viņa neslēpa savu sajūsmu par šo skatu un par pašu tējnīcu. Makgregors teica, ka tējnīcas īpašnieks esot krievs un ka uz šejieni nākot galvenokārt krievi no padomju vēstniecības, tur no tā nama pretī aiz mūra žoga. Viņi iegāja un apsēdās pustumšās istabas stūrī pie marmora galdiņa, tālāk no pāris trokšņainiem armēņiem, kuri skaļi tērgāja, apmetušies pie paša orķestra paaugstinājuma. Ketrina gribēja pilnu pusdienu porciju, un Makgregors pasūtīja to pēc krievu ēdienkartes. Brīdi viņi sēdēja, skatīdamies viens uz otru.

— Es domāju, ka jūs ar Eseksu jau esat Azerbai-džānā, — viņa teica. — Brauciens taču nav atcelts?

— Šobrīd vēl ir dažas neskaidrības. — Viņš atspiedās ar elkoni pret galdu un pakasīja pakausi. — Es liku Eseksam saprast, ka nebraukšu. — Viņš bija gaidījis, kad varēs pateikt to Ketrinai, un tagad gaidīja, ko viņa atbildēs.

Ketrina uzņēma viņa vārdus mierīgi.

— Jūs pametat ekspedīciju, kuru pats esat izdomājis? — viņa pārmetoši teica.

— Es izdomājis? — Viņš rimās kasīt pakausi. — Var jau būt. — Makgregoru uzjautrināja šis smieklīgais stāvoklis. — Iznāk, ka esmu radījis briesmoni.

— Nu, bet kas tagad par nelaimi? — viņa jautāja tā, it kā Makgregoram būtu jāizstāsta viņai viss līdz pēdējam. — Kas tad te notiek?

— Interesants projekts, — teica Makgregors,' — Izveidot mūsu pašu opozīciju vietējām politiskajām organizācijām, kuras mūs apdraud no visām pusēm. Eseksam un man jāizveido tāda kā izlūkgrupa, lai noskaidrotu, vai mūsu plāns Azerbaidžānā ir īstenojams.

— Un kāpēc jūs negribat braukt? — Ketrina deva mājienu par viņa sīkumainību, un viņas tonī atkal bija saklausāms nicinājums, ko Makgregors atcerējās no Maskavas laikiem. Viņš gribēja visu paskaidrot pamatīgāk.

— Galīgi atteicies es vēl neesmu, — viņš sacīja.

— Bet kāpēc? — viņa izsmējīgi jautāja.

— Es nevaru pilnīgi pamest Eseksu, — viņš teica un piemetināja, ka arī pats gribot redzēt Azerbaidžāņu. — Sen neesmu bijis valsts ziemeļos, bet Esekss domā apmeklēt arī kalnu rajonus.

Ketrina tūlīt aizmirsa savas šaubas.

— Vai tie ir stipri kalnaini? — viņa jautāja.

— Mums paredzētais maršruts visā garumā iet gar Zagrosas grēdu — vai nu tikai, vai lielākoties pa kalniem.

— Augsti kalni ar stāvām nogāzēm kā tās skaistās smailes, kas redzamas no ielas gala? — Ketrinu bija tā aizrāvusi šī doma, ka Makgregors izmeta no prāta savas rūpes un aizrāvās līdz ar viņu.

— Jā. Augstas grēdas un dziļas ielejas, — viņš teica.

— Ak, cik jūs esat laimīgs, Aivr, ka varat braukt uz turienil Esmu izkāpaļājusi visus Austrijas un Šveices kalnus, bet tie nekad nav mani tā īsti biedējuši. Tie vienmēr ir tādi pārāk sakopti, kārtīgi un apdzīvoti. Turpretī šī zeme ir mežonīga. Vai jūs brauksit pa to kalnu grēdu, kurai es šorīt lidoju pāri?

— Nē. Mēs nogriezīsimies vairāk uz rietumiem. Bet tur ir vēl interesantāk.

— Ar ko jūs brauksit?

— Ar speciālu fordu.

— Bet vai ceļi tur ir?

— Zemesceļi, kalnu ceļi.

— Brauksit tikai jūs divi, jūs un Harolds?

— Šoferis, protams, arī.

— Cik ilgu laiku tas prasīs?

— Divas trīs nedēļas.

— Vai es nevarētu braukt jums līdzi?

Sājā brīdī Makgregors ar acīm meklēja oficiantu, lai paskubinātu viņu, bet, izdzirdis šos vārdus, viņš paskatījās uz Ketrinu. Viņa bija to gaidījusi, jo lūkojās uz

Makgrego'ru tik vienaldzīgi, ka viņš būtu varējis Iespert viņai zem galda pa lielu un tik tikko valdījās, lai to neizdarītu.

— Kāpēc? — viņš apātiski, tomēr aizdomīgi Jautāja.

— Sen esmu domājusi par tādu braucienu.

— Tas nebūs nekāds pikniks... — iesāka Makgregors.

— Neceliet nu atkal spuras gaisā. Vai es drīkstu braukt?

— Ketij, — viņš teica, — kāpēc jūs jautājat man? Kāpēc nejautājat Eseksam?

— Nu, nu, Makgregorl Tā taču ir jūsu ekspedīcija.

Tagad viņš pirmo reizi noticēja, ka tā ir viņa ekspedīcija, tomēr viņam likās, ka aiz visa tā kaut kas slēpjas.

— Vai jūs runājāt ar Hemberu? — Viņš bija neizpratnē.

— Nē. Kāds viņam ar to sakars?

— Nekāds. — Makgregors vēl brīdi padomāja. — Jums jājautā Eseksam. — Viņš nolēma netaisīt ar Ketrinu ceremonijas,

— Varbūt pajautāšu arī, — viņa teica, un Makgrego-ram radās pārliecība, ka viņai kaut kas ir aiz ādas. Tādu attieksmi viņš nebija gaidījis.

Oficiants atnesa Ketrinai šķīvi boršča, un viņa bez kavēšanās sāka ēst, nemaz nejuzdamās neērti, ka Makgregors skatās uz viņu. Viņa acīmredzot jau bija izmetusi no prāta visu, par ko bija runāts, un domāja tikai par boršču. Tomēr Makgregors atsāka sarunu.

— Es domāju, ka Esekss negribēs ņemt jūs līdzi, — Makgregors centās sadusmot Ketrinu. — Jūs izjauksit viņa stilu, bet viņš izturas pret šo braucienu nopietni.

— Vai tiešām jūs baidāties, ka es izjaukšu viņa stilu? — Saviebusi seju, Ketrina norija borščā peldošo olas dzeltenumu.

— Es tikai paredzu, ko viņš domās.

— Kalni, kalni, — teica Ketrina, nepaceldama acis no šķīvja, — bet ko jūs pats tur darīsit, Makgregor?

— Es varbūt nebraukšu. — Viņš vēl joprojām cerēja sadusmot meiteni.

— Jums jābrauc, — viņa mierīgi teica.

— Kāpēc?

— Harolds tik un tā brauks un darīs, ko gribēs. Sēdēdams te, Teherānā, jūs neko negrozīsit savā laba. — Ketrina vēl aizvien neskatījās uz viņu un runāja vienaldzīgā tonī, bet sacīja tieši to, ko viņš gribēja dzirdēt.

г

— Vai jūs domājat ietekmēt viņu? — jautāja Makgre gors. — Tad tāpēc jūs gribat braukt?

— Es gribu braukt tāpēc, lai redzētu kalnus. — Ketrlna paskatījās uz Makgregoru un redzēja, ka viņš nolaiza sausās lūpas. — Izskatās diezgan jocīgi, kad jūs tā laizāt hipas. It kā jūs atrastos pašā tuksneša vidū. Vai jums palika tuksnesis?

— Jā... Nē... Ne vienmēr. Tikai tad, kad es tur biju. — Viņš joprojām nekādi nevarēja pieskaņoties Ket-rinas domu gājienam.

Oficiants atnesa prāvu porciju befstroganova.

— Man diezin vai patiktu Lībljas tuksnesis, — teica Ketrina. — Kad domājat izbraukt uz Azerbaidžāņu?

— Rīt. Ja jūs gribat apstrādāt Eseksu, laika vairs nav daudz.

— Laika ir gana, — viņa atteica. — Tas jau sāk mani aizraut. Lieliska idejai

— Es jūsu vietā nelolotu tādas cerības. — Makgregors iedzēra dažus malkus krievu tējas. — Esekss teiks, ka tas ir sarežģīti un varbūt arī pārāk bīstami.

— Vai tas tiešām ir bīstami?

— Es domāju, ka ne.

— Bet sarežģīti?

— Nezinu. — Viņš apjēdza, ka runā par braucienu kā par kaut ko pilnīgi iespējamu. — Es jums teikšu tikai vienu: Esekss gandrīz vai bija ar mieru ņemt līdzi Hem-beru un Stīlu. — Makgregors jutās kā gatavais blēdis un intrigants.

— Un vai viņi brauks?

— Nē. Viņiem tur nav ko meklēt. Es panākšu vismaz to, ka viņi nebrauks.

— Vai tikai jums nav aizspriedumi pret viņiem?

— Protams, ir. — Pats sev par pārsteigumu, Makgregors bija izdarījis vēl vienu veiklu gājienu. Ketrina bija gaidījusi dedzīgu taisnošanos, un, lai cik dīvaini tas būtu, viņam kļuva vieglāk no tā, ka, piekrītot Ketrinai, nebija vajadzējis liekuļot. — Šis pāris radīs aizspriedumus katrā normālā cilvēkā.

— Bravol — teica Ketrina. — Burvīgs befstroganovs. Neatceros, kad es būtu tik garšīgi ēdusi. Cik labi, ka atvedāt mani uz šejieni!

— Jūs pati to vēlējāties, — viņš atteica.

—- Nebaidieties tik ļoti no neviltotas atklātības. — Tikusi galā ar befstroganovu, Ketrina ķērās pie pankūkām ar medu un krējumu. Paēdusi viņa atzvila krēslā.

— Kā jūs domājat, vai Adamss atradis jums istabu? — viņš jautāja.

— Nezinu. Protams, es varētu palikt tajā šausmigajā viesnīcā, kur apmeties Džebs, bet tas nebūtu vēlams. Nevaru ciest viesnīcas.

— Ja jums nekas neiznāks, mēs kaut ko izdomāsim manā mājā. Tā ir tukša, pilnīgi tukša.

Tā ir jūsu māja?

— Nē. Bet doktors Akā priecātos, redzot savā mājā an-glieti.

— Viņš ir irānis?

i^akgregors pamāja ar galvu.

— Bet vai es jūs netraucēšu?

— Domāju, ka netraucēsit.

— Tad varbūt es turēšu jās pie vārda. Vai nepasūtīsim kafiju?

Makgregors pasauca oficiantu, un tas atnesa kafiju. Ketrina malkoja to ar baudu. Pusdienas viņai bija garšojušas, un Makgregors nodomāja, ka viņa nemaz nav tik vienaldzīga pret dzīves labumiem, kā varēja likties, spriežot pēc viņas bezrūpīgās izturēšanās.

— Starp citu, — teica Ketrina, — Dreiks nosūtīja Bertramam Kukam diezgan bargu sūdzību, ka jūs neesot izpildījis kaut kādu uzdevumu. Un vēl vienu sūdzību kādam Roulendam Smitam Indijas lietu ministrijā, savam vecam sirdsdraugam.

— Tas ir manas nodaļas vadītājs, — sacīja Makgregors.

— Es domāju, ka jums nav ko uztraukties. Harolds parūpēsies par jums, kad būsit atgriezušies. Jūs viņam tiešām patīkat. Vai jūs to zināt?

— Man viņš arī patīk, — teica Makgregors.

— Tiešām?

—> Ticiet man.

—- Un jūs no viņa nebaidāties?

Varēja redzēt, ka Makgregors jūtas nepatīkami.

— Es nedomāju, ka jūs baidītos, — nepacietīgi pārlaboja Ketrina. — Bet varbūt jūs izjūtat bijību?

— Kāpēc lai es izjustu bijību?

— Tas man jājautā jums, — teica Ketrina. — Paturiet vienmēr prātā, ka Harolds ir no tiem cilvēkiem, kuri neatlaižas, kamēr nav panākuši savu.

— Ko savu?

— Vienalga, ko. Protams, viņš neko neizlaidis no rokām, taču viņš nebūt nav tik stiprs, kā jūs iedomājaties Tikai neļaujiet sevi muļķot.

— Nesaprotu. t .

— Bez šaubām, nesaprotat. Tieši tāpēc jums ir jābrauc ar viņu uz Azerbaidžāņu. Jūs būsit uzvarētājs šajā interesantajā sacensībā, un es ar patiku vērošu jūs abus. Ja jūs negūsit virsroku, tas nozīmē, ka manos spriedumos par Visumu ir kāda kļūda, un tas arī ir iespējams. Ļoti iespējams. Nu, iesim?

Palūdzis rēķinu, Makgregors ar šausmām atcerējās, ka viņam nav klāt irāņu naudas.

— Kas noticis? — jautāja Ketrina, atbalstījusi zodu plaukstā.

— Man nav irāņu naudas, — viņš teica. — Aizmirsu šorīt paņemt līdzi.

Viņa neiesmējās skaļi. Viņa uzjautrināta skatījās; uz Makgregoru, klausīdamās, kā viņš izskaidrojas ar krievu oficiantu, bet, kad starp viņiem izcēlās strīds, vieglītēm piedūrās Makgregoram pie rokas un sniedza lielu, violetu naudaszīmi.

— Vai ar to pietiks? — viņa jautāja.

Tā bija irāņu piecsimt reālu banknote, daudz vairāk, nekā vajadzēja. Viņš iedeva naudu oficiantam, kurš vienā mierā bija vērojis šo dīvaino ainu.

— Eg tikai nupat atcerējos, ka man ir nauda, — teica Ketrina, kamēr viņi gaidīja atlikumu.

— Kur jūs to dabūjāt? — Makgregoram bija aizdomas, ka meitene tīšām nebija steigusies, lai redzētu, kā viņš izķepurosies no neveiklā stāvokļa.

— Iemainīju no Holmsa pret rubļiem. Gribēju nopirkt par šo naudu kādu zeķu pāri, bet nevarēju taču neglābt jūs.

—> Es atdošu jums, līdzko būsim atgriezušies vēstniecībā, — viņš nomurmināja.

— Nav ko steigties, — Ketrina teica, pati paņēma no oficianta naudu un pasmaidījusi atstāja viņam nelielu naudaszīmi. — Iesim, gribu zināt, vai Adamss ir sameklējis man istabu. Kā jūs domājat, vai Harolds pašlaik ir vēstniecībā?

— Varētu būt. Man vajadzēja būt pie viņa četros, un es esmu nokavējis jau stundu. Labāk nāciet man līdzi. Gribu redzēt, kā jūs tiksit galā ar viņu.

Kad viņi pieklauvēja pie durvīm, Esekss nobrēca: — Iekšā! — Ieraudzījis Makgregoru, viņš sasita rokas. Tad ieraudzīja Ketrinu un iekliedzās aiz pārsteiguma. Ket-rina ar lūpām pieskārās viņam pie vaiga, apsēdās uz rakstāmgalda malas, novilka cimdus un ņēmās stāstīt, ka Makgregoram nav bijis naudas, ko samaksāt par pusdienām. Makgregors apsēdās un gaidīja, kad Ketrina sāks pierunāt Eseksu ņemt viņu līdzi uz Azerbaidžāņu. Taču Ketrina nebilda ne vārda par šo braucienu. Esekss par visu vari mēģināja uzzināt, kā viņa nokļuvusi te, kāpēc nav lidojusi taisni uz Londonu. Ketrina pastāstīja viņam, ka gribot pašūt kleitas, ka esot noilgojusies pēc saules, ka nākusi vēstniecības lidmašīna un ka lidot viņu pierunājis Džebs Vilzs.

— Kleitas jūs varējāt nopirkt arī Zviedrijā, — teica Esekss. — Kāpēc nebraucāt uz turieni?

— Man nepatīk Zviedrija, — viņa teica. — Tur ir pārāk daudz sieviešu.

— Caur šejieni iznāk diezgan liels līkums, — iebilda Esekss. — Tomēr man prieka jūs redzēt. Vai esat jau iekārtojusies kaut kur?

— Nē, — viņa atbildēja. — Laikam man būs jāpaliek viesnīcā ar Džebu.

Tas, ka tika pieminēts Vilzs, Makgregoru neaizskāra: viņš redzēja, ka Ketrina sāk uzbrukumu Eseksam. Pašam par brīnumu, viņam pat iepatikās Ketrinas izvedīgā spēle ar Eseksu. Tā viņam sagādāja patiesu prieku.

— Kāpēc viesnīcā? Manuprāt, mēs varētu iekārtot jūs labāk, — teica viņai Esekss.

— Neraizējieties, mēs te ilgi nepaliksim. — Ketrina paskatījās uz Makgregoru. Viņa joprojām bija abu vīriešu pievilkšanas centrs, taču Makgregors pašreiz atradās izdevīgākā stāvoklī kā nomaļš Vērotājs. — Es tiešām domāju, — viņa teica Eseksam, — ka jūs braucat uz Azerbaidžāņu.

— Tas tiesa. Es braucu rīt.

— Cik žēli Vai nevarat aizbraukšanu uz dažām dienām atlikt?

Esekss vērīgi paskatījās uz Makgregoru un noraidoši papurināja galvu. Tas bija viss, ko viņš varēja.

— Neko darīt, — teica Ketrina. — Vai jūs arī braucat uz Azerbaidžāņu, Makgregor?

Makgregors zināja savu lomu. Viņš paraustīja plecus.

— Jā, ko es atcerējos, — pēc dziļu pārdomu brīža teica

Esekss. — Es gaidīju jūs agrāk, Makgregor. Bet, ja jau esat tā nokavējies, aiziesim apskatīt mūsu fordu un aprīkojumu, ko gatavo Pikerings. Nāciet līdzi, Ketij, jums ari būs interesanti. Mašīna atbrauca šorīt. Tagad viņi droši vien visu jau ir sagatavojuši.

Pāri vēstniecības pagalmam viņi aizgāja līdz grantētam laukumiņam baltas villas priekšā. Pie verandas stāvēja gandrīz jauns, dzeltenā tuksneša krāsā nokrāsots forda furgons. Pulkvedis Pikerings un kāds tumsnējs dusmīga izskata irānis aplūkoja veselu aprīkojuma komplektu, kas bija izlikts verandā. Esekss iepazīstināja Pikeringu ar Ketrinu, irānis godbijīgi stāvēja attālāk, kamēr angļi sarunājās, bet Makgregors apskatīja aprīkojumu.

— Tas ir jūsu šoferis, — Pikerings teica Eseksam, rādīdams uz vietējo iedzīvotāju. — Viņu sauc Aladīns. Tas ir sens afgāņu vārds, cēlies no Alā-ud-Din, kas nozīmē ghoru vadonis». Mēs saucam viņu par Aladīnu, tā ir vienkāršāk. Viņš runā visos Irānas dialektos, jo nodzīvojis te gandrīz visu mūžu. Kādu laiku viņš dienējis indiešu armijā un.ir viens no mūsu uzticamākajiem cilvēkiem. Kurdistānu pazīst kā savus piecus pirkstus, un runā lielākajā daļā turienes dialektu. Viņš runā pat angliski. Ala-dīn, parunā angliski!

— Kas man jāsaka, sāhib? — Aladīns paklanījās un atieza baltos zobus.

— Ar to pietiek, — teica Pikerings.

— Klausos, ser. — Viņš vēlreiz paklanījās, šoreiz ari nomaļus stāvošajam Makgregoram. Tas nodomāja, ka nav redzējis otru tik nejauku fizionomiju kā šim tumšādainajam afgānim, kura vaibsti no garajām, spurainajām uzacīm līdz masīvajam, ar sirmiem rugājiem noaugušajam zodam bija atbaidoši kā cilts slepkavam. Viņš bija ģērbies labi pieguļošos, ar zelta pogām līdz pašam kaklam aizpogātos haki krāsas svārkos — vēstniecības kalpotāja formā. Viņš bija labi veidots, stalts, un, vēlreiz ieskatoties vērīgāk, Aladīns Makgrēgoram iepatikās. Bet tad viņa uzmanību piesaistīja Pikerings, kas rādīja Eseksam un Ketrinai līdzi ņemamās mantas.

Pikerings apskatīja visu forda aprīkojumu detaļu pēc detaļas: augstos kāpšļus, strupos dubļsārgus, radiatoru, saritinātās un pie motora pārsega piestiprinātās smilšu ķēdes, lāpstas, ūdenstvertnes, lielo rezerves daļu kasti aizmugurē. Pēc tam nāca kārta verandā noliktajam aprīkojumam: tas viss bija sagatavots neparedzētam gadīju-

mam, jo cejā viņi apmetīsies karavānserālos un privātmājās, tomēr nav par sliktu, ja viss nepieciešamais ir pie rokas. Tur bija maza telts, trīs guļammaisi, segas, petrolejas' plītiņa, papildu kannas ar benzīnu, kuras piestiprināmas mašīnai pie sāniem (vācu, hermētiskas, kā atzinīgi novērtēja Makgregors, — angļu kannas stipri tecēja), daži šķīvji, naži, karotes, krūzītes, vairākas ģeogrāfiskās kartes, kompass, cirvītis, riepu ķēdes, divas rezerves kameras, neliels brezenta gabals, sanitārā somiņa (armijas parauga) un divas lielas, labi sasaiņotas konservu kastes ar klāt pieliktu satura uzskaitījumu. Nekas nebija piemirsts, un Makgregors redzēja, ka Pikerings prot savu darbu. Visas mantas bija sapakotas audekla pārvalkos vai konteineros, kur netika iekšā ne putekļi, ne ūdens. Makgregors nevarēja iedomāties, kā te vēl varētu trūkt, ja nu vienīgi virves rituļa, taču viņš neko neteica. Tomēr, redzot visu šo aprīkojumu, Makgregoram iegribējās braukt. Tagad patiesi bija laiks izlemt.

Arī Esekss bija sajūsmā, un viņš sīki apskatīja katru lietu kopā ar Ketrinu un Pikeringu, nevarēdams vien pateikties pulkvedim par labo darbu. Ketrina vēl vairāk iepriecināja Eseksu ar to, ka notupās uz ceļiem, aptaustīja guļammaisus, ieskatījās sanitārajā somiņā un izlasīja produktu kastu satura uzskaitījumu.

— Brīnišķīgi, — viņa teica un pasniedza Eseksam roku, lai viņš palīdzētu piecelties.

— Nu, Makgregor? — beidzot Esekss pievērsās viņam.

— Te ir viss, kas jums vajadzīgs, — Makgregors atbildēja.

— Pikering, — teica Esekss, —- jūs esat paveicis savu darbu nevainojami. Ekspedīcijas vadītājs ir apmierināts.— Tas izskanēja jautri, ironiski un arī augstprātīgi.

— Cikos jūs rīt gribat izbraukt? — jautāja Pikerings.

— Kā būtu, ja astoņos? — Esekss jautājoši paskatījās uz Makgregoru.

—- Labi, — Makgregors atbildēja izvairīgi kā cilvēks, kuru tas neinteresē. Viņam par to nebija daļas.

— Vai dzirdēji, Aladīn? — Pikerings uzrunāja afgāni. — Kad viss, tu pats arī, būs gatavs, septiņos trīsdesmit piebrauksi pie kancelejas. Es visu pārbaudīšu, bet pēc tam tu iebrauksi pēc mistera Makgregora un astoņos būsi atpakaļ. Saprati?

Aladīns paklanījās, atsedzot savus lielos zobus, un neko neteica.

Makgregors negribēja atzīties sev, ka brauks kopā ar Eseksu. Taču viņš vēl nebija skaidri un gaiši paziņojis par savu atteikšanos braukt. Viņš apskatīja, vai forda rie- ' pas nav saplaisājušas. Tās bija jaunas un lieliskā stāvoklī, un Makgregors galīgi pārliecinājās, ka mašīna ir labi sagatavota, lai kratītos pa nebruģētajiem Irānas cejiem.

— Atlicis tikai viens, lord Eseks, — ieminējās Pike-rings. — Mēs vēl neesam saņēmuši no padomju vēstniecības caurlaides jums un Makgregoram. Tām jau vajadzēja būt atsūtītām.

— Dabūjiet rokā vēstnieku un paskubiniet viņu, — teica Esekss. — Atgādiniet viņam, ka Staļins būs neapmierināts,

ja mēs tiksim aizkavēti.

— Viņš droši vien pats to zina, — sacīja Pikerings.

— Nekas, pasakiet viņam vēlreiz, — teica Esekss. — Man mazliet apnikusi šī mazo ierēdnīšu jaukšanās manās darīšanās.

Esekss bija sapīcis, bet Ketrina uzmundrināja viņu ar savām jūsmīgajām atsauksmēm par gatavošanos ekspedīcijai. Makgregors mazliet paklausījās, tad pateica, ka ies, ja Eseksam vairs nav vajadzīgs.

— Vai Džeku Adamsu redzējāt? — jautāja Esekss.

— Nē. Es viņu gaidīju. Vai gribat ņemt viņu līdzi?

— Vēl īsti nezinu, — atteica Esekss. — Viss. atkarīgs no tā, vai viņš būs man vajadzīgs vai nebūs. — Un pavēlošā tonī piebilda: — Tātad astoņos no rīta esiet klāt!

Makgregors nepaguva atbildēt, viņu pārtrauca Ketrina:

— Acumirkli, Aivrl Es laikam izmantošu jūsu piedāvājumu attiecībā uz istabu. Vai varu iet tūlīt?

— Katrā ziņā, — atbildēja Makgregors.

— Par ko ir runa? — apvaicājās Esekss.

— Makgregors piedāvājās mani izmitināt, — paskaidroja Ketrina.

— Nevajadzēja gan traucēt veco kungu, — teica Esekss, domādams Akā. — Metiet tam mieru. Es jūs iekārtošu. Viss, Makgregor.

Ketrina acīm redzami gribēja palikt kopā ar Eseksu, lai darītu kaut ko savā labā, tāpēc Makgregors pagriezās un gāja uz mājām.

Doktors Akā atpūtās pēc pusdienām, māja bija tumša un nemīlīga. Hasans atkal bija aizvēris slēģus. Makgregors sēdēja bibliotēkā, mēģinādams lasīt sera Denisona Rosa kompilāciju par persiešu mākslu. So grāmatu viņš

bija dabūjis no tēva un jutās pārsteigts, atrodot to te. Makgregors nebija lasījis šo grāmatu un pats nesaprata, kāpēc. Taču prāts nenesās uz lasīšanu. Viņš domās ap- ] svēra, kas viņam būs vajadzīgs, ja brauks līdzi Eseksam. Viņam bija viss: zābaki, džemperi, mētelis, pusducis tīru kabatlakatiņu un pietiekami daudz bārdas skujamo asmeņu. Uzvalku varēs pietaupīt, nēsājot armijas parauga bridža bikses un vienu no tvīda jakām. Viņš atcerējās, ka starp Pikeringa sagādātajām mantām nav kabatas bateriju, bet tās varētu noderēt. Viņš vēlreiz pārcilāja prātā visu nepieciešamo, kamēr Hasans aicināja pusdienās.

Doktors Akā atnāca ar nokavēšanos, un viņi klusēdami \ ēda no Hasana atnestajām mazajām b|odiņām dārzeņus \ ar garšvielām, indiešu keriiu un kompotu.

—r Paēd kārtīgi, — doktors Akā teica Makgregoram. — Tu taču rīt brauc projām, vai ne?

— Es vēl neesmu pārliecināts par to. — Makgregors negribēja ielaisties paskaidrojumos.

Doktors Akā sakrustoja rokas uz krūtīm un skatījās uz Makgregoru ar pacietīgu, atklātu, gluži persisku vērīgumu.

— Tu esi lāga zēns, — teica doktors Akā. — Bet tevi māc skumjas.

— Kādas skumjas? — jautāja Makgregors.

Doktors Akā pacēla rokas ar plaukstām uz augšu.

— Visādas skumjas, —. viņš teica. — Visa mūsu tauta izjūt skumjas, mūžsenas skumjas. Vai esi redzējis savus vecos draugus?

— Dažus esmu, — atbildēja Makgregors, — bet lielākā daļa ir aizbraukuši.

— Kurus tu paguvi satikt?

— Satiku Rē un mūsu veco draugu Sabaru no pedagoģiskās skolas.

-г-. Ak tā! Tātad tu patiešām jūties kā mājās. — Doktors Akā pateica to kā kaut ko pilnīgi jaunu. Viņš acīmredzot bija aizmirsis abu sarunu pie brokastu galda.

— Un ar katru dienu vairāk, — teica Makgregors.

— Tad ir labi. Tas dara maņ prieku. Ceru, ka tavs ceļojums būs veiksmīgs. Mums būs daudz ko pārrunāt, kad tu atgriezīsies. — Doktors Akā pasniedza Makgregoram savu kalsno roku. Makgregors prata novērtēt smalkjūtību, ar kādu doktors uzticēja viņam tik svarīgas domas. — Likšos atkal gultā, — teica sirmgalvis. — Tagad es guļu

piecpadsmit stundas dienā. Pašai nāvei vairs nav nekāda lielā nozīme. Arlabunakt, manu zēn! Laimīgu ceļu!

Makgregors noskatījās, kā doktors Akā piesardzīgi kāpj augšā. Hasans gāja viņam nopakaļ, arābiski murminādams, ka tādam vecam cilvēkam kā doktors — biologu lepnums — gan nevajadzētu dzīvot augšstāvā. Viņam derētu pierimt, atzīt savu vecumu, atcerēties savas čīkstošās locītavas un pārnākt uz dzīvi lejā. Doktors ik uz soļa rūca viņam pretī, un Makgregors novērsās — viņam bija smagi, redzot vecā vīra galīgu fizisko sabrukumu. Makgregors vēlreiz paņēma rokā Denisona Rosa grāmatu, taču laiku pa laikam piecēlās, lai paskatītos, uz Behzadu un citām miniatūrām: tik ļoti gribēja saklausīt sevī atbalsojamies šo nepieciešamo mākslas un skaistuma izjūtu. Viņš bija pilnīgi aizmirsis Ketrinu Klaivu, kad Hasans atvēra bibliotēkas durvis un uz sliekšņa nostājās Ketrina. Kažociņš viņai bija vaļā, un melnā, ar zeltu cauraustā šalle nokarājās no pieglaustajiem matiem, ieskaujot nosalušos sārtos vaigus.

— Nu, vai vēl varu cerēf"uz jūsu istabu? — viņa jautāja. __

— Es taču domāju, ka par jums parūpēsies Esekss, —. teica Makgregors. — Nāciet iekšā, nāciet iekšā!

— Man ārā ir četri lieli čemodāni. — Ketrina pameta ar galvu uz durvju pusi, kad viņš piegāja tuvāk.

Hasans vēl bija tepat, un Makgregors teica viņam arā-blski, ka tā ir el Sitt Klaiva un ka viņa paliks te pa nakti. Vai esot kāda brīva istaba?

— Cik dīvaini tas skan! — teica Ketrina, ar pleciem nokratīdama kažociņu Hasanam uz rokām. — Vai tas ir persiešu valodā?

— Nē, — atbildēja Makgregors. — Sliktā arābu valodā.

— Vai tad viņš ir arābs?

— Viņš ir no Kuveitas. īstenībā beduīns. — Makgrego-ram saruna par Hasanu bija lielisks līdzeklis, lai slēptu savu pārsteigumu un zaglīgos skatienus, kurus viņš meta uz melno, zelta vizuļiem izšūto kleitu. — Hasans bijis vergs, viņu nopircis doktora tēvs, bet tagad viņš ir ģimenes loceklis. — Makgregors ieveda Ketrinu dziļāk bibliotēkā. — Pirms gadiem trīsdesmit viņš gandrīz vai apprecēja vienu no doktora radiniecēm. Viņa nomira ar tīfu.

— Cik gadu viņam tagad ir?

— Ap sešdesmit. Viņš nopirkts piecu vai sešu gadu vecumā.

— Un vēl nav aizmirsis arābu valodu?

— Doktors nav ļāvis viņam runāt nevienā citā  valodā. Doktors gribējis aizsūtīt Hasanu atpakaļ uz dzimteni, bet Hasans apciemojis savējos un atgriezies apbēdināts. Viņi  likušies Hasanam rupji un nekulturāli. Viņš mēdza mani pērt par zaļu persiku ēšanu.

— Mazais Makgregors pērts! — teica Ketrina.

— Piedodiet, es aiziešu palūkot, kā ir ar istabu.

Makgregors izgāja. Hasans pačukstēja viņam, ka el Silt varot pārgulēt mazajā istabiņā blakus viņa paša is-tabai, tur viss esot sagatavots. Kamēr Makgregors nesa iekšā čemodānus, Hasans pasniedza Ketrinai kafiju. Arābs labsirdīgi smaidīja, kad Ketrina dzīvi runāja ar viņu angliski, valodā, kuru viņš nesaprata, aizmirsis pat tos nedaudzos vārdus, ko kādreiz bija zinājis.

— Jauka māja, — teica Ketrina, kad Makgregors atgriezās. — To es nebiju gaidījusi. — Viņa aplūkoja istabu,

— Ko tad jūs gaidījāt?

— Nudien nezinu.

Viņš apsēdās Ketrinai pretī, noņēmis no krēsla savu  grāmatu. Ketrina paskatījās uz nosaukumu, nolika kafijas  tasi un sāka šķirstīt lappuses.

— Tas man ir pārsteigums, — viņa teica. <— Es nezināju, ka jūs kaut ko saprotat no mākslas.

— Es nesaprotu neko, — viņš atbildēja. — īpaši no persiešu mākslas.

— Nu, tas ir iepriecinoši, — sacīja Ketrina. — Es ari ne. — Viņa uzvedās nevainojami — glīti sēdēja uz krēsla maliņas, kautrīgi pievilkusi kājas.

— Mazliet par vēlu attapos, — teica Makgregors. — Līdz šim nezināšana mākslas jautājumos nebija mani apbēdinājusi.

— Kādreiz taču ir jāsāk, — viņa sacīja. — Es pati aizņemtos šo grāmatu, ja jūs atļautu. Nevaru ciest, ka nezinu to, kas man būtu jāzina. — Tad viņa sāka kaunināt Makgregoru, vaicādama, kāpēc viņš nav apmeklējis Maskavas, Londonas, nu, kaut vai Kairas mākslas galerijas, kur viņam būtu radusies interese vismaz par seno ēģiptiešu relikvijām. Ketrina nedarīja to sevišķi nopietni, tomēr viņas pārmetumi trāpīja mērķī. Makgregors pats saprata, cik maz zina un cik nepiedodami tas ir. Tā kā bija veltīgi ķircināt Makgregoru, jo viņš ir nedomāja aizstāvēties, Ketrina meta mieru šai tēmai.

— Bet kur ir jūsu doktors Akā? — viņa apjautājās.

— Aizgāja gulēt.

— Man ari laiks iet pie miera, — viņa teica. — Rit agri Jficeļas, bet dienā nez vai iznāks pagulēt.

— Ak tā? — Makgregors zināja, kas būs tālāk,

—Tas izklausās pēc Eseksa, — viņa teica.

— Kāpēc jums rit tik agri jāceļas?

— Man no rīta jāsaliek savas mantas. Esmu pārāk nogurusi, lai darītu to šovakar. Sakiet — vai es varēšu staigāt slēpošanas biksēs un zābakos vai arī tas jauks vispārējo ekspedīcijas stilu?

— Tātad Esekss atļāva jums braukt?

— Protams.

— Kad viņš piekrita?

— Ak, to es neatceros. Mēs kopā pusdienojām. Jūs esat neapmierināts?

— Ko jūs viņam teicāt?

— Es viņam tā apniku, ka viņš bija ar mieru ņemt mani līdzi.

— Tam grūti noticēt. Varbūt viņš jūs tikai āzēja?

— Diezin vai. Starp citu, Els Hembers un Stils bija vēstniecībā un meklēja jūs.

— Vai viņi ari brauc?

— Nedomāju vis. Es piezvanīju Džebain Viizam. Viņš saka, šie esot satracināti, ka netiekot ņemti līdzi. Kas būs tad, kad viņi dabūs zināt, ka es braucu?

— Bet Adamss?

— Nevaru iedomāties, ka Harolds ņemtu līdzi tādu pūsli. Viņam vajadzīgs tikai viens palīgs, un tas esat jūs, tāpēč neesiet greizsirdīgs uz Džeku Adamsu.

Makgregors pavadīja Ketrinu no bibliotēkas augšā. Kā viņai bija izdevies pierunāt Eseksu? Ketrina droši vien bija kaitinājusi un tirdījusi viņu ar mājieniem, minējumiem un visādām citādām viltībām, kuras tik meistarīgi pieprata. Kas šī bija par Ketrinu? Tā bija neitrāla ēna, nevis Ketrina. Makgregors neļaunojās par viņas veiklajām izdarībām ar Eseksu. Viņam pat bija pa prātam, ka kāds tik viegli tiek galā ar Eseksu. Makgregors juta, ka Ketrina pašlaik ir viņa sabiedrotā — sabiedrotā, kura var atklāt viņam, kas Eseksam aiz ādas. Bet cik ilgam laikam pietiks šīs nosvērtās Ketrinas? »

Viņš iededza gaismu Ketrinas istabā, parādīja viņai vannas istabu un piebilda, ka Hasans pamodināšot viņu pusseptiņos. Viņa jautāja Makgregoram, kur viņš guļot.

— Blakusistabā, — viņš teica.

— Vai jūs rit braucat?

— Varbūt.

— Man būtu neērti braukt vienai ar Eseksu.

Makgregors iesmējās.

— Jūs domājat, ka es nebrauktu ar viņu viena?

— Esmu pārliecināts, ka brauktu.

— Labi, ka jūs to saprotat, — viņa teica. — Reiz viņš

piedāvāja man jūsu vietu, un ar to arī viss acīmredzot beigsies. Esmu pārliecināta, ka tas jūs neuztrauc, tomēr padomāt par to vajadzētu. Nu, vai es varu braukt slēpošanas biksēs un zābakos? x

— Irānā sievietes, vienmēr ir valkājušas bikses, — teica Makgregors, — tā ka labi vien būs.

— Vai jums ir ziepes?

— Vannas istabā ir, ņemiet, cik tīk.

Ketrina atspiedās pret durvīm.

— Cik žēl, ka mēs strīdamiesl — negaidot viņa mierīgi teica.

Skatoties uz Ketrinu, Makgregors gandrīs vai zaudēja savaldību, taču pagājušo dienu ēna un neērtības sajūta par paša mu|ķīgo izturēšanos guva virsroku. Atmiņas viņu sāpināja, un viņš novēlēja Ketrinai labu nakti. Makgregors jau gatavojās likties gultā, kad izdzirdēja, ka Ket- J rina viņu sauc no sava loga. Izliecies laukā, viņš ierau- j dzija baltu ēnu, kas, aptvērusi plecus ar rokām, salīgi bozās.

— Es tomēr gribu, lai jūs neatsakāties no brauciena, — viņa teica. — Bez jums es tiešām nebrauktu.

— Es jūs nemaz arī nelaistu, — viņš sacīja.

— Varbūt es pat palīdzēšu Jums ietekmēt Eseksu, — jautri piezīmēja Ketrina.

Viņi vairāk neko nerunāja un atgāja katrs no sava loga.

25. nodaļa

Džeks Adamss bija gatavs doties viņiem līdzi. Viņš stāvēja pie ieejas, kad pie kancelejas piebrauca Aladīng ar Ketrinu un Makgregoru.

— Jūs braucat? — ar nežēlīgu izbrīnu jautāja Ketrina.

— Domāju gan, — priecīgi atbildēja Adamss. — Pike-. rings teica, lai es esot gatavs. — Adamss bija ģērbies bridža biksēs un aitādas jakā. — Es vēl neesmu saticis

lordu Eseksu. Ir nu gan dieniņa! — Bija skaidrs, dzidrs rīts, pār miegaino pilsētu lēca viegli sārtā dūmakā tinu-des saule. — Man prieks, ka jūs tomēr braucat, Makgre-gor, — teica Adamss.

— Man arī, — atbildēja Makgregors.

Pienāca Esekss un Pikerings, un, ieraugot Makgregoru, Esekss plati pasmaidīja.

— Redziet nu, — viņš sacīja Pikeringam, — Makgregors nav varējis noturēties.

Pikerings pamāja ar galvu un jautāja Adamsam, vai viņš ir gatavs.

— Pilnīgi, — atteica Adamss un, paspēris savas somas, gaidīja no kāda apstiprinājumu, ka viņu ņem līdzi. Viņš atgādināja nepacietīgu skolnieku.

— Labi, — steidzīgi noteica Esekss. — Tūlīt izspriedīsim.

Pikerings paskatījās uz viņu ar neslēptu neapmierinātību.

—. Ieiesim uz brīdi iekšā, — Esekss teica Pikeringam.

Viņi iegāja kancelejā, bet Ketrina, Makgregors. un Džeks Adamss palika gaidām, zinot, ka runa ir par viņiem visiem. Ketrina piegāja pie vārtiem, lai papriecātos par pirmo saules staru apspīdēto Elbursu. Makgregors sēdēja uz mašīnas kāpšļa un prātoja, vai Esekss strīdā ar Pikeringu izvēlas starp viņu un Adamsu vai starp Adamsu un Ketrinu. Adamss sēdēja viņam blakus kluss, drūmu nojautu un neziņas nomākts.

Pēc Pikeringa bezkaislīgās sejas Džeks Adamss noprata, ka ir zaudējis. Pikerings izmocīja smaidu.

— Atvainojiet, Džek, — viņš teica. — Jums acīmredzot būs jāpaliek.

— Klausos, ser, — sacīja Adamss.

Makgregoram kļuva žēl Adamsa. Viņš juta, ka šis cilvēks cietis viņa dēļ, taču šajā gadījumā visi četri angļi uzskatīja par labāku klusēt. Pikerings, džentlmenis būdams, bija uzņēmies visu uz sevi. Esekss pateica: — Atvainojiet, Džek, — un vairs netērēja laiku. Viņi ar Ketrinu apsēdās aizmugurē, bet Makgregors priekšā, blakus Aladīnam. Septiņos četrdesmit piecās minūtēs viņi devās ceļā, atstādami vīlušos Adamsu un neapmierināto Pikeringu, kuri negribīgi māja viņiem atvadas.

Viņi klusēdami skatījās, kā no redzesloka izzūd El-burss un garām zib Teherānas ielas. Kad viņi bija sasnieguši nomali, pirmā ierunājās Ketrina, it kā justos vainīga

par ieilgušo klusumu. Ašā kustība, atklātā plato plašums pa kreisi no ceļa un kalni pa labi no ceļa ātrāk noskaņoja viņus miermīlīgi. Visi tīksmi klausījās forda vienmērīgajā rūkoņā ceļa īsajā, labajā posmā un elpoja spirgto ziemas dienas gaisu, kas vairoja viņos paļāvību. Kad viņi bija nobraukuši vairāk nekā divdesmit jūdžu un tuvojās Keredžai, viņus jau vienoja prieks par šo ceļojumu.

Netālu no Keredžas viņiem bija jāapstājas pie irāņu žandarmērijas posteņa. Ceļu aizšķērsoja barjera, un Ala-dīns uztaurēja. No kaila paugura piekājē uzceltas kazarmas ēciņas izskrēja kareivis. Viņam nopakaļ slinki klum-zāja žandarmērijas virsnieks saburzītā, noputējušā formā, Aladīns nikni uzkliedza, lai viņi pieliek soli, tāpēc ka viņa mašīna sēž Anglijas vēstnieks. Kareivis pacēla barjeru, bet virsnieks lika viņiem pagaidīt. Viņš pienāca pie mašīnas un ielūkojās tajā.

Droši vien savu mūžu nav redzējis neko angliskāku,» ņodomāja Makgregors. Virsnieka neskūtā apakšlūpa atkārās, ieraugot Ketrinu. Viņas mati bija tik gludi sasukāti atpakaļ, ka viņas angliskā seja izskatījās sevišķi sievišķīga. Eseksam mugurā bija velveta jaka un mīksts krekls, uz ceļiem gulēja īss kamieļvilnas mētelis. Virsnieks atrāva galvu atpakaļ, salutēja un kā atvainodamies paskatījās uz Makgregoru.

— Kur ir krievu postenis? — Makgregors persiski jautāja.

— Divus kilometrus tālāk, — virsnieks atbildēja. — Jūs braucat uz Tebrīzu?

— Jā.

— Esiet uzmanīgi, ekselencei — Virsnieks atkal pieliecās un nopietni teica: — Uz šī ceļa viņi ir šāvuši uz angļiem. Viņi aptur un aplaupa visas mašīnas, kas iet uz Horemdarehu. Vai jums ir ieroči?

— Nē, — atbildēja Makgregors. — Bet kas šauj uz angļiem?

— Moskovi — krievi. Un tie bandīti, kas sagrābuši Azerbaidžāņu un izvaro tur sievietes. Sargieties tā aizmugurē sēdošā acugaišuma dēļ. Es jums no sirds iesaku griezties atpakaļ. Mēs te dabūjam zināt visu ko. Pa ceļam no šejienes līdz Kazvīnai katru dienu nogalina desmit, piecpadsmit cilvēkus. Visus ārzemniekus, izņemot moskovus, nonāvē, sacērt gabalos ūn aplaupa. Tur vairs nav neviena mūsu žandarma, visi ir nobendēti, tā ka jūs nonāksit īstā Šlepkavnieku zemē. Vēl vairāk — visas, sievietes tur ir

indalltas starp dumpiniekiem. Viņas tiek piesmietas taisni pilsētu un ciemu ielās. Jums jāpieprasa konvojs no šāha mlcsassardzes vai arī jāpaliek Teherānā, tur ir drošāk. Lai allāhs jūs svētī!

— Paldies, — pieklājīgi atteica Makgregors. — Pēc dažām nedēļām mēs brauksim atpakaļ un tad pastāstīsim Jums, kā tur ir.

Aladīns pabrauca zem barjeras, un viņus vairs neapturēja līdz pašam tiltam pār Keredžu. Tur ceļu aizšķērsoja tāda pati barjera. To apsargāja krievu kareivis ar automātu uz krūtīm. Viņam bija mugurā zaļa formas blūze, galvā laiviņa, bet pie krūtīm laistījās trīs medaļas. Makgregors uzrādīja sargkareivim pases ar vēstniecībā saņemtajām ielīmēm, kā arī padomju vēstnieka oficiālo dokumentu, kurā bija teikts, ka saskaņā ar paša maršala Staļina rīkojumu viņi drīkst ceļot pa Azerbaidžāņu, kur vien vēlas, bez jebkādiem traucējumiem no padomju karaspēka puses. Kamēr sargkareivis rūpīgi un pedantiski caurlūkoja visus dokumentus, Ketrina nolaida savā pusē stiklu un norādīja uz aizu, kas pāršķēla kalnu grēdu.

— Paskatieties, cik skaistai — viņa teica. — Kas tā ir par upi, Makgregor?

— Sī upe atdala Semranas kalnus no Halagānas kalnu grēdas, —' viņš paskaidroja, — un tek taisni uz to virsotni, kas redzama tālumā. Tā ir Kahangas smaile.

— Brīnišķīga zemei — Ketrina norādīja uz plato, akmeņaino upes gultni, kas, stāvo krastu saspiesta, dziļāk kalnos kļuva aizvien šaurāka. Tilta tuvumā lēzenos krastus klāja dūņu kārta. Putās sakultais ūdens skrēja pa šauru, oļainu teci platās upes gultnes vidū. Odcns bija svaigs un dzidrs, un Makgregors pastāstīja viņiem, ka savā laikā tas katru rītu burdjukos vests no šejienes uz Teherānu Fatališāham. Makgregoram bija patīkami, ka Ketrina par visu to tik neviltoti priecājas, un viņš teica meitenei, ka šī vieta nosaukta par Suleimānehu tāpēc, ka viens no šāhiem uzcēlis te, kalnos, medību namiņu. Tas izdarīts par līdzekļiem, kas iegūti sirojumos pa tālo kurdu teritoriju Suleimānehu.

— Ko te var nomedīt, Makgregor? — jautāja Esekss.

—- Galvenokārt kalnu āžus un antilopes, ir arī daudz fazānu, irbju un lielo sīgu. — Makgregors pamāja ar roku uz kalnu pusi: — Tur, aiz Eibursa, jādomā, ir leopardi, bet es pats gan nevienu neesmu redzējis. Gadās arī lāči, bet te, lejā, tie ir izzuduši.

— Sājā apvidū, liekas, vajadzētu būs mežacūkām, — teica Esekss. — Vai te ir krūmi?

— Ielejas ir. — Makgregors bija pastiepis roku pēc dokumentiem, kurus sarkanarmietis kārtīgi salocīja. Viņš gan bija rūpīgi apskatījis caurlaidi, taču Makgregors bija gaidījis, ka tā atstās uz viņu lielāku iespaidu. Kareivis pienāca tuvāk, ielūkojās mašīnā un pateica persiski vienu vārdu:

— Ieroči?

— Mums to nav, — Makgregors atbildēja krieviski.

Izdzirdējis dzimto valodu, puisis, kuram mati bija nodzīti līdz ādai, pasmaidīja.

— Uz kurieni braucat? — viņš jautāja.

— Uz Tebrīzu, — atbildēja Makgregors, nevēlēdamies apgrūtināt sevi ar sīku maršruta aprakstu.

— Pasakiet savam šoferim, lai pa pilsētu brauc lēnāk, — deva padomu krievs. — Šorīt smagā mašīna ar kviešiem nobrauca vecenīti. Irāņi ir pārgalvīgi braucēji, un, ja jūs kādu sabrauksit, jūs nomētās ar akmeņiem. — Viņš atsveicinājās un pacēla barjeru. Tikuši pāri tiltam, viņi iebrauca Keredžā. Zemienē izvietotā pilsētiņa bija dzeltena no putekļiem, kurus vēl nebija noskalojuši lieti, kas nāca no Kaspijas jūras pāri Elbursam mēneša beigās.

— Ko tas irānis jums pirmīt teica, Makgregor? — jautāja Esekss.

— Viņš teica, ka mūs izvarošot, aplaupīšot un sagriezīšot gabalos. — Makgregors ielika visus dokumentus aploksnē un atdeva Eseksam un Ketrinai pases.

— Viņš it kā teica vēl kaut ko.

— Jā, brīdināja, lai mēs vispār nebraucot uz Azerbaidžāņu. Visi angļi, kuri braucot pa šo ceļu, tiekot nogalināti.

— Bet kādi angļi ir braukuši pa šo ceļu? jautāja 'Ketrina.

— Cik man zināms, tad neviens.

— Tam žandarmam bija ļaundara ģīmis, —- teica Esekss. — Nekrietni ļaudis.

Labais ceļš izbeidzās, un, kaut ar! tā vidus vēl bija bruģēts, malas, bija izbrauktas. Fords lēkāja, kratījās un grabēja, apbraukdams smagās mašīnas, autobusus, mūļus un kamieļus, kas, putekļos tinušies, virzījās pa pašu ceļa vidu. Labajā pusē joprojām stiepās kalni, bet kreisajā aizvien tuvāk nāca lēzeni pauguri. Ceļš gāja caur augļu un viņa dārziem, kuriem apkārt bija uzcelti zemi, dzelteni māla kleķa žodziņi; šur un tur redzēja tādas pašas kleki būdas un nededzinātu ķieģeļu mājeles. Retās birzis tile-pat kā pazuda kailajā plato, un zemes virsma pilnīgi nekustīgajā gaisā likās vasaras saules un svelmainā vēja i apcepināta. Makgregors bija atlaidies siltajā ādas sēdeklī un ar elkoni atspiedies pret koka durtiņām. Tā bija svētlaime; viņš atkal juta, cik labi ir atgriezties dzimtenē. Patīkami bija ceļot ar visām ērtībām, izmantojot svarīgas personas privilēģijas. Patīkami bija ari tas, ka Ketrina ir te. Visas domstarpības ar Eseksu šķita kaut kas tāls un mazsvarīgs.

Starp ceļabiedriem valdīja pilnīga saskaņa.

Taču sliktais ceļš kratīja viņus tā, ka Esekss sāka protestēt. Aladīns samazināja ātrumu, un, braucot tālāk daudz lēnāk, viņi visu ritu pavadīja patīkamās sarunās par ģeogrāfijas tēmām. Kazvīnā viņi apstājās paēst viesnīcā brokastis, un Makgregors pastāstīja viņiem, ka šī pilsēta kādreiz bijusi Irānas galvaspilsēta — tāpat kā Tebrīza, Isfahāna un senā Rei.

Makgregors nosprieda, ka nebūtu slikti ieinteresēt Eseksu par šīs zemes vēsturi, taču viņš nebija nekāds labais stāstītājs un šaubījās, vai spēs piesaistīt Eseksa uzmanību.

— Kādreiz šis apgabals ir bijis musulmaņu fanātiķu asasinu balsts, — viņš stāstīja. — To sagrābis, man liekas, vienpadsmitajā gadsimtā, viens no viņu vadoņiem — Hasans Sabāhs. Jūdzes, četrdesmit no šejienes augstas klints virsotnē viņš uzcēlis sev pili un nosaucis to par Ērgļa ligzdu. Mongoļi nopostījuši pili, bet Sefavi šāhi atjaunojuši to un slodzījuši tajā nevēlamus diplomātus un nežēlastībā kritušus galminiekus, kuri pa logiem grūsti lejā aizā. Te dzīvojis ari Hārūns ar-Rašīds. Viņš uzbūvējis mošeju un pilsētas sienas.

Esekšs kaut ko norūca, bet Ketrina kāri ēda.

Kad viņi bija izbraukuši no Kazvīnas, Makgregors atcerējās vēl kaut ko:

— Kaut kur pilsētā ir apbedīti divi angļu pilnvarotie, kuri nomiruši te ar drudzi septiņpadsmitajā gadsimtā.

— Ko jūs sakātl — Eseksam tas patika. — Varbūt atpakaļceļā mums izdodas atrast viņu kapus...

Tā jau bija labāk, un Makgregoram sāka likties, ka ceļojums būs mierīgs un netraucēts. Visi trīs bija lieliskā noskaņojumā. Nekas nevarēja sabojāt šo atmosfēru. Saulē

sasilušais Makgregors gandrīz vai laidās jau miegā, kad pēkšņi ēnainas ielejas galā automašīna apstājās.

— Kas tad nu? — Esekss neiecietīgi paliecās uz priekšu.

— Atkal ceļš ciet, — atbildēja Makgregors.

— Te barjerai uzkrāsotas sarkanas un baltas joslas, — teica Ketrina.

Gaidot, kad fords ap.stāsies, pie barjeras nekustīgi stāvēja mazs, melnīgsnējs sargkareivis. Sākumā Makgregors nodomāja, ka tas ari ir krievs, bet tad saskatīja irāņu formas cepuri, kaut arī blūze un zābaki bija tādi paši kā krievu posteņa kareivim. Viņam uz krūtīm karājās automāts, un viņš turēja roku uz tā laides kā cilvēks, kuram šis interesantais mazais ierocis vēl ir kas jauns un svarīgs.

— Dokumentus! — azerbaidžāniski uzsauca mazais sargkareivis, kad Aladīns nobremzēja fordu dažas pēdas no viņa paceltās rokas.

— Kāpēc atkal? — atkliedza pretī Aladīns.

Kareivis pienāca klāt un uzcēla kāju uz kāpšļa.

— Te ir Azerbaidžāņa, — viņš teica.

' Makgregors pasniedza viņam dokumentus.

— Te viss ir krievu valodā, — viņš paskaidroja.

— Redzu, — izsmējīgi teica kareivis. Viņš apskatīja pases un visus pārējos dokumentus, aptaustīja lielo zīmogu uz padomju vēstniecības speciālās caurlaides. Viņš rīkojās bez steigas, rūpīgi pārbaudīdams pases un vērīgi ieskatīdamies viņu fotogrāfijās. Kareivis Ielūkojās arī mašīnā un jutās pārsteigts, ieraugot smaidošo Ketrinu. Viņa geja nedaudz atmaiga. Tobrīd Makgregors saprata, ka šis cilvēks dien armijā neilgu laiku — pārāk nopietni viņš izturējās pret saviem pienākumiem. Dienests nebija viņa maizes darbs. Kareivis bija entuziasts, kas labprāt pildīja savu svarīgo pienākumu. Viņš uzmanīgi un kritiski aplūkoja fordu, apgāja tam apkārt no priekšpuses, apskatīja uz radiatora uzmontēto kondensatoru un smilšu ķēdes, aizgāja mugurpusē apskatīt ar skavām pie bortiem piestiprinātās četrgalonu kannas, ar siksnām piesietās lāpstas un pārējos aizmugurē novietotos piederumus. Tad viņš atgriezās pie Aladīna, kas klusēja kā akmens dievs aiz cieņas pret Makgregoru, kurš bija pieļāvis šo pārbaudi. Ja Aladīnam būtu teikšana, viņš paskubinātu šo neprašu, kas aiztur vēstnieku, un apskates laikā nevaldītu savu aso mēli. Bet tagad viņam atlika tikai sēdēt un blenzt uz to iznireli.

Kareivis piegāja pie Makgregora un bargi jautāja:

— Vai jūs neesat moskovi?

— Mēs esam angļi, — teica Makgregors.

Kareivis atkal paskatījās uz dokumentu žūksni; viņš acīmredzot neprata lasīt krieviski.

— Angļi? — Viņa balsī bija saklausāmas šaubas. Viņš pakāpās atpakaļ un atkal paskatījās uz fordu un lekšā-sēdētājiem. Viņš vairāk paļāvās uz personīgajiem iespaidiem nekā uz dokumentiem. — Uz kurieni braucat? —-Viņa balsī vairs nebija iepriekšējā barguma.

<— Uz Tebrīzu.

Kareivis bridi padomāja, tad iegrūda papīrus Makgrego-ram rokās.

— Viss kārtībā. —- Viņš izskatījās tāds kā vīlies.

—. Paldies. — Makgregors nolieca galvu.

— Angli, — pieklājīgi teica kareivis, — man jāiet vairāki kilometri pa šo ceļu dienesta darīšanās. Vai jūs: nepaņemtu mani līdzi? Es stāvēšu šajā pusē, rau, tā. — Viņš nostājās uz kāpšļa.

Makgregors pastūma viņu nost.

— Lai notiek! — Makgregors atvēra durtiņas. — Kāpiet iekšā.

Pieturēdams automātu, kas viņam traucēja, sargkareivis ictusnījās mašīnā un aizcirta durtiņas. Viņš deva zīmi otram sargkareivim, kas klusēdams turēja barjeras virvi. Sarkanbaltā barjera pacēlās, un Aladīns iebrauca Azerbaidžāni.

Kareivis klusuciešot vēroja, kā Aladīns rīkojas ar pārnesumu sviru, kas bija turpat zem stūres. Tad uzmanīgi apskatīja komplicēto mērierīču paneli, kvadrātveida pulksteni, grezno spidometru un sildītāju sev pie pašiem ceļiem, bet neteica neko.

— Kāds pašlaik stāvoklis Azerbaidžāni? — iesāka Makgregors.

— Mums ir pašiem sava valdība, — piesardzīgi atbildēja kareivis, — arī sava armija, sava vadība. Es dienu azerbaidžāņu armijā.

— Es saprotu, ka jums ir arī jauns parlaments, — teica Makgregors.

— To es tik droši nezinu. — Kareivis papurināja galvu. — Tas būs Tebrīzā. Tur, Tebrīzā, jādomā, notiek daudz kas.

— Bet vai jūs nezināt, tieši kas?

— Nē. Tebrīza ir pārāk tālu, — atbildēja azerbaidžānis.

— Bet vai par kurdiem jūs neko nezināt? Vai viņi at kal siro?

— Nezinu, — Kareivim bija nepatīkami, ka viņš nevar atbildēt ne uz vienu jautājumu, tāpēc viņš savukārt sāka Izvaicāt Makgregoru: — Jūs no Teherānas?

— Mēs izbraucām no turienes šorīt, — atbildēja Mak-gregors.

— Bet vai tur zina, kas notiek te, pie mums?

— Ne sevišķi daudz.

— Es brīnos, kā žandarmi atļāvuši jums iebraukt. Viņi gatavojas mums uzbrukt. Vai jūs to zinājāt?

— Nē, — teica Makgregors, — nezināju.

— Viņi vairākas reizes mēģināja uzpirkt mani.

— Kāpēc?

— Lai es brauktu ar viņiem uz Kazvīnu vai Keredžu, bet tur viņi spīdzinātu mani, lai izspiestu ziņas par māsu armiju. Divās dienās viņi nolaupījuši piecus mūsu kareivjus, trīs no viņiem pakāra tepat netālu, lai mūs iebaidītu. No Teherānas jau atsūtīts karaspēks, artilērija arī. Viņi pa kluso apmetušies izžuvušas upes gultnē kādu farsahu uz dienvidiem no šejieneš un gaida slēpnī. Vai jūs tur, Te-herānā, visu to zinājāt?

— Nē. Mēs par to neko neesam dzirdējuši.

— Mūs visvairāk traucē žandarmi. Uz ziemeļiem no Saidabadas, netālu no Tebrīzas, viņi naktīs kar un šauj cilvēkus. Pagājušajā nakti vien divi mūsējie pakārti pie tādiem pašiem telegrāfa stabiem kā šie. Viņi bija aizbraukuši uz Kahaku izmērīt zemi. Žandarmi viņus šāvuši un kāruši. Vai, braucot cauri Kahakai, jums neteica to?

— Kahakā viss it kā bija mierīgi. — Makgregors papurināja galvu.

— Esmu dzirdējis, ka žandarmēriju tagad komandējot Jengijs Duna — amerikānis. Vai tas ir taisnība?

— Jā. — Makgregors atcerējās, ka azerbaidžāņi izrunā Jenkiju Dūdlu»[4] kā Jengiju Dunu».

— Vai tad viņš vedīs amerikāņu kareivjus uz Azerbaidžāņu palīgā žandarmiem cīnīties ar mums?

—c Es tā nedomāju, — Makgregors teica, cik pārliecinoši vien spēdams.

— Jūs braucat no Teherānas. Varbūt jūs paskaidrosit, kāpēc ārzemnieks komandē visu žandarmēriju?

— Viņš ir tikai eksperts, kas dod padomus, — mēģināja paskaidrot Makgregors.

— Bet kāpēc Jengijs Duna dod žandarmiem padomus, kā nogalināt mūs? Mēs esam Joti nikni par to, īpaši uz Jengiju Dunu. Lai tik mums patrāpās tas Jengijs Duna, kas dod tik labus padomus, mēs viņu pakārsim pie pirmā telegrāfa stabal Apturi, lūdzams, — kareivis teica Ala-dīnam, — es kāpšu laukā.

Kareivim spraucoties ārā, automāts atsitās pret durvīm, viņš pietvīka un atvainojās. Pēc tam pajautāja Makgre-goram, cik ilgi viņi būšot Tebrīzā.

— Apmēram nedēju, — teica Makgregors.

— Es dzirdēju, ka mēs esot tur saņēmuši ciet pilsētas galvu un gubernatoru. Nezinu, vai tas taisnība. Es būšu te, kad brauksit atpakaļ, un jūs man pastāstīsit, kas notiek. Es savukārt pastāstīšu mūsu kapteinim, viņam ir jazina. Mani sauc Safars, tas ir arī mēneša nosaukums. Ceru, ka jums nebāzīsies virsū Teherānas žandarmi, kuri pa kluso maisās apkārt un naktīs uzbrūk cilvēkiem. Lai jums gluds un laimīgs cejš, un tūkstoškārt paldies par .to, ka atjāvāt man braukt kopā ar jumsi Salami

Viņš pakāpās sāņus un kautrīgi pielika labo roku pie cepures, ar kreiso pieturēdams automātu. Makgregors atbildēja uz viņa sveicienu, arī pacēla roku, un mašīna sāka kustēties. Bet Safars, vairīdamies no forda saceltajiem pelēko putekju mākujiem, stingrā un apņēmības pilnā gaitā soļoja atpakaļ uz savu posteni.

— Kas viņam bija vajadzīgs? — jautāja Eseksg.

— Viņam iepatikās mūsu fords un iegribējās pavizināties tādā sarežģītā mašīnā.

— Tavu nekaunībul — Esekss noteica, taču bez nīg-ruma.

— Nebūt ne, — iebilda Makgregors. — Viņš izturējās joti apvaldīti un ar cieņu, un es domāju, vai tikai viņš nav amatnieks no ziemeļiem. Pabraukt kādam gabalu līdzi ir cieņas zīme. — Makgregors pastāstīja viņam visu, ko bija uzzinājis no kareivja, arī par žandarmēriju.

— Es domāju, ka viņš nošaus mūs ar savu automātu, — teica Ketrina. — Viņš apgājās ar to pārlieku mīlīgi.

— Izskatījās pēc krievu automāta, — piezīmēja Esekss. — Jādomā, ka krievi apbruņo šos ļaudis diezgan labi.

— Kas tas bija, Makgregor? — jautāja Esekss.

— Tas bija angļu ierocis, Stena mašīnpistole, -7 pārdroši pūta miglu acīs Makgregors.

— Tāds pats automāts ir pulkvedim Pikeringam, — Aladīns paklusi teica Makgregoram persiešu valodā.

— Ak tā?

— Jā. Viņš nolika to zem priekšējā sēdek|a. Tur tas ir.

Makgregors brīdi skatījās Aladīna platajā sejā. Tad

uzsauca, lai tas aptur mašīnu. Kad fords, pats sevi apputinādams, bija piegriezis malā, Makgregors izlēca no mašīnas un, neatbildēdams uz Eseksa un Ketrinas jautājumiem, pacēla priekšējo sēdekli. Tur mīkstā ādas pārvalkā gulēja automāts, Tompsona automāts. Makgregors sataustīja patronu diskus un kopā ar automātu izvilka tos no pārvalka. Pat neapskatījis ieroci, viņš satvēra to aiz īsā, resnā stobra, no priekšpuses apgāja apkārt mašīnai un zvēla ar automātu pa masīvo triecienstangu. Viņš divas reizes zvēla ar to kā ar smagu cirvi, līdz koka laide sašķīda skaidās, atsperes un metāla daļas pajuka uz ceļa. Laidi viņš pār plecu ielingoja grāvja dubļos, diskus notrausa no kāpšļa un citu pēc cita aizmeta laukā, cik tālu vien varēja. Iekāpis mašīnā, Makgregors izspēra laukā ādas pārvalku, drebošām rokām aizcirta durtiņas un lika Aladīnam braukt tālāk.

Viss bija norisinājies tik ātri, ka tikai pēc laba brīža Esekss iejautājās mierīgā balsī:

— Vai tas bija nepieciešams, Makgregor?

Viņš valdījās aiz cieņas pret Makgregoru, tāpēc ka nedrīkstēja kliegt uz savu tautieti afgāņa Aladīna klātbūtnē.

— Jā, seri — Makgregors dzirdēja, ka viņa balss dreb, elpa bija ātra un mute sausa.

Esekss sakoda zobus.

— Pikerings vienkārši ielika automātu neparedzētam gadījumam.

— Sājā zemē tāda piesardzība ir lieka, — attrauca Makgregors.

Pēc tam abi apklusa, neiedrošinādamies dot vaļu savām dusmām Aladīna klātbūtnē. Horemdareha bija_ aizmirsta; viņi vairs nepievērsa uzmanību zaļajām ielejām, vienaldzīgi pabrauca garām gleznajai upei netālu no ceļa, augstajām papelēm un spirgtuma pilnajiem dārziem, klusēdami kratījās pa grambām ceļā uz Zandžānu, Hamsehas apgabala galveno pilsētu, kur bija paredzēts pārnakšņot un iet pirmajās oficiālajās vizītēs Azerbaidžānā.

Tikai Ketrina paklusām dungoja, varbūt paredzēdama daudz interesanta.

26. nodaļa

Ielejā jau bija gandrīz pilnīgi tumšs, kad viņi pa dubļaino ceļu sasniedza Zandžānu. Viņi brauca starp biezām akmens sienām, augstām platānām un gar līganajiem Abharas upes līkumiem. Zandžāna negrima glābjošā tumsā: visu pilsētu spoži apgaismoja uz zemo ēciņu un mošeju jumtiem uzstādīti jaudīgi karbīda prožektori. Sākumā Makgregors nodomāja, ka tiek svinēti kaut kādi reliģiskie svētki, taču, braucot pa vienīgo šauro ieliņu, pilsēta likās kā izslaucīta. Pa noplukušo māju sienām slīdēja ēnas, un kādu brīdi Makgregoram šķita, ka viņi ir Ievilināti lamatās. Kaut ārā nebija ne dzīvas dvēseles, dažās mājās spīdēja blāva gaisma un bija manāmas dzīvības zīmes. Makgregoram tas viss nepatika, un Aladīns samazināja ātrumu.

— Kas noticis? — jautāja Esekss.

— Kaut kas nav kārtībā. — Makgregors izbāza galvu no mašīnas un paskatījās uz visām pusēm.

— Vai te mums nav jātiekas ar to gubernatoru?

— Jā, te, — Makgregors novilka, vēl arvien raudzīdamies apkārt, — bet viņa muiža ir tālāk no šosejas, pa kreisi, aiz upes. Apstājies šīs ielas galā, Aladīn, es paskatīšos apkārt.

Kad Aladīns bija apturējis mašīnu, viņi izdzirdēja šauteņu šāvienus.

— Šauj? — jautāja Esekss. 4

— Tā izklausās. — Makgregors Izkāpa no mašīnas. Pacēlis galvu, lai ieklausītos, viņš iekāpa dangā un paklupa. Debesis virs spoži apgaismotās pilsētas klāja mākoņi, un no kalniem jau tuvojās lietus, lai padarītu Zandžānu melnu no mitruma. — Šauj kaut kur aizmugurē, — Makgregors noteica un iekāpa atpakaļ mašīnā. — Nesaprotu, kam vajadzīgi šie prožektori.

— Droši vien, lai būtu vieglāk tēmēt uz mums, — ieminējās Esekss un piebilda, ka jātiek laukā no šejienes, bet Makgregors nesteidzās.

— Nākamajā krustojumā griez pa kreisi, Aladīn, — teica Makgregors. — Ja kaut kas gadās, brauc tālāk, bet esi uzmanīgs.

Mašīnai kratoties, Aladīns pagriezās ap nākamo stūri. Fords iebuksēja dubļos un gandrīz vai aizķēra tievu, panīkušu kociņu. Tikko Aladīns bija izlīdzinājis mašīnas gaitu, no šaurajām ieliņām kliegdami izskrēja seši ar šautenēm bruņojušies vīri un ielenca viņus. Aladīns mēģināja izlauzties cauri bariņam, bet pakaļējie riteņi iemuka smiltīs. Ceļu pilnīgi nosprostoja no naftas mucām uzcelta barikāde, uz kuras bija uzstādīta spoža benzīna laterna.

— Slēpnis kas slēpnis, — teica Esekss.

— Nerunājiet angliskil — Makgregors viņu ātri aprāva. — Pagaidiet!

Azerbaidžāniski kliegdami, ļaudis apstāja mašīnu no visām pusēm. Viņi lēca uz kāpšļiem, traucēdami cits citu. Makgregors atvēra durtiņas un nogrūda dažus zemē. Pēc tam viņš izlēca laukā un persiešu un azerbaidžāņu valodā uzkliedza viņiem, lai atbrīvo ceļu un nedrūzmējas ap mašīnu. Ko viņiem vajagot? Pēkšņi kāda nenosakāma persona, kas jāja uz maza zirdziņa, darīja galu troksnim un strīdam. Nepazīstamais piejāja klāt Makgregoram un jautāja, kas viņš tāds esot un ko darot uz šī ceļa. Makgregors izmantoja izdevību un pastāstīja, kas viņi ir. Stāstot viņš beidzot paguva saskatīt, ka viņu priekšā ir azerbaidžāņu kareivji krievu zābakos un irāņu cepurēs.

— Sis ceļš ir ;slēgts, — teica jātnieks. — Priekšā ir nemierīgi. Kāpēc jūs gribat braukt pa šo ceļu?

— Mēs gribam nokļūt gubernatora muižā, — atbildēja Makgregors.

— Kāpēc?

Makgregors vēlreiz paskaidroja, kas viņi ir, un jautāja, kas te notiek.

— Tas nav svarīgi, — atteica jātnieks. — No gubernatora apciemošanas jums nekaš neiznāks. Sekojiet man, es jūs aizvedīšu pie kapteiņa. Un nemēģiniet notriekt mani gar zemi, tāpēc ka priekšā ir vēl vairākas barikādes.

Esekss nolādēja sevi par to, ka neprot šo valodu. Katrs belziens pa mašīnu bija viņam patīkams, katrs draudīgs žests sajūsmināja viņu un solīja jaunus piedzīvojumus, tomēr viņš piespieda sevi pavēlēt Makgregoram izkļūt no šejienes.

— Lai paliek gubernators! — viņš sacīja. —- Neaizmirstiet, ka ar mums ir Ketija.

— Ketijai nav ko baidīties, — nepacietīgi atteica Makgregors un pagrieza viņam muguru.

Ketrina arī sāka skaļi protestēt. Ja viņi ierobežo sevi viņas dēļ, Ketrina tūlīt kāps ārā un dosies atpakaļ uz Tc-herānui

— KetrinaI nekas nenotiks, — atkārtoja Makgregdrs.

— Var jau būt, bet viņa ir sieviete un es nepaļaujos uz šiem irāņiem tik ļoti kā jūs, Makgregor, — teica Esekss un piebilda, gan bez mazākās pārliecības balsī: — Grieziet atpakaļ.

— Ja Ketija nebaidās riskēt, labāk brauksim tālāk, — palika pie sava Makgregors. — Bez tam mēs uzzināsim, kas šeit notiek.

— Man tas nepatīk, — teica Esekss, bet viņa izturēšanās runāja pretī viņa vārdiem.

— Tagad vairs nav nozīmes griezties atpakaļ, — Makgregors sacīja un lika, lai Aladīns. seko jātniekam, kas viņus gaidīja.

Pašreiz nebija vērts strīdēties ar Makgregoru, un Esekss samierinājās ar to, kā jau sen bija gribējis samierināties. Ketrina ar gudru ziņu klusēja, ļaudama Mak-gregoram strīdēties viņas vietā. Jātnieks skaļi uzkliedza ļaudīm, lai novāc barikādi.

— Nekā nebija, — tie atteica un uzstāja, ka jāpārmeklē mašīna, vai tajā nav ieroči un žandarmi. Jātnieks bija spiests piekāpties. Redzēdams, ka no kratīšanas nav iespējams izvairīties, Makgregors izkāpa no mašīnas un teica, lai kareivji to apskata.

— Pietiks ar diviem, — viņš teica un, apstādinājis pārējos, kuri vēl nevarēja nomierināties, pacēla laternu un apgaismoja ar to bagāžas nodalījumu. Meklēdami ieročus, kareivji bakstīja un taustīja brezenta saiņus. Sevišķi aizdomīgas viņiem likās kastes, bet Makgregors pateica, ka tajās ir pārtika, un aizcirta bagāžnieka vāku. .

Ceļš tika atbrīvots, un viņi brauca tālāk. Aladīns ieslēdza starmešus, un, skatīdamies uz priekšā šūpojošos zinga muguru, viņi aizbrauca līdz diviem augstiem kokiem. Pie nelielas māla kleķa mājiņas jātnieks nolēca zemē, bet neviens neiznāca viņiem pretī. Viņš gaidīja.

— Kas tiem bļauriem bija vajadzīgs? — jautāja Esekss. — Un kas viņi ir? Žandarmi?

— Nē. Tie ir jaunās azerbaidžāņu armijas kareivji, — teica Makgregors. — Viņi meklēja mašīnā žandarmus. Kaut kur tuvumā, tieši uz šī ceļa, notiek nikna kauja.

— Bet kas ir zināms par gubernatoru?

— Sis ceļš ved uz viņa muižu, bet tā, es domāju, ir aplenkta.

— Sie dumpinieki varbūt jau Ir pakāruši viņu, — teica Esekss un pavēlnieciskā tonī piebilda: <— Makgregor, ne-

Hecieties zinis ne par kādām šo ļaužu ēverģēllbām — saprotat?

— Manuprāt, viņš diezgan labi tika galā ar tiem, — teica Ketrina.

Makgregors bija gandrīz vai aizmirsis Ketrinu — tik klusi viņa bija sēdējusi. Viņš pagriezās pret Ketrinu un teica:

— Skatoties uz jums, Ketij, viņi ik reizi brīnās.

— Bet es brīnos par viņiem, — sacīja Ketrina.

Jātnieks atgriezās kopā ar pamaza auguma cilvēku, kam

galvā bija melna cepure.

— Jūs esat ang|i? — sīkaudzis persiski jautāja. '

— Jā, — atbildēja Makgregors.

— Tad parunājiet angliski.

— Ko lai es saku? — Makgregors jautāja angliski.

— Labi, pietiks, — sīkaudzis teica persiski. — Ko jūs te darāt?

Makgregors atkal paskaidroja, ka fordā sēž angļu vēstnieks, kuru maršals Staļins personīgi lūdzis apmeklēt Azerbaidžāņu, lai redzētu, vai krievi jaucas iekšā vietējās lietās.

— Te nav krievu, — iestarpināja pavadonis.

— Labāk ienāciet mājā, — teica sīkaudzis.

— Bet kā nokļūt pie gubernatora? — Makgregors palika stāvam, kur stāvējis.

— Ir nedomājiet tikt pie gubernatora! — atbildēja mazais. — Viņš ir ieslēdzies savā muižā. Es jums visu paskaidrošu, ja ienāksit iekšā. Pārāk trokšņot uz ceļa ir bīstami. Viņiem ir daži ložmetēji.

Sīkaudzis veda viņus pāri dubļainajam ceļam uz zemu, noplukušu nededzinātu ķieģeļu mājeli ar saplaisājušām sienām. Iekšā dega petrolejas lampa, uz kastēm noliktas dēļu durvis kalpoja par galdu. Kad viņi bija iegājuši iekšā, mazais azerbaidžānis pirmo reizi ieraudzīja Ketrinu. Viņš steigšus paraudzījās apkārt, sameklēja vienīgo krēslu istabā un, noslaucījis to ar savu melno cepuri, uzaicināja Ketrinu apsēsties.

— Vai jūs esat te komandieris? — jautāja Makgregors.

1— Nē. Esmu inženieris no Tebrīzas. Mani sauc Dža-

vats Gočali.

Makgregors nosauca viņu vārdus, titulus un amatus un tad jautāja:

— Kāpēc pilsēta ir tā apgaismota?

Seja Džavatam bija ļoti nopietna, dabiski nopietna, kā cilvēkam, kas uz visu reaģē ar apdomu.

— Žandarmi un gubernatora kareivji šonakt uzbruka pilsētai, — viņš teica Makgregoram. — Un nu tā mums visu laiku spoži jāapgaismo, lai viņi nevarētu slēpties ēkās, ar varu vest prom cilvēkus un laupīt.

— Bet kur atrodas gubernators?

— Viņš nostādījis apkārt savai muižai veselu salašņu un žandarmu armiju un personisko kavalēriju, — nopietni stāstīja Džavats. — Teherāna iecēlusi viņu par Zandžā-nas apgabala gubernatoru, tāpēc viņš atsakās, atzīt rīkojumus, kurus dod jaunā Azerbaidžānas valdība Tebrīzā. Viņš negrib vienoties ar mums ne ar kādiem noteikumiem. Viņš pat draud ieņemt Zandžānu. Mums pietiek spēku, lai aizstāvētu pilsētu, turpretī apkārtējie zemnieku ciemi cieš no bandītu uzbrukumiem. Viņi laupa sievietes un nogalina visus, kas viņiem pretojas. Mēs mēģināsim savaldīt gubernatoru, tāpēc šis ceļš ir slēgts. Viņa vienības ir apmēram kilometru no šejienes. Mēs stāvam aci pret aci ar viņiem un noturam pilsētu.

— Jūs gatavojaties viņiem uzbrukt? — jautāja Mak-gregors.

— Mēs negribam nekādu sadursmju, — teica Džavats, un pēc viņa balss varēja noprast, cik nopietni ir notikumi, par kuru centru kļuvusi šī nokvēpusī, tumšā būdele pašā Zandžānas vidū. — Mēs tikai esam aicinājuši gubernatoru sadarboties ar mums. Es esmu atsūtīts no Jebrīzas īstenot šajā apgabalā jaunos likumus, pārdalīt žemi un pārkārtot pārvaldi saskaņā ar jaunās — autonomās — valdības prasībām. Gubernators atsakās visu to atzīt. Mēs negribam uzspiest sadursmi, bet tā var kļūt neizbēgama, ja viņš turpinās pretoties.

— Acumirkli, — teica Makgregors. Viņš pārtulkoja un paskaidroja Džavata vārdus Eseksam, kam jau sāka zust pacietība. Kā jau tas mēdz gadīties, arī Makgregoram tulkojums iznāca īsāks, un Esekss nosprieda, ka viņam nav pārtulkots viss. Taču Makgregors pārliecināja viņu, ka persiešu valodai ir raksturīga daudzvārdība un ka viņš ir pateicis visu.

— Turpiniet, — teica Esekss. — Pajautājiet viņam vēl par gubernatoru.

— Pašreiz, — turpināja Džavats, — gubernators cer saņemt palīgspēkus un ložmetējus no Teherānas vai На-madānas. Viņš mēģināja sagatavot nolaišanās laukumu lidmašīnām, bet mēs to applūdinājām ar ūdeni no kanāla, kas atrodas mūsu rokās. Kopā ar viņu ir apgabala policijas priekšnieks. Viņi draud iznīcināt šajā apvidū visus iedzīvotājus un visus mājokļus', ja vien mēs mēģināsim izsist viņus no pozīcijām. Gubernators pat piedraudējis izpostīt Zandžānu, ja mēs neaiziesim un neļausim viņam rīkoties te pa vecam.

Makgregors jau bija aizmirsis gandrīz vai nemanāmo atšķirību starp turānieti un irāni, bet Džavats bija tipisks turānietis — drukns, smagnējs un kustībās pagauss. Sīs īpašības padarīja azerbaidžāņus par labākajiem Irānas kareivjiem. Viņa seja ar rupjajiem vaibstiem likās kā no māla pikām veidota. Mati bija īsi apgriezti. Melnās acis ar tumšajām skropstām, bieziem rugājiem noaugusī seja, kas rādīja savaldīgu raksturu, — viss liecināja, ka tas ir cilvēks, kurš maz domā par sevi, cilvēks, kurš spēj nodoties savam darbam ar rāmu fanātismu.

Makgregoram iegribējās uzzināt, uz ko cer pats Džavats.

— Vai par jauno apgabala gubernatoru iecels jūs? — viņš jautāja.

Džavats pat nepasmaidīja.

— Nē, — viņš teica. — Esmu tikai demokrātiskās administrācijas, mūsu jaunās valdības pārstāvis. Man nav nekādas dienesta pakāpes. Atrodos te, lai reorganizētu apgabalu.

— Vai jūs neesat mazliet novēlojies? Jūsu sacelšanās taču sākās pirms laba laika? — Pats ieinteresējies par notiekošo, Makgregors aizmirsa savus pienākumus pret Eseksu. Šajā graustā sēdēja cilvēks, kas gatavojās gāzt gubernatoru, — kaut ko tādu Makgregors Irānā vēl nebija redzējis. Viņš nebija gaidījis, ka pārmaiņas notiks tik vienkārši.

Visu uzreiz mēs nevaram izdarīt, — teica Džavats. — Mēs gaidām jau divas nedēļas, kad gubernators mūs pieņems. Ilgāk gaidīt vairs nevaram, drīz taču jāsāk sēja.

— Ko viņš saka? — jautāja Esekss, nespēdams vairs nociesties.

— Acumirkli...

— Beidziet jel, — teica Esekss. — Man vairs nav patikas te nīkt.

— Viņš skaidro, kas šeit notiek, — nepacietīgi attrauca Makgregors.

>

— Bet kāpēc jums vajadzīgs gubernators? — Džavats jautāja Makgregoram.

— Mēs esam oficiālas personas, — paskaidroja Makgregors. — Teherānā mums ir darīšana ar oficiālām personām. Varbūt tas nav labi, bet ko lai dara, ja mēs esam saistīti ar valdību.

— Varbūt Teherānā tas ir labi, — teica Džavats, — bet uz šejienes apstākļiem tas neattiecas.

— Uz mūsu vēstnieku gan tas attiecas. Viņš atbraucis uz šejieni ar īpašu uzdevumu, un tas jāņem vērā, jo atgriezies viņš ziņos par saviem vērojumiem Anglijas valdībai.

— Bet vai viņš saprot, ko mēs. cenšamies izdarīt Azer-baidžānā?

— Kaut ko viņš par to zina.

— Vai viņš zina kaut ko par gubernatoru, kuru tā vēlas satikt?

— Ļoti maz,

— Bet vai jūs zināt, ka gubernators ar savu varzu ir pakāris visus, kuri mēģinājuši te izveidot demokrātisku partiju, un ka citiem durtas ārā acis un grieztas nost lūpas un dzimumorgāni? Vai zināt, ka gubernators atteicies atzīt mūsu demokrātiski ievēlētos apgabala endžu-menus un sūtījis žandarmus izklīdināt viņus?

— Kā jau sacīju, — atbildēja Makgregors, — Teherānā mēs bijām saistīti vienīgi ar oficiālām aprindām un neko nezinām par stāvokli te.

— Vai gubernators jūs galda? — Džavats saprata, kāpēc Makgregors ir tik piesardzīgs.

— Iespējams. Vai viņam ir sakari ar Teherānu?

— Varbūt pa radio. Droši mēs nezinām. Jums jāpaskaidro savam vēstniekam, ka nav iespējams tikties ar gubernatoru. Tas ir lieki un bīstami.

—Tam gan es nevaru piekrist, ka tas ir lieki, — iebilda Makgregors.

— Varu minēt jums visus pierādījumus, lai jūs saprastu, kas viņš par cilvēku.

— Labāk būtu, ja mēs redzētos ar viņu personīgi, — Makgregors palika pie sava.

— Tas ir bīstami.

— Kāpēc?

— Viņš ir nodevīgs, un turklāt jums būs grūti piekļūt pie viņa.

— Makgregor, — ierunājās Esekss, — cik ilgi tas turpināsies?

— Viņš stāsta man par gubernatoru, — atbildēja Mak-gregors. — Es teicu viņam, ka mums jātiek pie gubernatora. Džavats te ir .stāvokļa noteicējs, un mēs neko nevaram panākt, iekams neesam pārliecinājuši viņu. Vai var turpināt?

— Ko viņš saka par gubernatoru?

Makgregors atstāstīja Eseksam visu, ko bija uzzinājis no Džavata. Pēc tam viņš paskaidroja aplenkuma iemeslu un teica, ka te var izcelties kauja, tāpēc ka ir laiks sākt sēju.

— Pavaicājiet viņam, Makgregor, ar kādām tiesībām viņš gāž gubernatoru!

Makgregors zināja, kāda būs: atbilde, tomēr pajautāja Džavatam un pārtulkoja viņa vārdus:

— Viņš paskaidro, ka nemaz negāž gubernatoru. Viņš mēģina pārkārtot vietējo pārvaldi, bet gubernators tam pretojas ar spēku.

— Bet kādas likumīgas tiesības viņam ir to darīt? — neatlaidās Esekss.

Makgregors turpināja tulkot Eseksa jautājumus un Džavata atbildes.

— Likumīgas tiesības viņam devusi pienācīgā kārtā ievēlēta Azerbaidžānas satversmes sapulce, kas pieņēmusi likumus par zemes reformu un valsts pārvaldi. Viņš saka, ka gubernators atsakoties atzīt satversmes sapulces varu.

— Ko viņš domā darīt ar gubernatoru? — jautāja Esekss. — Vienoties ar viņu vai arī piespiest viņu padoties?

— Viņš gribot vest sarunas ar gubernatoru.

— Ar kādiem noteikumiem?

— Noteikumi noskaidrošoties sarunu gaitā. Kamēr gubernators nepiekrīt sarunām, nav ko domāt par kaut kādiem noteikumiem, bet gubernators ir atteicies runāt ar viņiem.

— Vai viņš ir nodomājis konfiscēt gubernatora īpašumu? — jautāja Esekss.

— Tas neesot obligāti.

— Bet kas būs ar gubernatora policiju un karaspēku?

— Sis jautājums tikšot risināts īpaši.

— Vai viņš nedomā sodīt gubernatoru ar nāvi?

— Gubernators esot pelnījis, ka par visām pastrādātajām slepkavībām viņu pakar, bet, ja viņš sākšot sarunas un piekāpšoties, tad varēšot glābt savu dzīvību.

— Pasakiet viņam, — teica Esekss, — ka es aprunāšos ar gubernatoru un panākšu, ka viņš piekritīs sarunām.

Makgregors kļuva uzmanīgs.

— Kas jums padomā? — viņš jautāja Eseksam.

— Nekas sevišķs. Pasakiet tam tipam, ka es aprunāšos ar gubernatoru.

Makgregors pateica to Džavatam un pārtulkoja viņa atbildi:

— Mēs netikšot tur iekšā. Gubernatora vīri apšaušot mūs, vēl nenoskaidrojuši, kas mēs esam.

— Pajautājiet, vai viņš var nogādāt gubernatoram vēstuli.

— Nogādāt viņš varot, bet šauboties, vai gubernators mums atbildēšot. Viņš ne visai atbalsta jūsu nodomu.

Esekss izņēma no sava kamieļvilnas mēteļa iekškabatas vairākas aploksnes un, paliecies uz priekšu, pasniedza tās Makgregoram.

Tās ir ieteikuma vēstules gubernatoram no Teherā-nas, tajās Ir teikts, kas mēs esam. Tās rakstītas angļu un persiešu valodā. Bet jūs uzrakstiet gubernatoram persiešu valodā zīmīti, paziņojiet, ka mēs ieradīsimies, ar mašīnu apmēram stundu pēc šīs vēstules saņemšanas, un piebilstiet, ka labāk lai viņš izlaiž mūs cauri, ja negrib iedzīvoties vēl lielākās nepatikšanās.

Diez vai tam būs kādi panākumi.., —- iesāka Makgregors.

— Uzrakstiet zīmīti un iedodiet tam tipam, lai nogādā gubernatoram. Pajautājiet viņam, vai te nav iespējams, kaut kur sasildīties. Kļūst sasodīti auksts. Vai esat nosalusi, Ketij?

— Tikai kājas, — Viņa lēni pabūkšķināja ar kājām.

— Jums, jādomā, ir diezgan garlaicīgi klausīties to visu, — Esekss teica Ketrinai, kamēr Makgregors skaidroja Džavatam, kas darāms ar rekomendācijām, un lūdza papīru. Dabūjis to, viņš cītīgi rakstīja, ar vienu ausi ieklausīdamies Eseksa un Ketrinas sarunā.

— Nemaz nav garlaicīgi, — atteica Ketrina. — Jūsu draugs gubernators, jādomā, ir interesants zellis: griež cilvēkiem nost lūpas.

— Jums jāpieļauj, ka šajā apgalvojumā ir sava tiesa pārspīlējuma, -— sacīja Esekss,

---- -- — -—-—.......- -~T

— Vai tad Jūs gribat glābt viņa ādu, Harold? — Ket-rina piecēlās un mīņājās, lai sasildītu kājas.

— Viņa āda tāpat ir drošībā, — teica Esekss, — un turklāt es nemaz nerūpējos par viņa ādu.

Makgregors iedeva Džavatam zīmīti, un tas bija ar mieru kaut kā nogādāt to adresātam. Tad Džavats ieveda viņus kādā citā mazā istabiņā, kur bija petrolejas krāsniņa. Uz grīdas gulēja kādi desmit kareivji. Džavats pavēlēja viņiem atbrīvot vietu. Viņi izgāja, un Džavats izklāja uz grīdas pie krāsniņas divas segas. Viņš atvainojās, ka nevar piedāvāt neko labāku, un aizgāja ar gubernatoram domātajām vēstulēm.

— Ceru, ka esat potēta pret tīfu, — Esekss teica Ket-rinai.

Viņa nometa kažociņu.

— Es neticu potēm, — viņa teica un apsēdās uz segas. — Ja jums pašlaik nav vajadzīgs mētelis, Makgregor, varbūt jūs to aizdosit man?

Makgregors atdeva Ketrinal mēteli, un viņa paklāja to, nevis savu roņādas kažociņu. Tāda iedomības izpausme atkal uzvandīja Makgregorā dusmas pret Ketrinu. Atkal šī uzpūtība un ieaudzinātā augstprātībai Tāda niecinoša izrīcība ar viņa mēteli varētu būt glaimojoša, bet tagad tā bija vairāk nekā aizskaroša. No tādas izturēšanās un attieksmes Ketrina nekad netiks vaļā. Tā bija pieaugusi viņai kā otra āda.

— Vai jūs nožēlojat, ka braucāt mums līdzi? — jautāja Makgregors, skatīdamies uz viņu no augšas.

— Kamēr man ir silti — nē. — Tieši noliegt kaut ko nebija viņas spēkos;. — Kad man salst, es saku sev, ka esmu rīkojusies muļķīgi, brukdama uz šejieni. Bet tagad sāk likties interesanti. Kā sauc to mazo cilvēciņu?

— Vai tiešām jums visi ir tikai cilvēciņi, Ketij? — jautāja Makgregors.

— Lūdzu piedošanu. — Viņa bija pārsteigta. — Es tiešām nezinu, kā viņu sauc.

— Džavats. Džavats Gočali,

— Manuprāt, gubernatoram nav nekādu lielo cerību, — paziņoja Ketrina. — Sājos cilvēkos, kuri sāk gāzt valdības, īpaši tādas kā šī, kaut kam ir jābūt. Viņi izskatās tādi nelokāmi. Varu derēt, ka jūsu Džavats ir sēdējis cietumā, — viņa teica Makgregoram.

— Tā?

— Ir kaut kas tāds, kas dod šādiem cilvēkiem pārliecību.

— Un jūs domājat, ka to dod cietums? — jautāja Esek.ss, tīrīdams pīpi.

— Tas nav obligāti. — Ketrina kā apgūlies leopards pavilka sev apakšā slēpošanas biksēs ieģērbtās kājas.

— Bet par to viņi parastj nokļūst cietumā. Es bieži jautāju sev, vai kādam anglim arī ir tāda sejas izteiksme. Grūti iedomāties, bet tādu angļu droši vien ir daudz. Tā ir politiska darbinieka seja, vai jums tā neliekas, Harold?

— Viņš izskatās pēc drūma puritāņa, — teica Esekss.

— Nav nekāds brīnums, ka gubernators nesteidzas tikties ar viņu.

— Vai viņš jums, Aivr, atzītos, ka ir bijis politiskais ieslodzītais?

— Es domāju, ka atzītos.

— Vai jūs varat viņam pajautāt?

— Kāpēc ne?

— Jūs varētu arī pajautāt, vai viņš nav mācījies Krievijā, — Esekss ieminējās, kaut arī pats tam ne visai ticēja.

— Viņš ir ģērbies un izturas kā krievs.

— Manuprāt, tādu iespaidu rada zābaki, — sacīja Mak-gregors. — Tie noteikti ir krievu zābaki.

— Tāpat kā viņa politika, — piebilda Esekss.

— Kāpēc jūs esat tik pārliecināts par to, Harold? — jautāja Ketrina. — Pagaidiet, kamēr iepazīsities ar gubernatoru, un tad varēsit salīdzināt viņus abus. Pieejiet šim jautājumam zinātniski.

— Zinātniskā pieeja lai paliek Makgregoram, — Esekss attrauca.

Makgregoram apnika klausīties viņu savstarpējo apmē-tāšanos ar vārdiem, un viņš izgāja laukā pameklēt kaut ko ēdamu un pārbaudīt, vai Aladīns vēl sargā fordu.

Bija tumšs, jo, kaut arī mēness bija uzlēcis, to sedza smagi lietus mākoņi. Apradis ar tumsu, Makgregors saskatīja mašīnu. Tā stāvēja sāņus no ceļa, netālu no sabrukušas sienas un kādas telts. Iedams tuvāk, viņš izdzirdēja balsis.

Viņš uzsauca Aladīnam.

— Sāhib? — Aladīns atsaucās no kazādas telts.

— Viss kārtībā, — Makgregors teica angliski, ieraugot šurp skrienošo Aladīnu. — Es gribēju pārbaudīt, vai par tevi ir parūpējušies. Vai viss kārtībā?

— Jā, sāhib. Es sēžu pie uguns.

— Ar kareivjiem?

— Sie viri ir nevis īsti kareivji, bet strādnieki no Teb-rīzas un šejienes zemnieki, — teica Aladīns. — Vai jums teica par gubernatoru? Viņi melš, ka drīz būšot kauja.

— Jā. Un ko vēl viņi saka?

Grib tikt atpakaļ uz mājām. Viņi jau sen ir te.

— Bet Yai viņi stāsta, kāpēc tiek raidīti pret gubernatoru?

— Viņi bez sava gala stāsta par tā zvēribām. Bet ko no viņa var gaidīt? Zvēriskums ir persiešiem asinīs, un tas nav nekāda brīnums. Visi mēs pie izdevības esam cietsirdīgi, vai tā nav, sāhib?

— Varbūt.

— Vēl viņi saka, ka viņiem došot zemi. Te tik daudz zemes pieder šāham, ka viņi gaida tās sadalīšanu zemniekiem. Valdība došot viņiem sēklu un lauksaimniecības darbarīkus. Es nesaprotu, kāpēc viņi atrodas te, ja zemi piešķirs tur, kur viņi dzīvo.

Trīs četri kareivji iznāca no telts un, apstājušies Ala-dīna un Makgregora tuvumā, ar interesi ieklausījās angļu valodā. Makgregors sveicināja viņus azerbaidžāniski, un viņi atbildēja uz sveicienu. Viņš apjautājās, kas dzirdams. Viņi īsi atbildēja, ka gubernatora kareivji redzēti otrā pilsētas malā laupām. Tad viņi klusītēm nozuda. Aladīns izņēma no mašīnas šokolādes kasti. Ejot atpakaļ uz māju, Makgregors izdzirdēja šauteņu šāvienus, šoreiz tuvāk un biežāk. Viņš iedeva šokolādi Ketrinai. Esekss tagad sēdēja viņai blakus, viņa vienmēr sārtā seja '.ūja pietvīkusi no karstuma.

— Vai mašīna kārtībā, Makgregor?

— Jā.

— Atkal šauj?

— Kaut kur priekšā uz ceļa.

— Tātad jūsu vēstule ir saņemta, — teica Ketrina.-

— Šejienieši, liekas, visu ņem pārāk nopietni, — žēlojās Esekss. Bet katrs šāviens viņu iepriecināja. Pat vismazākā kara vēsmiņa liek vīrietim atkal justies jaunam, bet Esekss vairs nebija cerējis, ka viņam vēlreiz mūžā būs iespēja pārdzīvot šīs izjūtas.

— Cik ilgi mums vēl jāgaida? — Ketrina pielaidīgi jautāja Makgregoram.

— Neilgi. Makgregors paņēma šokolādes tāfelīti, ko viņa tam sniedza.

— Es tiešām esmu nogurusi, — teica Ketrina. — Pa

virzieties tālāk, Harold, Iaī varu atgulties, bet jūs apsēstieties kaut kur, Aivr. Ko stāvat kā tāds tornis, tas ir nepieklājīgi!

— Man šķiet, ka Džavats ir atgriezies, — teica Mak gregors un izgāja otrā istabā.

Džavats sēdēja pie nelīdzena galda un locīja kopā priekšā noliktās kartes.

— Jūsu vēstule, jādomā, ir saņemta, — viņš teica, —- Es dzirdēju kaut kādu rosīšanos.

Istabā ienāca kareivis, nesdams patvāri un paplāti ar glāzēm. Viņš nolika to visu, sasveicinājās ar Makgregoru un Džavatu un ielēja tēju. Džavats lika ienest glāzes blakusistabā. Kamēr Makgregors maziem malciņiem dzēra karsto, saldo šķidrumu, Džavats jautāja, vai viņu ziņojumam par stāvokli Azerbaidžāni būs kāda ietekme uz Anglijas valdību.

— Jā, — teica Makgregors. — Sim vēstniekam ir liela ietekme.

— Kāpēc viņš grib tikties ar gubernatoru? — Tas jau bija privāts jautājums.

Makgregors izvairījās no tiešas atbildes.

— Mums varētu būt pamācoši tikties ar šo gubernatoru, — viņš teica.

Džavats izteica savu noraidījumu, mazliet sašķobīdams lūpas:

— Sis gubernators ir gļēvulis. No viņa jūs nenieka neuzzināsit. Tiklīdz sapratīs, ka mēs esam gana stipri, lai viņu pieveiktu, viņš padosies un laidīs vajā bimbās. Vai tikai jūsu vēstnieks nedomā viņu sadrošināt?

— Mans vēstnieks nerunā persiski, — atteica Makgregors.

— Jusu palīdzība šajā lietā var ietaupīt laiku un cilvēku dzīvības. — Džavats paberzēja zodu. — Mēs gribam darīt galu šai bezjēdzībai un ķerties pie citām lietām, kas kārtojamas šajā apgabalā. Mums ir daudz darāmā.

Makgregors gribēja zināt sīkāk, kas Džavatam darāms, taču jautāt būtu smieklīgi, jo nekāda atbilde neradītu Makgregoram priekšstatu par šim cilvēkam veicamajiem uzdevumiem. Un Makgregors tikai pajautāja, cik daudz laika prasīs iecerēto reformu Īstenošana. Bet, uzdevis šo jautājumu, viņš tūlīt atskārta, ka tas ir tikpat muļķīgs.

— Tas prasīs dažus gadus. — Džavatu tas nesatriecā. — Nav viegli pārdalīt zemi un uzlabot valsts vadību. Turklāt mums ir jāpāraudzina visi iedzīvotāji, no visvecākā

līdz visjaunākajam. Ja neaudzināsim, viņi nekad neizpra tīs to, ko mēs darām. Mēs esam atpalikusi un neizglītota tauta, ciešam no slimībām, netīrības un zināšanu trūkuma. Tas viss tūkstoš gadu devis iespēju noturēties šāhiem, hā-niem un mullām. Gara tumsība, izvirtība un opijs ir lieliski līdzekļi, lai saglabātu pastāvošo iekārtu un uzpērkamo valdību. Tagad mums jāpanāk pavērsiens pašā mūsu apziņā. Mēs esam pieraduši uzskatīt kukuļņemšanu un nelikumību par kaut ko neizbēgamu savā dzīvē. Tagad mums jādara gals tūkstoš gados iesīkstējušajam ļaunuma, nabadzības, nevienlīdzības, laupīšanas un slepkavošanas pieradumam — visam, ko līdz šim esam uzskatījuši par normālu mūsu valsts politiskajā dzīvē. Un. ne jau tas vien: mums ja-audzina ierēdņi un policisti, kuri nav uzpērkami un cietsirdīgi, bet tādi pie mums Irānā vēl nav redzēti. Turklāt mums jāsāk cīņa par sanitāro apstākļu uzlabošanu. Jūs droši vien pazīstat mūsu valsti, tāpēc ka runājat māsu valodā, tātad varat iedomāties, kā tauta cieš no slimībām, nabadzības un citām nelaimēm. Pirmām kārtām mums jā-jzdara ekonomiskas reformas, lai novērstu šos briesmīgos apstākļus. Pēc tam jāveic viss iespējamais, lai ļaudis apgūtu higiēnas iemaņas, prastu saglabāt savu veselību un ievērotu profilakses noteikumus. Mums arī jāizskauž opija smēķēšana. Vairāk nekā piecdesmit procentu mūsu iedzīvotāju ir opija smēķētāji, viņu vidū ir pat bērni. Vispirms mums jārūpējas par bērniem: septiņi no desmit mirst, nenodzīvojuši līdz desmit gadu vecumam. Bērnu mirstība ir jāsamazina līdz normālam līmenim, ģimenēm jānodrošina labs apģērbs, labs dzīvoklis un labi ekonomiskie apstākļi. Tas nebūs viegls uzdevums, tāpēc ka mēs vēl neesam nonākuši līdz revolūcijai. Neesam vēl pieņēmuši likumus, kas pilnīgi iznīcinātu lendlordismu. Neesam vēl sabiedriskojuši savu rūpniecību un nacionālās bagātības. Mēs to darām saskaņā ar demokrātiski ievēlētās sapulces lēmumiem. Tas nozīmē, ka mums jārīkojas piesardzīgi, bez asumiem. Daudz kas no darāmā ir mums jauns, un te nu mums jāmeklē paļīdzība pie -speciālistierrt no progresīvākām valstīm, no tādām kā jūsējā. Kā redzat, tas viss prasīs dažus gadus.

— Vai jums vispār ir šādās lietās pieredzējuši cilvēki? —> Makgregors centās saprast Džavata lietišķo pieeju tādai pasaulsvarīgai problēmai kā pārmaiņas un reformas Azer-baidžānā.

— Nav neviena, — teica Džavats.

— Bet jūs pats?

— Es esmu inženieris.

— Jūs esat komunists?

Džavats aplaizīja lūpas.

— Es esmu Demokrātiskās; partijas biedrs, — viņš teica.

— Mani jautājumi var likties dīvaini, bet mums šie sīkumi ir jāzina. Saprotiet, ka mani ziņkārie jautājumi ir oficiāli un es nevēlos būt nepieklājīgs.

— Pieklājība ir medus piliens rūgtu vārdu dīķī. — Džavats pašūpoja galvu. — Augstāk vērtējama ir izpratne. Vai jus, angli, varat mūs saprast?

— Man šķiet, ka varu.

— Vai ilgi esat dzīvojis Irānā?

_— Lielāko daļu mūža. — Makgregors aiztaupīja viņam nākamo jautājumu. — Pēc profesijas es neesmu ierēdnis, — viņš teica. — Esmu ģeologs.

Džavats viņu pārtrauca:

— Tehniķis!

— Apmēram.

— Jūs pētāt zemes dzīles, jā?

— Jā.

— Vai esat strādājis Azerbaidžānā vai vienkārši kalpojis angļu naftas sabiedrībā?

— Mans tēvs. daudz strādāja te un es arī, kad biju jaunāks. Jūsu kartēs droši vien atzīmēts daudz kas no tā, ko viņš atklājis un izpētījis.

— Mēs esam dzirdējuši, ka mūsu kalni slēpj lielas bagātības — dzelzi un ogles, kuras tā arī paliek neatklātas un neizstrādātas. Vai tā ir taisnība?

— Žagrosas un Elbursa kalnos ir zināmi minerālu resursi.

— Pietiekami, lai būvētu te lielas rūpnīcas?

— Par to es neesmu pārliecināts. — Makgregors gribēja pasmaidīt, bet Džavata nopietnība viņu atturēja. — Tur droši vien ir zināmi ogļu, dzelzs, vara un, kā man liekas, alvas krājumi. Nezinu, ko jūg ar tiem varat iesākt, bet tie tur ir.

— Vai jūs nezināt, vai Tebrīzā ir cilvēki, kuri varētu novērtēt šīs zemes bagātības tikpat viegli un labi kā jūs?

— Protams.

— Vai jums nebūtu laiks izpētīt šo apgabalu un pastāstīt mān par to sīkāk? Vai tas ir grūti un sarežģīti?

— Ir jābūt kartēm, kurās viss ir atzīmēts.

— Mums vēl nav pienācīgās kārtības, un es šaubos, vai kartes pateiks visu, kas man jāzina. Nu, kā tad pa< liek? Vai jums būs laiks?

Makgregors lēni papurināja galvu:

— Diezin vai.

Džavats mazliet aprāvās.

— Es, protams, prasu no jums pārāk daudz.

— Nē, — teica Makgregors, — bet vai tas ir tik steidzami?

— Mums ir tik daudz darāmāl

— Neko lielu jūs nepaveiksit, — neticīgi teica Makgregors. — Tas ir milzu darbs.

— Mēs varam sākt, — sacīja Džavats.

— Viss ir daudz sarežģītāk, nekā jums liekas. Jūs esat inženieris. Jūs taču saprotat, ka rūdu ieguvi un apstrādi nevar sākt bez mašīnām un speciālistiem. Ar neapmācītu zemnieku spēkiem tas nav paveicams.

— Mums nav citas izejas, — teica Džavats.

Makgregors nogrozīja galvu. Viņš nebija pārliecināts,

vai Džavats patiešām saprot, cik vērienīgs ir darbs, kuj-u viņš tik kaismīgi grib sākt. Ja saprot, tad tas ir cilvēks, kādu Makgregors līdz šim nav sastapis. Vai tad tā īsteno reformas? Vai to dara cilvēki, kuri nerēķinās ar pārvaramās sienas augstumu? Makgregors nezināja, smieties vai izteikt savu apbrīnu. Tas bija kaut kas jauns un uzmanības cienīgs.

Makgregors gribēja uzzināt no Džavata tik daudz, ka izvaicāja to vēl pusstundu, bet arī ar to bija par maz. Viņus pārtrauca kapteinis. Augsti godājamais kapteinis» — tā atnācēju pieklājīgi stādīja priekšā Džavats.

Likās, ka viņš attaisno šo titulējumu. Kapteinis bija laipns, jautrs neliela auguma cilvēks ar zilām acīm un retu, sirmu matu vainadziņu ap galvu. Sarunā viņš lietoja tik izsmalcinātus persiešu izteicienus, ka Makgrego-ram nācās pārtraukt sarunu biedru, iebilstot pret viņa pašpazernojošo kautrību. Makgregors noprata, ka šis cilvēks ir no vecajiem darbiniekiem — ar smalkākām manierēm nekā vienkāršajam Džavatam. Viņš droši vien bija ierēdnis, no Tebrīzas.

Kapteinis teica viņiem, ka vēstule ir nogādāta, bet tās saņemšana apstiprināta tikai ar nelielu apšaudīšanos. Ja vēstnieks gribot braukt pa šo ceļu, lai braucot tūlīt, tāpēc ka viņš dzirdējis, ka gubernatora kareivji jaucot nost dažas bariķādes, jo gaidot ķādu mašīnu.

— Vai tas ir droši? —- jautāja Džavats.

— Nekas nav droši, — atbildēja kapteinis, parausti dams plecus. — Bet, ja Gaismas balsts vēlas tikt pie gubernatora, tad labāk braukt tūlīt.

Makgregors pasauca Eseksu un Ketrinu, kuri vēl negulēja un sarunājās. Džavats teica Makgregoram, ka pavadīs viņus līdz priekšpostenim. Viņš uzlika cepuri un līdz ar viņiem caur miklo tumsu devās pie forda, pie kura stūres snauda Aladīns. Esekss pamodināja viņu un apsēdās aizmugurē līdzās Ketrinai. Makgregors apsēdās blakus viņiem. Kapteinis, atdevis godu Ketrinai, kopā ar Džavatu nosēdās priekšā. Viņi persiski pateica Aladīnam, lai brauc pa ceļu uzmanīgi un bez ugunīm. Viņi pateikšot, kad jāapstājas.

— Vai tad šis Džavats brauks mums līdzi pie gubernatora? — jautāja Esekss Makgregoram.

— Nedomāju gan. Mums vispirms jātiekas ar gubernatoru pašiem. — Tomēr Makgregors pajautāja Džavatam.

Džavats kļuva domīgs, bet kapteinis bez kavēšanās atbildēja ar nē». Viņš teica, ka gubernators paturēšot Džavatu par ķīlnieku, un Makgregors sacīja Eseksam, ka viņi neatbalsta šo domu.

— Labi, — teica Esekss, — bet kā viņš domā runāt ar gubernatoru, ja nebrauc mums līdzi? Pajautājiet, vai viņš brauks, ja es atsūtīšu pēc viņa.

— Viņš braukšot, ja jūs atsūtīšot atpakaļ mašīnu un paziņošot, ka gubernators vēlas runāt ar viņu.

Neaizbraukuši līdz priekšpostenim, viņi apstājās, jo priekšā bija dzirdami šāvieni. Kapteinis un Džavats izlēca no mašīnas un skrēja uz priekšu, kur Makgregors saskatīja dzeloņstiepļu režģi. Šāva pavisam tuvu. Makgregors arī izkāpa no mašīnas un sekoja Džavatam uz barikādi, kur divi kareivji novēroja abas ceļa puses.

— Te ir bīstami, — atkal teica Džavats. — Viņi apšauda visu ceļu.

— Uz ko viņi īsti šauj? — Makgregors paskatījās uz priekšā redzamo dubļaino ceļu.

— Uz ēnām, kuras viņiem spokojas, — atbildēja kapteinis. <

— Mēs tomēr pamēģināsim, — teica Makgregors. — Cik tālu ir līdz viņu barikādēm?

— Apmēram piecsimt soļu.

— Vai jūs varat novākt šo dzeloņstiepli?

— Kaut vai tūlīt, — atbildēja kapteinis.

—Tad ņemiet nost, — teica Makgregors. — Ieslēgsim ugunis un brauksim ātri. Kāds te ir ceļš?

— Tāds pats kā tas, pa kuru jūs braucāt. — Džavats izslējās. — Es palikšu tepat. Ja kaut kas nebūs: tā, kā vajag, mēs centīsimies jums palīdzēt. — Viņi atsveicinājās, un Makgregors gāja atpakaļ pie mašīnas, domādams par Ketrinu.

— Jums jāpaliek tepat, Ketij, — viņš teica. — Viņi droši vien no neliela attāluma šaus uz mums. Kā jūs domājat, vai tā nebūtu labāk? — Makgregors jautāja Esek-gam.

— Nē, — sacīja Ketrina. — Tas ir smieklīgi, — Viņa uzreiz sadusmojās.

— Bet vai te viņa būs drošībā? — jautāja Esekss.

— Pilnigā drošībā. Vai tad jums ir bail palikt kopā ar Džavatu, Ketrin?

— Protams, nē, bet labāk es braukšu jums līdzi.

— Laikam tomēr būs labāk, ja jūs paliksit, — sacīja Esekss. — Vai esat pārliecināts, ka te viņa būs pilnīgā drošībā?

— Tādā pašā drošībā kā Anglijas vēstniecībā, — atbildēja Makgregors.

— Ļoti žēl, Ketij, bet man šķiet, ka tā tomēr būs labāk. <— Esekss aplika roku Ketrinai ap pleciem un draudzīgi pievilka viņu sev klāt.

Makgregors atvēra durtiņas, un Ketrina klusēdama izkāpa no mašīnas. Viņa vēl joprojām pretojās tam, ka tiek atstāta, taču acīmredzot bija nolēmusi neko lieki nesarežģīt. Makgregors aizveda viņu pie Džavata un paskaidroja, ka meitene paliks te, kamēr viņi atbrauks atpakaļ. Džavats pamāja ar galvu un teica, ka aizvedīšot viņu atpakaļ uz māju.

— Dieva dēļ, neatstājiet mani tur uz visu nakti, — teica Ketrina. Pēc tam paliecās uz priekšu un piekjāva vaigu Makgregoram pie auss.

Makgregors apsēdās priekšā blakus Aladīnam un lika viņam izslēgt ugunis un drāzt uz velna paraušanu, skatoties, vai uz ceļa nav bedres. Viņiem nebija nekādas patikas iestrēgt šīs dīvainās, nevienam nepiederošās zemes vidu. Kad mašīna sakustējās, Makgregors pagriezās un palūkojās uz Eseksu. Tas sēdēja, izslējies taisni, un Makgregors saprata, ka arī šī poza ir precīzi aprēķināta — gluži tāpat kā viss, ko darīja Esekse. Uz viņu nešaus,

tāpēc ka viņš Ir anglis, bet, ]a arī šaus, tad droši vien netrāpīs. Tikai forda lēkāšana nejāva Eseksam visu laiku saglabāt šo pozu, viņš bija spiests pieķerties pie priekšējā sēdek|a, lai noturētos pienācīgā stāvoklī, kad Aladīns strauji grieza stūri, apbraukdams nelīdzenumus.

Kad ceļš atkal meta līkumu un koki kjuva skrajāki, lukturi apgaismoja priekšā vēl vienu no mucām uzceltu barikādi. Makgregors ieklausījās, vai nešauj, bet motora troksnis nomāca visas pārējās skaņas. Makgregors sēdēja, pieliecis galvu, gatavs nepieciešamības gadījumā sarauties čokurā. Viņš nevarēja saredzēt, vai starp mucām ir sprauga, un tikai pašā pēdējā brīdī viņi ieraudzīja šauru eju. Nesamazinot ātrumu, Aladīns izbrauca pa šo koridoru, kaut ko aizķerdams ar bortu.

Un tad viss sakustējās.

No abām pusēm viņus apstāja jātnieki. Aladīns samazināja ātrumu, lai nesabrauktu viņus, un šajā brīdī uz kāpšjiem uzlēca kareivji, kuri pavēlēja Aladīnam braukt bez apstāšanās līdz lieliem vārtiem. Jātnieki kliegdami joņoja viņiem nopakaļ. Viens no kareivjiem, kurš stāvēja uz kāpšļa, iebāza galvu kabīnē, uzmanīgi noskatīja Mak-gregoru un uzlika šautenes stobru uz nolaistā durtiņu stikla. Pie lieliem mūra vārtiem garš cilvēks nospodrinātos zābakos apturēja mašīnu un pavēlēja viņiem izkāpt. Viņi tūlīt nokļuva kājnieku un jātnieku pūļa ielenkumā. Cilvēks spožajos zābakos teica, ka Aladīnam jāpaliek, bet Makgregoram un Eseksam pavēlēja iet uz māju. Viņš izturējās strupi un valdonīgi, un pēc stājas, manierēm un zābakiem Makgregors pazina viņā kadru virsnieku.

Vairāki kareivji atšķīra Makgregoru no Eseksa un ātri veda abus pa grantētu aleju. Cipreses, kas iekļāva lielu, skaistu dārzu, mēnesnīcā izskatījās melnas. Makgregors ieraudzīja priekšā māju — raksturīgu zemu kvadrātveida persiešu villu ar divām marmora kāpnēm, kas veda uz verandu. Uz pakāpieniem viņus apturēja. Virsnieks iztaustīja, vai Makgregoram zem mēteļa nav paslēpti ieroči, sagrāba viņu aiz rokas un pagriezies uzkliedza kavalēristiem, lai jāj atpakaļ uz ceļu. Viņi, neaptēstie, kraupjainie suņi, izmīdot dārzu.

Savās laucinieciskajās dusmās virsnieks viegli pagrūda Makgregoru uz priekšu, un tas paklupis nokrita uz rokām. Piecēlies viņš teica persiski, tulkodams tieši no angļu valodas:

— Es tev apgriezīšu sprandu, ja tu vēlreiz man picdur-

sies! --Makgregors tīšām uzrunāja virsnieku familiāri, lai aizskartu viņu.

Virsnieks acīm redzami grasījās spert Makgregoram pa cirkšņiem. Pat nespodrajā mēness gaismā Makgregors redzēja, ka viņš ir sagatavojies to darīt, bet tad virsnieks apdomājās un sāka kliegt, lamāties un piesaukt allāhu, lai tas ar zibeni nosper šo pagānu.

— Par tādu nekrietnību un zaimošanu, — teica Makgregors, aiz dusmām juzdams nelabumu, — es ceru, tevi apglabās neapmazgātu, tu zaudēsi acu gaismu un nekad neredzēsi savu šiītu paradīzi.

— Dieva vārds, par tādiem apvainojumiem man vajadzētu tevi nosist!

— Par ko jūs tur klaigājat? — jautāja Esekss.

— Sis mu|ķis dod va|u rokām, bet es iebilstu.

— Tā vajag, — teica Esekss. — Man pašam bija jāiedod pa kaklu vienam no šiem neģēļiem. Pasakiet viņam, ja nerimsies mūs apvainot, es uz karstām pēdām griezīšos atpakaļ un atstāšu gubernatoru likteņa varā. Pasakiet to viņam.

— Par daudz goda, — atteica Makgregors. — Tagad jūs varbūt sapratīsit, kāpēc te valda tāds nemiers.

— Beidziet moralizēti Šodien esmu gana izcietis.

— Gan jūs vēl dabūsit izciesties šī gubernatora dēj.

— Man kaut kas ir jādara, — mierīgi sacīja Esekss, — un es nedomāju ķīvēties ar jums šajā vietā un pašlaik. IesimI — Viņi gāja augšā nopakaļ virsniekam, kas nikni plāja ar savu garo zobenu pa zābakiem. — Nokārtosim to ar gubernatoru. Un nepaceliet balsi, Makgregor. Atcerieties, ka jūs esat anglis.

— Es tam uzspļauju, — atteica Makgregors. — Man nenāk ne prātā upurēt kārtīgas persiešu lamas tāpēc vien, lai izturētos kā anglis.

— Labi jau, labi. — Esekss pirmais iegāja pa greznajām parādes durvīm un caur tumšām istabiņām, kuru sienas bija nokarinātas ar tepiķiem, iegāja nelielā viesistabā. Petrolejas lampa apgaismoja apdrīksnātas Ludviķa stila mēbeles. Istaba bija bāztin piebāzta ar paplātēm, dīvāniem, spilveniem, fotogrāfijām, lūgšanu paklājiņiem, krāsaina stikla figūriņām un visvisādiem niekiem. Virsnieks pavēlēja viņiem gaidīt. Viņš nostādīja pie durvīm divus kareivjus un aizgāja tālāk.

>— Sājā cilvēkā ir kaut kas zvērisks, “ teica Esekss.

— Ko tad jūs gribējāt? — Makgregora dusmas vēl nebija norimušas.

— Nomierinieties, jaunais cilvēk, — teica Esekss.

— Mums vēl daudz darāmā.

Kalpotājs vizītsvārkos un filca fesku galvā atvēra durvis viņiem aiz muguras. Viņš joti zemu paklanījās un teica:

— Lūdzu, uz šejieni, ekselences.

Esekss gāja Makgregoram pa priekšu, uzsvērdams savu cieņu ar pienācīgu sašutuma devu. Makgregors juta, ka viņš nav spējīgs uz to — nav spējīgs ne pozēt, ne aprem-dināt savas dusmas. Tikai iegājis lielā, spilgti apgaismotā istabā, viņš apzinājās visu situācijas komismu. Istabā neviena nebija, un viņu svinīgā parādīšanās palika bez efekta.

— Jāsaka, es paciešu pārāk daudz, — teica Esekss, uzplīkšķinādams sev pa gūžu ar cūkādas cimdu. — Kur, velns parāvis, ir tas tips?

Biezais kreiļu aizkars pašķīrās, un istabā, klanīdamies un plati smaidīdams, ienāca mucīgs vīrietis. Viņam mugurā bija balta veste, bet zābakiem virsū uzvilktas pelēkas getras. Savijis gredzenotos pirkstus, viņš piespieda to§ pie pamatīgā vēdera un nomurmināja tradicionālo apsveikumu ar visām nepieciešamajām pazemības apliecinājuma frāzēm. Makgregors noprata, ka tas nav gubernators, taču Esekss uzrunāja viņu kā gubernatoru, jo kam gan citam, velna milti, viņam vajadzēja būt, ja ne gubernatoram!

— Kas tā par apiešanos! — Esekss runāja angliski, par katru cenu gribēdams parādīt, ka tam otram viņš ir jāsaprot, bet, ja ne, lai iet ellē. — Jūs varat niecināt savus kalpus, ser, bet, ja esat tik dumjš, ka apvainojat mūsu personu un mūsu oficiālo stāvokli, sūtot mums pretī par pavadoņiem slepkavniekus, jūs krājat sev ogles uz galvas un droši vien esat pelnījis nožēlojamu galu, kas jūs arī sagaida. Vai sapratāt mani?

Makgregors nepūlējās pārliecināties, vai smaidošais resnis ir sapratis Eseksu vai nav. Viņš ar sajūsmu izteica persiski Eseksa dusmas, pat pastiprināja tās, izmantojot visas šīs valodas fineses. Viņš izjuta apmierinājumu, kad rešņa starojošo seju pēkšņi aptumšoja nopietnība.

— Es neesmu gubernators, — resnais persiski atbildēja.

— Esmu Gazan-i-Mandžils, šī apgabala policijas priekšnieks, un mani dziji nomāc tas, ko jūs teicāt. Es nezinu,

kur likt savas acis. — Policijas šefs aizturēja elpu, lai parādītu, cik pārsteigts viņš ir. — Kas tie par lopiem, kuri spēja izturēties pret jums tik necienīgi?! Mēs devām pavēli sagaidīt jūs ar vislielāko cieņu. Mūs dziļi skumdina tas, ka mums neizdevās sarīkot jums oficiālu sagaidīšanu. Es varu tikai lūgt jums piedošanu un apliecināt, ka vainīgie nekrietnieki tiks nosloksnēti ar pletnēm un sasisti zili. Jūsu ekselence ir pārāk svarīga persona, lai viņu uztrauktu tādi tumši un stulbi lempji, kuriem nav nekādas līdzības ar cilvēkiem un kuri nav nekas vairāk kā trul-prātīgi idioti, suņu un pērtiķu izdzimumi. Viņi tiks bargi sodīti. Bet pa to laiku mēs nododam pilnīgi jūsu rīcībā šo māju, kuru uzskatām par jūsu godājamās klātbūtnes necienīgu un jūsu personas karaliskajam .svarīgumam neatbilstošu. Es jūs nevilcinoties aizvedīšu pie gubernatora.

Policijas priekšnieks elsdams pūzdams nostūma pie malas kādu pusduci istabā ienākušu bruņotu vīru un Esek-sam un Makgregoram pa priekšu iespruka aiz kreļļu aizkara. Makgregors tulkoja burtiski visu, ko teica policijas priekšnieks, un Esekss sāka justies mazliet labāk, bet tad Makgregors lika viņam vilties, pateikdams, ka tā ir tikai liekuļa daiļrunība.

Viņus ieveda pieņemamajā istabā, garā un zemā telpā. Vidū stāvēja divi melnbalti rūtoti mozaīkas; galdi, uz kuriem krita pie griestiem pakārtas petrolejas lampas ēna. Galdi bija nokrauti ar stikla traukiem, greznām vīna pudelēm un krāsainu porcelānu. Istabas viņā galā pie aizrestota loga sēdēja gubernators.

Viņš bija ģērbies melnos svārkos, kas sniedzās līdz ceļiem, sēdēja taisni, labajā rokā turēdams spieķi ar sudraba tverekli. Viņam bija melni mati un melna bārda, kaut arī tāda krāsa neatbilda viņa vecumam. Viņam aizmugurē stāvēja un sēdēja krietns ducis cilvēku. Viņi klusēdami skatījās, uz Makgregoru un Eseksu, kuri nāca pa garo tepiķi.

Makgregoram un Eseksam vajadzēja pakāpties divus kāpienus, lai tuvotos gubernatoram, un viņš piecēlās, līdzko abi bija uzlikuši kāju uz otrā pakāpiena.. Viņš ne-paklanījās, pat nepameta ar galvu, bet tūlīt uzrunāja Eseksu izsmalcinātā persiešu valodā, ko Makgregors atzina par rūpīgi pārdomātu un izkoptu. Viņiem nācās vēlreiz noklausīties oficiālo apsveikumu un godbijības apliecinājumu viesiem: šī māja ir necila un viņu necienīga, taču viņu klātbūtne dara to gaišu. Sekoja atvainošanās par apstākļiem un gaušanās par grūtajiem laikiem, lādēšanās par zemajiem radījumiem, kuri ielenkuši viņu paša mājā, atņēmuši viņam varu, īpašumu un likumīgās tiesības. Makgregors nebija vēl paguvis pārtulkot šos vārdus, kad policijas priekšnieks viņu pārtrauca, sākdams klāstīt Eseksa sūdzību par uzņemšanu un beidzot pavēstīdams, ka jau devis rīkojumu sodīt vainīgos ar pletnēm un nūjām. Gubernators atkārtoja viņa lāstus, kas bija domāti tiem lopiem, un arī atvainojās. Tad viņš apsēdās, paskatījās uz abiem angjiem un, lēni izraudzīdamies vārdus, angliski teica:

— Vai sapratāt, ko es teicu?

— Jā, — atbildēja Esekss, — varu noprast, ko jūs teicāt.

— Es atvainojos, — teica gubernators un lepni paskatījās uz Eseksu. Viņam piemita dabiska augstmanība un valdonīga stāja, un balss, aicinot viņus apsēsties, skanēja pavēloši. Viņi apsēdās, uz apzeltītiem krēsliem iepretī gubernatoram. Makgregors ievēroja, ka Eseksu nomierinājusi gubernatora kulturālā āriene.

— Vai jūs zināt, kas es esmu? — iesāka Esekss.

— Mums bija tas gods uzzināt to no vēstules, — angliski atbildēja gubernators.

— Vai jums ir zināms par manu misiju Azerbai-džānā? — Esekss jau bija noskaņojies uz tikpat valdonīgu toni. Makgregors apbrīnoja viņa spēju ņemt vērā situācijas prasības.

— Tā kā arī par to- ir rakstīts vēstulē, tad zinu. Mēs slavējam dievu par jūsu veiksmīgo ierašanos. Jūs redzējāt, cik lieli krievu un citu ticības ienaidnieku spēki mūs ir ielenkuši.

— Jūsu stāvokli mēs zinām, — teica Eskess, — bet šodien mēs esam veikuši garu ceļu. Mēs ieradāmies no Te-herānas un nedomājām, ka ar mums notiks kaut kas tamlīdzīgs. Tomēr es uzskatu, ka mūsu ērtības var pagaidīt, mums vispirms ir jāapspriež pašreizējais stāvoklis.

Makgregors nezināja, vai Esekss noprot, cik stipri uz gubernatoru iedarbojušies viņa vārdi par ērtībām. Uztvēris tos burtiski, gubernators uzsita ar spieķi pa grīdu, piesauca klāt vienu no saviem pavadoņiem un persiski deva rīkojumu izkurināt, izvēdināt un apgādāt ar visu nepieciešamo viesiem sagatavotās istabas un nodrošināt, lai viņiem vienmēr būtu pie rokas kalpotāji. Tad viņš mēģināja pierunāt Eseksu nekavējoties atpūsties, nomazgāt ceļa putekļus no nogurušajām miesām un ari paēst, pirms abiem ceļabiedriem labpatiks pagodināt ar savu klātbūtni viņu necienīgo kalpu.

— Būs daudz vienkāršāk, — nekustēdamies no vietas, teica Esekss, — ja mēs vispirms vienosimies par dažām detaļām. Varbūt jūs man pastāstīsit, kāds te pašlaik ir

, stāvoklis.

— Tad mums jāiekārto jūs ērtāk. — Gubernators piecēlās. Viņš pamāja ar roku — un pavadoņi un rakstveži izklīda. Viens no viņiem kaut ko-pačukstēja gubernatoram pie auss, bet Makgregors nesadzirdēja, par ko ir runa. Gubernators uztvēra Makgregora nopietno skatienu. — Vai jūs runājat šajā valodā? — viņš jautāja azerbaidžāniski. Makgregors neizpratnē skatījās, un gubernators, paberzējis degunu, nokāpa no paaugstinājuma un veda Eseksu un Makgregoru cauri savu pavadoņu drūzmai uz citu telpu, kur apsēdināja viņus; lielos ādas krēslos un pavēlēja atnest kafiju un vīnu, bet pats apsēdās augstā, tronim līdzīgā koka krēslā, aiz kura pie sienas stāvēja divi kalpi.

— Es jau sen neesmu runājis angliski, — gubernators iesāka. — Man daudz iznāca runāt šajā valodā nelaiķa šālia galmā. Viņš jūsmoja par angļu valodu un uzstāja, lai mēs runātu tajā. Bet pēdējos piecos gados, kopš es dzīvoju te, man reti bijusi izdevība runāt angliski. Es tikai lasu angļu nedēļas žurnālu Sphere». Tāpēc piedodiet par manu neveiklo izrunu.

— Jūsu angļu valoda ir lieliska, — teica Esekss. — Manam palīgam misteram Makgregoram tiks aiztaupītas pūles tulkot mūsu sarunu. — Makgregors pasmaidīja, jo zināja, ka Esekss jau nu neļaus sevi apvārdot. Tā bija tāda kā sacensība starp Eseksu un gubernatoru, un Eseksam bija tajā jāuzvar. Par to Makgregors nešaubījās.

— Jūs runājat persiski? — gubernators jautāja Makgregoram.

— Mazliet, — tas atbildēja.

— Viņš persiski runā tekoši, — teica Esekss. — Viņa pieticība ir nevietā.

. Gubernators izlikās nedzirdējis Eseksa lielīšanos.

— Mēs ļoti gribam zināt, kā jūs caur Zandžānu atbraucāt līdz šejienei. — Visa gubernatora uzmanība bija pievērsta Eseksam. — Vai jums bija kaut kāda iespēja ietekmēt krievus vai dumpiniekus, kuri aplenkuši mūs?

— Mums nebija nekādu sarežģījumu, — atbildēja Esekss. — Esmu Azerbaidžānā pēc maršala Staļina iero-

elnājuma, tāpēc man nav nekādu grūtību. — Esekss paņēma kafiju no paplātes, ko turēja viens no kalpiem.

— Vai jūs ievērojāt viņu spēku izvietojumu? — jautāja gubernators.

— Šādas ziņas mūs sevišķi neinteresē. Mani vairāk interesē, ko jūs varat pateikt par stāvokli te.

— Stāvoklis ir traģisks, — atbildēja gubernators, — No vienas puses mūs ir ielenkuši krievi, no otras — dumpinieki. Manā rīcībā ir kādi divi tūkstoši uzticama karaspēka un policijas un simts manu zemnieku, kas gatavi atsist jebkuru uzbrukumu. Mūsu spēki ir vājāki par pretinieka spēkiem, jo krievi piegādā tam tankus, lielgabalus un pat lidmašīnas. Mēs turamies, tikai pateicoties savai lieliskajai drosmei.

— Kur atrodas krievu karaspēks? — jautāja Esekss.

— Uz dienvidiem no mums. — Gubernators pamāja ar roku, lai parādītu, kur tas atrodas un cik liels ir.

— Kā jūs zināt, ka tie ir krievi? — jautāja Makgregors.

— Mēs saņēmām vairākus gūstekņus.

— Vai mēs varam tikties ar viņiem? — atkal iejautājās Makgregors.

— Tas nav svarīgi, — Esekss viņu pārtrauca. — Ko jūs cerat panākt ar savu lielisko pretošanos?

— Mēs ceram noturēties tik ilgi, kamēr visa pasaule sapratīs, kas notiek Azerbaidžāņa, un nāks mums palīgā, kā patlaban esat atnākuši jūs. Mūsu ir saujiņa, un mēs cīnāmies ar pārspēku, ko pret mums raida boļševiki. Mēs apzināmies savu atbildību un esam gatavi līdzīgi mocekļiem cīnīties pret krievu jaukšanos mūsu lietās. Tā ir mācība visai pasaulei, jūsu ekselence. Mēs cīnāmies par visu pasauli, un mūsu angļu draugiem viņu pašu interesēs ir jāapzinās krievu draudi, tāpat kā tos apzināmies mēs. Tieši tāpēc mēs. ceram, ka mums palīdzēs, pirms nav par vēlu.

— Kā noskaņoti jūsu zemnieki un iedzīvotāji vispār?

— Viņi ir uzticīgi man un šaham, — teica gubernators. — Mums uzbrūk krievi ļoti pieredzējuša ģenerāļa vadībā. Ja dumpinieku vidū arī ir azerbaidžāņi, tad tie ir slepkavas, rīkļurāvēji un politiskie ieslodzītie, kurus krievi izlaiduši no cietumiem. Dažus no maniem ļaudīm varbūt arī ir maldinājuši solījumi atmest kaut ko no laupījuma, bet zemnieki ir uzticīgi man un pretosies līdz pēdējam vīram. Mēs esam gatavi mocekļu nāvei, lai parādītu pasaulei, cik liela ir tās atbildība un kas ir tās īstais ienaidnieks.

— Bet vai jūs esat pārliecināti, ka esat mocekļi?— jautāja Esekss.

Gubernators gandrīz pielēca kājās, taču viņam nebija vajadzības .pēc dramatiskiem efektiem. Viņa bārdainā, tumsnējā seja un uz spieķa atbalstītās rokas nepārtraukti liecināja par apņēmību un drošprātību.

— Esmu šiīts, — viņš teica, — un esmu persietis. Kas ir dzīvība salīdzinājumā ar ticību asinīm, kuras rada šo dzīvībul

Esekss aizsmēķēja pīpi, saspieda pirkstos tās kātu un izstiepa kājas. -

— Mocekļa dzīve ir cienījams paņēmiens savu principu aizstāvēšanai, — viņš sacīja, — un, ja jūs uzskatāt, ka tas ir vienīgais paņēmiens jūsu principu aizstāvēšanai, tad es nemēģināšu jūs atrunāt.

— Man rūp tikai mana tauta un mana zeme, — cienīgi teica gubernators. — Ja ar citiem līdzekļiem varētu sasniegt vairāk, es labprāt ziedotu savus principus augstāka labuma vārdā.

-r- Ahā. — Esekss bija uzņēmis to kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, un Makgregors gaidīja, kas būs tālāk. Makgregors noskārta, ka Esekss ir kaut ko sagudrojis, bet, tieši ko, — tas tūlīt nāks gaismā. — Protams, mocības ir jūsu pašu darīšana, — Esekss turpināja, — tomēr es gribētu uzsvērt, ka jūs neesat vieni šajā cīņā par savas neatkarības saglabāšanu. Lielbritānija nešaubās, ka jūs pildīsit savas saistības, un mēs esam apņēmušies aizstāvēt Irānas neatkarību, lai tas maksātu ko maksādams. Sājā nolūkā es savas valdības uzdevumā tikko biju Maskavā. Mans īpašais uzdevums bija apturēt krievu iejaukšanos Irānas lietās un atjaunot centrālās valdības varu Azerbaidžānas provincē. Tas joprojām ir manas misijas mērķis. Es neesmu atbraucis uz šejieni, nedz lai' dzītos pēc neiespējamā, nedz pieklājības vizītē. Esmu te, lai saglabātu Irānas neatkarību, cik tas ir iespējams.

— Lieliski! — sajūsmā iesaucās gubernators.

— Skaidri apzinoties šo mērķi, es domāju, ka jebkuras jūsu piekritēju mocības šobrīd ir nevajadzīgas un veltas. Labāk būtu, ja jūs saglabātu_vairāk varas, cilvēku, ietekmes un spēka. Kaut arī situācija pašreiz var likties bezcerīga, drīz pienāks laiks, kad no jūsu eksistences būs vairāk labuma nekā no jūsu mocekļa nāves. Vai jūs mani sapratāt? — Šķita, ka Eseksu interesē ne tik daudz gubernators, cik Makgregors, kas nenovērsa acis no Eseksa,

turklāt viņa kalsnā sēļa neko nepauda, bet skatiens bija izdomu pilns un ausis piesārtušas. Gubernators paska-tījās uz viņiem abiem un drusciņ pavīpsnāja.

— Es uzticu sevi jums, — viņš teica Eseksam, noliekdams galvu.

— Jūs; man neesat vajadzīgs, — sapīcis atbildēja Esekss, neskatīdamies uz Makgregoru. — Tā ir jūsu darīšana.

— Ko jūs iesakāt? — Gubernators aicinoši pacēla rokas.

— Atvediet šurpu to, kuru jūs vēl neesat pieminējis. Parunājiet ar viņu.

— Ko? — Gubernators sarauca pieri.

— Kā viņu sauc, Makgregor?

— Džavats Gočali.

Gubernators ar troksni izpūta gaisu.

— Sis cilvēks ir krievu aģents, nodevējs, reliģijas ienaidnieks un arodbiedrību aģitators. Viņš ir dzīvnieks, bastards, lai neteiktu vēl ļaunāk. Viņš ir sagrābis šejienes zemes un pilsētu. Viņš to vien gaida, lai izlaupītu manu māju, izvazātu manu īpašumu un mani pašu pakārtu pie manas verandas staba. Es nejaukšu savu elpu ar viņa elpu.

Esekss piecēlās.

— Jūs acīmredzot tiecaties pēc pašuzupurēšanās, — viņš teica. — Tādā gadījumā es neko vairāk jūsu labā nevaru darīt un veltīgi tērēju savu dārgo laiku.

Gubernators bija satraukts, tomēr pierunāja Eseksu apsēsties un atkal pacēla rokas:

— Ko vēl lai es saku par šo cilvēku, Jūsu ekselence? Viņš ir tāds, kā es saku.

— Varbūt tā ir, taču viņš ir piespiedis jūs pie sienas.

— Viņam nevar uzticēties.

— Kādu ļaunumu viņš var nodarīt, ierazdamies šeit? — nicīgi jautāja Esekss.

— Par sevi es_nebaidos! — sparīgi iebilda gubernators. — Bet, ja man jarunā ar viņu, tas jau nozīmē zināmu piekāpšanos, bet es nevaru paļauties ne uz vienu viņa vārdu.

— Tad paļaujieties uz manu, — teica Esekss. — Es gādāšu, lai viņš izturētos godīgi. Par to es galvoju. Ja ar to jums nepietiek, tad es vairs neko nevaru līdzēt.

— Ko man dos šīs sarunas ar viņu?

—- Jūs varat saglabāt daļu no sava īpašuma un, bez šaubām, arī daļu no karaspēka. No gubernatora amata

jfis, es domāju, atcels, bet tas nav svarīgi. Jums jāglābj viss, ko vēl var glābt, bet vienīgā Iespēja, kā to izdarīt, ir runāt ar šo cilvēku. Viņam nepārprotami ir liela ietekme, un šķiet, ka no viņa ir atkarīgs daudz kas.

— Vai tiešām viņš jums šķiet tik svarīga persona? — neticīgi jautāja gubernators.

— Viņš man nešķiet nekas, — atteica Esekss, — bet tas ir skaidrāks par skaidru, ka viņš šajā lietā ir viens no iniciatoriem. Ja jūs nepiekritīsit sarunām ar šo cilvēku, viņš pats atnāks šurpu un izsviedīs jūs ārā. Jums nav citas izejas.

— Jums taisnība. — Gubernators sasita plaukstas. — Es aizsūtīšu pēc viņa,

Esekss pārtrauca gubernatoru:

— Viņi netic jums vairāk kā jūs viņiem. Es pats aizsūtīšu pēc viņa. Tas jau ir nokārtots. Viņš ieradīsies te, paļaujoties uz manu angļa vārdu, ka viņu neaiztiks. Vai tas ir skaidrs?

— Protams, — atbildēja gubernators.

— Un jūs man apsolāt?

— Saprotams! — Gubernators pielika roku pie pieres.

— Tad es aizsūtīšu pēc viņa. Ja jūs izsauksit manu šoferi, es viņam došu rīkojumu. Es gribētu atvest šurpu arī savu otru palīgu.

— Lūdzul

— Tā ir jauna dāma, — brīdinoši teica Esekss. — Es negribu pieļaut risku, ka ar viņu te varētu apieties tāpat kā ar mums. Vai esat pārliecināts, ka tas neatkārtosies?

— Tie, kas jūs apvainoja, ir jau sodīti — es pavēlēju viņus nopērt, — sacīja gubernators. — Apsolu, ka tas vairs neatkārtosies.

— Labi, — teica Esekss. — Izsauciet manu šoferi.

— Atļaujiet vispirms pavadīt jūs uz jūsu istabām, tur jūs varēsit parunāt ar viņu divatā. Es pats parūpēšos, lai jūs varētu droši iebraukt. — Gubernators piecēlās un norādīja uz diviem kalpiem, kuri stāvēja pie durvīm. Tad viņš paklanījās un lūdza Eseksu un Makgregoru tiem sekot.

Izgājuši no mājas, viņi soļoja pa aprasojušu plākšņu celiņu, kas balsnēja mēness gaismā. Celiņš veda caur dārzu — gar dzīvžogiem, puķu dobēm un nelieliem kociņiem. Dārzs no abām pusēm bija norobežots ar sienu, bet cauri tās smailarkām Makgregors saskatīja otrā pusē piesietu zirgu kontūras. Pagājuši garām baseinam, viņi iegāja

nelielā mājiņā. Garš, segts gaitenis savienoja to ar lielo māju, taču šo gaiteni nepārprotami nebija paredzēts izmantot.

Mājiņa bija sagatavota viņu uzņemšanai. Tajā bija silti. Kalps norādīja uz viņu mantām, kas bija noliktas viesistabā uz grīdas, un paklanījies izgāja. Esekss; nosvieda mēteli un cimdus uz galdiņa. Makgregors nometās ceļos paskatīties, vai viņa čemodāns ir kārtībā. Tas bija aizslēgts un neskarts.

— Jums būs jābrauc līdzi Aladīnam, — teica Esekss, pārtraukdams Makgregora stūrgalvīgo klusēšanu. — Tas tips neklausīs Aladīnu, un es gribu, lai jūs gādājat, ka Ke-tija būtu sveika un vesela.

Makgregors papurināja galvu.

— Nav nekādas nozīmes vest Džavatu Gočali šurpu, —» viņš iesāka.

— Kāpēc?

— šie ļaudis grib saņemt viņu par ķīlnieku. Tas ir skaidrs.

— Kamēr mēs esam te, viņi neko neizdarīs, — iebilda Esekss. — Kāda viņiem jēga darīt šim cilvēkam ļaunu?

— Irāņu gubernatoriem gaužām patīk ņemt ķīlniekus, — teica Makgregors. — Šis arī nav nekāds izņēmums.

— Esmu devis vārdu, ka Gočali būs drošībā. Jums tikai jāatved viņš uz šejieni, par pārējo atbildēšu es.

— Nē, — iebilda Makgregors. — Es nevaru aicināt viņu uz šejieni. Drīzāk es ieteiktu viņam turēties tālāk no šejienes. Ketijai tāpat.

— Jūs domājat, ka viņi iedrošināsies aiztikt kādu mūsu klātbūtnē? Kas ar jums notiek?

— Es nejūtu jūsos dzinuli saglabāt dzīvību tādiem cilvēkiem kā viņš, — sacīja Makgregors. — Jūs, liekas, nesaprotat, kas te notiek.

— Saprotu pietiekami labi, — teica Esekss. — Neesmu tik dumjš, kā jums rādās. Jūsu apsvērumi ne vienmēr ir sevišķi prātīgi, manu dārgo Makgregor. Jūsu virspusējais spriedums par šo mazo incidentu nedrīkst ietekmēt jūsu rīcību. Mūsu apņēmība ir pakļauta augstākiem mērķiem — lūk, kā es saprotu visu notiekošo. Vienmēr paturiet to prātā, šim niecīgajam juceklim pašam par sevi nav nekādas nozīmes; īsto jēgu tas iegūst tikai sakarā ar to, kā dēļ mēs te atrodamies.

— To es atstāju jūsu ziņā, — teica Makgregors, —- bet es nedomāju vilināt Džavatu Gočali šajā slazdā.—

Makgregors novilka mēteli. — Ketrinai ari labāk palikt tur, kur viņa ir pašlaik, — viņš atkārtoja.

— Es pats brīnos: par savu pacietibul — Esekss pacēla rokās. — Tas tāpēc, ka es cienu jūsu rīcības motīvus, Makgregor. Nu, tad man pašam jābrauc pakaļ. 4

— Tad es braukšu jums līdzi, — teica Makgregors, un abi klusēdami pagriezās, lai, gaidot Aladīnu, apskatītu bagāžu.

Kad Aladīns ienāca, viņš vairs neizskatījās tik nikns. Viņš bija nobaidīts, satraukts un visa notikušā pārsteigts. Ieraugot Eseksu un Makgregoru, viņa lielajās acīs sarie-sās asaras.

— Es domāju, ka viņi jūs nogalinājuši, — viņš teica.

— Kareivji mani ieslodzīja un apsargāja. Es nezinu, kas noticis ar mašīnu. Man kauns, bet viņi aizveda mani ar varu, bakstīdami ar šautenēm mugurā.

— Nekas, nekas, — mierināja Esekss.

— Mani ieslodzīja, — Aladīns atsāka, — un es jau domāju, ka mani grasās pērt ar pletni. Iztaujāja mani par dumpiniekiem.

— Blēņas, — teica Esekss. — Viņi neuzdrošinātos tevi aiztikt. — Aladīnam piepalīdzot, viņš uzvilka mēteli.

— Mēs braucam pēc mis Klaivas un Gočali, — Esekss teica Aladīnam. Makgregors arī paņēma mēteli un līdz ar viņiem izgāja dārzā.

Uz fordu viņus atkal pavadīja divi kareivji. Mašīna stāvēja tur, kur viņi to bija atstājuši, un tajā sēdēja pieci cilvēki. Viņus no turienes izdzina tas pats virsnieks, kurš bija pēkšņi parādījies Makgregoram aiz muguras.

— Lūk, kur cilvēks, kuru gubernators teicās esam par sodu nopēris, — Makgregors sacīja Eseksam. — Paskatīsimies, kā viņš izturēsies tagad.

Virsnieks turējās tālāk no angļiem un, kad viņi kāpa mašīnā, uzgrieza viņiem muguru. yiņš kaut ko uzsauca jātniekiem, bet pats nostājās uz kāpšļa blakus Makgregoram. Viņi lēnām tuvojās barikādei. Tur virsnieks nolēca nost. Mucas tika atbīdītas sāņus, un viņi izbrauca cauri. Makgregors izliecās laukā, gaidīdams, ka virsnieks sarīkos viņiem kādas lamatas, bet, kad Aladīns ieslēdza starmešus un palielināja ātrumu, nebija ne piepeša uzbrukuma, ne šaušanas. Viņi netraucēti nokļuva līdz Džavata barikādei, un Aladīns, cik vien ātri varēdams, brauca pa grambaino ceļu uz māla kleķa mājiņu.

Ketrina, kura viņus gaidīja, apjautājās, vai viss kārtībā.

— Viss kārtībā, — atbildēja Makgregors.

— Kad braucāt iekšā, mēs dzirdējām, ka šauj, — viņa teica. — Nodomājām, ka tikai neesat ievainoti. No šejienes vienu aizsūtīja noskaidrot, bet tas neatgriezās. Vai tiešām viņi šāva uz jums? — Ketrina stāvēja starp viņiem un turēja abus aiz rokas.

— Nē, nē, — teica Esekss, ejot iekšā nožēlojamajā paspārnē. — Viņi tikai mazliet izšķērdīgi rīkojas ar patronām — tas ir viss. Es atbraucu, lai ņemtu jūs līdzi, tur jums dos pieklājīgas vakariņas un pieklājīgu gultu. Savukārt Makgregors atbrauca, lai ieteiktu jum§ palikt tepat.

— Kas par niekiem, Aivrl — teica Ketrina.

— Lūk, cilvēks, kurš man vajadzīgs. — Lampas dzeltenīgajā gaismā Esekss ieraudzīja Džavatu.

— Misters Gočali mazliet runā vāciski, — teica Ketrina. — Mēs ar viņu runājām diezgan ilgi. Vai tā nebija? — viņa uzrunāja Gočali angliski.

Džavats atturīgi un mazliet mulsi pasmaidīja.

— Vai tiešām jūs protat vācu valodu? — vāciski jautāja Esekss.

— Eiti bipchen, — teica Džavats. — Nicht genug zu verstehen ailes.[5]

— Das 1st genug,2 — teica Esekss un sāka stāstīt Dža-vatam par gubernatoru, pie tam nenolaizdams acis no Makgregora. Viņš paskaidroja, ka vienojies ar gubernatoru par tikšanos un galvojis par Džavata drošību. Džavats nesaprata viņu, jo Esekss necentās vienkāršot nedz frazeoloģiju, nedz gramatiku. Džavats lūdza Makgregoru paskaidrot to persiski.

— Lords Esekss grib, lai jūs; braucat viņam līdzi pie gubernatora, — teica Makgregors. — Viņš pierunāja gubernatoru piekrist sarunām ar jums, norādot, ka tam labāk būtu saglabāt daļu savu spēku nekā zaudēt visu,

— Un ko teica gubernators?

— Viņš zvērēja, ka savu mūžu nerunās ar jums, bet tad pārdomāja. Viņš runāšot ar jums, bet tikai tādēļ, lai saglabātu kaut cik no sava īpašuma un varas.

— Tas ir dabiski, — sacīja Džavats, — bet man par to nav nekādas daļas. Es tikai gribu nodibināt apgabalā jauno varu un novērst asinsizliešanu.

— Jūs pats brīdinājāt mūs, ka gubernators Ir nodevīgs cilvēks, — Makgregors viņam atgādināja.

— Jā, tād§ viņš ir.

— Viņš interesējās, cik nozīmīgu stāvokli jūs ieņemat. Es domāju, vai tikai viņš negrib paturēt jūs par ķīlnieku, lai garantētu pats savu drošību.

Džavats paraustīja plecus.

— Tomēr ir vērts riskēt.

— Es dodu jums padomu nebraukt, — teica Makgre-gors.

— Ko jūs viņam sakāt, Makgregor? — Jautāja Egekss.

— Es saku, ka jūs gribat, lai viņš brauc, bet es iesaku

nebraukt.

Esekss pārtrauca viņu, uzrunādams Džavatu vāciski, šoreiz pēc iespējas vienkāršojot valodu.

— Jūs braucat man līdzi, un es atbildu par jūsu drošību, — viņš sacīja. — Ja gribat nokārtot visu bez kaujas, tad izmantojiet šo izdevību.

Džavats pamāja ar galvu.

— Es braukšu, — viņš teica un sāka locīt kopā kartes.

— Bet jūs, Makgregor? Brauksit vai paliksit tepat? — jautāja Esekss.

Makgregors jutās aizvainots.

— Braukšu, — viņš atbildēja. — Gribu redzēt, kā jums ies.

— Un Ketija? — jautāja Esekss.

— Kā gan citādil Ko jūs tā nervozējat? — viņa uzru nāja Makgregoru. 1— Nemaz neizskatās pēc jums.

— Viņš ir satraukts, tāpēc ka sākumā mūs uzņēma diezgan nelaipni, — Esekss iedzēla Makgregoram. — Tagad jūs, jādomā, nožēlojat, ka šorīt sadragājāt to ieroci.

Makgregors bija tiktāl apguvis necieņu, ka palaida Eseksa vārdus gar ausīm. Palīdzēdams Džavatam vākt kopā kartes uņ dokumentus, viņš nelikās zinis ne par Ket-' rinu, ne par Eseksu,

27. nodaja

karaspēka komandieris, tas pats, kurš pirmajā tikšanās reizē bija tik rupji apgājies ar viņiem. Gubernators sēdēja pie maza galdiņa pretī Džavatam, kuram līdzi bija augsti godātais kapteinis». Mazais tebrīzietis bija uzstājis, ka brauks Džavatam līdzi, lai vajadzības gadījumā atbalstītu un aizstāvētu viņu. Iekārtojušies viņiem aiz muguras, tālāk no galda, Esekss, Makgregors un Ketrina klausījās gubernatorā, kas nikni dzēlās, ar acīm abos priekšā sēdošajos dumpiniekos.

Gubernators ievadīja sarunas, persiski griezdamies pie Džavata:

— Tu esi nodevējs, uzurpators, ticības ienaidnieks un pārgalvnieks. Tevi ir uzpirkuši krievi, un tu esi pārdevis savas pirmdzimtības tiesības par viņu zeltu un viņu aizbildniecību. Lāsts pār manu galvu, ka esmu ielaidis tevi savā mājā, un krēsls, uz kura tu sēdi, pēc tavas aiziešanas tiks sadedzināts! Kā tu uzdrošinies sēdēt te kā līdzīgs un skatīties man acīs? Krīti ceļos — un es tev iesperšu. Zemojies manā priekšā — un es apžēlošu tavu galvu un piedošu tavu bezkaunību, ko tu parādīji, atnākdams uz šejieni. Suns!

Iestājās klusums, un Džavats teica:

— Ja jūs; esat beidzis, tad mēs varam sākt.

Gubernatoram sākās jauns dusmu izvirdums.

Džavats, nepievērsdams tam uzmanību, izklāja uz galda

kartes.

— Te man ir šī apgabala kartes, — viņš teica gubernatoram, — un es sākšu ar to, ka izklāstīšu mūsu nodomus un paskaidrošu, cik lielā mērā tie skars jūsu zemes īpašumus.

Gubernators uzblieza ar dūri pa galdu.

— Tu sēdi te kā tāds saimnieks un domā, ka es runāšu ar tevi kā ar līdzīgu! — viņš auroja. — Es likšu tevi samizoti Es izraušu tev mēli par tādiem apvainojumiem!

Džavats gaidīja.

— Un tas man jāpacieš paša mājā? — gubernators turpināja. — Un šis cilvēks maitās gaisu, ko es elpoju? Un man pacietīgi jāsēž, kamēr viņš izklāj kartes, lai norādītu man, kas man jādara ar savu zemi?

Džavats paskatījās uz Makgregoru un bezcerīgi noplātīja rokas.

Makgregors brīnījās, kā Džavats tik ilgi pacietis gubernatora apvainojumus.

— Mēs neesam atveduši šo cilvēku tādēļ, lai viņu apvai-

notu, — Makgregors teica gubernatoram. — Mēs atvedām viņu, lai jūs panāktu kaut kādu vienošanos. Ja jūs vēl apvainosit viņu, jūs apvainosit vēstnieku. Ja tas turpināsies, mēs nekavējoties brauksim projām.

— Vai tiešām man jāpacieš, ka šis nelietis sēž te kā savās mājās?

— Bet vai viņam ir jāpacieš jūsu apvainojumi? — atjautāja Makgregors.

— E§ viņam gāztu tā, lai viņš apveļas!

— Nu, vai jūs vēl gaidīsit? — Makgregors jautāja Džavatam.

— Nē, — teica zilacainais kapteinis un piecēlās. — Ja mēs esam atnākuši tikai tāpēc, angļi, tad jūsu labie nodomi ir bijuši veltīgi. Mēs neklausīsimies šīs lamas. So strīdu var atrisināt arī citādi.

Eseksam beidzot bija zudusi pacietība.

— Par ko ir runa? — Viņam vajadzēja paraustīt Mak-gregoru aiz piedurknes, lai tas pievērstu viņam uzmanību.

— Gubernators mēģina ar šiem apvainojumiem viņu iebaidīt. Džavatam vēl nav bijis izdevības bilst ne vārda.

Kā lai cilvēks pacieš tādu zākāšanos? Varbūt jūs kaut ko darīsit lietas labā?

— Pasakiet, lai viņi beidz kliegt un turpina sarunas.

— Pasakiet to gubernatoram, — atbildēja Makgregors. s —- Vainīgs taču ir viņš.

Esekss atlaidās krēslā, tādējādi parādīdams, ka notiekošais viņu neuztrauc.

— Nezinu, kurš kuru apvaino, — viņš teica gubernatoram, — bet, ja viena vai otra puse liks lietā apvainojumus, es pārtraukšu sarunas. Varat pārtulkot to Gočali, Makgregor.

— Apvainotājs bija gubernators, — sacīja Makgregors.

— Tomēr brīdiniet arī viņu.

Makgregors pārtulkoja Eseksa vārdus Džavatam, kurš no jauna izklāja kartes un atsāka sarunu ar gubernatoru. Gubernators klusēja.

— Iekams turpinām sarunas, — teica Džavats, — ir jāsaprot, ka visiem organizētajiem spēkiem, kuri pretojas Azcrbaidžānas valdības varai, ir jāpadodas. Tas mums. būs pirmais solis uz jebkuru vienošanos.

Gubernators piesauca dievu, lai tas dod viņam pacietību.

— Karaspēks ir jāatlaiž, — turpināja Džavats, — kadru

virsnieki Jānosūta atpakaļ uz Teherānu — tāpat kā citi ierēdņi, kurus uz šejieni atsūtījusi Teherānas valdība.

— Jūsu ekselence, — ģubernators ierunājās angliski,

— vai tiešām man jāpakļaujas tam? Sis cilvēks izvirza noteikumus kā iekarotājs.

— Ko prasa Gočali, Makgregor?

— Viņš uzskata, ka vispirms ir jāapspriež jautājums par gubernatora armijas atlaišanu un tikai tad varēs kārtot citus jautājumus.

— Pasakiet Gočali, ka viņam ir jāizklāsta visi noteikumi, iekams apspriež šo punktu. Tad tā būs godiga tirgošanās.

— Šaubos, vai Džavats ir noskaņots uz tirgošanos, — teica Makgregors.

— Viņam vismaz ir jāiepazīstina ar visiem saviem noteikumiem, iekams prasa no gubernatora piekrišanu padoties, — neatlaidās Esekss.

Makgregors pārtulkoja to Džavatam, un tas apspriedās ar kapteini.

— Es iepazīstināšu ar saviem noteikumiem, — sacīja Džavats, — bet ne par kādu vienošanos, nevar būt runa, iekams nav atlaista šī armija un nodibināta mūs_u vara. Jūs varat paturēt savu māju, — viņš teica gubernatoram,

— savus dārzus un zināmu daudzumu zemes, ar ko pietiek, lai uzturētu sevi, bet ne vairāk. Mēs esam nolēmuši, ka pārējā zeme ir jāizdala zemniekiem un sīkajiem nomniekiem, kurus jūs esat tik nežēlīgi apspiedis ar savu policistu un savu kareivju palīdzību.

— Es varētu nogriezt sev ausis, lai nebūtu jādzird tādi apvainojumi. Kāda nekaunībai Kāds negodsl

— Kas tad nu atkal? — Esekss redzēja, ka gubernators pietvīkst un ir gatavs vai pārplīst no dusmām.

— Tas ir bezcerīgi, — paskaidroja Makgregors. — Gočali izklāsta savus noteikumus, bet gubernators uztver katru vārdu kā apvainojumu. Varbūt jūs vēlreiz pamēģināsit nomierināt viņu?

— Man tas sāk apnikt, — noteica Esekss. —> Kas ar viņiem ir? Vai tiešām viņi nezina, kā jānotiek šādai apspriedei?

— Viņi nav diplomāti, — teica Makgregors, — un tik ilgi, kamēr gubernators izturēsies pret Gočali kā pret vergu un suni, no tā nekas neiznāks.

— Nu, tad lai Gočali pasaka jums, bet jūs pateiksit gubernatoram, — ierosināja Esekss.

— Nē, seri — ar negaidītu kaismi teica Makgregors.

— Nestrīdieties vismaz jūs. abi, — čukstēja Ketrina.

— Sī dūresvaroņu banda ļoti uzmanīgi vēro jūs.

—Tas viss ir smieklīgi. — Esekss bargi paskatījās uz

gubernatoru. — Lai Gočali pasaka, ko viņš grib, un jūs viņam atbildēsit. Tas ir viss, ko no jums prasa, — nepacietīgi nobeidza Esekss.

— Viņš grib manu galu! — iekliedzās gubernators.

— Tātad jūs atsakāties pieņemt viņa noteikumus? — noprasīja Esekss.

— Spriediet pats, jūsu ekselencei Vai man tiešām jāpa-kļaujas ubaga un nodevēja pavēlēm?

— Bet ko jūs iesakāt? — jautāja Esekss.

— Mēs pretosimies.

— Un tā ir jūsu galīgā atbilde?

Gubernators pacēla galvu un smagi atņēma elpu.

— Es negribu apgrūtināt jūs ar tādu atbildi, tāpēc ka jūs bijāt tik laipns un sarīkojāt šīs sarunas, lai mēģinātu saglabāt mūsu valsts veselumu. Es mēģināšu vēlreiz, ekselence. Mēģināšu vēlreiz.

— Sāciet vēlreiz, Makgregor, — teica Esekss. — Lai sāk no gala!

— Būtu vienkāršāk un prātīgāk, ja es parunātu ar krievu ģenerāli, kurš tiešām komandē viņus, — gubernators. persiski teica Makgregoram. Tas bija mazliet smalkāks apvainojums Džavatam. — Vai jūs nevarētu pierunāt viņu atbraukt šurpu?

Džavats vairs nespēja izturēt.

— Mūsu karaspēkā nav nekādu krievu! — viņš kliedza.

— Mēs visi esam azerbaidžāņi, ne tādi kā tu, ieceļotājs no dienvidiem, Lurihāna jaunākais dēls, kurš iecelts te, lai iedzīvotos ar kukuļņemšanu!

— Tu pats esi no ziemejiem, no ākstu zemes! —< atkal ieaurojās gubernators.

— Es esmu no Zandžānas, un mani senči ir dzimuši tur! — kliedza pretī Džavats.

— Tu esi nodevējs. Tu draudi man ar Sibīrijas tatāriem un Ķīnas mongoļiem, ar krievu artilēriju, tankiem un mašīnām. Nodevējs!

— Agā Makgregor! — Džavats pagriezās pret viņu.

— Es uzaicinu jūs un jūsu vēstnieku braukt man līdzi pa visu apgabalu, kur vien vēlaties. Ja atradīsit starp mums kādu krievu, izņemot tos, kas apsargā barikādes uz šosejas, tad es Jaušu jums spriest tiesu par mani,

— Nodevējs! — Gubernators atvēzējās, lai sistu, bet Džavats atlēca nost. Gubernatoram aizmugurē stāvošie sāka draudoši kliegt. Kapteinis piecēlās un kliedza pretī.

— Savaldiet viņus, — Ketrina teica Makgregoram, — citādi vēl kaut kas notiks.

Esekss sasita plaukstas, izgāja priekšā, uzplāja ar delnu pa galdu un teica: — Džentlmeņil — taču neviens viņā neklausījās un visi turpināja kliegt, arī Makgregors, kurš galu galā nodibināja kārtību.

Esekss nosprieda, ka tam visam jādara gals.

— Man pietiek! — viņš asi teica. — Ja gribat runāt, iemācieties runāt, kā pienākas. Kāda jēga kliegt vienam uz otru? Dodu jums laiku līdz rītdienai, lai jūs nomierināties, un tad pamēģināsim vēlreiz. Tikai bez kliegšanas.

— Veltas pūles, ja jums neizdosies pārliecināt gubernatoru mainīt savu nostāju, — teica Makgregors. — Rīt būs tas pats, kas šodien.

— Rīt mēs sāksim citādi, — sacīja Esekss. — Es pats par to parūpēšos. Bet tagad nav nozīmes turpināt. Go-čali var braukt šurpu arī rīt, ja grib. Ko viņš saka?

— Viņš vairs nedomājot klausīties gubernatora apvainojumus, — atbildēja Makgregors. — Viņš atgriezīsies tikai tad, ja jūs galvosit, ka sarunas notiks uz līdztiesības pamata.

— Labi, labi. — Esekss piecēlās. — Aizsūtiet viņu atpakaļ ar mašīnu. Pasakiet Aladīnam, lai atved viņu rīt no rīta. Bet tagad, — Esekss uzrunāja gubernatoru, — es gribētu doties uz savu istabu.

Visi izklīda drūmā klusumā. Pirmais izgāja gubernators, tad Esekss, Ketrina brīdi aizkavējās ar Makgregoru. Viņai nepatika Makgregora nesavaldība — kliegšana un ārdīšanās —, tas bija ārkārtīgi negaidīti un nepatīkami. Viņa bija ieraudzījusi Makgregorā kaut ko tādu, kas uz brīdi bija aizvedis šo cilvēku no viņas pasaules. Saprātīgu Makgregoru varēja pieradināt, bet ne tādu.

— Jūs brauksit? — jautāja Ketrina.

— Es tikai pavadišu Džavatu, lai būtu drošs, ka viņam kaut kas neatgadās.

— Vai man braukt kopā ar jums?

Makgregors papurināja galvu.

— Es drīz būšu atpakaļ.

Gubernators un Džavats neatvadījās. Viņi tikai klusēdami paskatījās viens uz otru, un gubernators nomurmināja, ka tādam sunim pat nāve ir pārāk laba.

Makgregors iekāpa mašīnā kopā ar DŽavatu un kapteini. Pie savas barikādes viņi atvadījās no Makgregora un pagaidīja, kamēr Aladīns apgriež mašīnu. Tad viņi pateicās Makgregoram par pavadīšanu un piekodināja būt piesardzīgam.

— Es atbraukšu pēc jums rit no rīta, — teica Makgre-gors.

— Nevajag, esiet bez rūpēm, — sacīja Džavats. —» Tikai atsūtiet mašīnu.

— Kas nu tās par rūpēml — atteica Makgregors. — Es atbraukšu.

. Viņi palika pie sava, apgalvojot, ka gan jau paši aizbrauks.

— Nu, kā zināt, — Makgregors teica un novēlēja viņiem labu nakti.

Atgriezies gubernatora muižā, Makgregors vispirms pārliecinājās, vai Aladīnam ir kur pārgulēt, tad divu gubernatora kalpu pavadībā gāja pa dārzu uz nelielo mājiņu. Gribēdams pakaitināt savus pavadoņus, viņš apstājās pie baseina, lai noplūktu un pasmaržotu puķes. To aromātu nomāca stiprā garšvielu un gaļas smarža, kas plūda pretī no mājiņas. Ketrina un Esekss jau sēdēja pie galda, kas bija nokrauts ar ēdieniem.

— Beidzot! — teica Ketrina. — Harolds par visu vari gribēja sagaidīt jūs.

Makgregors pasniedza viņai puķes.

— Negaidiet, sāciet vien, — viņš teica.

— Vai esat kādreiz redzējis tik daudz ēdamā? Jūs mums pastāstīsit, kā sauc visus šos ēdienus. Ātrāk, Aivr, es mirstu nost aiz izsalkuma!

Makgregors noraudzījās, kā Ketrina aplauž garos kātus un sprauž puķes savos vijīgajos matos. Viņa bija ģērbusies rožainos vatētos rītasvārkos, kas sniedzās līdz rītakurpēs ieautajām kājām. Spirgtā seja un sārtās lūpas bija nekrāsotas. Makgregors ievēroja to, kā vienmēr ievēroja visu Ketrina, un mēģināja iedomāties, kā viņa jūtas šajā situācijā. Vētraino sarunu laikā viņa bija sēdējusi ļoti mierīgi, it kā tas galīgi neattiektos uz viņu. Taču viņas simpātijas nepārprotami bija Džavata pusē. Ja Ketrina kaut ko nesaprata, tad tā bija viņu acu priekšā notiekošo brīnumaino pārmaiņu nozīme. Pat viņam, Makgregoram, likās gandrīz vai neticami, ka tāds cilvēks kā Džavats spēj izaicināt gubernatoru un viņa armiju un pieprasīt kapitulāciju. Pazīstot Irānu, viņš vienmēr bija domājis, ka

sacelšanās Ir neizbēgama, un vienmēr bija uzskatījis, ka irāņi ir spējīgi sacelties, bet, redzot to īstenībā, bija tik pārsteigts, ka uzreiz neaptvēra notiekošā svarīgumu. Tas mazliet saplacināja drosmi, tomēr Makgregors drīz vien to atguva. Viņš negribēja būt nomajš vērotājs. Gluži otrādi, viņš jutās kā tiešs šo notikumu dalībnieks.

— Vai jūsu draugi laimīgi tika atpakaļ? — apjautājās Esekss.

— Mēs izšķīrāmies pie viņu barikādes.

— Tad ir labi. Jūsu mantas ir tur, tajā istabā. Mēs apmetīsimies divatā, ja jums nav iebildumu.

Makgregoram iebildumu nebija. Viņam un Eseksarn bija pilnīgi pretēji viedokļi, taču Makgregors nejuta pret viņu naidu. Esekss lielākoties prata atdalīt politiskos uzskatus no personīgajām darīšanām, un Makgregors centās rīkoties tāpat. Eseksu nedrīkstēja izlaist no acīm — tas bija viss.

— Kas tie ir par ēdieniem? — atkal jautāja Ketrina.

Makgregors pacilāja trauku vākus un atrada plovu, či

lavu, kebabu, omleti persiešu gaumē, jēra gaļu ar korintēm, jogurtu ar medu, sacukurotus augļus, šerbetu, šokolādes konfektes un piedevām vēl biezu sarkanvīnu. Viņš stāstīja, kā katru gauc persiski, bet Ketrina klausījās bez sevišķas intereses.

— Pēc visas šīs plēšanās mēs esam pelnījuši maltīti un miegu, — ēdot teica Esekss. — Sie ļaudis ir sliktāki par maziem bērniem. Viņi tagad droši vien ir tādi paši kā pirms tūkstoš gadiem. Dīvaini iedomāties, ka tā ir tā patf tauta, kura sacentusies ar grieķiem. Domājot par Persiju, vienmēr nāk prātā Arhemenīdi un Sasanīdi, bet turpmāk es spriedīšu citādi: manā apziņā šie cilvēki vairs nesaistīsies ar Ķīru un Dāriju. Nēl Esmu vīlies, Makgregor. — Viņš ielēja vīnu no sarkanas karafes. — Padomājiet, ceļš, pa kuru mēs šodien braucām, kādreiz ir bijis Zelta ceļš uz Samarkandu. Pa to noteikti būs braucis Marko Polo. Vai jūs to aptverat, Ketij?

Ketrina papurināja galvu. Viņai bija pilna mute.

— Sī nelaimīgā tauta, jādomā, vēl nav attapusies no Cingizhāna uzbrukuma, kad tika iznīcināta irigācijas sistēma, kuras būve viņiem bija prasījusi piecsimt gadus. Šķiet, tā bija pazemes būve, vai ne, Makgregor? Ar artēziskajām akām un sarežģītu kanālu un aku tīklu. Cingizs izpostīja to un tādējādi pazudināja šo valsti. Tā vairs neatplauka. Un dievs vien zina, kas vēl bija pēc mongoļiem.

Krievi, talāri, kurdi, arābi, afgāņi, turki... Vai turki atnāca līdz šejienei? Jūs nezināt, Makgregor?

— Atnāca, — teica Makgregors. — Bet jūs aizmirsāt ang|us. Mēs bijām te, kad cīnījāmies pret boļševikiem pēc pēdējā kara.

— Protams, — sacīja Esekss, — bet tā vēl nav vēsture. Vai mēs neuzbūvējām dzelzce|u? Un tā taču ir vienīgā uzlabojuma pazīme Irānā.

Tā kā Esekss bija ierunājies par dzelzceļiem, Makgregors atgādināja viņam, ka jau pirms četriem gadiem angli bija apsolījuši pabeigt vienu no Teherānas—Tebrīzas dzelzceļa līnijas posmiem, lai atvieglotu karamateriālu piegādi Krievijai, bet tā arī nav to izdarījuši. Esekss atbildēja, ka jaunā līnija saistītu Baku ar Persijas līci, bet Indijas lietu ministrija uzskatot to par nepieļaujamu. Līnija tā arī palikšot nepabeigta, ja vien azerbaidžāņu dumpinieki neizbūvēšot to krieviem.

— Ielejiet Makgregoram vīnu, Ketij, — teica Esekss, lai pavērstu sarunu uz citu pusi. — Lielisks vīns. Vai tas ir vietējais ražojums, Makgregor? Vai tā dēļ viņi plēšas?

— Diezin vai ir vietējais. — Makgregors iedzēra mazu malciņu. — Tas, iespējams, ir Kučanas vīns vai varbūt hullars no Sīrāzas.

— AI — iesaucās Esekss. — Atceros, Gibons rakstīja, ka Sīrāzas vīni visos laikos guvuši virsroku pār Muhameda likumiem. Man gribētos redzēt Sīrāzu. Vai mēs nebrauksim tai garām?

— Nē, mēs brauksim pa citu ceļu.

— Esmu dzirdējusi par Sīrāzu. Tai ir kaut kāds sakars ar vienu no persiešu dzejniekiem, — teica Ketrina.

— Saadī, — sacīja Makgregors. — Tur viņš arī apglabāts.

Vakariņojot viņi nepārtraukti runāja par Irānu, it kā tas piešķirtu maltītei īpašu garšu. Esekss atcerējās, ka kaut kur Persijā esot plāksne, uz kuras. Dārijs uzzīmējis savas valsts robežas. Makgregors teica, ka plāksne atrodoties Bisitunā un, ja esot vēlēšanās, atpakaļceļā to varot apskatīt. Makgregors ar prieku atbildēja uz viņu jautājumiem, jo labi pazina šo zemi. Turklāt tā radās iespēja pamudināt Escksu novirzīties no iecerētā maršruta, norādot, ka arī citur ir daudz, ko redzēt. Taču Esekss nebija pierunājams.

— Es pateicu gubernatoram, lai aizsūta pēc Džavata un kapteiņa desmitos no rīta, — sacīja Esekss. — Tātad mēs varam izgulēties. Ja viņiem rit izdosies vienoties, nekavējoties brauksim projām. Mums nav te ko nīkt. Cik ilgs būs nākamais pārbrauciens, Makgregor?

— Kur īsti ir mūsu nākamā apstāšanās vieta?

Esckss ielūkojās savos papīros un teica, ka tā esot Bi-džara.

—- Līdz Bidžarai ir trīs četru stundu brauciens, — piezīmēja Makgregors. — Kas mums tur jāsatiek?

— Mums vispirms jāapstājas kaut kādā Jangikandā, — sacīja Esekss. — Biju piemirsis šo Jangikandu — tik burvīgs nosaukums! Tur ir kaut kāds Babrs Ilaslans. — Esekss izlasīja šo vārdu uz aploksnes.

— Tā ir vēstule viņam?

— Jā. No kāda Irānas ģenerālštāba darbinieka. Vai gribat to apskatīt?

— Nē, paldies. — Makgregors negribēja ne pieskarties Eseksa dokumentiem. — Sīs lietas es atstāju jūsu ziņā.

— Kādas šīs»? — jautāja Esekss.

— Jūsējās lietas, — viņu sarunu pieceldamās pārtrauca Ketrina. — Es iešu gulēt. Tikai neaizsēdieties te strīdēdamies visu nakti. Pēdējās dienās jūs to vien darāt kā strīdaties — ar skatieniem, krekšķiem, ņurdēšanu un pat klusēšanu. Metiet nu mieru un ejiet abi gulēt.

Piecēlās arī Esekss.

— Jā atzīst, ka man šodien pietiek. Tiksimies rīt, — Viņš nožāvājās un aizgāja uz savu istabu.

— Jūs izskatāties ārkārtīgi sadusmots par kaut ko, — teica Ketrina un, aizgājusi Makgregoram aiz muguras, novilka ar pirkstu viņam pār kaklu.

— Vai tad var redzēt? — viņš jautāja.

— Ne sevišķi. Bet reizēm jūsu seja kjūst barga. Kad jūs esat pēdējo reizi apgriezis matus?

Viņš pārlaida ar roku pār pakausi.

— Neatceros. Jādomā, pirms aizbraukšanas no Anglijas.

— Vai zināt, ka mūs apmeklēja gubernators, kamēr jūs bijāt prom?

— Nē, nezinu. Ko viņš gribēja?

— Viņš atnāca ar veselu baru kalpu, kuri atnesa visu šo ēdamo.

— Oliol Un kur ir šie kalpi?

— Harolds aizraidīja viņus prom.

— Tas nav sevišķi pieklājīgi.

— Mēs runājām par jūsu draugiem — Gočalf un viņa cejabiedru.

— Ak tā?

— Gubernators uzskata, ka neliela iebiedēšana nāktu tikai par labu. Viņa pārliecība ir tāda, ka pamatīgs pēriens apskaidrotu viņiem prātu.

— Un ko teica Esekss? — mierīgi jautāja Makgregors.

Ketrina iesmējās.

— Harolds izlikās to nedzirdam. Ko gan viņš varēja

teikt? ‘

— Nezinu, — drūmi atbildēja Makgregors.

— Nu, neraizējieties par to. Ejiet gulēt un aizmirstiet visu, — viņa teica. — Arlabunaktl

28. nodaļa

Makgregoru pamodināja spirgts rīta vējš. Tas pūta iekšā pa šauro logu, ko Esekss bija atstājis līdz galam vajā. Tas bija sauspūtis no dienvidaustrumiem. Lietus mākoņi bija izklīduši. Makgregors saskatīja istabas otrā galā gu|ošā Eseksa izplūdušos vaibstus. Esekss vēl nebija pamodies, mute viņam bija pusviru, parasti rūpīgi sasukātie mati izkliesti uz spilvena. Tomēr pat miegā šis cilvēks nezaudēja nedz pašcieņu, nedz arī eleganci Makgregors izkāpa no gultas saērcināts vainīgs bija Esekss ar savu mieru gan tad, kad bija nomodā, gan tad, kad gulēja.

Makgregors aizgāja uz primitīvo vannas istabu, atgrieza krānu, no kura tecēja auksts avota ūdens, un, aiz sāpēm viebdamies, noskuvās. Pēc tam nomazgāja kājas, noberzējās līdz jostasvietai un izvēzēja rokas, lai asinis sāktu ritēti Pulkstenis bija jau gandrīz desmit, kad viņš, bez steigas apģērbies, izgāja no vannas istabas. Esekss vēl gulēja. Ejot cauri ēdamistabai, Makgregors ievēroja, ka no. vakara palikušie trauki un ēdieni ir novākti. Viņš tik tikko nepaklupa, uzgrūdies virsū kādam večukam, kas sēdēja aiz durvīm verandā.

— Agā, — teica sirmgalvis, — es te sēžu, gaidīdams tevi. Vai tev nekas nav vajadzīgs?

— Nē, tēvoc, — atbildēja Makgregors.

— Te katliņā man pie kājām ir karsts ūdens, ja gribi.

— Noliec to vannas istabā hānumai, — teica Makgregors.

— Hānuma jau ir augšā un apskata dārzu.

Makgregors paraudzījās apkārt;

— Kur?

— Viņa staigā visur. — Večuks pasmaidīja. — Ieraudzījuši viņu, kareivji nodomās, ka tā ir melnacaina hūrija no paradīzes. Vai viņa ir turciete, ekselence? — Makgre-gora pieklājības iedrošināts, sirmgalvis piecēlās.

— Viņa ir angliete. — Makgregors kāpa lejā.

—' Runā, ka turcietes esot skaistākās sievietes pasaulē. — Večuks gāja nopakaļ Makgregoram. — Man rādās, ka tā ir pasaciņa, ko stāsta pašas turcietes, lai apslēptu patiesību par savu neglītumu. Pat bul-bul — kurds — neskatīsies uz turcieti. Turki ir sunnītu suņi, bet viņu sievietes — sunnītu izdzimumi. Hal Es jau nu gan pratīšu parādīt turkam viņa vietu. Uz turieni ne, ekselencei Viņa aizgāja skatīties zirgus, — večuks vārgā balsī sauca.

Makgregors izgāja cauri arkai māla kleķa sienā un ieraudzīja priekšā līdzenus, iekoptus laukus un augļu-dārzus, kas sniedzās līdz zemo pakalnu piekājei. Dārza malā bija ierīkota nometne. Gar pussagruvušo sienu bija izvietotas teltis, rati, mūļi un lopbarība, bet zem gigantiska vīģeskoka ar apdauzītiem ķieģeļiem bija norobežots kaut kas līdzīgs aplokam. Makgregors brida pa rasoto, saulē mirguļojošo zāli, domādams, ka Ketrina apskata tur stāvošos zirgus. Taču aplokā Ketrinas nebija. Viņš uzrāpās uz sienas gruvešiem un papeļu alejas galā ieraudzīja zirgu staļļiem līdzīgu zemu ēciņu puduri. Viņš devās uz turieni caur dārzu, kur bija ienākušies vēlie apelsīni. Makgregors vienu norāva, un tā siltā miza šķita viņam kā šīs saulainās dienas iemiesojums. Debesis bija skaidras, zeltainais gaiss jau pietiekami sasilis, lai apžāvētu zemi, kaut arī tajā bija sajūtams rīta dzestrums. Viņš gāja pa grantēto aleju starp slaidajām papelēm, mētādams apelsīnu.

Makgregors izdzirdēja aiz muguras Ketrinas balsi. Viņa skrēja pa ceļu, saukdama, lai pagaidot. Viņš apstājās un, smaidīdams un viebdamies no spilgtās gaismas, gaidīja Ketrinu, nesaprazdams, kāpēc viņa tā steidzas.

— Uz kurieni jūs? <— pieskrējusi klāt, jautāja Ketrina.

— Meklēju jūs. Vai sen jau esat augšā?

— Kādu stundu. Cik te jauki! Paskatieties uz šīm papelēm, uz šo ceļu, vīnadārzu, sauli! Gluži kā aleja Midel-harnisā.

— Kas tā tāda? — viņš jautāja neizpratnē.

— Aleja Midelharnisā» Nacionālajā galerijā, — paskaidroja Ketrina. —- Tūliņ, kā ieiet iekšā.

— А... glezna.

— Tieši kā te: papeles, vīnadārzs, lauki — viss, izņemot cilvēku, kas sien klāt vīnogulāju.

— Vai tas ir angju mākslinieka darbs?

— To gleznojis holandietis Hobema. Mūsu mākslinieks Kroms mirstot esot čukstējis: Kā es tevi milēju, Hobema!»

— Es laikam ne reizi neesmu bijis Nacionālajā galerijā, — ieminējās Makgregors.

— Tad labāk nebūtu lielījies.

— Kas ir, tas ir.

— Tā nav nekāda nelaime, — piekāpīgi teica Ketrina. —< Sis skats ir daudz interesantāks. Ja cilvēks ir bijis šajās vietās, tad nav nozīmes, vai viņš ir apmeklējis Nacionālo galeriju vai ne. Te ir daudz labāk. Un ir jauki būt kopā ar jums tādā rītā.

Makgregors arī jutās labi. Ketrina šorīt izturējās pret viņu iecietīgi, varbūt tāpēc, ka laiks bija labs. Viņš smaidīja pats par savu skepsi, tomēr atzina, ka īstā Ketrina nevar būt tāda — parasta, vienkārša sieviete, kas viņam neuzbrūk. Makgregors negribēja redzēt viņu tādu. Tā vairs nebūtu Ketrina. Lai nu kā, bet viņš baudīja šo pamieru.

— Es noprotu, ka jums patīk Irāna, — viņš teica.

— Vai nav savādi? Laikam taču jūsu dēļ. Man patīk, ka jūs pret visu izturaties tik nopietni. Es neko nezinu par Irānu, bet, līdzko paskatos uz jums, tā saprotu — te ir daudz kā tāda, ko es. viena pati nemaz neieraudzītu. Es vienkārši skatos uz jums un redzu to, ko redzat jūs.

Viņš pamāja ar galvu un nodomāja: Nez cik ilgi tas viss viņai patiks?»

— Vai jums ir bail no savām jūtām, — jautāja Ketrina, — vai arī jūs tīšām klusējat, lai samulsinātu mani?

— Lai ko es darītu, man neizdotos jūs samulsināt.

— Tā gluži nav. Reizēm jūs mani pat pazemojat.

Nē, tā bija pavisam cita Ketrina. Viņa pati atklāja Mak-

gregoram vienu no daudzajām savas sievišķības šķautnēm un it kā kautrējās par to. Saule sildīja tik mīlīgi, ka Makgregors nespēja laist garām šo reto izdevību.

— Varbūt man vajadzētu pazemot jūs biežāk, — viņš sacīja.

— Varbūt, — viņa pazemīgi piekrita. — Bet tas man diezin vai nāktu par labu. Mani traucē mana muļķība un nezināšana.

— Neblēdieties nu ... — iesāka Makgregors.

— Tā nav nekāda blēdišanās. Jūs šajā zemē jūtaties tik brīvi kā savās mājās, bet es ne. Es vēl nesaprotu, kas šeit notiek, tikai neceliet tāpēc degunu gaisā. Mans uzdevums ir daudz sarežģītāks nekā jūsējais. — Nesaliecot kājas ceļos, viņa pagājās, skatīdamās uz saviem noputējušajiem zābakiem. — Vai jums nav ar ko nospodrināt? Nevaru ciest netīrus apavus.

— Iedodiet tos večukam tur, verandā. Par kādu uzdevumu jūs runājāt?

— Dieva dēļ! — iesaucās Ketrina. — Vai tad es runāju par kaut kādiem uzdevumiem?

— Runājāt gan.

— Kā, pēc jūsu domām, beigsies strīds ar gubernatoru? — viņa jautāja. — Vai tā nav problēma?

— Jūs runājāt par kaut ko citu.

— Tieši par to. Es vakar redzēju, cik uztraukts jū§ bijāt.

— Būtu jūs sapratusi, par ko ir runa, jūs arī būtu sākusi uztraukties.

— Diez vai, — teica Ketrina. — Es neesmu personīgi iesaistīta visos šajos notikumos tā kā jūs. Varu saprast, ko tas viss nozīmē, bet ar to vēl ir par maz. Jums ar to pietiek, tāpēc ka jums ir tā laime pašam būt gandrīz vai irānim. Diemžēl strīdā starp Džavatu un gubernatoru es jūtos kā malā stāvētāja. Paskatieties, peļķē plunčājas; vienkājains zvirbulis. — Ketrina apklusa. Makgregors gaidīja, kas būs tālāk, bet viņa skatījās uz zvirbuli.

— Tas nav vienkājains, — sacīja Makgregors. — Ūdens ir auksts, un, kamēr viena kāja ir ūdenī, otru putnēns, pierāvis klāt, silda. īstenībā zvirbulēns ir mazliet aizkavējies, tam jau vajadzēja būt aizlidojušam uz dienvidiem.

— Cik tālu uz dienvidiem tie lido? Uz Āfriku?

— Nē, tikai līdz turienei, kur vairs nav sniega. Irānā uzskata par labu zīmi ieraudzīt zvirbuli tik vēlu. Sievietei tas parasti vēstī dēla piedzimšanu.

Makgregors skatījās uz Ketrinu, kas pictupusics vēroja zvirbuli. Viņš gaidīja, ka meitene atkal ierunāsies par sevi, bet iesāktā saruna viņai vairs nebija prātā.

— Ka jūs domājat, vai tajos staļļos ir zirgi? — Ket-rina pieceldamās jautāja. Viņa rādīja uz zemajām ēciņām

alejas galā. — Izskatās pēc sta||iem. Pie mājas es re dzeju kavalērijas zirgus. Tie izskatījās nožēlojami.

— Lielākā daļa zirgu Irānā ir tādi, — teica Makgre-gors. — Labi, gan kaulukambariem līdzīgi, toties bezbailīgi zirgi Ir kalnos un it sevišķi piekrastē. Bet te sastopami lielākoties yabus, visparastākie zirgi.

— Vai jūs saprotat kaut ko no zirgiem? Ketrina bija pārsteigta.

Viņš noliedzoši papurināja galvu.

—- Bet vai jūs protat jāt?

— Mums. ar tēvu šad tad gadījās jāt.

— Tad iesim apskatīt staļļus. Esmu dzirdējusi, ka Irānā ir lieli zirgi, tādi kā angļu medību zirgi. Kā tos sauc?

— Man šķiet, ka tā ir Karabahas šķirne. Ar augstu skaustu. Kur jūs par to dzirdējāt?

— Mana māte ir kā traka uz medībām, — teica Ketrina, — Es arī biju tāda, kamēr izaugu un nācu pie prāta. Kā pa miglu atceros, kāda jezga bija pie Saninghillas, kad kāds pulkvedis atveda mums persiešu medību zirgu. Sievietei zirgs bija par lielu, bet mana iedomīgā māte nerada mieru, kamēr nebija tikusi sedlos. Zirgs bija īsts skaistulis. Tas ienesa manu māti uzartā laukā, ne no šā, ne no tā nogāzās zemē un iesvieda viņu dubjos. Kopš tā laika man ir vājība uz persiešu zirgiem, kaut arī es nevienu vairs neesmu redzējusi..

Makgregoru neinteresēja tik daudz viņas stāsts, cik klajā netīksme, ar kādu Ketrina runāja par savu māti. Tas viņam nepatika, un tomēr visas viņa simpātijas bija Ketrinas pusē. Viņš neko nezināja par viņas, māti, taču instinktīvi juta, ka Ketrina ir tiesīga pārmest mātei, un ar savu klusēšanu jau bija nostājies meitas pusē.

Viņi nogriezās no alejas uz dubļainas takas. Tuvojoties brūnai māla kleķa ēkai, viņiem degunā iesitās zirgu sta|la asā smaka. Eka bija uzbūvēta burta U veidā, un to iekļāva zema nojume, kas balstījās uz neaptēstiem koka stabiem. Zem nojumes rosījās kareivji, pirms izjāšanas kārtodami zirglietas, sedlus un pārliekamās somas. Kad Ketrina un Makgregors iegāja zirgu staļļa pagalmā, viņi pārtrauca darbu un sāka skatīties uz ienācējiem.

Taču viņus vēroja tikai tie kareivji, kuri stāvēja tuvāk ēkai un pie kizjaka ugunskuriem. Lielāka grupa, kas drūzmējās pagalma vidū, nepievērsa svešajiem nekādu uzmanību. Viņus vairāk interesēja kaut kas zemē guļošs. Mak-gregors izdzirdēja, ka viens no viņiem kā brīdinādams! uzkliedz, ka atnācis ferangi ar savu hānumu. Iestājās klusums. Makgregors sajuta, ka Ketrina saspiež viņa roku.

— Kas noticis? — viņa jautāja. — Vai tas viss mūsu dēļ?

— Viņi nav paraduši redzēt te sievietes, — paskaidroja Makgregors. — Neuztraucieties.

— Bet kas notiek tur? — Viņa pameta ar galvu uz kareivju gūzmas pusi.

— Nezinu, bet varam paskatīties.

Viņi lauza ceļu cauri kareivju pūlim, kas bija aps.tājis divus uz muguras putekļos guļošus cilvēkus. Abu kailās kājas bija piesietas pie steķiem, šķērsis turēja gaisā asiņainās pēdas. Viņu sejas Makgregors nevarēja saskatit, jo galvas bija atmestas atpakaļ, taču, piekļuvis tuvāk, viņš beidzot pazina zemē guļošos. Tie bija Džavats Gočali un godājamais kapteinis.

— Kas viņiem izdarīts?! — Iekliedzās Ketrina.

Makgregors mēģināja izlauzties cauri kareivju lokam.

Viņi kliedza un nelaida Makgregoru tālāk.

— Viņi ir sisti ar koku, — viņš teica, nespēdams ticēt savām acīm.

— Ko tas nozīmē? Kas ar viņiem ir noticis?

— Viņiem ir sists pa papēžiem ar bērza nūjām.

— Vai tad jūs nevarat izlauzties cauri?

Kareivji nelaida Makgregoru. Viņš uzsauca Džavatain un kapteinim, bet tie nekustīgi gulēja oranžajos putekļos. Kakli viņiem bija nedabiski izgriezti, krūtis izliektas, zem kājām bija satecējušas asiņu lāmas. Džavata melnā cepure mētājās atstatu starp kādām desmit salauztām bērza nūjām. Kapteiņa zābaki bija uzmaukti uz šķērša, pie kura bija piesietas viņa kājas.

— Vai viņi ir nogalināti? — jautāja Ketrina. — Cik šausmīgil

Makgregors vairs nemēģināja lauzties cauri kareivju barjerai.

— Viņi ir bez samaņas, — viņš teica. — Kā gan viņi noķerti? Ketij, skrieniet pēc Eseksa! Sakiet, lai tūlīt sameklē gubernatoru, nāk šurpu un atbrīvo viņusl Tikmēr es mēģināšu pats.

— Vai tiešām jūs nevarat izlauzties? — Ketrina grūstīja kareivjus.

— Izlauzīšos, kad būsit prom, viņš teica. — Skrieniet ātrāk!

— Speriet viņiem!

— Ejiet pasakiet Eseksam un sameklējiet gubernatoru! Skrieniet!

— Jums nekas nenotiks?

— Nē. Nu, skrieniet!

Ketrina izlauzās atpakaļ cauri pūlim, pārskrēja pāri pagalmam garām ratiem un zirglietām un nozuda aiz ēkām.

Divi kareivji, sadevušies rokās, nelaida Makgregoru. Kad viņš mēģināja apiet tiem apkārt, rokās sadevās divi citi un aizstājās priekšā. Makgregors pieprasīja, lai laiž viņu cauri, bet kareivji atbildēja, ka nedrīkstot. Makgregors draudēja un lamājās, bet kareivji iekļāva viņu vēl ciešākā lokā. Kareivji teica, ka tā neesot viņu darīšana, ka viņi tikai pildot pavēli. Makgregors neklausīdamies sita kareivjiem pa rokām, tomēr dzīvā ķēde nepārtrūka. Viens no tiem uzkliedza: ja viņš nerimšoties, dabūšot ari pats. Makgregors saprata, ka neko nepanāks. Viņš izmū-dījās no pūļa un sauca, lai iznāk virsnieks. Makgregors uzsauca vēlreiz, pēc tam pajautāja kareivjiem, kur meklējams virsnieks, bet viņi raustīja plecus un teica, ka neesot ko uztraukties, tāpēc ka pats gubernators bijis te un pavēlējis sist. Ko šis taisot troksni? Savu reizi katrs dabūjot kāvienu ar nūjām, tas neesot nekas apkaunojošs, un gan tie divi atžirgšot.

Makgregors jau gribēja vēlreiz izmisīgi triekties iekšā kareivju blīvā, kad pēkšņi ieraudzīja pa kādas ēkas stiepļu durvīm iznākam Aladīnu. Kopā ar viņu bija tas pats virsnieks zābakos, kas pagājušajā naktī bija mēģinājis piekaut Makgregoru.

— Atraisiet viņusl — Makgregors bez jebkādiem ievadiem uzkliedza virsniekam. 1

— Ko čivini kā zvirbulis? — teica virsnieks. — Raisi pats!

— Pavēliet saviem ļaudīm atbrīvot man ceļu!

— Visuma valdniek, — virsnieks sacīja Makgrego-ram, — atbrīvo sev ceļu pats!

Kareivji smējās. Sakodis zobus, Makgregors apspieda dusmas. Viņš pamanīja, ka Aladīns vērīgi skatās uz viņu. Aladīns it kā mēģināja brīdināt viņu ar plati ieplestajām, izmisuma pilnajām acīm.

— Ko tu te dari? — Makgregors jautāja viņam angliski. — Un kā Džavats un kapteinis nokļuva te?

— Es viņus atvedu, sāhib.

— Šurpu?

— Jā, sāhib.

— Kad?

— Agri no rīta. Gubernators un šis virsnieks aizsūtīja mani pēc viņiem. Es domāju, ka tā norunāts, tāpēc ka jūs gribējāt agrāk izbraukt. Viņa ekselence vakar teica, ka man viņi jāatved šurpu. Es neesmu vainīgs, sāhibl Nerājiet mani!

— Nekas, nekas. Vai viņi te iau ilgi ir piesieti?

— Divas stundas, sāhib. — Aladīns bailīgi pablenza uz virsnieku, kurš aizdomīgi ieklausījās viņam svešajā angļu valodā. — Sodīšanu sāka gubernators. Viņš pats sāka sist, bet pēc tam viņus sita gandrīz līdz jūsu atnākšanai, vēl tad, kad abi jau bija nesamaņā. Es neesmu vainīgs, es neesmu vainīgs...

— Kāpēc tu neatskrēji pēc manis?

— Mani ieslēdza istabā, piedraudot ar nāvi.

Makgregors saprata, ka nav ko domāt par piekļūšanu sodītajjem. Viņš pat nemēģināja to darīt. Norautais apelsīns vēl aizvien bija viņam rokā, un viņš to aizlidināja pār kareivju galvām. Makgregors klusēdams gaidīja, nelikdamies zinis par virsnieka lamām, Aladīna nervozitāti un kareivju smiekliem, līdz izdzirdēja Eseksa balsi. Ģērbies jātnieka biksēs, uzmetis uz pleciem velveta jaku, Esekss kopā ar Ketrinu steidzās šurpu pāri pagalmam.

— Kas te notiek? — viņš jautāja. — Makgregor, vai ar jums viss kārtībā?

— Jā, Bet kur gubernators?

—- Es nevarēju viņu atrast. — Sargādams Ketrinu, Esekss stingri turēja viņu zem rokas. Viņš paskatījās uz zemē guļošo Džavatu un kapteini.

— Kāds barbarisms! Sis stulbais gubernators ir lauzis man doto vārdu, — sašutis teica Esekss. — Dodiet ceļul

Esekss pagrūda kādu kareivi, kas nekustējās no vietas, bet arī sevišķi nepretojās. Tagad Makgregors saskatīja kareivju sejās šaubas. Viņi saprata, cik svarīga persona ir Esekss. Varēja manīt, ka arī virsnieks ir kļuvis stomīgs. Kad Esekss pakāpās atpakaļ, Makgregors, nikni zvelēdams ar dūrēm, pārrāva kareivju roku ķēdi.

— Nost no ceļa, plukatasl — Esekss bija sasarcis aiz dusmām. Makgregor, paņemiet durkli un raujiet nost virvesl

Beidzot viņi izlauzās cauri pūlim. Nepievērsdams uzma-nību kāda kareivja nenoteiktajiem draudiem, Esekss izrāva viņam no maksts durkli un sekoja Makgregoram. Noliecies pār kapteiņa kājām, Makgregors veltīgi mēģināja atraisīt mezglus. Tad viņš izņēma kabatas nazi un pārgrieza virves. Sakropļotās kapteiņa kājas kā nedzīvas, nokrita viņa paša asiņu peļķē. Tad Makgregors palīdzēja Eseksam atbrīvot Džavatu, kas, mazliet atžirdzis, skatījās uz viņiem ar blāvām acīm. Esekss pagāja nost, lai Makgregors varētu apskatīt Džavata kājas, kas bija uztūkušas, sacirstas un saplosītas tā, ka pie pirkstiem un pēdām karājās miesas gabali. Makgregors saudzīgi nolaida kājas zemē, un Ketrina apsaitēja tās. ar dvieļiem, kurus ar gudru ziņu bija paķērusi līdzi. Makgregors paņēma divus dvieļus un apsaitēja ar tiem kapteiņa kājas. Tās bija sakropļotas vēl briesmīgāk nekā Džavatam un likās esam bez dzīvības. Pieskardamies kapteiņa ļenganajam ķermenim, Makgregors. centās nedomāt par to.

Esekss gaiņāja nost kareivjus un lamāja gubernatoru par solījuma neturēšanu. Tieši tajā brīdī pienāca gubernators, un viņam bija jāuzklausa Eseksa pārmetumi.

— Kauna lietai — kliedza Esekss. — Jūs esat lauzis man doto vārdul Vai saprotat, ka viņi ticēja manam solījumam gādāt par viņu drošību, nevis jūsējam? Manam solījumaml

Gubernators protestējot pacēla rokas:

— Es neko nezināju par toi Tas tika izdarīts bez manas pavēles! — Viņš bija sašutis vēl vairāk nekā Esekss.

— Aladīns jums pastāstīs, ka gubernators pats sācis sišanu, — Makgregors teica Eseksam. Viņš vēl arvien saitēja kapteiņa kājas, kaut arī saprata, ka tas vairs nelīdzēs.

— Jūs esat ne tikai muļķis, jūs esat lops! — turpināja Esekiss. —. Lieciet pagādāt nestuves un pasaukt ārstu!

— Bet jūsu ekselence! — taisnojās gubernators.

— Mūsu zemē ir tāds paradums, un tas nav slikts. Pat valdnieku dēliem sit pa pēdām, un tas viņiem nedara kaunu.

— Tas ir pretlikumīgi, — teica Makgregors.

— Es negribu jūs ne dzirdēt! — Esekss pacēla balsi.

— Jūs esat apkaunots. Jūs esat apkaunojis mani. Muļķis!

—- Ekselencei — Gubernators pagriezās un uzbrēca kareivjiem, lai vācas projām: viņš negribēja, ka tie redz viņa pazemojumu. — Ekselence, — viņš teica nu jau drošāk, — tieši tā bija jārikojas. Tagad tie divi dumpinieki sapratīs, ar ko viņiem darīšana. Viņi vairs nestrīdēsies ar mani. Viņi apjēgs, ka esmu pilns apņēmības izmantot savu varu. Viņi vairs nekaulēsies un neizturēsies kā manu lauku saimnieki. Viņi nožēlos savu muļķību un uzvedīsies prātīgāk. Palīdzot man, jūs taču gribējāt to pašu. Jūs vienkārši nezināt mūsu metodes. Galu galā es taču neesmu viņus pakāris, tā ka nedusmojieties.

— Es nedusmojos, un jūsu metodes es arī saprotu. Jūs esat muļķis! Es taču devu vārdu, ka šie cilvēki būs. drošībā. Jūsu rīcībai nav nekāda attaisnojuma. Dodiet rīkojumu, lai viņiem palīdzi

Gubernators izlamāja virsnieku, lika viņam ienest abus sodītos iekšā un aizsūtīt kādu pēc ārsta. Gubernatora iespaidīgais stāvs, viņa bārda, pavēlnieciskie žesti, pērkonīgā balss — tas viss iedarbojās, piespiežot kareivjus izklīst. Viņi atgriezās ar nestuvēm un aiznesa Džavatu un kapteini uz zirglietu noliktavu.

— Makgregor, — teica Esekss, — palieciet te un pielūkojiet, lai šiem cilvēkiem palīdz. Kur ir mašīna, Aladīn?

— Aiz zirgu staļļa, sāhib.

— Makgregor, kad šie cilvēki būs pārsieti, lieciet viņus mašīnā un brauciet pēc mums. Mēs pa to laiku sakravāsim jūsu mantas.

— Viņam ir bīstami te palikt, Harold, — ierunājās Ket-rina. Mati krita viņai acīs, un viņa nevarēja atmest tos atpakaļ, jo rokas bija ar asinīm.

— Ja ar viņu kaut kas notiks, — Esekss teica gubernatoram, — te vēja ātrumā parādīsies angļu kara aviācijas eskadriļa, varat man ticēt.

— Jūs esat pilnīgā drošībā. Pilnīgā drošībā. Bet jūs taču nebraucat projām?

— Protams, braucam.

— Bet ekselence... Jūs atstājat mūs galīgi tukšā un vēl sliktākā stāvoklī. Es zvēru, ka tagad šie cilvēki būs prātīgāki.

— Negvelziet muļķībasl Viņi ir pusdzīvi, bet jūs lauzāt man doto vārdu.

— Vai es neteicu, lai tu nepārcenties! — gubernators uzbruka virsniekam, lādēdams gan viņa māti, gan ticību. Virsnieks, vainīgs juzdamies, klusēdams stāvēja malā.

— Ejam, Ketij. — Esekss atvēra noliktavas stiepju durvis.

Ketrina bija nomazgājusi rokas zem krāna.

— Es negribu atstāt Aivru te, — viņa teica. — Labāk nāciet mums līdzi.

— Ar mani nekas nenotiks, — atteica Makgregors.

— Nē, nāciet. Bet viņus mēs varam ienest pie sevis mājā.

— Nē, — sacīja Makgregors. — Ejiet vien. Es palikšu te.

— Lūdzu... — iesāka Ketrina.

— Ar mani viss būs kārtībā, — Makgregors nepacietīgi pārtrauca viņu.

— Jā, jā, — teica Esekss, — iesim, Ketij. Jo ātrāk aizbrauksim no šejienes, jo labāk.

I<ad viņi bija projām, Makgregors paskatījās uz Dža-vatu, kura bālajā sejā pamazām atgriezās dzīvība.

— Mēs vedīsim jūs projām no šejienes, — sacīja Makgregors. — Vai Zandžānā ir ārsts?

Džavats pamāja ar galvu un pagriezās pret kapteini.

Makgregors pārkāpa pāri Džavatam un noliecās pār nekustīgi gu|ošo kapteini, kura seja bija nevis bāla, bet sārta un miera pārņemta, pieputējušie sirmie mati atmesti atpakaļ no pieres. Džavats skatījās uz Makgregoru, un viņa acīs bija lasāms jautājums. Makgregors teica, ka kapteinis jūtoties ciešami. Viņš klusēdams staigāja šurpu un turpu, līdz durvīs parādījās garš vīrietis netīrā melnā mētelī.

Nesasveicinājies ar Makgregoru, viņš apskatīja vispirms Džavatu, pēc tam kapteini. Viņš pataustīja kapteinim pieri, apskatīja viņa rokas, kājas, pavēra plakstus, nopūtās un tad sāka tīt nost dviejus no Džavata kājām.

— Man nav līdzi ne zāļu, ne instrumentu, — viņš per-siski teica.

— Jūs esat ārsts? — jautāja Makgregors.

— Jā. Es nezināju, ka jūs runājat persiski. Tas ir pagalam. — Viņš pameta ar galvu uz kapteiņa pusi. — Miris; droši vien no šoka, bet varbūt ir sists, kur pagadās, un nāves cēlonis ir kaut kādi iekšēji bojājumi. Tas laikam tomēr Sr šoks. Viņš, jādomā, nebija pieradis pie tādas apstrādāšanas. Ar šo ir labāk, bet man nav ar ko viņu pārsiet.

— Mēs vedīsim abus uz Zandžānu, -r sacīja Makgregors.

Ārsts pamāja ar galvu.

— Tas būs vislabākais. Vediet viņus prom no šejienes. Te nav vietas civilizētam cilvēkam. Es pats ari brauktu prom, bet man te ir ģimene.

Ārsts -bija padzīvojis cilvēks. Viņam nervozi kustējās rokas un kājās bija nonēsātas bikses. Viņš piecēlās un pateica, ka vairāk neko nevar līdzēt.

— Vediet viņus prom no šejienes, — atkārtoja ārsts.

Makgregors pasauca Aladīnu un lika atvest dažus kareivjus.

— Tikai turiet viņam kājas augstāk, ~ piekodināja ārsts, skatīdamies uz Džavatu.

— Bet vai jūs esat pārliecināts, ka pārvešana nenāks viņam par ļaunu?

— Jā, esmu. Viņš neko nejutīs.

Kareivji ienāca kopā ar virsnieku. Viņi aiznesa Džavatu un kapteini uz mašīnu, kas jau stāvēja uz putekļainā ceļa.

Ketrina un Esekss ar čemodāniem gaidīja viņus pie mājas. Ketrina, ieraudzījusi Džavatu un kapteini neērtās pozās uz aizmugurējā sēdekļa, ieskrēja atpakaļ mājā pēc spilveniem. Makgregors neteica viņai, ka kapteinis ir miris, bet viņa tūlīt noprata pati.

Parādījās gubernators, un atkal sākās vaimanāšana. Tā kā Esekss nepievērsa gubernatoram uzmanību, viņš apelēja pie Makgregora.

— Sakiet vēstniekam, lai ņem mani līdzil — viņš satraukts teica. — Vai dzirdat?

— Sakiet patsl — atcirta Makgregors.

— Viņš ir pārāk dusmīgs, — gubernators turpināja, — bet jums jāsaprot, kādā stāvoklī es pašlaik esmu. Jums jāsaprot, ka būtu gudri darīts, ja mani aizvestu no šejienes jūsu apsardzībā.

— Es tur nesaskatu nekādu gudrību, — Makgregors aizvēra durtiņas.

Gubernators iebāza galvu mašīnā.

— Ekselence! Ekselence...

— Brauci — Makgregors uzsauca Aladīnam.

Fords rāvās uz priekšu, un gubernators, kas vēl aizvien vervelēja Ekselencei Ekselence!», gandrīz vai pazaudēja galvu.

Virsnieks spožajos zābakos uzlēca uz kāpšļa un izbrauca cauri dārzam līdz gubernatora barikādei. Par laimi, eja tajā bija vaļā. Aladīns samazināja ātrumu, lai izbrauktu cauri, un virsnieks nolēca zemē.

Virsnieks nemēģināja glābt savu ādu, kā to bija darījis gubernators. Gluži otrādi, viņš apbēra Makgregoru ar lamām, ielikdams tajās visas savas dusmas un niknumu. Lamas bija tik neķītras un izaicinošas, ka Makgregors atvēra durtiņas, lai lēktu laukā. Virsnieks to vien gaidīja, viņš ņirdza Makgregoram taisni acīs un divas reizes nospļāvās putekļos viņam pie kājām, piesaukdams savus kareivjus un allāhu par lieciniekiem, ka anglis ir pārāk gļēvulīgs, lai atbildētu uz apvainojumu. Makgregors sagrāba virsnieku aiz zaļā formas tērpa atloka, apgrieza apkārt, nogrūda augšpēdus uz priekšējā sēdekļa, uzgāzās viņam virsū un uzsauca Aladīnam:

— Aizieti Brauc, dieva dēļ, brauc, kad tev saka!

Aladīns jau bija izstūrējis rēcošo fordu cauri barjerai, kad kareivji metās viņiem pakaļ. Durtiņas bija vaļā, un virsnieka un Makgregora kājas karājās laukā, viņiem cīnoties pa grambām lēkājošajā mašīnā. Durtiņas vārstoties belza pa lieliem, bet Makgregors, vairīdamies no virsnieka dūrēm, atspiedies ar celi viņam pret vēderu, centās nogāzt gūstekni no sēdekļa uz grīdas. Kareivji šāva viņiem nopakaļ, un Aladīns kaut ko kliedza savā valodā un grūda nost virsnieku, kas mēģināja sagrābt viņu aiz kājām. Elkoņa locītavā iežņaudzis pretinieka galvu, Makgregors uzkliedza Aiadīnam, lai neļauj virsniekam skrāpēties. Bet Aladīns bija aizņemts ar zvāļājošos, lēkājošo mašīnu, kas piepeši sāka buksēt un ar pakaļējiem riteņiem ieslīdēja grāvī. Tā vairs neklausīja stūrei. Fords gandrīz apstājās, un visi sakrita cits citam virsū. Pakaļējie riteņi vēl griezās. Likās, ka mašīna no trieciena izjuks. Tomer Aladīns izlīdzināja gaitu. Makgregors beidzot nogrūda virsnieku uz grīdas un nejāva viņam kustēties.

Makgregors aizelsies pagrieza saskrāpēto seju pret Eseksu, kas viņu zākāja par nenormālu muļķi, tad pret Ketrinu, kas balstīja samaņu zaudējušo Džavatu. Viņš palūkojās atpakaļ, vai viņiem neseko, taču jau bija klāt Džavata dzeloņstiepļu aizžogojums, tātad varēja justies droši. Makgregors uzsauca sargkareivjiem un jautāja, vai Zandžānā ir slimnīca. Viņi pienāca klāt, ieskatījās mašīnā, ieraudzīja Džavatu un kapteini un sāka strīdēties savā starpā. Tad atskrēja vēl viens, kam bija pilna mufe ar maizi. Viņš iebāza plāceni kabatā un, kad Makgregors bija izbrīvējis vietu un atvēris durtiņas, iekāpa mašīnā, paklupdams uz savas šautenes. Šoreiz. virsnieks sāka tā spārdīties, ka kareivim bija jātur durtiņas pusvirus. Makgregors atkal piespieda gūstekni pie grīdas,

— Paskatieties uz savu seju, — teica Ketrina.

— Kāpēc jūs paņēmāt viņu līdzi? — noprasīja Esekss.

— Nezinu. — Makgregors elpoja tik smagi, ka viņam sāka durt krūtīs. Ar muti kampdams gaisu, viņš meklēja pa kabatām mutautiņu, lai noslaucītu seju. — Bet šis ir tas tips, kas apstrādāja Džavatu uņ kapteini.

— Grūdiet viņu laukā, — teica Esekss.

— Nekā nebija! — Makgregors noslaucīja asinjs zem labās auss un uz kakla. Viņš atpogāja apkaklīti, lai neberž, un sataustīja vēl vienu skrambu uz pieres.

— Laidiet viņu vaļā, — teica Esekss. — Kaut ko tādu mēs nedrīkstam darīt.

Makgregors tikai nosprauslājās, izšņauca degunu un neko neatbildēja Eseksam.

Kareivis norādīja uz zemesceļu, kas veda uz mazu, zili baltu mājiņu; tā acīmredzot bija uzcelta kādam ierēdnim — nodokļu iekasētājam vai policijas virsniekam. Tagad tajā bija iekārtots primitīvs kara hospitālis; to apsargāja divi zemnieki, kuri sēdēja uz kāpnēm un sarunājās. Izdzirdējis viņus saucam, no hospitāļa iznāca jauns cilvēks krievu kareivja blūzē. Viņš palīdzēja ienest Džavatu un kapteini vienā no mazajām istabiņām, kur kāda satraukta sirmgalve jau bija aizdegusi prīmusu, lai uzvārītu ūdeni. Makgregors īsi paskaidroja jaunajam ārstam, kas jau apskatīja Džavatu, kā tag viss noticis, un izgāja ārā.

Neko neteikdams ne Ketrinai, ne Eseksam, viņš klusēdams stāvēja saulē.

— Kapteinis laikam ir miris, vai ne? — Ketrina iejautājās.

Makgregors apstiprināja viņas minējumu.

— Šausmīgi! — viņa teica.

— Bet Gočali? — jautāja Esekss.

Makgregors apsēdās uz mašīnas kāpšļa.

— Nezinu, — viņš atbildēja. — Viņu patlaban pārsien. — Makgregors skatījās uz virsnieku, kas bija nodots abu zemnieku pārziņā. Viņi nezināja, ko ar to iesākt, un acīm redzami bija viņa augstprātīgā izskata nobiedēti. Virsnieks tīrīja savus putekļainos zābakus un reizi pa reizei pameta skatienu uz Makgregora seju, priecādamies par savu roku darbu. Makgregors piespieda pie pušumiem kabatlakatu un gaidīja ārstu.

Tas iznāca tikaj pēc laba laika. Makgregors pajautāja viņam par Džavatu.

Viņš paliks dzīvs, — persiski teica jaunais ārsts. tt. Viņam ir lauzta labā kāja zem potites un daudz dziļu brūču un zjlumu. Jūtamas arī šoka sekas, bet citādi viss, liekas, ir kārtībā. Protams, pēc tādām sāpēm viņš uzreiz neatgūs samaņu,

Bet kapteinis?

Ārsts paraustīja plecus un pacēla tīrās rokas.

— Tas viņa organismam ir bijis liels trieciens. To viņš nav spējis izturēt. Varbūt viņam ir sists pa vēderu vai pa galvu, lai gan nekādu pēdu es neredzēju. Viņš nav bijis nekāds stiprais un jauns ari vairs ņe. Jādomā, ka pilsētnieks, kas pieradis pie mierīgas dzīves.. Nāves cēlonis acīmredzot ir bijis šoks. Ļaujiet man apkopt jūsu seju.

Makgregors iegāja ārstātn līdzi hospitālī un turēja bļodu ar ūdeni, kamēr ārsts apmazgāja viņa brūces ar bora šķīdumu. Viņš jautāja ārstam, vai tas dien demokrātiskās Azerbaidžānas armijā — tāpat kā Džavats un kapteinis. j

— Ne gluži, — atbildēja ārsts. Es nodienēju obligāto gadu Irānas armijas garnizonā Zandžānā. I<ad sākās sacelšanās, iekārtoju te hospitāli visiem. Es pats neesmu azerbaidžānis. Esmu no Horramšāhras, bet tagad mani, jādomā, uzskata par dumpinieku, tāpēc ka es palīdzu šiem ļaudīm, Man jāpaliek trimdā, jo atpakaļ mani nelaidīs.

T- Es gribētu paskaidrot kādam, kas noticis, — teica Makgregors. — Vai te ir kāda amatpersona, ar kuru varētu parunāt?

— Es jau aizsūtīju pakaļ, — teica ārsts. — Diemžēl man nav stinguma krampju potes, ko jums iedot. Mums trūkst visa kā. — Viņš apzieda Makgregora seju ar jodu. — Ieskrambājumi vienmēr ir sliktāki par tīrām brūcēm, īpaši, ja tajos iekļuvuši zirga mēsli. Jums jābūt uzmanīgam.

Ar pārsietu kāju un izraibinātu seju Makgregors atkal izgāja laukā.

— Kā jūtaties, Mak? — apvaicājās Esekss.

— Labi.

Ketrina iedeva viņam glāzi tējas, ko bija iznesusi sirmgalve,

— Vai braukt varēsit? — jautāja Esekss.

— Jā, bet pagaidām mēs vēl nevaram braukt projām. Mums tas viss kādam jāpaskaidro.

— Vai tad jūs ārstam neizstāstījāt?

— Izstāstīt jau izstāstīju, bet mums jāsagaida kāds no Džavata ļaudīm. Viņi drīz būs klāt.

— Labi, es brītiņu pagaidīšu, — piekrita Esekss, — bet ne ilgi.

Makgregors bija pārāk sadusmots, lai strīdētos ar Eseksu. Viņš apsēdās un neskatījās vairs ne uz vienu. Beidzot, kad viņam jau sāka zust pacietība, ieradās kāds azerbaidžāņu majors, vēl joprojām ģērbies kadru virsnieka formā, bet ar dīvainu laiviņu galvā. Apraudzījis Džavatu, viņš pienāca pie Makgregora, kas atkal sāka skaidrot notikušo, taču majors viņu pārtrauca, norādīdams uz virsnieku zābakos.

— Vai viņš ir pie tā vainīgs?

— Vainīgs ir gubernators. — atbildēja Makgregors. — Sis t§ tikai izpildīja pavēli, bija galvenais sitējs,

— Vai jūs nepastāstītu par visu sīkāk mūsu, pulkvedim?

— Labprāt. ‘

— Vai jūs neatbrauktu ņm līdzi uz štābu? — jautāja majors.

— Lūdzu, — piekrita Makgregors.

Nospriedis, ka bijis gana pacietīgs, klausīdamies tik garu sarunu nesaprotamā valodā, Esekss teica Makgrego-ram, ka tagad, kad skaidrošana beigusies, vajadzētu braukt.

— Pagaidīsim, varbūt no mums vēl kaut kas būs vaja- ' dzīgs, — teica Makgregors. — Nevar taču ievārīt tādu putru un tad gluži vienkārši laisties lapās.

—. Ne jau mēs ievārījām to putru, — atbildēja Esekss.

— Es gan domāju, ka mēs, — tiepīgi atteica Makgregors.

— Nu labi, nomierinieties mazliet, un tad brauksim.

— Harold, — ierunājās Ketrina, — būs nepieklājīgi, ja mēs tā uzreiz aizbrauksim,

— Kāda velna pēc щищр vēl vairāk jāiepiņķējas šajā jezgā? — Esekss. nepadevās,

— Tāpēc, ka mēs daļēji esam atbildīgi par to, kas notika, — teica Ketrina.

— Mēs esam pilnīgi atbildīgi, — uzstāja Makgregors.

Ketrina viņam piekrita.

Esekss gribēja iebilst, taču Ketrinas atbalsts visu izšķīra.

— Te es ar jums nestrīdēšos, — viņš sacīja. — Esmu ar mieru pagaidīt, kamēr jūs abi nomierināties un nākat pie prāta, bei es nevēlos iepīties šajā konfliktā vēl vairāk un aizliedzu Makgregoram turpmāk jebkādā veidā piedalīties tajā.

— Es tūlīt braukšu uz viņu štābu un visu paskaidrošu, — teica Makgregors.

-—Tad brauciet viens un vairs neceriet atrast mūs te, kad atgriezīsities.

Ketrina paklakšķināja mēli.

— Neesiet nu tik bērnišķīgs, — viņa teica.

— Es runāju pavisam nopietni, — ne visai pārliecinoši sacīja Esekss.

— Tādā gadījumā, — teica Makgregors, — atstājiet manas mantas verandā.

— Es aizliedzu jums, Makgregor... — Esekss iesāka, bet bija pārāk noguris, lai turpinātu .strīdu.

— Nu, brauksim? — Makgregors uzrunāja majoru per-siski.

— Ja vien tas jūs neapgrūtina, — atbildēja majors, noprazdams, ka ang|i par kaut ko strīdas.

Makgregors iekāpa vilītī», un Esekss, ne vārda neteikdams, noskatījās, kā viņš aizbrauc.

— Kur jūs dabūjāt šo braucamo? — Makgregors jautāja majoram, lai nebūtu jādomā par Eseksu. — No krieviem?

Majors pastāstīja, ka amerikāņi apgādājuši ar vilī-šiem» irāņu armiju, bet, kad Azerbaidžānā notikusi sacelšanās, valdības karaspēks aizbēdzis un laipni atstājis šīs mašīnas demokrātiskajai armijai. Makgregors nodomāja, ka tik vienkārši gan tas nebūs bijis: mašīnas droši vien atņemtas valdības karaspēkam.

Viņi brauca pa Zandžānas ielām. Dienā pilsētas dzīve ritēja normālā gaitā, bet visur patrulēja azerbaidžāņu kareivju grupiņas. Redzot kafejnīcas, klaigājošos preču izvadātājus un palaidnīgos ielaspuikas, Makgregora nemiers un dusmas sāka noplakt. Viņi piegrieza pie nelielas žandarmērijas posteņa ēkas blakus varkaļa veikalam, kur tik skaļi dūca ēze un dimdēja lakta, ka viņi tikpat kā nedzirdēja savu balsi. Iekšā bija klusāks.

Iznesīgs, kaut arī drukns pulkvedis laipni sveicināja Makgregoru, un viņi apsēdās cietos krēslos, kas bija nolikti uz kailas grīdas pie pavarda. Sākumā pulkvedis skaidri izrunāja katru vārdu, lai anglis varētu viņu saprast, bet Makgregors tekoši atbildēja persiskl, tādējādi uzdodams toni visai sarunai. Pulkvedis jutās iepriecināts, un Makgregors, nezaudējot laiku, izstāstīja viņam par Džavatu un kapteini. Pulkvedis uzmanīgi klausījās un, kad Makgregors bija beidzis, nejautāja viņam neko ne par džavatu, ne par kapteini. Viņš zināja, ka kapteinis ir miris, bet Džavats dzīvs, taču abu bēdīgais stāvoklis pulkvedim acīmredzot nebija nekāds pārsteigums. Ko tur vēl varēja piebilst? Makgregors nodomāja, ka tāda attieksme vairāk raksturīga armijas cilvēkam nekā revolucionāram. Kad pulkvedis sāka pamatīgāk izjautāt par gubernatora spēku dislokāciju un lielumu, Makgregors vēl vairāk pārliecinājās, ka viņam ir darīšana ar armijas cilvēku. Pulkvedis iznesa kartes, kurās bij atzīmēts varbūtējais pretinieka spēku izvietojums.

Makgregors brīdi svārstījās, lai apsvērtu savu rīcību: viņš apzinājās, ka piedalās militārā stāvokja apspriešanā, bet tas vairs neko nenozīmēja — tik un tā Makgregors jau bija nostājies gubernatora ienaidnieku pusē. Viņš teica pulkvedim, ka maz ko zina, bet aptuveni minēja gubernatora kareivju skaitu pie vārtiem, palīgspēku daudzumu ap māju un pie zirgu staļļiem. Balstoties uz saviem nejaušajiem un fragmentārajiem vērojumiem, viņš izlaboja dažas neprecizitātes pulkveža kartē, un, kad Makgregors bija beidzis, pulkvedis jautāja, vai viņš esot ieguvis militāro pieredzi.

— Tikai kara laikā, — atbildēja Makgregors.

— Tā jau es; domāju, ka jums ir pieredze, — atzinīgi teica pulkvedis. — No jums mēs pirmo reizi iegūstam ticamas ziņas par gubernatora spēkiem. Līdz šim mēs saņēmām tās galvenokārt no mūsu militāri neskolotajiem zemniekiem, kuri maz ko ievēro vai arī stipri pārspīlē. Tagad mūsu stāvoklis mums ir skaidrāks.

Makgregoru šie vārdi neiepriecināja. Viņš negribēja atkal sajust rūgto kara garšu. Tam bija pielikts punkts. Tomēr viņš nespēja novaldīties, nepajautājis pulkvedim, ko tas domā darīt.

— Mums jārīkojas uzmanīgi, — teica pulkvedis. — Mēs esam mazākumā un sliktāk apbruņoti, bet pa kluso sūtām ieročus gubernatora muižas zemniekiem. Pēc pāris dienām mēs vienosimies par kopīgu rīcību ar viņiem.

— Bet vai pirms tam jūs neko nevarat darīt?

— Es domāju, ka ne, — teica pulkvedis. — Mums jā apbruņo tur pēc iespējas vairāk zemnieku. Iznākums būsj atkarīgs; no gubernatora pretestības spēka. Jūs esat raudzējis šo cilvēku. Kā jūs domājat, vai viņš pretosies sīvi?!

— Šaubos, — Makgregors atbildēja, papurinādams] galvu. — Viņš lūdzās, lai ņemam viņu līdzi. Man šķiet,] ka viņam tas viss ir līdz kaklam, bet, kā noskaņoti viņa'' kareivji, to es nezinu.

Pulkvedis teica, ka cīņas gara un mērķtiecības ziņā gu-ļ befnatora karaspēks atpaliekot no viņa karaspēka, kuru] viņš pieticīgi nosauca par labāko Irānā, jo tas sastāvot no ļoti apņēmīgajiem un drosmīgajiem azerbaidžāņiem.! Viņš atkal pievērsās kaftēm, rādīja Makgregoram, kā paredzējis ielenkt gubernatora muižu no flangiem, žēloda-. mies, ka klajajos laukos neesot kur paslēpties. Makgre-gors spēra vēl vienu soli.

— Jūs varētu sūtīt divas nelielas nodajas uz augšu pa šo gultni, — viņš teica, rādīdams vietu kartē. — Es redzēju to no mājas, un, jo tuvāk ceļam, jo labāk tā apslēpta. Cilvēkus varat izvietot tur naktī, un, ja viņi būs piesardzīgi, viņus pat dienā neatklās.

Priecīgi pārsteigtais pulkvedis sacīja, ka izmantošot Makgregora padomu, un lūdza viņu palikt un paskatīties operāciju, bet Makgregors atbildēja, ka viņam esot jābrauc projām.

— Vai jūsu vēstnieks tā steidzas? — jautāja pulkvedis.

— Viņš negrib iepīties vēl dziļāk, — atteica Makgregors.

— Bet jūs?

Makgregors paraustīja plecus.

— Es te neko vairs nevaru līdzēt, — viņš sacīja.

— Jūs mums ļoti palīdzējāt, — atzinīgi teica pulkvedis.

— Bet sakiet man — vai taisnība, ka amerikāņi jau atstāj Irānu?

— Liekas gan.

— Bet kad aizies angļu karaspēks?

— Martā, kad beidzas okupācijas termiņš, — atbildēja Makgregors.

— Tad gan būs labi, kad visi būs aizgājuši! — nopūzdamies teica pulkvedis.

— Arī krievi? — īdzīgi jautāja Makgregors.

— Arī krievi. Mēs vienmēr esam baidījušies no krie- ] viem Azerbaidžānā, Šoreiz mēs priecājamies par viņiem,

tflpcc ka viņi nejaucas mūsu lietās, bet vajadzīgi viņi mums te nav.

— Vai esat bijis Krievijā, pulkvedi? — Makgregors uz skatīja, ka izpelnījies tiesības uzdot šo jautājumu. Viņam bija aizdomas, ka pulkvedis kara lietās ir vairāk pieredzējis nekā lielākā daļa irāņu virsnieku.

Pulkvedis pasmaidīja.

— Vai jūs domājat, ka esmu krievu azerbaidžānis vai varbūt irāņu komunists, kurš apmācīts Maskavā?

— Nē, — teica Makgregors, pat nedomādams smaidīt. Viņu nomāca apziņa, ka viņš pats negaidot kļuvis par šo notikumu līdzdalībnieku. — Tāpat vien painteresējos. Piedodiet.

— Tāda interese ir gluži dabiska. — Pulkvedis vēl joprojām smaidīja. — It īpaši anglim. Angļi Irānā vienmēr uztraucas krievu dēļ — gluži tāpat kā mēs.

— Ne jau tas ir galvenais, — teica Makgregors. — Tie ir jautājumi, kurus man uzdos oficiāli, un man jābūt gatavam atbildēt uz tiem.

— Ak tā! Tad ir labi, — sacīja pulkvedis. — Ja jums jārunā par mani, tad tas ir vienkārši. Pirms dažiem mēnešiem es biju šāha armijas štāba virsnieks Mianchā, bet tagad esmu azerbaidžāņu armijas štāba virsnieks Zan-džānā. Ja jums jautā par manu militāro izglītību, tad varat paskaidrot, ka es mācījos, ģenerālštāba kadetu korpusā Teherānā un ka iepriekšējais šālis aizsūtīja mani uz Turciju stažēties Kemala Ataturka armijā. Bet, ja jums jautā par manu politisko izglītību un personīgo pārliecību, tad sakiet tikai, ka esmu no Ardebīlas un ka man kā godīgam azerbaidžānim nav jāmāca, kāda ir pašnoteikšanās politiskā nozīme.

Makgregors teica, ka ir pilnīgi apmierināts ar atbildēm. Pulkvedis pateicās par sarunu un atcerējies — arī par virsnieka atvešanu.

— Kas ar viņu tagad būs? — jautāja Makgregors.

— Viņu vispirms nopratinās, — pulkveža vietā atbildēja majors.

— Bet pēc tam?

Majors paraustīja plecus, bet pulkvedis iesmējās.

Makgregors teica, ka viņam jāiet. Ar to saruna beidzās.

Pulkvedis kopā ar Makgregoru brauca uz hospitāli uzzināt, vai Džavats nav nācis pie samaņas. Kad vilītis» bija izbraucis cauri ciemam un tuvojās zilajai mājiņai,

Makgregors ieraudzīja, ka forda vairs nav. Tas nekur ne-bij a redzams.

Viņš neticēja savām acīm. Esekss droši vien bija draudējis atstāt viņu vienu, tāpat kā Makgregors bija draudējis vispār nepiedalīties šajā braucienā. Abi pazina viens otru pietiekami labi, lai saprastu, ka domstarpības ir diezgan nopietnas, taču par pilnīgu saišu saraušanu nevarēja būt ne runas. Makgregors nevarēja pārtraukt sakarus ar Es,eksu, tāpat kā Esekss nevarēja pārtraukt sakarus ar viņu. Lai cik dziļas bija viņu domstarpības, abus saistīja kaut kas tāds, kas padarīja neiespējamu galīgu sakaru pārtraukšanu. Eseksam bija jāsāprot, ka viņu personīgais strīds nav atrisināms šādā veidā. Viņam nevajadzēja braukt projām. Makgregoram bija tāda sajūta, ka Esekss viņu ir piekrāpis, bet Ketrina pametusi.

Vilītis» apstājās pie lieveņa, un Makgregors izlēca no tā, aizmirsis pulkvedi. Viņš iesteidzās mājā, lai uzzinātu, vai ceļabiedri nav tur. Pie vecas, nokvēpušas petrolejas plītiņas stāvēia Ketrina. Viņa bija neparasti bāla,

— Vai Esekss aizbrauca? — jautāja Makgregors, vēl nespēdams tam ticēt.

— Viņi ar Aladīnu aizgāja pēc degvielas. Mūsējo kāds Ir izzadzis no tvertnes.

Makgregoram kā akmens novēlās no sirds. Viņš izdzirdēja, ka pulkvedis viņam aiz muguras sasit papēžus, sveicinādams Ķetrinu.

— Nē, nē, — teica Ketrina, uzminējusi Makgregora domas. — Viņš nebūtu atstājis jūs te. Kaut vai tāpēc, ka es to nepieļautu. Bez tam viņš baidās šķirties no jums. Viņam drīz jābūt atpakaļ. Starp citu, Džavats ir pie samaņas.

Viņi iegāja pie inženiera, bet tas tikko bija atguvies un vēl nevarēja parunāt. Jaunais ārsts lūdza viņus neuzkavēties pārāk ilgi, jo Džavatam esot iedotas zāles un viņam jāguļot. Džavats jautājoši paskatījās uz saskrāpēto Makgregora seju.

— Tp izdarīja virsnieks zābakos, — Makgregors paskaidroja un viegli pasmaidīja. — Es atvedu viņu

ums. — Viņš nebilda ne vārda par godājamo kapteini», о nebija vairs ko teikt. — Es braucu projām, bet atpakaļceļā iegriezīšos jūs apraudzīt.

Džavats. pamāja ar galvu.

— Pulkvedis zina visu, — teica Makgregors.

Viņiem nebija citas iespējas izteikt savas domas, bet аЫ juta, ka saprot viens otru. Vairāk nekas ari nebija vajadzīgs, un Makgregors gāja projām. Tieši tajā brīdī pie lieveņa piebrauca Esekss.

— Jūs esat atpakaļ tieši laikā, — viņš teica Makgregoram. — Mēs gribējām braukt projām. Ir jau pāri vieniem. Ilgāk kavēties nevaram. Vai esat gatavs?

— Manis pēc varam braukt, — atbildēja Makgregors.

— Vai Gočali ir pie samaņas?

— Jā.

— Es gribu pateikt viņam pāris vārdu.

Makgregors gaidīja Eseksu, sildīdamies saulē, un tagad viņam bija laiks pārdomāt savu lomu šajā notikumā. Tā traģiskajā iznākumā viņš vainoja Eseksu. Vispirms īiseksam nevajadzēja uzticēties gubernatoram, nevajadzēja pierunāt Džavatu un kapteini braukt uz muižu, nevajadzēja tik ļoti atbalstīt gubernatoru. Lūk, rezultāts, ko dod sera Semjuela Foksa politika Azerbaidžānā. Tagad Makgregors nostājās pret šo politiku asāk nekā jebkad agrāk. Viņa personīgās simpātijas piederēja Džavatam, un viņš nodomāja, ka viņa politiskās simpātijas sliecas apmēram uz to pašu pusi. Jo vairāk tāpēc, ka Esekss spieda viņu Izvēlēties. Esekss bija ievārījis šo jezgu ar savu iejaukšanos. Viņš bija pelnījis; pārmetumus. Viņš bija tieši atbildīgs arī par godājamā kapteiņa» nāvi.

— Posieties, — skubināja Esekss, iznākdams laukā kopā ar Ketrinu. — Brauksim.

Aladīns iedarbināja motoru, un viņi iekāpa mašīnā. Pulkvedis stāvēja pie durtiņām. Pēdējā mirklī viņš cieši paspieda Makgregoram roku, tad izrāva pistoli no maksts, kas karājās viņam pie jostas, un sniedza to pa lodziņu Makgregoram. Viņš negribēja ņemt ieroci, bet pulkvedis iemeta to viņam klēpī.

— Ņemiet, — viņš teica, kad fords jau bija sācis kustēties. — Ceļā var noderēt. Dāvinu to jums kā cieņas apliecinājumu. Ņemiet, un ardievu! — viņš nokliedza.

Makgregoram neatlika nekas cits kā pieņemt dāvanu. Pieklājība prasīja apdāvināt pulkvedi ar kaut ko vēl vērtīgāku, bet tas vairs nebija iespējams, jo Makgregors attapās tikai tad, kad viņi jau bija pabraukuši krietnu gabalu uz Zandžānas pusi.

— Vai arī to jūs metīsit laukā? — jautāja Esekss.

Makgregors neatbildēja. Viņš atvilka pistoles aizslēgu,

lai pārbaudītu, vai patrontelpa ir tukša, tad paspieda aptveres kārbas sprūdu, izņēma aptveri un izkratīja patronas saujā. Viņš nejutās pārsteigts, redzot, ka tas. ir krievu nagans. Eseksam tas būtu jāzina,» viņš nodomāja.

— Priecājos, ka tas viss ir beidzies,— ierunājās Esekss.

— Kā ar jūsu skrambām, Makgregor?

Makgregors atteica, ka nekā briesmīga nav.

Esekss necentās turpināt sarunu un klusēdams skatījās pa logu, kamēr mašīna nebija izbraukusi no Zandžānas. Uz šosejas tūlīt aiz pulkveža štāba viņi ieraudzīja virsnieku zajajā formā un zābakos. Viņš karājās telegrāfa gtabā.

— Ak dievs! — iesaucās Esekss. — Vai tas fr tas pats?

Aladīns palēnināja gaitu.

— Tas pats, — neticīgi nomurmināja Makgregors.

— Nu, tad tas ir jūsu nopelns, — dzedri teica Esekss, atdarīdams Makgregoram par to, ka tas bija nosodījis viņu. Tagad viņi bija norēķinājušies. Šoreiz Makgregors nevarēja noliegt savu vainu. Viņš klusībā jau sāka pats ar sevi strīdu par to, vai viņam bija jāpazudina šis cilvēks, — strīdu, kas viņam nekad nebeigsies.

Visvairāk bija satriekta Ketrina.

— Braucam! Braucam! — viņa uzkliedza Aladīnam.

Aladīns piedeva gāzi, un vēja šūpotais stāvs izzuda

skatienam.

J

— Kādas diplomātiskas nepatikšanas no tā varēja iznākt, Makgregor! — norūca Esekss.

— Rimstieties jel pļāpāt par savu diplomātiju! Tas jau kļūst amorāli, — teica Ketrina.

— Diemžēl tas ir fakts. Var izcelties nepatikšanas, — sacīja Esekss.

Makgregors bija spiests piekrist Eseksam. Tikai tagad viņi pilnā mērā apzinājās savas iejaukšanās sekas. Katrs no viņiem ar savu iejaukšanos bija nodarījis tik daudz ļaunuma, ka izceltos diplomātisks skandāls, ja tas nāktu gaismā. Makgregors nevairījās no savas atbildības daļas, bet diplomātiskā kļūme uztrauca viņu mazāk nekā paša vaina. Viņš juta, ka Ketrina arī vaino viņu virsnieka nāvē.

Esekss pirmais iztraucēja nomācošo klusumu.

— Sie ļaudis ir barbari, nekas vairāk, — viņš sacīja.

— Viņi sit, kar un slepkavo cilvēkus kā tādi mežoņi. Viņiem nav ne jūtu, ne cilvēcīguma un acīmredzot nav ari goda.

Ketrina viņu pārtrauca.

— Nerunāsim vairs par godu, — viņa teica.

Esekss bija pārsteigts.

— Jūs šodien esat sevišķi jūtīga morāles jautājumos, — viņš piezīmēja.

Ketrina palaida to gar ausīm.

— Es tieši domāju, — Esekss turpināja, iekārtojies ērtāk sēdeklī, — vai šī nežēlīgā sišana pa pēdām ir tas pats] sods, ko Aleksandrs uzlika Bešā par Dārija nogalināšanu. Jādomā, ka tas pats. Sie ļaudis tūkstoš gados nav mainījušies, — viņš ar pretīgumu teica.

Pēc tam viņi vairs neskāra šo tēmu, tomēr rūgtas atmiņas palika, lai gan neviens no viņiem par to vairs nerunāja.

29. nodaļa

Kad mašīna nogriezās no šosejas, Makgregors bija pārāk nodarbināts ar savām domām, lai ievērotu, uz kurieni viņi brauc. Acu priekšā kā vēzēklis aizvien vēl šūpojās virsnieka stāvs. Bet tad, mazliet nomierinājies, Makgregors vairs tik asi neizjuta savu vainu, jo viņa attieksme pret nāvi nebija gluži kristietīga. Jaunības dienās, dzīvojot šajā musulmanisma valstī, viņš nebija spējis izvairīties no fatālisma ietekmes. Masu nāvi viņš apraudāja kā kristīgais, bet atsevišķu indivīdu nāves uztverē viņa pieeja bija vairāk austrumnieciski filozofiska. Tuva drauga nāve karā bija satriecoša traģēdija, kas viņu vēl joprojām neizsakāmi apbēdināja. Un otrādi: ja runa bija par tādu ienaidnieku kā šis virsnieks, tad viņa nāvi vajadzēja uzņemt kā kaut ko dabisku un vēlamu. Tikai bija jābūt pārliecībai, ka šis virsnieks ir bīstams ienaidnieks. No politiskā viedokļa tas droši vien tā arī bija, tomēr Makgregors nespēja sevi pārliecināt, ka tas ir pietiekams attaisnojums.

Cenzdamies atraisīties, no nomāktības, Makgregors skatījās apkārt. Fords brauca pa šauru ceļu, kas drīz pārvērtās par izžuvušas upes akmeņainajā gultnē iegrauzušos dūkšņainu taku. Braukt bija tik grūti, ka Aladins samazināja ātrumu līdz dažām jūdzēm stundā. Makgregors gaidīja, vai ceļš nekļūs labāks, bet tas kļuva arvien grūtāk izbraucams, un tad viņš saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Viņš palūdza Eseksam karti un lika Aladīnam apstāties. Tad izkāpa ārā, lai salīdzinātu tuksnesīgo sarkanbrūno apvidu ar Kara ministrijas karti, kuras nepilnības dēļ tas nebija viegli izdarāms.

— Mēs esam novirzījušies no Jangikandas, — viņš' teica. — Mēs braucam uz rietumiem, bet šobrīd mums vajadzētu būt pusceļā uz Nāsirabadu, apmēram vecās upes gultnē.

— Uz kuru pilsētu mums ir jātiek? — no mašīnas jautāja Esekss,

—- Uz Bidžaru.

— Vai pa šo ceļu var aizbraukt uz turieni?

— Pa tādu ceļu mēs nekur netiksim, — teica Mak-gregors.

— Tad griez atpakaļ, — Esekss teica Aladīnam. Ir jau vēls, un nav ko blandīties apkārt naktī pa tādiem ceļiem. Braucam atpakaļ uz to pilsētu, kas palika iesāņus, uz Jangikandu — vai kā to sauc.

Ketrina izkāpa no mašīnas.

— Ja jums nav iebildumu, — viņa teica Eseksam, — es Izlocīšu kājas, kamēr viņš griež apkārt. Sievietes nav radītas tādai braukšanai.

Esekss pievienojās viņai, bet Aladīns brauca tālāk meklēt vietu, kur apgriezties.

Kamēr Ketrina un Esekss vēzēja rokas un attirpināja kājas, Makgregors lēnītēm tuvojās smilšakmens valnim, kas stiepās šķērsām pāri upes gultnei. Viņš bija pagalam sadrūmis, nomākts, jutās vientuļš un tik neapmierināts ar sevi kā vēl nekad. Uzkāpis uz vaļņa, viņš izklaidīgi aplūkoja to. Viņš bija devies šajā braucienā ar nolūku vākt kalnu rajonos iežu paraugus un, zinādams maršrutu, bija paredzējis, ka atradīs tieši tāda veida smilšakmeni. Viņš bez jebkādas aizrautības vai nolūka pataustīja iežus, bet, sajutis tog ar roku, tūlīt manīja pamostamies interesi. Viņš gāja tālāk, meklēdams piemērotu klints gabalu, ko varētu pārlauzt, lai apskatītu ne vien tā sadēdējušo virsmu, bet arī iekšējo uzbūvi. Viņš atrada nelielu izcilni, taču atdalīt to ar rokām nebija iespējams. Tad viņš aptaustīja kabatas, izvilka pistoli un sāka dauzīt ar tās spalu pa izcilni. Ketrina no apakšas jautāja, ko viņš tur dara.

— Vācu paraugus, — atrūca Makgregorg. — Kur ir Esekss?

— Klaiņo kaut kur. — Viņa uzrāpās augšā pie Mak-gregora. — Kas tas ir par akmeni?

— Smilšakmens, — viņš atbildēja, — Merģeļa smilšakmens.

— Vai tajā ir fosilijas? — Viņa skatījās uz Makgre-goru, nevis uz akmeni.

— Dažos ir augu nospiedumi, — viņš teica.

— Man ir tāds iespaids, ka visa šī zeme ir viens vienīgs smilšakmens. —- Viņa paraudzījās apkārt, priecādamās par plašumu.

Makgregors ar pirkstiem sadrupināja atlauzto gabalu. Kas Ketrinai -bija padomā? Viņa nepārprotami izturējās samierinoši.

— Lielākā daja kalnu te sastāv no granīta, kas klāts ar krīta nogulumiem, — viņš lēnīgi paskaidroja. — Ielejās parasti ir smilšakmens, tāds kā šis. Un tā ir visur ziemeļos.

— Vai savās fosiliju medībās jums nav gadījies atrast tos lielos nezvērus, kuri klīduši apkārt aizvēsturiskos laikos? Vai jūs te kādreiz esat uzgājis to atliekas?

— Es ne, — viņš teica, — bet viens zinātnieks, vārdā Erni, atrada kāda liela zīdītāja žokļa kaula gabalu.

— Kāda zīdītāja?

— Iespējams, ka kādas degunradžu pasugas, — teica Makgregors, — kaut arī par to nebija vienprātības, jo neviens nevarēja noteikt, cik veci ir smilšu slāņi, kuros kauls atrasts. Strīds par šiem smilšu slāņiem faktiski bija svarīgāks nekā pats atradums. Bet žokļa gabals ir izlikts Dabas muzejā, kur jūs varat to apskatīt, ja Ir vēlēšanās. Jūs droši vien jau esat to redzējusi.

— Es nekad neesmu bijusi Dabas muzejā, — teica Ket rina.

— Tad jums nevajadzētu atzīties, — Makgregors atkārtoja viņas pašas pārmetumu par Nacionālo galeriju. Atbilde bija veiksmīga — viņš pēkšņi atguva humora izjūtu un nodomāja, ka Ketrina droši vien tīšām ievirzījusi sarunu tā, lai izkliedētu viņa nelāgo noskaņojumu.

— Vai tiešām jūs visu to zināt? — viņa jautāja un ar interesi cieši skatījās uz Makgregoru, it kā tikai tagad atklātu viņa talantus.

— Tā ir ģeoloģijas ābece, — viņš teica. — Jums pašai būtu šis un tas no tās jāzina.

— Un to jūs. darījāt kopā ar savu tēvu? Klīdāt apkārt, vandīdamies zemes vēsturē un rakdami augšā fosilijas un aizvēsturiskas atliekas? >

— Starp citu arī to.

— Starp ko citu?

— Tas ir pārāk speciāli, nav tik viegli izskaidrot, — Makgregors teica un iebāza atlūzu kabatā.

— Bet es domāju, ka jūs vienmēr esat ņēmies pa laboratoriju, — sacīja Ketrina.

— Tikai Londonā, kad strādāju angju-irāņu sabiedrībā, — viņš teica. Viņš jau domāja, ka ir pārāk nomācis savu dabisko noslieci uz ģeoloģisko izpēti, taču bija grūti apvienot ģeoloģiskos lauka pētījumus ar mikropaleontolo-ģiju, un, ja viņam būtu jāizvēlas, viņš dotu priekšroku paleontoloģijai. Vairāk par visu Makgregoru interesēja vēl neizpētītā plašā mikropaleontoloģijas joma, un viņš zināja, ka nemūžam nek|ūs tai neuzticīgs, pat par spīti priekam, ko sagādā ģeoloģiskā izpēte. — Savā ziņā, — viņš teica, — visi ģeologi, lai ko viņi darītu, ir neglābjami meklētāji. Man šķiet, ka mēs visi gribam būt pētnieki.

— Man grūti iedomāties jūs pētnieka lomā, — ieminējās Ketrina.

— Лк dievs! — iebilda Makgregors. — Ģeoloģija ir caurcaurēm pētniecība, īpaši tagad. Mēs tikai nupat sākam pētīt Zemes virsmu. Mēs speram pirmos soļus.

— Es domāju, ka ģeologi jau zina visu.

Makgregors saprata, ka Ketrina ar nodomu vedina viņu

būt vēl atklātākam, tomēr nepretojās tam. Viņš nosprieda, ka Ketrinas interese — vai nu par viņu, vai par sarunas objektu — ir pietiekami stipra, ja jau meitene klausās viņā pat te, pie šīs klints, no kuras paveras skats pāri smilšakmens pauguriem, kas sniedzas līdz tālajai Tala-ras ielejai.

— Patiesībā mēs vēl ļoti maz zinām par Zemi un nezinām neko par tās izcelsmi, lai gan nav šaubu, ka mēs kaut ko uzzināsim, lielā mērā tāpēc, ka sadarbojamies ar citām zinātnēm, īpaši ar fiziku un astronomiju.

— Esmu dzirdējusi, ka šīs zinātnes ir cieši saistītas ar matemātiku, — viņa teica.

— Pareizi, — piekrita Makgregors, — bet tās visas ir Saistītas ar ģeoloģiju. Visas zinātņu nozares ir savstarpēji saistītas. Piemēram, pētot fosilijas, ģeologiem iznāk saskare ar biologiem, zoologiem, fiziologiem. Vēstures jomā strādājam kopā ar arheologiem un antropologiem. Mans tēvs bija labs arheologs. Mēs bieži strādājām kopā ar amerikāņiem, kuri pētīja senās dienvidu civilizācijas.

— Ja ģeologa darbs ir tik aizraujošs, es nesaprotu, kā jūs varat iztikt bez tā.

— Maskavā, — atgādināja Makgregors, — jūs atbalstījāt diplomātiju pret ģeoloģiju.

— Protams, — teica Ketrina. — Ģeoloģijā jūs meklējāt glābiņu no diplomātijas grūtībām, turklāt vēl bijāt traki pašapmierināts ar to. Tagad jūs it kā vairs nebēgat no grūtībām, tāpēc es varu atļauties būt augstsirdīga.

Makgregors domāja, ka tagad viņš ir gan bende, gan politisko notikumu līdzdalībnieks, gan ģeologs, kura pienākuma apziņu bija pamodinājuši Džavata uzkrītošie jautājumi par Zandžānas resursiem un kabatā sasilusī smilšakmens atlūza.

— Jo vairāk es iepinos; grūtībās, — viņš teica, — jo mazāk saprotu, kāda ir mana loma šajā lietā. Ko mes te galu galā darām?

— Es sev jautāju to pašu. — Ketrina māksloti nopūtās. — Mani ir apbūrusi mūsu, īpaši jūsu, neparastā izturēšanās.

— Vai jums ir iebildumi pret to? — Makgregors jau bija noskaņots strīdēties.

— Nē. Tā mani pilnīgi satrieca.

Pie viņiem augšā kāpa Esekss.

— Par ko jūs šeit pļāpājat? — viņš jautāja, skatīdamies te uz vienu, te uz otru.

— Priecājamies par šo skatu, — atbildēja Ketrina.

Esekss palūkojās apkārt.

— Neko lielu nevar redzēt, — viņš teica. — Nu, Mak-gregor, kā ir ar jūsu seju?

Makgregora saskrāpētā seja sūrstēja kā no svaigiem skudru kodieniem, un viņam bija jāšķobās, lai kaut cik

mazinātu sāpes.

— Mazliet sāp, — viņš atbildēja. Makgregors nobrīnījās, ka Esekss tā raizējas par viņa seju. īstenībā seja nebija galvenais. Esekss centās parādīt, ka rūpējas par Makgregoru, un viņa rūpju cēlonis bija abu nesenais strīds gubernatora muižā. Makgregors juta šo netveramo pārmaiņu, juta arī to, kādu priekšrocību tā viņam dod. Viņš bija apmierināts ar savu izturēšanos pie gubernatora, taču neļāva šai apmierinātībai gūt virsroku. Vēl nebūdams īsti skaidrībā par savas rīcības motīviem, viņš neizjuta prieku par šo apņēmību.

— Kur palicis tas nekrietnelis Aladīns? — iesaucās Esekss.

— Varbūt aizbēdzis un pametis mūs, — ieminējās Ketrina.

— Viņš ir par gļēvu, lai to darītu, —. nomurmināja

Esekss.

— Izskats gan viņam ir mežonīgs, — teica Ketrina.

— Viņš ir bailīgs kā kamielis, — Esekss sacīja, kad parādījās Aladīns ar savu fordu.

Viņi norāpās lejā pa nogāzi un iekāpa mašīnā. Aladīns teica, ka ar mašīnu kaut kas neesot kārtībā, tā tik tikko ' velkot.

— Tas viss šī nolādētā ceļa dēļ, — teica Esekss. — Braucam!

Aladīns ieslēdza pārnesumu. Mašīna ar mokām kustējās, kaut arī motors darbojās ar pilnu jaudu.

Makgregors sajuta pārkarsētā motora siltumu.

— Kaut kas tiešām nav kārtībā, — viņš teica.

— Ātrāk jātiek uz priekšu, līdz būsim nost no šī draņķīgā ceļal — pavēloši teica Esekss.

Sāka tumst. Saule nozuda aiz pauguriem dienvidrietumos. Viņi saspringti klausījās, kā tusnī fords, lēni vilkdamies uz priekšu. Viņi bija izkļuvuši no šaurās aizas un brauca pa sauso upes gultni, kurai abās pusēs pletās kaila pauguraine, kad pēkšņi fords it kā aizrijās. Tad tas nokaucās un motors noslāpa. Aladīns piedeva gāzi, fords nobrauca vēl dažus soļus, bet ar to mašīnas spēki arī bija galā. Tā apstājās, spītīgi atteikdamās kustēties.

— Tā, esam atbraukuši, — sacīja Makgregors. — Izklausās, ka vaina ir transmisijā.

Aladīns ieslēdza pēc kārtas visus pārnesumus. Motors gan darbojās normāli, taču mašīna kā nekustējās, tā nekustējās. "

— Ļauj man pamēģināt. — Aladīns izkāpa, un Makgregors pārsēdās viņa vietā.

— Vai jūs protat vadīt mašīnu? — jautāja Esekss. — Kāpēc jūs neļaujat Aladīnam darboties?

— Es nemaz nedomāju vadīt mašīnu. — Makgregors izmēģināja visus ātrumus. — Gribu noskaidrot vainu.

— Vai tad nemaz nekustas? — Esekss paliecās uz priekšu.

— Nē.

— Kas noticis? — Esekss jautāja Aladīnam.

— Nezinu, sāhib. Iespējams, ka vaina ir pārnesum-kārbā.

— Nē, pārnesumkārba tā nav. — Makgregors izslēdza motoru un Izkāpa no mašīnas. — Droši vien pusass. Kad

mēs bijām tuksnesi, ar mūsu fordiem tag gadījās diezgan bieži, bet tikai pēc pamatīgas tricināšanas. Dabū laternu, Aladīn, paskatīsimies apakšā.

— Vai jūs varat to izlabot? — Eseksa balss kjuva aiz

vien skaļāka. -

— Nezinu. Es maz ko saprotu no automobiļiem. — Mak gregors novilka jaku, nogūlās zemē un uz muguras palīda zem mašīnas.

— Palieciet kaut ko apakšā, — ieteicās Ketrina.

—- Es tikai paskatīšos, — viņš atbildēja. Aladīns pasniedza viņam elektrisko laternu un izslējās.

— Nu, — Esekss teica Aladīnam, — nestāvi un nesmaidi kā maijmēnessl Lien apakšā un palīdzi misteram MakgregoramI

— Viņš neko nevar līdzēt, — sacīja Makgregors. Viņš jau aplūkoja ierobu pakaļējā tiltā. Tur bija trāpīts ar kaut ko ļoti cietu, un Makgregors atcerējās, ka mašīna bija dabūjusi smagu triecienu, viņiem skubīgi brauqot projām no gubernatora muižas. Viņš izlīda no mašīnas apakšas un lika Aladīnam pacelt to ar domkratu.

— Nu? — jautāja Esekss.

— Nezinu, — atbildēja Makgregors. — Būs jāņem nost ritenis.

— Viņi man teica, ka mašīna esot tikpat kā jauna, — sacīja Esekss.

— Tas droši vien ir no tā smagā trieciena šorīt.

Aladīns jau rīkojās ar domkratu. Makgregors sameklēja

rīkus, attina tos vaļā un noņēma riteņa dekoratīvo disku. Tad viņš sāka skrūvēt vaļā uzgriežņus, bet tas bija neērti, jo paceltais ritenis griezās. Viņš palūdza Eseksu pieturēt to ar kāju. Esekss sakrustoja rokas uz krūtīm un, cenzdamies nezaudēt līdzsvaru, uzlika jātnieka zābakā ieauto kāju uz riepas. Makgregors sparīgi pagrieza skrūvat-slēgu — ritenis sāka riņķot, un Esekss gandrīz vai nokrita.

— Lai tur Aladīns! — Esekss pagāja nost.

— Nepaļaujieties nu tik viegli, — teica viņam Ketrina. — Tā tomēr ir pārmaiņa — redzēt jūs abus strādājam kopā. Drošāk, drošāk!

Makgregors bija atskrūvējis uzgriežņus un pakāpās atpakaļ, lai netraucētu Aladīnam noņemt riteni. Tas nonāca viegli, un Makgregors domāja, ko darīt tālāk. Viņš lika Aladīnam noņemt rumbas apvalku, un visi trīs klusēdami skatījās, kā afgānis tiek galā ar šo uzdevumu.

Kad apvalks bija noņemts, Aladins piecēlās, turēdams rokā nelielu metāla gabaliņu.

— Jā, — teica Makgregors, — pusass ir salauzta.

— Vai jūs varat to salabot? — Esekss paraustīja viņu aiz piedurknes.

— Diezin vai. Ko tu saki, Aladīn?

— Nē, sāhib. Ir vajadzīga jauna. Bet tās pat Teherānā joti grūti dabūt.

— Tātad, cik es saprotu, te mēs nedabūsim ne tik, — piebilda Makgregors. — So braucamo varat norakstīt, —-viņš teica Eseksarn.

— Paskatieties vēlreiz, kur mēs atrodamies, — sacīja Esekss.

— Var teikt, ka nekur. — Makgregors izvilka no kabatas karti.

— Kas šī par pilsētu? — Esekss notupās Makgrego-ram blakus un skatījās, kā viņš velk ar pirkstu pa karti, mēģinādams laternas gaismā noteikt viņu atrašanās vietu. <— Hadžiabada... Tas nevar būt tālu no šejienes.

— Pusasi jūs tur neatradīsit, — teica Makgregors.

— Es nerunāju par pusasi. Es meklēju vietu, kur mēs varētu nodibināt sakarus ar kādu.

— Vai jūs gribat braukt atpakaļ uz galveno Tebrīzas šoseju?

— Es nedomāju braukt atpakaļ ne uz kurieni, — atbildēja Esekss. — Vai nav iespējams izkļūt no šejienes, nebraucot atpakaļ?

— Tikai ja mēs pametam te fordu, — teica Makgregors.

Esekss piecēlās un paskatījās uz Ketrinu.

— Tā tam bija jānotiek, — viņš sacīja. — Vai nu mums tāds nelaimīgs liktenis, vai ari braucējs nekam neder. Bet kas būs ar mašīnu, ja mēs to atstāsim te? — viņš jautāja Makgregoram.

— To aptīrīs līdz pēdējai skrūvītei.

— Kā jūs domājat, vai zirgus mēs tajā Hadžiabada atradīsim?

— Droši vien, — teica Makgregors.

— Tad tā arī darīsim, — sacīja Esekss. — Aladins lai paliek te un sargā mašīnu. Mēs iesim un nolīgsim zirgus, ar ko izvest to no šejienes. Pēc tam redzēsim, ko darīt tālāk.

— Bez braucamā mēs šajā zemē nekur tālu netiksim, —< brīdināja Makgregors,

►— tad jādabū Hadžiabadā mašīna.

— Maz ticams, — teica Makgregors. — Vienkāršāk būtu, ja mēs pārnakšņotu tepat, bet no rīta mēģinātu atgriezties Zandžānā.

— Atpakaļ mēs nebrauksim, — teica Esekss, kam nebija ne mazākās vēlēšanās vilkties atpakaļ uz Zandžānu pēc tik dramatiskas aizbraukšanas. — Te kaut kur tuvumā ir jābūt krieviem. Mēs varam dabūt no viņiem vajadzīgo detaļu vai vismaz kaut kādu transporta līdzekli. Jo ātrāk nokļūsim Hadžiabadā, jo labāk. Vai varēsit aizvest mūs uz turieni, Makgregor?

— Tas nav grūti izdarāms.

— Tad ejami Cik ilgu laiku prasīs ceļš?.

Pāris stundu.

— Labi. Vai dzirdi, Aladīn? Tu paliec pie mašīnas, bet mēs iesim uz Hadžiabadu un atsūtīsim pēc tevis zirgus vai mūļus, vai ko citu. Tikai nedomā gulēt, citādi aptīrīs mašīnul

—- Sāhib, — sāka lūgties Aladīns'. — Te apkārt ir kurdi, viņi nonākuši lejā no kalniem, jo tur tagad ir sniegs. Varbūt viņi mani atrod un pievārē un nolaupa jūsu mantas.

— Tad paslēp mūsu čemodānus kaut kur klintīs.

— Viņi mani spīdzinās, sāhib, lai uzzinātu, kur ir čemodāni. Drošāk būs, ja mēs visi paliksim te līdz rītam. Dienā man nebūs grūti apsargāt mašīnu.

— Blēņas! — Esekss jau bija uzvilcis mēteli un bāza kabatās šokolādi un apelsīnus, domādams, ko vēl paņemt līdzi. — Mēs nevaram palikt te tāpēc vien, ka tev trīc bikses. Pulkvedis Pikerings ieteica tevi kā labāko no saviem ļaudīm, bet šķiet, ka tu neattaisno viņa uzslavu. Es negribētu, ka tu liktu pulkvedim Pikeringam vilties.

— Klausos, sāhib.

— Makgregor, iedodiet viņam pistoli.

— Nē, gāhib, — izbijies teica Aladīns. — Nekādas pistoles!

— Kāpēc ne?

Ja pie manis atradīs pistoli, man beigas uz galvošanu.

— Labi. Bet tikai neguli. Rīt varēsi izgulēties. Sameklē provianta kasti un ņem, ko gribi.

— Mums arī nebūtu par ļaunu paēst pirms iešanas, — teica Makgregors.

, Esekss tagad nevēlējās atzīt jebkādu Makgregora rīcību, ierosinājumus vai padomus par pieņemamiem.

_— Jo ātrāk mēs tiksim līdz tam ciemam, jo labāk, >— viņš teica. — Varam paēst tur.

— Diezin vai tas būs kāds lielais ciems, — iebilda Makgregors. — Manuprāt, jūs pārāk daudz gaidāt no tā. Varbūt tās ir dažas māla kleķa būdas ar pārdesmit iemītniekiem.

— Neko vairāk es arī negaidu, — atteica Eseksg. — Vai esat gatavi?

Makgregors bija izgriezis aplīti ar kompasa grādu iedalām no Kara ministrijas .kartes apakšdaļas.

— Man nav transportiera, — viņš teica. — Vai kādam no jums nav kniepadatas?

Ketrina iedeva Makgregoram kniepadatu, un viņš piesprauda pašdarināto transportieri pie punkta, ar kuru bija atzīmējis kartē viņu iespējamo atrašanās vietu. Tad viņš aptuveni iezīmēja virzienu uz Nāsirabadu un, pagājis nost no mašīnas, nolika savu kompasu» uz klints. Viņš noteica azimutu un sacīja:

— Tā, noteikts ir aptuveni, tomēr iesim.

— Vai patiešām kājām? — jautāja Ketrina. — Kļūst tik auksts.

Makgregors uzvilka mēteli.

— Laime vēl, ka nelīst, — viņš teica. — Sājā gadalaikā te vienmēr līņā.

— Mums būs jāiet pa tuksnesi?

— Ne gluži, — viņš teica.

Viņi atvadījās no Aladīna, kas zemu paklanījās par padevības zīmi, tādējādi uzliekot viņiem atbildību par savām mocībām vai varbūt pat par nāvi. Savā dzimtajā valodā viņš piesauca allāhu, lai tas viņiem piedod un stāv klāt, vienalga, kas ar viņiem notiktu.

— Tev nekas nenotiks, — Makgregors viņu mierināja. — Tikai nekādā gadījumā neiededz uguni.

Viņi izkāpa no (izžuvušās upes gultnes un bez lielas domāšanas gāja tālāk pa akmeņaino plakankalni, ko saulriets bija nokrāsojis violetu. Sākumā viņi soļoja klusēdami, tad Esekss sāka lādēt savus jātnieka zābakus un auksto vēju. Makgregors un Esekss ļāva Ketrinai diktēt ātrumu; viņa soļoja naigi, acīmredzot gribēdama nokausēt viņus, bet abi vīrieši bez kurnēšanas turējās līdzi. Ja ari šajā skatā — trīs angļu ceļotāji šķērso nepazīstamo Me-dijas līdzenumu — bija kaut kas no humora, tad neviens no viņiem šobrīd nespētu to saskatīt. .Viņu drūmumu ar

invu parādīšanos mazliet izkliedēja kurds, kas dzina plecus mūļus. i

Neilgi pirms pilnīgas tumsas iestāšanās viņi ieraudzīja tii siluetu uz paugura kores. Kurds nebija sevišķi tālu un virzījās apmēram uz to pašu pusi, kur angji. Viņi panāca kurdu, kad tas kāpa nākamajā nogāzē. Ieraudzījis trīs nez no kurienes uzradušos svešiniekus, viņš sāka piesaukt nllāhu un apzvērēt tam savu uzticību.

— Vai jūs esat velni? — viņš jautāja perslski.

— Nebaidieties, — atbildēja Makgregors. — Mēs esam ceļinieki. Mūsu mašīna ir salūzusi, un mēs ejam uz Ha-džiabadu.

— Es nebaidos, — kurds teica lauzītā persiešu valodā,

— bet cilvēka saprašanai ir savas robežas. Tā drīzāk ir mana nezināšana nekā bailes. Kas cits, ja ne trīs velni, var parādīties tā uzreiz sazin no kurienes! Tagad es redzu jūsu vidū skaistu hūriju^1. Divi dīvi^6 [7] un viena hūrija.

— Mēs; esam cejinieki, — nopietni atkārtoja Makgre-gors, stāvēdams blakus kurdam pie pirmā mūļa galvas,

— un nedarīsim jums neko jaunu.

— Kas jūs tādi esat, ka tik jocīgi ģērbušies?

— Mēs neesam velni, — centās iegalvot Makgregors.

— Mēs esam angji.

— Angļi! Dīvi? Ko jums no manis vajag? Esmu kurds no Suleimenehas, vedu ādas uz Hadžiabadu, kur mani gaida bruņota karavāna. Ko jums no manis vajag? — Viņš bija ģērbies kā kurds — maisīgās, pie potītēm savilktās biksēs, kas plivinājās vējā. Viņš turēja sev priekšā karabīni gan kā uzbrukuma, gan kā aizstāvēšanās ieroci. Bārda vīrietim bija sirma, taču viņš nebija vecs. Viņa galvassegu veidoja ap filca cepuri aptīti lakatiņi. Kurds pakāpās atpakaļ, aizstādamies priekšā saviem pieciem mūļiem. Katrs no tiem bija apkrauts ar lielām ādu ķīpām. Dzīvniekiem nemierīgi dīžājoties, ķīpas šūpojās un čīkstēja kā kuģa apšuvums vētrā. Smaka liecināja par ādu kvalitāti, un Esekss neizturējis izvilka mutautu, noklepojās un izšņauca degunu.

— Ko viņš saka, Makgregor?

— Viņš domājis, ka mēs esot velni.

Vai jūs pateicāt viņam, ka esam angļi?

— Viņam tas ir viens un tas pats, atbildēja Mak gregors.

— Kādā valodā jūs runājāt? — ātri pajautāja kurds.

— Angļu valodā.

— Jūs esat kristīgie?

— Jā.

— Tad jau jūs esat armēņi!

— Nē, angļi.

— Visi kristīgie ir armēņi, — pārliecināti teica kurds.

— Angļi arī ir kristīgie, — pacietīgi skaidroja Makgre gors, — tāpat kā kurdi un arābi ir musulmaņi. Ticiet man — mēs esam angļi. Mūsu mašīna ir salūzusi, un mums vajadzīga jūsu palīdzība, lai aizkļūtu līdz Ha-džiabadai, Jūsu mūļi izvilks mašīnu kā nieku,

— Mani pieci mūļi ir apkrauti ar ādām, armēni, — teica kurds.

— Jūsu mūļi itin viegli pavilktu mašīnu, — uzstāja^ Makgregors. — Līdz izžuvušajai upei nav tālu. Mēs varētu jums labi samaksāt par pūlēm.

— Nē, armēni, —- teica kurds. — Es negribu būt nepieklājīgs, bet manas ādas ir vērtīgākas, nekā jūs varat man samaksāt. Bez tam es baidos atstāt savu mantību tumsā bez apsardzības. Varbūt jūs esat pārģērbušies, bandīti. Nē, man jāiet uz Hadžiabadu.

/

Savus argumentus kurds izteica savaldīgi un pieklājīgi, bet karabīnes stobrs bija pagriezts pret viņiem visu laiku, kamēr Makgregors centās pierunāt viņu kopā doties atpakaļ pēc mašīnas. Esekss sameklēja naudu. Kurds it kā izrādīja interesi, bet tad papurināja galvu un grasījās iet projām.

— Kas ar viņu ir? — jautāja Esekss,

— Neuzticas mums, — teica Makgregors, — Baidās, ka mēs viņu aplaupīsim.

— Tas taču jr muļķīgi! — Esekss iesaucās. — Sakiet viņam, ka viņam ir šautene, bet mums nav.

— Es to visu jau teicu. Viņš ir ar mieru atgriezties pēc mašīnas tikai pēc tam, kad būs nogādājis savas ādas Hadžiabadā. Viņš nekādi nebūs piedabūjams iet atpakaļ naktī ar apkrautiem mūļiem.

— Varbūt viņš var iņūs pavest? — ieminējās Ketrina.

>— Es nepieļaušu, ķta jūs sēžaties uz šīm smirdošajām

ādām, r— teica Esekss, — Tās droši vien ir parazītu apsēstas.

— Adas ir apklātas ar filcu, — sacīja Makgregors.

- Bez tam divi mūļi ir bez ādu nastām. Vienam mugurā Ir kastes ar žāvētam vīģēm, ar otru jāj pats saimnieks. — Makgregors vairs nestrīdējās ar Eseksu. Visu izšķīra viņa lāpošā kāja un galva: viņš sāka kaulēties ar kurdu, lai Ins atļauj jāt. Kad summa bija sasniegusi piecdesmit riālus, Makgregoram apnika dzīdināties, viņš iedeva kurdam naudu un teica, lai Ketrina kāpj mugurā brīvajam mūlim.

— Vai man sēdēt sāniski? — viņa jautāja, kad Makgregors palīdzēja viņai uzsēsties.

— Sēdiet, kā jums tik, — Makgregors atteica. — Sēdēt sāniski varbūt ir vieglāk.

— Otrs mūlis ir apkrauts ar kastēm, — Makgregors bilda Eseksam, kas kūpināja pīpi, lai daudzmaz nomāktu

ļ nelabo smaku.

— Es laikam iešu kājām, — teica Esekss.

Makgregors necentās pierunāt Eseksu un uzkāpa mugurā trešajam mūlim, kas nesa ādas. Apsēdies uz filca zirgsegas tā, lai vājinātu ķīpu šūpošanos un pielāgotos dzīvnieka gaitai, Makgregors uzsauca kurdam: — Aiziet! — Kurds iespēra savam mūlim pa vēderu, un karavāna devās ceļā.

— Ketij, — Makgregors dzirdēja ierunājamies Eseksu,

— jūs esat vienīgā sieviete pasaulē, kura spēj justies lieliski pat jāšus uz mūļa. — Esekss gāja blakus viņai.

— Ticiet man, es nemaz nejūtos tik lieliski.

— Tad kāpiet zemē un iesim kājām.

— Es nekad neeju kājām, ja var jāt, — teica Ketrina.

— Ja man būs smagi ap sirdi, tad būs tiklab jājot, kā ejot kājām.

— Ketij, — atkal ierunājās Esekss, — kādas Ir jūsu domas par šo zemi?

— Ja jūs runājat par šo tuksnesi, tad šimbrīžam tas man nepatīk.

— Neizliecieties, ka nesaprotat mani, — teica Esekss.

— Vai tiešām šajā zerrtē ir kaut kas pievilcīgs, izņemot tās senvēsturi?

— Man ir patikušas, visas zemes, kurās esmu bijusi, izņemot varbūt Turciju, — atbildēja Ketrina. — Bet kas vainas šeit? Vai jūs esat redzējis otru tik brīnišķu zemi?

— Tuksnesis, nekas vairāk, — iebilda Esekss. — Kur —< kur ir Nišapuras līdzenumi, kur paradīzes Ziloņkaula vārti? Te? Sājā skarbajā tukšumā?

— Kāpēc ne? — viņa teica. — Jūs varbūt cerējāt ieraii' dzīt apcirptus parkus, zaļas, ēnainas alejas?

— Nebūt ne, bet es cerēju ieraudzīt vismaz senā di žuma atblāzmu. Jūs taču man, piemēram, neiegalvosit, ka jūs pārsteidz šo ļautiņu cēlums.

— Nē, — sacīja Ketrina. — Viņi ir netīri un nabadzīgi

— Un jums tas patīk?

— Ne visai. Netīrība ir grēks, bet nabadzība — ļau nums, un tomēr es dodu priekšroku tam, nevis mūsu paš pakļāvīgajam kārtīgumam. Kur — kur jūs esat. angļ brīvzemnieki? — Ketrina mainīja pozu ar attiecīgām no-j pūtām un vaidiem.

— Armēni! — Kurds bija palēninājis gaitu un tagad soļoja līdzās Makgregora mūlim. — Par ko viņi runā?

— Par reliģiju, — ne visai precīzi pārtulkoja Makgre' gors.

Kurds kļuva priecīgs.

— Par to var parunāties ar mani, es taču esmu sun-1 nīts. Vai hāns negrib parunāties ar mani par reliģiju?

Makgregors pārtulkoja to Eseksam.

— Mūļu dzinējs grib parunāties ar jums par reliģiju, viņš teica.

— Ko?

— Viņš grib zināt, kāpēc kristīgie nav muhamedāņi. Ja ir bijis viens pravietis Jēzus, kāpēc nevarētu būt arī otrs pravietis Muhameds? Viņš grib zināt, ko jūs atbildētu игщ\ to kā kristīgais.

— Piesakiet viņam, lai neizlaiž no acīm savus mūļus. Šķiet, ka mēs riņķojam uz vietas.

Makgregoram tā vien gribējās sagādāt Eseksam grūtības, tāpēc viņš precīzi pārtulkoja kurdam Eseksa vārdus un gaidīja, kāda būs atbilde.

— Vai viņš dusmojas uz mani par kaut ko? — sarūgtināts jautāja mūļu dzinējs.

— Nē. Viņš dusmojas pats uz sevi un uz daudz ko citu. — Makgregoram kļuva neērti par savu rupjību, un Viņš steidza to izlabot. — Viņš ir svarīgs cilvēks, kam galva pilna ar rūpēm, un viņš pat nedomā būt rupjš vai ass.

— Nekas, — filozofiski teica kurds. — Dižu cilvēku dusmās ir sava svētība. Kad tuksneša smiltis paceļas pret debesīm, tā ir droša zīme, ka būs lietus.

Makgregors pārtulkoja viņa atbildi Eseksam piedoša- . nas formā.

~ Vai viņš palaiž muti? — jautāja Esekss.

— Nē. Viņš nav gribējis mūs mulsināt, izrādīdams, ka juties aizskarts, tāpēc arī uzteica jūsu dusmas. Kurdi ir |oti lepni un arī ļoti pieklājīgi ļaudis.

Bija jau pavisam tumšs, tomēr Makgregors manīja, ka Esekss paskatās atpakaļ.

— Laikam jau būšu to pelnījis, — viņš teica.

— Noteikti, — piebilda Ketrina.

— Varbūt jūs atvainosities manā vietā, Makgregor.

Makgregors atvainojās mū|u dzinējam kurdam lorda

Eseksa vietā. Taču kurds pagrieza to citādi, pārmezdams visaugstākajam, ka tas nav dāvājis cilvēkiem kopīgu valodu un kopīgu reliģiju, lai viņi labāk saprastu cits citu. Viņš ierosināja turpināt sarunu par reliģiju.

— Nē, paldies, — Esekss teica Makgregoram. — Pasakiet, ka es cienu viņa ticību un esmu pārliecināts, ka viņš ciena ari manējo, lai kāda tā būtu. Tas apmierinās mūs abus.

Makgregors tumsā nopūtās.

— Viņš saka, jums esot pilnīga taisnība, un piebilst, ka starp viņu un jums kā cilvēkiem būtībā neesot nekādu atšķirību, ja nu vienīgi tā, ka viņš valkājot maisīgās, lempīgās kurdu bikses, bet jūs — smalkās armēņu bikses.

— Ceru, ka jūs kaut ko iemācīsities no šī cilvēka, — Ketrina teica Eseksam, — Viņš acīmredzot ir dzimis skolotājs.

— Kas man būtu jāiemācās? — māksloti jautri vaicāja Esekss.

— VisS, ko jūs nezināt, — atbildēja Ketrina. — īpaši ņemiet vērā to, ko viņš teica par jūsu biksēm.

— Kas tām vainas?

— Vainas nav nekādas. Bet galvenais nav bikses.

— Nē?

— Nē.

Esekss netika gudrs. Apklusa ari Ketrina. Nebija vairs, par ko runāt.

Esekss ar abām rokām pieķērās pie kastēm, kas bija mugurā otram mūlim, un, kurdam piepalīdzot, mēģināja uzrausties augšā. Mēness bija uzlēcis, un Makgregors ieraudzīja, ka Esekss ērti un nepiespiesti sēž uz mūļa, kūpinādams pīpi. Viņš veikli pielāgojās mūļa gaitai, un Makgregors atkal apbrīnoja dabisko cieņu un pozu, ko šis cilvēks saglabāja, pat jājot ar mūli. Uz bridi Esekss kļuva brīvs no visa nosacītā un sarežģītā, un Makgregorš

м

pirmo reizi saprata viņā to, ko līdz šim nebija sapratis, — saprata Eseksa cieņas dabiskumu, un tas lika Makgre-goram nožēlot, ka Esekss nespēj neko mācīties no citiem. Acīmredzot ari Ketrina nožēloja to pašu.

Tad Ketrina pavēstīja, ka redzot Hadžiabadas uguntiņas.

Lēzenie pauguri izbeidzās tikpat pēkšņi, kā bija sākušies. Pēc neilga jājiena pa līdzenumu priekšā uz nelielas augstienes parādījās Hadžiabada. Ragainā mēness sal-taja gaismā cita pie citas kļāvās sarkanas, rožsārtas, brūnas un dzeltenas sienas, kas tik tikko izcila virs zemes. Ciems rāmi dusēja zilgajā tukšumā. Tā vidū slējās tievg sudrabainas gaismas stabiņš. Tas bija slaids minarets,; kura viena puse bija mēness gaismas skarta, bet otra tinās violetā ēnā.

— Sakiet paldies dievam, ka viņš izdomājis muhame-! dāņu reliģiju, — teica Esekss. — Ja tā nebūtu radījusi neko citu kā tikai minaretus, tad pietiktu arī ar to. Nekas nesaplūst ar telpu tik dabiski, tik pilnīgi kā šo brīnišķo torņu simetrija.

— Tādi brīnišķi torņi šeit ir retums, — atsaucās Mak-gregors. — Sis kādreiz droši vien uzbūvēts kā sargtornis pret kurdu uzbrukumiem.

— Makgregorl — iesaucās Esekss. — Nerunājiet tādas lietasl Dieva dēļ, neskaidrojiet neko! Ja gribat, lai es sa-, prastu šo zemi, tad Jaujiet tās daiļumiem runāt pašiem j par sevi!

Ketrina vērsās pret Makgregoru apmēram ar tādiem pašiem izteicieniem.

Makgregors apklusa un pat nemēģināja paskaidrot, ko ļ nozīmē kurda izsauciens pirms izjāšanas uz šaurās, ne- ) bruģētās Hadžiabadas ielas. Kurds iekliedzās habadar!» un sasita plaukstas, pēc tam palīdzēja Eseksam un Ket-rinai nokāpt no mūļiem.

— Ko viņš kliedz? — bija spiests apjautāties Esekss.

Makgregors vairs nespēja atturēties no paskaidrojumiem:

— Viņš izkliedz vārdu, ar kuru te paziņo par svarīgu apmeklētāju ierašanos. Tam jāatbrīvo ceļš, bet īstenībā visi saskries paskatīties uz mums.

— Cik ir pulkstenis?

— Deviņi, — atbildēja Makgregors.

— Paskubiniet to zelli, lai tiekam ātrāk atpakaļ, —-teica Esekss.

Šaurajā ieliņā starp māla kleķa būdām viņiem vajadzēja iet zosu gājienā. Ciemā, kā jau varēja gaidīt, diez vai bija vairāk par desmit mājām, tomēr tas; varēja lepoties ar segtu karavānserālu. Ieliņa atdūrās pret kleķa sienu. Pa caurumu tajā viņi iegāja karavānserāla pagalmā. Visi tā iemītnieki bija sapulcējušies, lai paskatītos uz augstajām personām, kuras tika pagodinātas ar izsaucienu <rhabadar!», bet bērni un suņi sacēla apdullinošu troksni, kad kurds pavēstīja, kas ir atbraucēji: tie ir armēni, kuriem salūzusi mašīna un kuri uzskrējuši viņam virsū nakts melnumā. Sis paskaidrojums iznāca diezgan garš. i

— Nu, Makgregor, — jautāja Esekss, — kas šeit notiek?

— Kurds skaidro, ka mēs esot armēņi. Cik es saprotu, tad viņš stāsta, ka mēs esot cietuši avariju ar lidmašīnu.

i— Kāpēc viņš tā saka?

— Lai mēs izskatītos svarīgāki, — teica Makgregors.

— Vai tas ir kurdu ciems?

— Nē. Bet kurdi, jādomā, iegriežas te ziemā, nākdami lejā no kalniem. Arī tagad es redzu dažus kurdus.

— Bet kāpēc tāds troksnis? —- jautāja Ketrina, kad kliegšana nerimās.

— Uz mūsu rēķina viņiem tiek mazlietiņ jautrības un mazlietiņ uzbudinājuma, — teica Makgregors. — Viņi pieprasa iedegt gaismu, lai varētu mūs labāk apskatīt.

— Pajautājiet viņiem, kur lai atrodam krievus.

— Labāk pagaidīsim, kamēr viņi apmierina savu ziņkāri. Pa to laiku varam pameklēt sev naktsmītni.

— Vai krievus starp viņiem neredz? — jautāja Esekss.

— Nē, neredz.

Mazais pagalmiņš jau bija piegāzts pilns ar lielām ādu ķīpām. Tās sargāja kurdi, kuri tupēja pie ogļu pannām un, spriežot pēc tā, cik klusi un cienīgi cēlās kājās, bija ietekmīgi un bagāti ļaudis. Makgregors. augstā stilā sveica viņus azerbaidžāniski. Stāvēdama netālu no Mak-gregora, Ketrina aizrautīgi vēroja, kā šie slaidie, apmetņos ietinušies vīri, atspiedušies uz šautenēm, svinīgi atbild uz sveicieniem, bet tad sāk kurdu valodā dedzīgi strīdēties ar mūļu dzinēju, apveltot viņu ar dunkām un spērieniem, tā ka beigu beigās tam nākas meklēt glābiņu pie Makgregora. Viņi atstāja mūļu dzinēju mierā tikai pēc tam, kad Makgregors bija paskaidrojis, ka šo cilvēku aizturējuši viņi, angļi. Kurdi atvainojās, ka nav varējuši sagādāt viņiem labāku pavadoni un transportu par šo dzinēju un viņa mūļiem.

Karavānserāls bija kvadrātveida māla kleķa ēka ar sa-lauztām durvīm, kas karājās tikai augšējā virā. Kaut kas līdzīgs verandai ar pāris galdiem un krēsliem kalpoja par kafejnīcu. Makgregors iegāja mājā un sāka saukt saimnieku. Tas iznāca no pūļa, kas raudzījās uz viņiem. Saimnieks bija maziņš, sirms slimīga izskata irānis ar līku degunu un sērīgu sejas izteiksmi. Viņš paskaidroja Makgre-goram, ka vienīgā istaba, kuru varot piedāvāt, esot pārāk vienkārša tādiem viesiem. Tomēr viņš prasīja par naktsmītni simt riālu. Makgregors gan teica, ka nemaksātu tādu naudu pat par pili, bet uzstāja, lai viņam parāda istabu. Pa salauztajām durvīm viņi iegāja tumšā gaitenī, kura galā bija māla kleķa kāpnes. Esekss iededza šķiltavas un, pacēlis tās virs galvas, apgaismoja ceļu. Augšā bija zema istabele bez durvīm un ar nelielu caurumu griestos. Grīdas vietā bija klons, no tā spraugām nāca sastāvējusies sīpolu un virtuves smaka.

— Sī telpa ir tieši virs virtuves, — teilca irānis. — Te ir silti un ļoti laba gulēšana. Es atsūtīšu dēlu, lai ar salmiem aizbāž to caurumu jumtā, citādi jums pūtīs virsū.

Makgregors sāka ar tādos gadījumos nepieciešamo dedzību paust savu neapmierinātību un nelikās mierā tik ilgi, kamēr saimnieks veda viņus atkal lejā un cauri virtuvei, kur uz grīdas sēdēja divas sievietes, ieveda mazā istabiņā ar trūcīgām, salauztām mēbelēm, diviem nobružātiem paklājiem un lodziņu, kas bija aizsegts ar krāsainu papīru. Saimnieks aizdedzināja petrolejas lampu, Ketrina un Esekss apsēdās uz zema, pieputējuša dīvāna, bet Makgregors turpināja bezgalīgo strīdiņu par ēdienu, ūdeni, apgaismojumu, segām un matračiem. Beigās Makgregors tik skaļi iekliedzās, ka viņam sejā saskrēja asinis, un ka-ravānserāla saimnieks izgāja laukā, murmulēdams un turpinādams 6trīdu, kaut arī Makgregors bija pagriezis viņam muguru.

— Vai tiešām mums: vajadzīgas tik garas diskusijas ikreiz, kad gribam kaut ko dabūt? — jautāja Esekss.

— Nē, — atbildēja Makgregors. — Varam arī gulēt ārā un ar tukšu vēderu.

— Atvainojiet, — labsirdīgi sacīja Esekss. — Ak tad šis ir karavānserāls? Vai mēs nevaram atrast kaut ko labāku?

— Viņš atnesis matračus, segas, un ūdeni, ar ko nomazgāties. Paēdisim pēc tam.

— Jūs pajautājāt viņam, vai tuvumā ir krievi?

— Jautāju.

— Un ko viņš saka?

— Viņš savu mūžu neesot redzējis nevienu krievu.

— Sie sasodītie krievi nekad nav tur, kur viņi ir vajadzīgi. Kur ir viņu tuvākais militārais postenis?

— Viņš nezina. Droši vien ne tuvāk kā Zandžānā vai Bidžarā.

— Tik tālu?

— Ciema otrā galā esot tāds kā irāņu armijas postenis, — teica Makgregors. — Es aiziešu uz turieni un uzzināšu, vai viņi nevar mums izlīdzēt, bet maz ticams, ka mēs kaut ko panāksim.

— Kā jums ar kāju? — jautāja Ketrin^, ievērojusi Mak-gregora neveiklās kustības.

— Saite slīd nost.

— Būtu jūs kaut mazliet pasēdējis! — viņa teica.

— Mēs nīksim te dienām ilgi, ja tūlīt neķersimies pie lietas. — Makgregoram nebija labs prāts ne uz vienu.

— Labāk būtu bijis pārnakšņot pie mašīnas, bet pēc tam atgriezties Zandžānā. Tuvumā mēs rezerves daļas tik un tā neatradīsim, iespējams, ka tepat vien kvernēsim.

— Tad turpināsim ceļu bez forda, — teica Esekss.

— Mums tikai jāparāda krieviem savi dokumenti — un mēs dabūsim transportu.

— Jā, bet vispirms ir jāatrod krievi, — Makgregors attrauca un aizgāja. Pagalmā viņu panāca Ketrina un sparīgi soļoja viņam līdzās, lai uzsvērtu savu možumu un miermīlīgo noskaņojumu.

— Vai esat dusmīgs arī uz mani? — iejautājās Ketrina, kad viņi bija izlīduši pa caurumu sienā.

— Es neesmu dusmīgs, — atbildēja Makgregors.

— Man ir tikai nepatīkami.

— Kādēļ?

— Nevajadzēja braukt uz šejieni. Tā bija veltīga laika tērēšana.

— Jūs esat par to pārliecināts? — jautāja Ketrina.

— Haroldam nāks par labu izbaudīt šādas tādas nepatikšanas.

— Tas maz ko līdzēs.

— Jūs ne visai viegli pielāgojaties apstākļiem, vai ne?

— Kad tas ir nepieciešams...

— Jūs parādāt savas profesijas cilvēkam apbrīnojamu domas neelastību. Jums vajadzētu izmantot Harolda kļūmīgo stāvokli, nevis gausties par savām grūtībām,

— Ak, viņš tikpat nespēj saprast, kas šeit notiek!

— Ja nespēj viņš, — teica Ketrina, — tātad nespēju arī es.

— Kāpēc jūs tā runājat?

Viņa nepaguva atbildēt. Makgregors bija apstājies, lai pajautātu puišeļiem, kas bija viņiem sekojuši tumsā, kur meklēt kareivjus. Viņi parādīja uz šķērsieliņu un paši skrēja pa priekšu, bet Makgregors sekoja, stāstīdams par sevi un Ketrinu, lai apmierinātu bērnu pārdrošo ziņkārību.

— Ko jūs viņiem sakāt? — jautāja Ketrina.

— Viņi man jautāja, no kurienes mēs esot, vai jūs tiešām esot sieviete un vai tiesa, ka mēs atbraukuši ar lido.-jošo mašīnu. Es teicu viņiem, ka tas viss ir taisnība.

— Pat tas, ka esmu sieviete?

— Cik īsta vien var būt, — viņš teica. — Dažreiz tas mani vienkārši satriec.

— Neticu, — sacīja Ketrina.

— Jūs esat sieviete caur un cauri, — Makgregors teica un nomurmināja kaut ko persiski.

— Ko jūs teicāt?

— Tas nebija domāts jums,

— Nē, bija gan. Ko jūs teicāt?

— Es teicu, ka jūsu sievišķības pērli ir aiznesis okeāns, lai uzzinātu, kā tādas pērles rada.

Ketrina pieklusa.

— Jūs vienmēr pārsteidzat mani, — viņa lēni teica. — Vai tiešām jūs protat tik skaisti runāt?

— Gluži vienkārši tas ir veids, kādā mēdz izteikties persieši, — viņš atbildēja. — Ja jūs ar Eseksu gribat gūt estētisku baudījumu, tad jums jāmācās šī valoda. Tajā ir vēl vairāk skaistuma nekā ainavā ar minaretu.

— Jūs domājat, ka es varētu apgūt persiešu valodu?

— Jūs to jautājat nopietni?

— Protams, nopietni.

— Jums tas padotos pavisam viegli, — Makgregora balss dobji atskanēja māla kleķa mājeļu iežņaugtās ieliņas tukšumā. — Jums droši vien būtu panākumi šajā ziņā.

— Varbūt jums vajadzētu sākt mani mācīt.

—- Labprāt, — Makgregors piekrita. — Neprotot va-

Iodu, nekad nevar īsti saprast to, kas šeit notiek, kaut arī man ir tāda nojauta, ka šo to jūs saprotat pat labāk nekā

es.

— Nez vai, — teica Ketrina. — Bet es saprotu, cik svarīgi ir zināt, kas notiek šajā neparastajā zemē,

— Nopietni?

— Un cik svarīgi tas ir Haroldam.

— Man žēl Eseksa, — teica Makgregors. — Viņš nekad pilnīgi neizpratīs, kas šeit notiek.

— Varbūt Harolds ir neciešams, — iecietīgi sacīja Ketrina, — bet jums pie viņa jāturas. Viņam ir liela teikšana — un, kad mēs atgriezīsimies Londonā, tā būs vēl lielāka. Un jūsējā arī. Briest kaut kas nozīmīgs, un Haroldam būs jālemj ļoti nopietni jautājumi, tāpēc juma ir vērts mazliet paciesties.

— Es zinu, cik tas viss ir nopietni, — viņš teica.

— Man gan nešķiet, ka jūs zināt. Jūs būsit pārsteigts, kā tas viss pagriezīsies Londonā. Esmu pārliecināta par to. Mūsu brauciena jēgu nenosaka notikumi Irānā vien. Viss šeit notiekošais ir daļa no kaut kā daudz svarīgāka.

— Arī to es zinu, — teica Makgregors.

— Tādā gadījumā neesiet neiecietīgs pret Haroldu. Viņam ir ārkārtīgi grūti visu izprast. Ticiet man, es to zinu. Viņam ir milzīgi sakari un ietekme, un, ja jums izdosies pārliecināt viņu par kaut ko te, tas var būtiski grozīt Londonas politiku.

— Šiem diplomātiskajiem apsvērumiem nav nekādas lielās jēgas, kad esam iekūlušies te, — Makgregors sacīja, un Ketrina vairs neiebilda.

Postenis bija iekārtots kādreizējā cietumā, kura priekšā bija garš pagalms. Tajā bija kādi piecpadsmit vai divdesmit kareivji — Teherānas žandarmi. Viņi aizsūtīja pēc sava virsnieka, kurš īsināja laiku tepat blakus, kafejnīcā. Līdzko viņš atnāca, Makgregors uzreiz saprata, ka viņa priekšā ir hašašs — opija smēķētājs. Virsnieks bija jauns cilvēks ar vecišķu seju, kas bija rugājaina un zilām ēnām klāta. Acis viņam bija aizpampušas, sarkanas un pilnas ar asarām, kuras liecināja par ilgām pēc nesasniedzamas aizmirstības. Ienācis viņš nevienu nesveicināja, bet, šūpodamies uz papēžiem, neizpratnē blenza uz Ketrinu, kas turēja pie sava slaidā kakla roku sarkanā cimdā. Mak-gregoru viņš vispār neredzēja. Kad Makgregors jautāja viņam, kur atrodas krievi, jaunais virsnieks aizvēra acis, lai smadzenēs valdošajā juceklī atrastu atbildes vārdus.

— Viņš ir slims, — teica Ketrina.

— Viņš ir aasmēķējies opiju, — paskaidroja Makgre-gors.

Virsnieks iesmējās, pašūpoja galvu un paskatījās uz Ketrinas sarkanajiem cimdiem.

г— Jūs esat moskovi, kas atbraukuši uzpirkt mani ar sauju rubīnu. Mani nevar piekukuļot. Ejiet prom un pasakiet viņiem to. Mani nevar piekukuļot. Ejiet prom... ejiet prom...

Virsnieks iekoda mēli zobos un atkal piemiedza acis, lai kaut cik sasaistītu savas domas un apskaidrotu prātu. Aizvēris acis, viņš tūlīt zaudēja līdzsvaru un bija spiests pieķerties pie viena no saviem kareivjiem, bet tūlīt samiedza acis vēl ciešāk, it kā tas palīdzētu noturēties kājās. Viņš kliedza, purināja galvu, un asaras lēni ritēja viņam pa vaigiem, izplūzdamas sīkās straumītēs melnajos, cietajos bārdas rugājos. Seju bija izķēmojis sasprin-, dzinājums, un viņš tā atmeta galvu, ka likās — kakla muskuļi teju, teju būs pušu. Seja savilkās mokošā grimasē, viņam mēģinot notvert kaut vienu veselā saprāta uzdzirkstījumu. Varēja skaidri redzēt, ka šajā cīņā viņš necieš sakāvi pirmo reizi. Mēģinot piesaukt savu radītāju, viņš uz brīdi ieguva ilgoto, bet rūgto apskaidrību. Tā viņu uzreiz satrieca. Seja savilkās greiza, viņš ievaidējās, sašūpojās un saļima uz grīdas. Kareivji viņu pa pusei iznesa, pa pusei izvilka otrā istabā, bet pēc tam atgriezās, lai atbildētu uz Makgregora jautājumiem par krieviem.

— Krievi, — teica viens no viņiem, — ir Zandžānā. Tuvāk viņu nav.

— Nekā, — teica otrs. — Viņi ir Bidžarā un Nāsira-badā, un bez tam viņi stāv pie tilta ceļā uz Maragu.

Kareivji sāka strīdēties, un Makgregors vairāk neiz-jautāja viņus. Kad viņš pateicies pagriežas uz promiešanu, viens no kareivjiem teica:

— Agā, krievi ir visur un nav nekur. Viņi ir spoki, kas mums rādās.

Visi iesmējās, arī Makgregors iesmējās un veda projām Ketrinu, atstādams kareivjus miermīlīgi strīdamies par krievu tuvāko atrašanās vietu.

— Nu? — Ketrina iesāka.

— Viņi nezina, kur ir krievi. Tuvumā to nav.

— Cik nožēlojams bija tas virsnieks! — Atcerēdamās viņu, Ketrina pieķērās Makgregoram pie rokas.

Makgregors paraustīja plecus.

— Vairāk nekā puse vietējo iedzīvotāju smēķē opiju, — viņš teica.

— Nemēģiniet no tā atkratīties, — nepacietīgi sacīja Ketrina.

— Es nebūt nemēģinu atkratīties, — Makgregors saudzīgi iebilda. — Es gribu, lai jūs saprastu, kāds īstenībā ir stāvoklis. <

— Un vai viņi visi tā pagrimst?

— Ne jau vienmēr ir tik Jauni.

— Bet kāpēc...

Makgregors pacēla plaukstas.

— Lai aizmirstu, cik grūti ir dzīvot pasaulē. Lai aizmirstu aukstumu, lai aizmirstu badu un nabadzību.

— Viņiem vajadzētu cīnīties ar to, — teica Ketrina.

— Kam vajadzētu cīnīties? — atdalot vārdus, jautāja Makgregors.

— Nezinu. Kas to piejauj? Kas par to ir atbildīgs?

— Kungi no Teherānas, kurus mēs bez ierunām atbalstām. Opijs palīdz apdullināt un novājināt tautu, lai tā nespētu grozīt savas dzīves nožēlojamos apstākļus. Mēs šeit atbalstām tos, kuri zina, ka opijs palīdz viņiem saglabāt savu stāvokli un varu. Ja jūs patiešām gribat zināt, kas par to ir atbildīgs, tad, manuprāt, atbildīgi esam mēs. Pāži no mūsu visietekmīgākajiem draugiem Irānas valdībā ir plašu opija magoņu plantāciju īpašnieki.

— Vai tad netika nodibināta starptautiska narkotiku tirdzniecības kontrole?

— Ir atklāti daži kurdi, kuri, paslēpuši opiju saviem kamieļiem vēderā, mēģināja to ievest Irākā un Turcijā.

— Mēs taču viegli varētu darīt tam galu.

— Bez šaubām.

— Cik maz mēs zinām par to, kas šeit notiek! — teica Ketrina.

— Kaut visa pasaule par to zinātu, arī tad nekas nemainītos, — sarūgtināts atsaucās Makgregors.

— Nav taisnība! — iebilda Ketrina. — Tur jau ir tā nelaime, ka neviens par to nekā nezina. Pat es nezināju, kamēr nebiju nokļuvusi pašā notikumu virpulī. Diez vai kādam Anglijā tas patiktu, ja vien tur zinātu patiesību.

— Tur nekad neuzzinās patiesību, — viņš teica.

Ap viņiem atkal bija saradies bērnu bars, un Ketrina iedeva vienam šokolādes tāfelīti, angļu valodā laipni piekodinādama dalīties ar pārējiem. Veiksminieks tūlīt lai-

dās lapās, pārējie dzinās pakaļ, panāca viņu — un gāja vaļā plēšanās par šokolādi.

Ketrina apbedinata skatījās uz puišeļiem.

— Es nebūt negribēju to, viņa taisnojās, ^.

Tik atsaucīgu un atklātņ Ķetririu Makgregors līdz šim nebija redzējis. Uz mirkli nāca gaismā viņas dvēseles skaidrība, un viņš bija pārsteigts, ar kādu spēku tā izpaudās. Un tūlīt pat atausa atmiņā, ar kādu paļāvību Mak-, gregors reiz bija izturējies pret viņu un ar kādu nežēlīgu cinismu Ketrina bija viņu atraidījusi. Makgregors prātoja, vai kādreiz spēs domāt par Ketrinas dvēseles skaidrību, neuzvandot atmiņas par viņas nodevību.

Karavānserālā Esekss gulēja uz dīvāna, kas bija pārklāts ar pelēku segu. Istabas stūrī kurējās petrolejas plītiņa, un pie tās uz matrača sēdēja irānis garā, pudeļzaļā halātā, kas sedza otru, gaiši dzeltenu apģērba gabalu, kurš arī sniedzās līdz potītēm. Modernajai Irānai tas bija neparasts tērps, bet Makgregors nebrīnījās, jo reizē redzēja arī bārdu un smailu, zaļu turbānu, kas papildināja svešinieka veidolu.

— Lai dievs stāv jums klāti —- svešinieks sveicināja Makgregoru.

5— Miers ar jumsi — Makgregors atbildēja. Viņš mazliet apskaitās, jo svešais? bija uzrunājis viņu kā neticīgo. Piesaukdams dievu, nevis mieru, irānis bija atklājis savu reliģisko fanātismu. Neticīgajam nevar būt miera.

—< Sis tips, kā ienācis, tā visu laiku kaut ko bubina, — teica Esekss. — Viņš lika ienest šo plītiņu un vēl citas mantas. Bez tam viņš bāžas man virsū ar kaut kādu vēstuli. Uzziniet, kas viņš ir un ko grib.

— Tas ir seīds, — teica Makgregors.

— Kas tas par zvēru?

— Viņš Ir pravieša pēctecis. Viņi valkā zaļas drānas, taču tik sīki pārdomātu tērpu es jau gadiem neesmu redzējis.

Viņš ir garīdznieks?

— Zināmā mērā — jā, — atbildēja Makgregors. — Spriežot pēc sveiciena, viņš acīm redzami ir fanātiķis.

— Tad dzeniet viņu laukā no šejienes.

Seīds atkal sniedza vēstuli. Viņš jautāja, vai Makgregors runā persiski un vai var izlasīt šo vēstuli, ko viņš atnesis kā rekomendāciju, padzirdējis, ka te atrodas angļi, kuri ceļo pa šo apgabalu kā oficiālas personas. Mak-

gregors pacēla vēstuli tuvāk petrolejas lampai, lai izlasītu to. Esekss teica, ka tas nav svarīgi, un jautāja, vai viņš ir atradis krievus,

— Te krievu nav, — atbildēja Makgregors, —’ un neviens nezina, kur viņi atrodami. Labāk būs, ja brauksim atpakaļ uz Zandžānu.

— Atpakaļ mēs nebrauksim, — teica Esekss, — un labāk būtu atgādāt uz šejieni mūsu fordu.

— Vai gribat zināt, kas rakstīts šajā vēstulē?

— Vai tas ir kaut kas svarīgs?

Makgregors aplaizīja lūpas,

r Tā ir Irānas ģenerālštāba izlūkošanas nodaļas priekšnieka vēstule.

— Kas tajā teikts?

— Ka šīs vēstules uzrādītājam ģenerālštābs piešķīris visas pilnvaras un ka visi Irānas varas iestāžu pārstāvji , tiek aicināti sniegt visāda veida atbalstu viņa darbā.

г- Kādā darbā?

Makgregors sāka vienu no savām garajām "sarunām persiski, kas tā īdzināja Eseksu. Aiz cieņas pret Eseksu viņš šoreiz saīsināja sarunu, apraudams seīdu pusvārdā.

— Tas ir diezgaņ sarežģīti, — teica Makgregors.

—- Viņš apgalvo, ka ēsot ieradies te, lai atjaunotu īstenās ticība? mācību dieva pamestajā Azerbajdžānas tautā. Krievi esot samaitājuši īsteni ticīgos, padarījuši viņus par necienīgiem bezdievjiem un radījuši neticīgo politisko partiju, kas sagrābusi varu Azerbaidžānā. Viņš esot te, lai sāktu svēto krusta karu pret šiem neticīgajiem un uz reliģiska pamata radītu politiskņ partiju, kas cīnīsies pret demokrātiem un kalpos par īstenās ticības balstu pašā Azerbaidžānas sirdī,

— Bet kāpēc tieši te, šajā dieva pamestajā ciemā? — jautāja Eseks^

— Tieši te esot reāla cerība uz panākumiem.

— Ak tā?

—- Te viņu pazīstot, un demokrātiskā valdība vēl neesot ķērusies klāt šim nostūrim aiz bailēm no kurdiem. Daži Demokrātiskās partijas organizatori, kuri atbraukuši no Teherānas, pakārti kā nodevēji un neticīgie. Viņa paša partija, reliģiskās rīcības partija, esot te stipra tāpēc, ka labi organizēta. Viņš rēķinoties ar ievērojamu palīdzību no Teherānas. Būtībā tā ir reliģijas atdzimšana, par kuru mēs runājām Teherānā, — no savas puses piebilda Makgregors.

— Ko viņam vajag no manis? — jautāja Esekss.

— Tik tālu es vēl neesmu ticis, — Makgregors teica un persiski atsāka sarunu ar seldu, pajautādams, ko viņš grib no Eseksa.

— Man vajadzīga palīdzība, — atbildēja seīds.

— Mēs esam kristīgie, — teica Makgregors. — Vai tiešām jūs gaidāt palīdzību no neticīgajiem, lai cīnītos pret saviem brāļiem musulmaņiem?

— Nav cita dieva kā tikai dievs, un Muhameds ir viņa pravietis. Es lūdzu palīdzību dieva, nevis pravieša vārdā.

— Kas jums vajadzīgs?

— Jūsu palīdzība. Mēs esam ļoti nabadzīgi, bet ietekme prasa izdevumus.

— Mums nav naudas, — teica Makgregors.

Seīdu aizskāra tieša naudas pieminēšana, tomēr viņš savaldījās un turpināja:

— Uzrunājiet šī apgabala iedzīvotājus un paskaidrojiet viņiem, ka angļi un amerikāņi drīz nāks šurpu, lai padzītu krievus, un, ja viņi grib palikt dzīvi, lai nedara neko tādu, kas varētu viņus kompromitēt. Aizliedziet ļaudīm palīdzēt demokrātiskajiem bezdievjiem, šiem krievu aģentiem.

— Pat te, šajā pasaules malā! — Makgregors angliski iesaucās.

— Nu, un? — noprasīja Esekss.

— Viņš grib, lai jūs sakāt runu par to, ka mēs gatavojamies karot ar krieviem un ka nebūtu labi, ja viņi palīdzētu demokrātiskajai valdībai.

— Viņš grib, lai es saku runu?

— Tieši tādu, — teica Makgregors.

— Pasakiet viņam, ka es nevaru to darīt, — bezrūpīgi teica Esekss. — Pasakiet viņam, ka valdība vēl nav devusi man tādas pilnvaras.

— Pasakiet viņam, ka tas viss ir muļķības, — iejaucās Ketrina. — Neesiet tik iecietīgs pret tādām sarunām, Harold. Ar to jūs tikai atbalstāt viņus.

— Neuztraucieties, — teica Esekss. — Esmu pārliecināts, ka Makgregors papildinās, ja es kaut ko palaidīšu garām.

— Noteikti, — sacīja Makgregors. — Es jau pateicu viņam, ka jūs ziņosit sabiedroto varas iestādēm, ja viņš neizbeigs tādas runas.

Esekss bija noskaņots nenopietni.

— Pasakiet viņam, lai atnāk rit. Pašreiz esmu pārāk noguris, lai tiktu galā ar šo ķēpu.

— Rit viņiem esot kaut kādi reliģiskie svētki.

— Tad ir slikti. Vai rit ir piektdiena? ' .

— Nē. —1 Makgregors neinteresējās par seīdu tik ]oti, lai vēl vairāk iztaujātu viņu, kaut vai par rītdienas reliģiskajiem svētkiem. Viņš jutās pārsteigts, kad seīdg paskaidroja, ka rit notikšot tāzija — mistērija par godu Siltu svētajiem, kurus nogalinājuši viņu sāncenši sunnīti. Makgregors zināja, ka patlaban ir muharrams, sēru mēnesis pēc arābu-persiešu kalendāra, mēnesis, kurā notiek tāzija. Taču īstās tāzijas bija aizliedzis pēdējais šālis, kas bija ierobežojis reliģiskā fanātisma izpausmes, atjaudams vienīgi melnā karoga izkāršanu pie mājām un mošejām. Seīds acīmredzot bija gudrs vīrs un politisku apsvērumu dēļ pie|āva diezgan lielu brīvību reliģisko dogmu skaidrojumā. Tieši ar tādiem pašiem vārdiem kā Esekss Makgregors izteica seīdam nožēlu, ka rit viņi nevar tikties, un atvadījās no viņa. Seīds aizgāja, neapmierināti murminādams, bet, tieši ko, Makgregors nesadzirdēja.

— Bet tagad mums jādabū šurpu fords, — teica Makgregors.

— Kā jūs domājat, vai mūsu draugs mūju dzinējs viens atradīs mašīnu? — Esekss smagi apsēdās.

— Tas ir riskanti daudzējādā ziņā, — atbildēja Makgregors. — Būs man jābrauc kopā ar viņu.

— Nevajag, Makgregor, — teica Ketrina.

— Pagaidām jums pietiks, — Esekss sacīja Makgre-goram. — Labāk braukšu es.

— Diezin vai jūs. atradīsit ceļu,,, — Iesāka Makgregors.

— Gan jau, gan, — miermīlīgi norūca Esekss. Tas nozīmēja, ka Makgregors viņu pietiekami nenovērtē, apšaubīdams viņa spēju patstāvīgi atrast fordu. Tas bija tāds kā izaicinājums Makgregoram.

— Te jums jābūt piesardzīgam, — lēnīgi iebilda Makgregors. — Viss kag var atgadīties.

— Kas tiesa, tas tiesa. — Esekss uzvilka jaku.

— Bez tam jūs nevarat iztikt, neprotot valodu.

— Gan jau iztikšu, — atbildēja Esekss. — Jūs tikai sameklējiet to mūju dzinēju un sagatavojiet mūs ceļam. Tas ir viss, kas no jums vajadzīgs. Pasteidzieties!

Makgregors saprata, ka Esekss ir stingri apņēmies pats; doties pēc forda. Ar savu rīcību viņš it kā meta izaicinājumu Makgregoram un Ketrinai. Ketrina negāja kopā ar

tavot brokastis, bet pats ar hānumu aizgājis apskatīt mošeju.

Aladins lēja Makgregoram uz galvas ūdeni, ar vienu aci šķielēdams uz savām brokastīm, ar otru uz mašīnu un j acīmredzot nemanīdams, kur aiztek ūdens. Parādījās Ket-’ rina ar Eseksu, un irānis, pilnīgi aizmirsies, aizlēja ūdeni Makgregoram aiz biksēm, un tas ieaurojās, lai Aladīns padod dvieli.

Ketrina sajūsmināta iesmējās,

— Vai jums nav auksti? — viņa jautāja, kamēr Mak-gregors mēģināja sataustīt dvieli.

— Auksti pēc velna, — viņš atteica. Noslaucījis kaklu un plecus, viņš iztaisnojās un, nenoņēmis dvieli, no pleciem, pagriezās pret viņiem. Lūpas Ketrinai nebija krāsotas, vaigi bija pielijuši ar sārtumu vēsajā rīta gaisā. Esekss, kaut neskuvies, arī izskatījās mundrs. Šoreiz viņam kājas bija nevis bridža bikses, bet velveta bikses un brūnas kurpes,

— Paskatieties, — teica Ketrina. — Man nospodrināja zābakus.

Makgregors vēzēja rokas, lai sasildītos, un Ketrina ieraudzīja viņam pāri krūtīm platu, gludu rētu, ko bija atstājusi dzija brūce.

-r- No kā jums tā? — viņa jautāja.

Viņš sakrustoja rokas, aizsegdams rētu,

— Apdegums.

Kā tas notika?

— Aizdegās smagā mašīna, — Makgregors teica un iegāja iekšā.

Viņš apģērbās, sasukāja matus un pataustīja bārdu pazodē. Viņš nosprieda, ka labāk Jaut augt bārdai nekā mocīties ar skūšanos. Tad atkal izgāja laukā, un viņi visi apsēdās uz mašīnas kāpšļa, lai paēstu brokastis ārā, ietinušies metējos un segās, nevis elpotu sasmakušo karavān-serāla gaisu.

Aladīns bija uzkarsējis cīsiņus, un, kad citi iemītnieki iznāca pagalmā un sastājās ap ugunskuru, angji saprata, ka šie cilvēki uzskata viņu brokastis par karalisku maltīti. Paši skatītāji ēda mazus, plānus plācenīšus, žāvētas dateles un plūmes, kuras ņēma no groziem. Viņi bez jebkādas kautrēšanās sprieda par svešinieku ēdienu, un viens no viņiem palūdza Aladīnam tukšās konservu kārbas. Aladīns ar viņam piedienīgu vienaldzību atbildēja, ka šim esot bijis nebijis, kurš pievāc kārbas.

— Ja man būtu tūkstotis tādu kārbu kā Jums, — viens no tirgotājiem teica Aladīnam, — es kļūtu par miljonāru. Vai jūs dažas nepārdotu?

— Nē, — atcirta Aiadins.

— Pajautā saviem kungiem, — teica tirgotājs, — Tas jāizlemj viņiem.

— Pajautā pats, — atbildēja Aiadins.

— Vai viņi runā mūsu valodā?

— Labāk nekā tu.

— Piedodiet man, — tirgotājs uzrunāja Eseksu, Mak-gregoru un Ketrinu. — Es nezināju, ka jūs mani saprotat. Vai jūs negribētu nopirkt labu Sirāzas tepiķi vai Teb-rīzas sudrabu? Bet varbūt kādu zīda vai Alepo kokvilnas auduma baķi?

— Jūtamies pagodināti, — sacīja Makgregorg, — bet mums nekas nav vajadzīgs.

— Man ir viss, ko vien jūs varētu vēlēties, — tirgotājs nelikās mierā. — Es gribētu nopirkt no jūsu kalpa bundžas ar ēdamo, traukus un šādus tādus piederumus.

— Tas. viss ir vajādzīgs mums pašiem, — teica Mak-gregors.

Tirgotājam, kā jau pārtikušam un labi paēdušam cilvēkam, netrūka pacietības pieklājīgi, bez steigas un bez mazākā īgnuma piedāvāt savu preci, līdz beidzot kļuva skaidrs, ka visi pūliņi veltīgi. Tad viņš iesaistīja sarunā otru tirgotāju, vecāku vīru, kas teica, ka viņš allaž ir jūsmojis par angļu prasmi tirgoties. Pateicoties kāda angļa godīgumam, Irāna tirdzniecībā ar viņa preci ieņēmusi pirmo vietu pasaulē.

— Ak tā? — teica Makgregors, — Vai drīkstu jautāt,

ar ko jus tirgojaties?

— Es tirgojos ar augstākā labuma opiju, — atbildēja vecais tirgotājs. — Mana prece ir svaiga, tīra, bez piemaisījumiem, pārbaudīta un pareizi nosvērta. Par šo mūsu preces izsmalcinātību mēs esam pateicību parādā nopietnajam un augstsirdīgajam anglim, kurš atbrauca uz I§-fahanu pirms daudziem, daudziem gadiem un ieskaidroja mums, ka Šī ražojuma tīrība un labums nodrošinās mums pastāvīgu pieprasījumu pēc tā. Kopš tās dienas mēs neko neesam jaukuši klāt opijam. Tagad tas ir labākais pasaulē, piemērots kā vīriešiem, tā sievietēm un bērniem, ideāls pastāvīgai lietošanai un neatstāj nepatīkamās sekas, no kurām parasti cieš, smēķējot pārlieku eļļaino Austrumu opiju. Mēs esam tik pateicīgi šim ievē-

rojamajam anglim par to, ka viņš ieviesis godīgumu tirdz-niecībā ar opiju, ka es lūdzu atjauju pasniegt katram no jums sudraba kārbiņu ar savu preci — ar visbrīnišķīgākajām melnajām nepārtrauktas baudas pērlēm.

—- Steidzu apliecināt, ka neesmu tādas dāvanas cienīgs, — teica Makgregors.

— Gluži otrādi, — iebilda tirgotājs, — Mana prece nav jūsu slaveno senču cienīga.

Makgregors atraidīja trīs sudraba kārbiņas un pastāstīja ieintriģētajai Ketrinai un Eseksaņi, ka par šo uzmanību viņiem ir jāpateicas slavenajam anglim, kurš nostādījis opija ražošanu Isfahānā uz tik solīdas morālās bāzes.

— Savu mūžu neesmu dzirdējis neko smieklīgāku, — teica Esekss.

Ketrinai vēl bija spilgtā atmiņā opija apdullinātais virsnieks, tāpēc viņa nesaskatīja te nekā smieklīga.

— Ja viņš ir no Isfahānas, tad kāpēc atbraucis uz šejieni? — jautāja Esekss.

— Es tikai nupat sapratu, ka šajā ciemā gatavo opiju, — atbildēja Makgregors. — Vai jūtat sapuvušu ābolu smaržu?

— Jā.

<— Tā smaržo opijs šķidrā veidā. Sis tirgonis droši vien ieradies te uzpirkt jēlproduktu.

— Dodiet viņam kādag pāris konservu kārbas, bet mēs paņemsim viņa kārbiņas, — ierosināja Esekss.

— Nē, — Ketrina noraidoši papurināja galvu.

— Mana dārgā Ketij, neesiet nu tik neaptēsta.

Tas ir pretīgi! — viņa teica.

— Ak dievsl Vai jūs mulsina tas anglis? — Pats Esekss bija sajūsmā par savu tautieti.

— Tas ir kaut kas briesmīgs, — teica Ketrina. — Kādi drausmoņi mēs reizēm esami

— Jāsmejasl — Esekss pats apmainījās ar precēm, pavērsdams lietu tā, ka no savstarpējas apdāvināšanās iznāca gandrīz vai tirgošanās. Viņš gan tūlīt pat nožēloja savu rīcību, aptvēris, ka Ketrina ir sašutusi vairāk, nekā varēja gaidīt. Esekss atteicās no nodoma piedāvāt viņai vienu no sudraba kārbiņām piemiņai par uzjautrinošo atgadījumu. Viņš pats pastāstīs par šo atgadījumu — protams, katrā ziņā ieminoties arī par angli, — kad rādīs kārbiņu civilizētākā sabiedrībā. Viņam tā būs tabakdoze.

Lai novērstu uzmanību no sava misējuma, kas bija izraisījis Ketrinas nepatiku, Esekss piecēlās un paziņoja

Makgregoram, ka atradis bārddzini. Viņiem abiem derēja noskūties. Bez tam viņš gribēja apspriesties ar Makgre-goru, kā lai nokjūst līdz Bidžarai.

— Es šorīt kopā ar Aladīnu diezgan pamatīgi izpētīju situāciju, — Esekss teica Makgregoram, ejot pie bārddziņa. — Tā šķiet, ka nekāds transports, nekas tāds, ar ko varētu nokļūt Bidžarā,' te nav pieejams, un sitiet mani nost, bet es nezinu, kur mēs varētu atrast krievus.

— Es nevaru saprast, kāpēc jūs tā laužaties uz Bi-’ džaru, — sacīja Makgregors. — Tā taču nav Azerbaidžāņa. Bidžara atrodas Ardelānas provincē, un tā ir kurdu teritorija. Vai tad mums nav jāinteresējas par Azerbaidžāņu?

— Jūs joprojām cenšaties novirzīt mani no ceļa, — labsirdīgi pārmeta Esekss. —. Man ir īpašs iemesls braukt uz Bidžaru. Es zinu, ka tā ir kurdu pilsēta. Es pat ceru iebraukt vēl dziļāk Kurdistānā — līdz Sinnē.

Makgregors ievēroja, ka Esekss jau sāk apgūt Irānas ģeogrāfiju. Viņš acīmredzot bija sīki izpētījis šo viņu maršruta daļu.

— Vai tas ir tik svarīgi? — Makgregors atkal jautāja. — Vai mēs nevaram apmest līkumu Kurdistānai un pagriezties uz ziemeļiem?

— Reizēm jūs mani pārsteidzat, Makgregor. — Esekss palīdzēja Ketrinai tikt pāri dubļu lāmai, nelikdamies zinis par zemniekiem, kuri ziņkāri noraudzījās uz viņiem. — Cik reižu neesam par to runājuši, bet jūs nekādi nevarat saprast, cik nozīmīgs Britu impērijai ir šis pasaules nostūris!

— Par ko jūs runājat — par Azerbaidžāņu vai Kur distānu?

— Par abām. Šobrīd manas domas nodarbina Kurdi-stāna. Gan Bidžara, gan Sinnē atrodas Ardelānā, tātad pie pašas Irākas robežas. Vai tā nav?

— Ir.

— Un Irākā dzīvo daudz kurdu. Vai tā nav?

. Makgregors teica, ka zinot to.

— Faktiski kurdi apdzīvo visu teritoriju ap Mosulu, — Esekss turpināja, — bet Mosulā ir mūsu lielākās naftas atradnes Irākā. Bez tam Mosula ir arī citu mūsu vitālo interešu un komunikāciju centrs.

— Zinu, — atkārtoja Makgregors. — Jums nedod mieru nafta!

— Kāpēc tad jūs brīnāties, ka es interesējos par Arde-

Jānu vai Kurdistānu, vai kā nu to sauc? Lai ko kurdi arī darītu šajā pasaules nostūrī, tas tieši ietekmēs mūsu Irākas kurdus. Un vice versa’, es domāju. Mums vajadzīgi draudzīgi iedzīvotāji viņpus robežas ar Irāku, tādi iedzīvotāji, kurus savai ietekmei nepakjaus krievi. Kas to zina, varbūt krievi jau rada kustību par Kurdistānas neatkarību, iesaistot tajā arī mūsu Irākas kurdus.

— Kustība par neatkarīgu Kurdistānu ir pastāvējusj vienmēr.

— Bet mēs nedrīkstam pieļaut to mūsu Irākas pierobežā, — paziņoja Esekss.

— Tātad jūs gribat braukt šo gaisa gabalu tikai tāpēc, lai pārliecinātos, vai pieņemas spēkā kurdu kustība par neatkarību?

— Nebūt ne, — atbildēja Esekss. — Informācijas avotu šajā rajonā mums ir pietiekami, un mēs esam iesūtījuši te dažus diezgan uzticamus cilvēkus no Irākas. Man ir visa vajadzīgā informācija. Es tikai gribu parādīt kurdiem, ka Anglijas valdība izprot stāvokli tik labi, ka atsūtījusi Šurpu tieši mani. Bez tam mums varbūt izdosie.s nodrošināt sev viena otra nepakļāvīga šeiha draudzību. Lielākā daļa no viņiem, man liekas, ir uzpērkami, bet ar dažiem jāapietas uzmanīgāk, īpaši tagad, kad lieta te kļūst nopietna.

— Es gribētu zināt, kā jūs to panāksit.

— Es domāju, jūs brauksit man līdzi?

— Protams.

— Un, es ceru, jūs neliegsit man savu bagāto pieredzi?

— Liela labuma jums no manis nebūs, — gurdi atteica Makgregors.

— Nekas, — Esekss viņu mierināja. — Es gādāšu par to, lai no jums būtu labums. Bet vispirms mums jātie_k tur, tāpēc jāpastcidzas. Es vairs ne brīdi nedrīkstu kavēties šajā ūķī.

Makgregors gaidīja, kas būs tālāk, jo saprata, ka Esek-sam jau ir gatavs plāns.

— Aladīns brauks atpakaļ uz Zandžānu, sameklēs tur krievus un dabūs vajadzīgās rezerves daļas, — apdomīgi iesāka Esekss. — Bet mēs trijatā dosimies uz Bidžaru un gaidīsim viņu tur vai arī brauksim tālāk un gaidīsim viņu Sinnē.

— Bet kā mēs tiksim līdz Bidžarai vai Sinnē? [8]

— Jāšus, — mierīgi atbildēja Esekss.

Makgregors nesmējās. Atbilde bija tik tipiska Eseksam, kā Makgregors pat nebrīnījās.

— Mēs ar Aladīnu šorīt visu izdibinājām, — teica Esekss. — Zirgi te, liekas, ir lēti. Turpretī iznomāt tos acīmredzot ir diezgan sarežģīti, jo uzreiz jānomā vesela karavāna ar visiem pavadoņiem un zirgi arī nav nekādi labie. Mēs šorīt runājām ar vienu cilvēku, kurš ir ar mieru pārdot mums četrus zirgus un zirglietas. Atliek tikai iet pie viņa un izvēlēties labākos. Kādas ir jūsu domas, Mak?

Makgregors paskatījās uz Ketrinu, bet viņas seja pauda pilnīgu vienaldzību.

— Vai jūs protat jāt? —' jautāja viņam Esekss.

— Ne sevišķi labi, bet protu, — atbildēja Makgregors.

— Nu, un kas tad par nelaimi?

— Jāšus pārāk lēni tiek uz priekšu.

— Tomēr labāk nekā sēdēt te un gaidīt. Pēc nepilnām divām dienām mēs jau varam būt Bidžarā.

— Ceļš ir smags.

Esekss pamāja ar galvu.

— Zinu, bet man trakoti gribas paskatīties uz šo zemi, sēžot zirga mugurā. Te jāceļo tieši tā. Taisnību sakot, mēs abi ar Ketiju ļoti ilgojamies paceļot jāšus un jau iepriekš izbaudām šī ceļojuma priekus. Vai tā nav, Ketij?

Ketrina paraustīja plecus, taču varēja skaidri redzēt, ka viņa ir Eseksa pusē.

Makgregors redzēja, ka viņi patiešām priecājas par gaidāmo ceļojumu, un nespēja viņus saprast. Jā, nebūs viegli, viņi virzīsies uz priekšu ļoti lēni, un varēja gadīties, ka liela daļa ceļa būs jāveic kājām. Apkārtne būs skarba, kalnaina. Tomēr viņi abi izskatījās tik satraukti kā pirms lapsu medībām. Ja tās arī nebija lapsu medības, tad kāda cita sportiska aizraušanās, kas tik ļoti rosināja viņu anglosakšu iztēli.

— Kur jūs atradāt zirgus? — jautāja Makgregors.

— Netālu no mošejas dzīvo zirgu tirgotājs. Viņam ir pilns pagalms ar zirgiem. Diez kādi rikšotāji nav, bet mušu vajadzībām būs labi diezgan, un es izvēlēšos visjaunākos. Bet tagad iesim noskūties.

Viņi kādu joni jau bija stāvējuši frizētavas priekšā, un saimnieks ar nepacietību gaidīja viņus. Kāpjot uz lie^e-nīša, Makgregoram iešāvās prātā, kādu apjukumu izraisīs Ketrinas parādīšanās ciema frizētavā, taču domāt par tādiem sīkumiem nebija laika. Sārtvaidzis bārddzinis paklanījies aicināja viņus iekšā.

Frizētava patiesībā bija maza istabiņa ar māla kleķa sienām, kuras kādreiz bijušas nokrāsotas gaiši zilas. Tagad tās bija gandrīz melnas, un visa telpa bija piesūkusies ar stipru, nepatīkamu jasmīnu un lētas pomādes smaržu. Aizvēris durvis, Makgregors jutās kā no pārējās pasaules nošķirts. Gaisma iespīdēja tikai pa dažiem maziem lodziņiem; nebija ne krēslu, ne spoguļa, tikai daži nišām līdzīgi padziļinājumi sienās. Vienā no tiem uz apdiluša paklāja gulēja cilvēks. Viņa bārda bija aplikta ar kāpostu lapām. Viņš gulēja, salicis rokas uz apaļā vēdera.

— Ak pasaulīt, kas tas tāds? — Velkot nost mēteli, Esekss norādīja uz guļošo.

— Krāso bārdu, — paskaidroja Makgregors.

— Dzeltenul — iesaucās Ketrina.

— Tā ir hennas putriņa. — Makgregors paņēma viņas mēteli un pasniedza to bārddzinim. — Kad hennu izskalos, bārda būs kastaņbrūnā. Sirmgalvji sen turas pie šī paraduma.

Bārddzinis bija mazs, apaļīgs vīrelis ar irānim neparasti kārtīgi noskūtu bārdu. Viņš rīkojās izveicīgi un izturējās neatkarīgi. Vispirms viņš nozuda aiz niedru portjeras, iznesa trīs mazus krēsliņus un apsēdināja savus klientus pie ļogana galdiņa, uz kura stāvēja tieva māla vāze ar trim sarkanām rozēm. Katrai rozei apkārt bija šaura stīpiņa no krāsaina papīra, kas saturēja ziedlapiņas, tā ka tās atgādināja plaukstošu pumpuru. Stīpiņām bija jāpadara visas puķes jauki simetriskas, atņemot katrai no tām piemītošo savdabīgo skaistumu. Makgregors uzreiz saprata, kāpēc tas tā darīts. Visi irāņi ir lieli dabas mīļotāji un uzskata, ka dabiskais skaistums ir jāpapildina, īpaši, ja runa ir par rozēm un hiacintēm. Ketrina neko nezināja par tādu dabas; mīlestības izpausmi, un viņai tā likās rupja un mežonīga. Taču viņi tikai starp citu pievērsa uzmanību rozēm un nebilda ne vārda par tām.

Ūdeni bārddzinis turēja māla traukā, kas bija iedarināts klonā. Viņš nolika pie trauka ceturto krēslu un uzaicināja Eseksu kā visvecāko apsēsties pirmo. Esekss atpogāja apkaklīti, apsēdās, un pēc dažām minūtēm viņa seja bija aptīta ar siltiem, slapjiem dvieļiem.

— Jūs esat ceļojoši angļi? — jautāja bārddzinis, kad dvieļi bija apsieti.

— Jā, — atbildēja Makgregors,

— Jūs esat atbraukuši pie hana Malula?

—- Nē. Mums salūza mašīna, — teica Makgregors, — Bet kas ir hāns Maluls?

— Hāns Maluls, — paskaidroja bārddzinis, — ir На-džiabadas valdnieks. Ciems un apkārtējā zeme — viS3 pieder viņam. Viņš pats dzīvo Teherānā, bet pārvaldīt apgabalu sūta šurpu savus brāļadēlus.

— Vai visa šī zeme ir apsēta ar magonēm?

— Līdz pēdējam stūrītim! — atbildēja bārddzinis, tīdams Eseksam ap kaklu otru dvieli. — Tāpēc mūsu hāns ir bagāts kā pats šāhs. Cik es saprotu, tad viņa nams Teherānā var stāties blakus šaha pilij.

— Vai zeme vēl joprojām pieder hānam?

— Pagaidām — jā. Varbūt rīt vai parīt viņam to atņems. — Bārddzinis uzlika vēl vienu dvieli Eseksam uz galvvidus.

— Bet ko jaunā Azerbaidžānas valdība, Demokrātiskā partija? Vai kāds no viņiem ir jau rādījies šeit? — jautāja Makgregors.

— Divas reizes. — Bārddzinis pacēla divus sārtenus pirkstus. — Pirmo reizi atbrauca mazs zinātnieks un nosūtīja uz Malula māju vēstuli, ar kuru paziņoja, ka viņš ir te, lai atrisinātu jautājumu par zemi, un ka viņš gribētu parunāt ar hānu vai viņa pārstāvjiem. Hāna brāļadēls, kurš sevi sauc par Alī Bēgu, atnāca pie zinātnieka ar divdesmit miesassargiem. Zinātnieks teica Alī Bēgam, ka tam opija magoņu vietā jāsēj kvieši un mieži, jāsamazina zemnieku nodokļi un arī nomas maksa, jāpalielina viņu labības daļa un jāatlaiž sava pārliecīgā personiskā apsardze. Tas notika manu durvju priekšā jaukā rudens dienā.

<— Tieši kas notika?

— Miesassargi sagrāba zinātnieku, Alī Begs ienāca te iekšā, paņēma manu vislielāko un visasāko bārdasnazi un pats ar savām rokām nogrieza zinātniekam ausis, mēli, degunu un lūpas, bet pēc tam atļāva, lai miesassargi nogriež viņam dzimumorgānus. Tad Alī Begs lika piesiet zinātnieku pie sava zirga un auļoja prom. Mēs uzzinājām, ka zinātnieka līķii iemūrēts betona grodos akā, ko būvē Alī Begs.

Makgregors klusēja, it kā domātu, ka viņam nekad neizdosies izvairīties no šīm runām par vardarbību.

— Pēc pāris nedēļām atbrauca otrs, — vienā mierā turpināja bārddzinis. — Tas nu bija īsts lauva. Viņš nerakstīja nekādas vēstules Alī Begain. Viņš bija gara auguma, ar lielām ūsām. Tādi neraksta vēstules. Viņš negaidīja Ali Bēgu. Viņš pats aizgāja pie tā, viens, taisni pie Ali durvīm. Tāda cilvēka mums nav bijis kopš tās dienas, kad Satārhāns aizstāvēja Tebrīzu. Es neredzēju šā otra tebrī-zieša nāvi, bet, liekas, viņš saraustīts gabalos, vai nu piesienot pie kokiem vai pie zirgiem, vai pat norīdot ar suņiem. Zinu tikai to, ka viņš pirms nāves aicinājis zemniekus sacelties pret Alī Bēgu un, ja vajag, ar varu sagrābt zemi un veikt reformas, kuras viņi tik ilgi gaida. Mums nav bijis tāda cilvēka kopš Satārhāna laikiem, — atkārtoja bārddzinis, pielikdams pēdējo dvieli Eseksam pie ausīm.

— Makgregor! — no dvieļu apakšas atskanēja Eseksa apslāpētā balss. — Cik ilgi man vēl būs jācieš? Pasakiet viņam, lai pasteidzas.

— Viņš nejūtas ērti? — apvaicājās bārddzinis.

— Viņš grib, lai jūs pasteidzaties, — atteica Makgre-gors.

Bārddzinis noņēma dvieli Eseksam no galvas, aplika viņam seju ar jaunām kompresēm un tad sāka masēt klientam galvvidu tik maigi un prasmīgi, ka Esekss vairs neizrādīja savu nepacietību un pat nopūtās aiz labpatikas.

— Es nekad nesapratīšu tos cilvēkus no Tebrīzas, — teica bārddzinis. — Kas viņi ir par cilvēkiem, ka nāk šurpu bez karaspēka? Nav taču nekāds prāta darbs, vienam plikām rokām līst iekšā ienaidnieka nometnē. Kas tie ir par cilvēkiem? — Bārddzinis pašūpoja galvu. — Var jau būt, ka viņi ir godīgi cilvēki, bet vai ar godīgumu vien šiem reformētājiem pietiek? Vai spēkam nav nekādas nozīmes? Kāda jēga solīt pārmaiņas, ja tev nav spēka izpildīt solīto? Ko teiksi, angli?

— Man nav gadījies tik klaji sadurties ar tādu jautājumu, — sacīja Makgregors. — Man šķiet, ka lietot spēku nav labi, bet es domāju, ka viss atkarīgs no tā, pret ko vērsts šis spēks.

— Are! — teica bārddzinis un ātri noņēma dvieļus Eseksam no sejas. — Vārds vietā.

— Sājā gadījumā varbūt bija nepieciešams lietot spēku, — piemetināja Makgregors.

— Spēks vienmēr ir nepieciešams, — sacīja bārddzinis.

Esekss elsodams taustīja satvīkušo seju.

— Vai šis Figaro ilgi ņemsies ar mani? — viņš jautāja Makgregoram. — Es laikam izskatos pēc bietes.

— Viņš stāstīja man par to, kas noticis ciemā. — Mak-gregors atstāstīja viņiem savu sarunu ar bārddzinī, kamēr tas meklēja bārdasnazi skapīti, kas atradās vienā no nišām. Skapītī bija vēl arī citi rīki: šķēres, ķemmes, knaibies zobu raušanai, dzelži brūču piededzināšanai, spīles un nazis apgraizīšanai. Bārddzinis uzasināja bārdasnazi uz platas siksnas un, piegājis pie Eseksa, atlieca viņam galvu, lai ķertos pie skūšanas.

— Viņš taču nav ieziepējis man seju. — Esekss atgrūda bārddzini.

—- Te to nedara, — teica Makgregors. — Vari skūt, — viņš sacīja bārddzinim.

— Neieziepējis viņš mani neskūsi

— Nekas, pamēģiniet vien, — teica Makgregors.

— Viņš sagraizīs mani lupatu lēverosl

— Nesagraizīs, viņš savu amatu prot.

Esekss negribīgi paklausīja un atļāva, apmulsušajam bārddzinim rīkoties. Savilkdams ar pirkstiem ādu, bārddzinis noskuva Eseksu bez ziepēm, tikai paretam iegremdēdams bārdasnazi traukā ar ūdeni.

— Nelaime ir tā, — teica Esekss, kad Makgregors bija beidzis savu sakāmo, — ka visi šie stāsti ir pārspīlēti. Viņi visu tā izpušķo, ka jūs vairs neticat nekam.

— Kas šajā gadījumā ir pārspīlēts? — jautāja Makgregors.

— Par lūpu un deguna griešanu.

Tas nav nekāds pārspīlējums, — teica Makgregors. — Ticiet man.

— Bet kā cilvēks varētu pastrādāt kaut ko tik zvērisku?! — teica Ketrina.

— Vai tad jūs neredzējāt, kā izrīkojās gubernators?

— Tomēr jr starpība... — iesāka Esekss.

— Nav nekādas starpības, — Makgregors viņu asi pārtrauca. — Visi viņi ir vienā maisā bāžami. Nesaprotu, kāpēc no Tebrīzas šiem cilvēkiem nesūtīja līdzi karaspēku.

— Jūs aizstāvat vardarbību, Makgregor? — dobjā balsī jautāja Esekss.

Ja tas ir nepieciešams.

— tas nav nekas labs, ka anglis aizstāv vardarbību, — skumīgi teica Esekss.

$ajā zemē angļi gluži labi zina, kas ir vardarbība, — atbildēja Makgregors.— Viņi vienmēr ir lietojuši to bez kādas šaubīšanās.

— Nu viņš atkal lasa mums morāli, — Esekss pasūdzējās Ketrinai. Bet Karina nevēlējās iesaistīties strīdā, īstenībā bija pat neapmierināta par šo atšķirīgo viedokļu sadursmi. Esekss nosprieda, ka uz Ketrinu pārāk stipri iedarbojusies visapkārt jūtamā saspringtā atmosfēra. Tas nemaz neizskatījās pēc viņas. Baidīdamies no Ketrinas asās mēles, Esekss necentās ievilkt viņu sarunā un ar vēl lielāku labpatiku ļāvās bārddzinim. — Sis puisis strādā tīri labi, — viņš teica. — Es pat nejūtu, ka mani skuj. Ko viņš tur dzied pie sevis?

— Es neklausījos, — atbildēja Makgregors.

— Vai viņš ir apmierināts? — jautāja bārddzinis.

— Ja.

— Jūs runājāt par to, kā es .skuju?

— Nē. Mēs runājām par Hadžiabadu.

— Vai jūs satikāt seīdu, kurš nesen ieradies te?

— Ja. Kas tie ir par reliģiskajiem svētkiem, kurus viņš

rīko? ^

— Viņš ir ļoti slīpēts, — teica bārddzinis. — Viņš paziņo, ka tāzijas svētki jārīko nevis tāpēc, ka ir sācies sēru mēnesis, bet gan tāpēc, ka īsteni ticīgajiem šiītiem īr jāpatur prātā sava reliģija, nevis pārlieku jāaizraujas ar politiku. Kā jums zināms, mums, irāņiem, ļoti patīk politika. Piemēram, mēs tikai nupat esam iepazinušies, bet es jau runāju ar jums par politiku, par reliģiju. Mēs visi esam tādi. Sis seīds cer politiski ietekmēt mūs ar saviem tāzijas svētkiem. Mēs neesam redzējuši tāziju gadiem ilgi, un viņš domā, ka mēs visi saskriesim skatīties. Tā kā seīds organizē te partiju, reliģisku partiju, tad ir skaidrs kā diena, ka viņš atbraucis ar politisku aprēķinu. Bez tam viņa nolūks ir uzkūdīt šiītus kurdiem sunnītiem. Naids starp mūsu ciemu un klejojošajiem kurdiem var sataisīt pamatīgu traci un sacelt kājās visus pierobežas kurdus.

— Vietējie iedzīvotāji noteikti negrib naidotie? ar kurdiem.

— Nē. Bet tikai retais saprot, par ko var izvērsties tāzija.

— Jūs domājat, ka seīds panāks savu?

Cītīgi apstrādādams Escksa augšlūpu, bārddzinis pašūpoja galvu.

— Mēs esam nabadzīgi, netīrīgi un neizglītoti, taču neesam muļķi. Vai mums ir liels prieks maksāt nodokļus un pelnīt nieka grašus? Vai man patīk maksāt to lielo naudu par šo nožēlojamo būdeli? Vai mēs iemīlēsim to seīdu tāpēc, ka viņš ir hana Maluia rokaspuisis? Mēs baidāmies darīt kaut ko, bet mēs, es saku vēlreiz, neesam muļķi.

Beidzis skūt Eseksu, bārddzinis; sāka masēt viņam seju — vispirms sparīgi, pēc tam maigi — un visbeidzot noslaucīja to ar sausu dvieli.

— Vienreizīgil — Esekss iesaucās pieceldamies un izstaipīdamies. — Pasakiet viņam, Makgregor, ka es vēl nekad tik labi neesmu skūts.

— Viņš katrā ziņā jutīsies aizkustināts, —- piebilda Ket-rina.

Makgregors apsēdās Eseksa vietā, un bārddzinis vispirms apvaicājās, kas viņu tā saskrāpējis. Makgregors atbildēja, ka tas noticis tad, kad sabojājusies mašīna, un palūdza noskūt viņam gan kaklu, gan zodu — visur, kur vien vajagot. Atspiedies pret krēsla atzveltni, viņš klausījās, kā Esekss ar Ketrinu strīdas par seīdu un hānu Malulu. Esekss uzskatīja to visu par joku, un Makgregors jutās vainīgs, ka Esekss neko nesaprot. Varbūt viņš nebija pietiekami skaidri atstāstījis, bārddziņa vārdus? Turpretī Ket-rina gan laikam bija sapratusi atšķirību starp hānu Malulu un pārējiem. Un vai to maz varēja nesaprast? Makgregors atskārta, ka, domājot par Eseksu, aizvien biežāk uzdod sev šo jautājumu, un nosprieda, ka Eseksa smadzenēs ir kaut kāda cieta siena, kuru nav iespējams iedragāt ne ar apsvērumiem, ne ar paskaidrojumiem, ne. ar acīm redzamiem faktiem. Varbūt bija iespējams tikt tai cauri ar citiem līdzekļiem, taču Makgregoram nebija ne jausmas, ar kādiem. Ketrina to zināja labāk nekā viņš. Eseksa izglītošanu viņš atstās Ketrinas ziņā, jo viņa pati izglītojās pārsteidzoši ātri. Makgregors gandrīz vai aizmiga, kamēr bārddzinis lika viņam uz sejas dvieļus, un skuva saskrāpētos vaigus.

Bārddzinis kategoriski atteicās no maksas, paziņodams, ka būtu nepieklājīgi ņemt naudu no apmeklētājiem, ar kuriem viņš spriedis par reliģiju un politiku. Makgregors gribēja piespiest bārddzini ņemt naudu, bet tas; sāka tik skaļi protestēt, ka pamodināja klientu, kuram bārda bija aplikta ar kāpostu lapām. Ejot projām, Makgregors nolika naudu uz krēsla, un bārddzjnis kliedza apmeklētājiem nopakaļ pateicības vārdus, kamēr vien redzēja viņus ejam pa dubļaino ielu.

Viņi tūlīt devās pie zirgu tirgotāja, kas dzīvoja netālu no mošejas, Tirgotājs bija melnīgsnējs, ar noskūtu galvu un garu bārdu. Viņš sēdēja pie ogļu pannas uz sola pie sava aploka māla kleķa sienas. Tirgotājs izskatījās pēc tatāra, un Makgregors pajautāja viņam, vai tas tiesa. Par atbildi tirgotājs pasmaidīja ar bezzobaino muti un teiea Makgregoram, ka viņš neesot tatārs. Nē, nē. Viņš esot irānis no Isfahānas, bērnībā nolaupīts un aizvests verdzībā uz Buhāru. Kāds zirgu tirgotājs izpircis viņu un atvedis atpakaj. Tagad viņš pats esot zirgu tirgotājs. Pa eju, kam bija aizlikts priekšā dēiis, viņš ieveda angļus aplokā, kurā stāvēja kādi piecpadsmit zirgi, un uzsauca diviem baskājainiem palīgiem, lai atdzen četrus, bet tos labākos. Pirmo no bara atšķīra un parādīja lielu, pelēku zirgu. Tam bija tievas kājas un izspiedušās ribas.

— Tas nav nekāds kleperis, — tirgotājs mēģināja iestāstīt. — Tas ir labs turkmēņu zirgs, izturīgs un stiprs. Paskatieties, cik tam labi nagil Un redziet, cik tam garas ausis un liela galva, kā jau turkmēņu zirgam!

" Makgregors aptaustīja zirgam priekškājas, bet tad iejaucās Esekss un izbrāķēja dzīvnieku. Viņš norādīja uz diviem mazākiem arābu zirgiem ar platām lāpstiņām un pamāja ar galvu, kad zirgu kopēji bija pieveduši tos klāt. Esekss’ izvēlējās četrus pēc skata nīkulīgus un nojādelē-tus arābu zirgus, iepriekš ilgi aplūkojis katru no tiem un sevišķi rūpīgi apskatījis zobus.

— Diezgan bēdīgi, — viņš teica, — bet tie ir jaunākie no visa bara. Un muguras nav jēlas. Bet pārējie ir īsti ādaiņi. Iesakiet viņam, Makgregor, kaut mazliet tos pa-ārstēt.

— Tie ir tik netīri un nekopti, — .piebilda Ketrina.

— Vai tiešām tos nekad nesukā?

— Ziemā ne, — paskaidroja Makgregors. — Netīrumi pasargā no aukstuma.

— Zirgs jūtas labi tikai tad, kad ir tīrs', — teica Esekss;

— Ja mēs gribam ņemt šos zirgus, tad lieciet viņam tos sakopt. Kāda cietsirdība atstāt lopiņu tik netīru!

—i Lieciet, lai notīra tiem nagus, — piemetināja Ketrina. — Paskatieties — krešķi, zvīņas. Cik tas ir cietsirdīgi!

— Netīrumi ir mazākais, — teica Esekss, — bet tie jēlumi gan dara man raizes.

— Izskatās pēc audzējiem, — turpināja Ketrina, un acis pūžņo.

— Lūk, tur tam pelēkajam viena acs ir akla. Paskatieties, kā tas groza galvu, lai redzētu, kas notiek apkārt. — Eseksu māca pretīgums. — So tirgotāju vajadzētu nošaut par tādu nolaidību, varat viņam tā arī pateikt manā vārdā, Makgregor.

— Manu nopēlumu ari pielieciet klāt, — sacīja Ketrina.

— Man šķiet, ka vecais ir vēl sliktākā stāvokli nekā šie zirgi, — teica Makgregors. Viņš to neteica kā pārmetumu, taču Ketrina pietvīka, bet Esekss iesmējās.

— Es varētu jūs nogalināt, kad jūs tā runājat, — sacīja Ketrina.

— Atvainojiet, — neviltotā pārsteigumā teica Makgregors, bet Ketrina dusmīgi skatījās uz viņu, un Esekss atkal iesmējās.

— Jūs gribat ņemt šos četrus? — jautāja Makgregors, rādīdams uz arābu zirgiem. Viņš gribēja pēc iespējas ātrāk mazināt Ketrinas dusmas.

— Jā, — atbildēja Esekss. — Es vienmēr esmu gribējis pajāt ar arābu zirgu, kaut arī to būtu grūti vadīt Ja mēs ņemam tādus kaulukambarus, tad jāizvēlas jaunāki, lie vismaz ir izturīgāki.

Makgregors sākumā bija nolēmis nepiedalīties zirgu izvēlē, bet viņu ar savu negribēto augstprātību saniknoja Esekss, uzskatīdams, ka Makgregors neko nesaprot no zirgiem. Tieši tas, ka Esekss nebija gribējis viņu apvainot, aizskāra Makgregoru vēl vairāk.

— Šiem četriem zirgiem ir neīsti zobi, — īsi paziņoja Makgregors.

— Neīsti? — pārjautāja Esekss.

— Jā, zirgi ir veci, bet zobi apstrādāti tā, lai zirgi izskatītos pēc divgadīgiem.

— Es zinu, par ko jūs runājat, — teica Esekss, — bet jūs maldāties. Zobi ir droša pazīme, un es tos; apskatīju rūpīgi jo rūpīgi. Tie ir nelieli un pareizas formas.

— Vecs triks. — Makgregors prasmīgi atvēra tuvākajam zirgam muti, piespiezdams ar pirkstiem lūpas un nāsis. — Viņi apvīlē tiem zobus ar zobārsta urbi, bet iedobumu ieziež ar skābi, lai zirgi izskatītos kā jauni.'

— Pēc kā jūs spriežat, ka šie zirgi tā apstrādāti? — jautāja Esekss, apskatīdams zirgiem zobus.

— Pēc robiņiem un svītriņām iedobumos.

— Kāpēc neteicāt to agrāk? — jautāja Esekss,

— Es gaidīju, ka jūs man jautāsit. — Makgregors palaida zirgu vaļā.

— Es pie|āvu, ka jūs nenieka nesaprotat no zirgiem, vai ne, Ketij? Kā jūs to visu zināt?

— Kā lai es nepazītu zirgus!

— Tas ir diezgan neparasti, — ar uzsvaru teica Esekss,

— Kaš gan tur neparasts? — Tagad Makgregors dusmojās uz abiem.

—- Vai tad jūs turējāt zirgus? — vaicāja Esekss,

— Mums diezgan bieži iznāca ar tiem darīšanas,

— AI Te, Irānā? — jautāja Esekss,

— Nūja.

Esekss beidzot saprata.

— Jums bija darba zirgi, kurus jūs. izmantojāt braukšanai. — Tādu zirgu pazīšanu nevarēja ņemt par pilnu.

— Džentlmeņi! — iejaucās Ketrina, nolēmusi darīt galu strīdiņiem. — Vai nekārtosim tālāk pirkšanas jautājumu? Jūs abj varat likt lietā savas zināšanas, kaut arī mums vajadzētu paļauties uz jums, Makgregor, kā uz vietējo apstākļu pazinēju. Ja jau jūs tik labi pazīstat zirgus, kāpēc jūs nevarētu izvēlēties četrus, bet Harolds lai saka galavārdu?

r~ Lai notiek! — piekrita Esekss, — Izraugieties, kuri jums patīk.

Brizdams pa dubļiem, Makgregors iegāja bara vidū un rūpīgi apskatīja zirgus. Viņš atstāja vienu no Eseksa atlasītājiem arābu zirgiem uņ izvēlējās divus vietējās pus-asiņu šķirnes zirgus. Ģeļurtais bija augumā lielāks turkmēņu zirgs ar iekritušiem sāniem, apsvilinātām krēpēm un tikpat kā bez astes, bet ar spēcīgām kājām un platiem krustiem, jyiakgregors nejautāja, ko domā Esekss, bet pateica vecajam tirgotājam, ka viņi ņems šos zirgus, ja varēs vienoties par cenu, Arābu zirgu viņš paņēma, piekāpdamies Eseksam. Kaulēšanās ilga minūtes desmit, bet ne Esekss, ne Ketrina tajā nepiedalījās. Pēc tam Makgregors pievērsās zirglietām. Viņš staipīja un raustīja laužņus, pavadas un kāpšļus, pārbaudīdams to izturību. Beidzot zirglietas bija atlasītas, un Makgregors_pateica Eseksam, cik tas vlss maksās. Pēdējo reizi piekāpdamies Ketrinai un Eseksam, viņš lika vecajam notīrīt zirgus, izsukāt tiem krēpes un astes un nokasīt no nagiem zvīņas un dubļus. Viņš nedeva tirgotājam naudu, bet lika pēc stundas atvest zirgus, uz karavānserālu.

Ejot ārā no aploka, viņi jau labākā noskaņojumā sāka pārrunāt gaidāmo ceļojumu uz Bidžaru. Pēkšņi no mošejas pagalma atskanēja troksnis. Ap nelielu paaugstinājumu, uz kura dejoja un dziedāja vīrieši un bērni, bija salasījies pūlis. Esekss uz brīdi apstājās un paskatījās pārī sienai, ieklausīdamies spalgajos kliedzienos.

— Vai tā ir viņu tāzija? — jautāja Ketrina,

— Tikai sākums, — atbildēja Makgregors.,-— Iesim savu ceļu.

— Bet kas tas vispār ir, Makgregor?

— Kaut kas līdzīgs mistērijai.

T- Bet kas viņiem ir mocekļa vietā? — jautāja Esekss,

— Taču ne Muhameds.

— Nē. Mistērijā tiek attēlots Huseina un Ali, Šūtu svēto, ciešanu ceļš.

—- Pirmo reizi dzirdu par tādiem, — teica Esekss.

— Huseins ir šiītu varonis, — paskaidroja Makgregors.

— Viņu nogalināja sāncensis Samrs.

— Vai šis ciešanu savārstījums velkas ilgi? — jautāja Ketrina. — Oberamergavā tāds ilga līdz apnikumam.

— Viņi parāda visu: Huseina un Alī nogalināšanu, ģimenes, kuras apraud mirušos. Parasti tas ilgst vairākas dienas. Mistērijas mērķis ir — pretstatā sunnītu viltus ticībai — parādīt, ka īstie Muhameda pēcteči ir Alī un Huseins. Vecos laikos tas bija mežonīgs skats. Visi iedzīvotāji, sākuši trakot, sasita sevi gandrīz līdz nāve!. Tāzi-jas aktieriem vajadzēja kropļot .sevi un aicināt atriebt Huseinu un Alī. Tas ir kaut kas pretīgs, — nobeidza Makgregors. — Labāk iesim projām. Satracināti līdz neprātam, viņi ir spējīgi uzbrukt kuram katram.

Iedami atpakaļ uz karavānserālu, angļi dzirdēja draus-mainus kliedzienus: — Jā, Husein! Jā, Alīl — Visu ciemu jau bija satraukusi pie mošejas dzirdamā dziedāšana. Ka-ravānserālā nebija ne dzīvas, dvēseles. Kamēr viņi kārtoja savas mantas un ritināja tās kopā, lai krautu mugurā lielajam zirgam, dziedāšana un kliedzieni kļuva aizvien satrauktāki. Esekss nepievērsa tam uzmanību un, pošoties ceļā, deva sīkus norādījumus Aladīnam. Viņš uzrakstīja vairākas vēstules, kuras; Aladīnam vajadzēja aizvest. Arī Makgregors krieviski uzrakstīja divus'paskaidrojumus par mašīnas avāriju.

— Brauc atpakaļ uz Zandžānu un sadabū pusasi, — Esekss teica Aladīnam. — Ja nedabū tur, brauc tālāk, kamēr sameklē. Pieprasi, lai to sagādā mūsu krievu draugi, bet, ja rodas kādi sarežģījumi, zvani uz mūsu vēstniecību Teherānā. Dabū pusasi, lai maksā ko maksādams, salabo mašīnu un tad brauc uz Bidžaru vai Sinnē.

— Bet, sāhib, — iebilda Aladīns, — ceļš uz Sinnē ir bīstams.

— Tikpat bīstams tev, kā mums, — teica Esekss. — Tev mūs jāatrod. Ja brauksim tālāk, atstāsim tev sīkus norādījumus. Un nezaudē laiku. Mēs nevēlamies nīkt sazin kur, gaidot tevi, un nevēlamies tupēt Sinnē ilgāk, nekā vajadzīgs. Saprati?

— Jā, sāhibi — Aladīns ne visai pārliecināti atbildēja un paskatījās uz Makgregoru, kas tikko manāmi paraustīja plecus.

— Mēs pajaujamies uz tevi, — Esekss teica Aladīnam. — Nu; galvu augšai

Viņi sadalīja pārtikas krājumus, bet Aladīns brīdināja, ka būšot jāsameklē kāds, kas apsargā mašīnu, kamēr viņš pats būs projām. Esekss iedeva viņam naudu un pateica, ka par to jārūpējas viņam pašam. Tad tika atvesti zirgi, un Makgregors, vēlreiz pakaulējies, samaksāja par tiem un uzcēla turkmēņu zirgam mugurā visu teltī ievīstīto nastu. Viņu personiskās mantas Makgregors ietina segās; un piesēja aiz sedliem. Saposušies proiniešanai, viņi apsēdās paēst Aladīna pagatavotās brokastis. Tāzi-jas dalībnieku nepārtrauktā brēkoņa, kas aizvien pieņēmās spēkā, jau sāka krist viņiem uz nerviem. Aladīns piegāja pie cauruma karavānserāla sienā, atnāca atpakaļ un, cenzdamies pārkliegt apdullinošo troksni, pavēstīja, ka visa procesijā virzoties cauri ciemam un tūlīt nākšot garām.

— Vai mēs nevaram uz to paskatīties? — Ketrina nolika savu tējas krūzīti.

— Tikai ne uz ielas, — teica Makgregors. Viņš paskatījās apkārt un uz lēzeno karavānserāla jumtu. Divas trīs irānietes plātīdamās un kliegdamas jau stāvēja tur. — Varam paskatīties no jumta.

Viņi atstāja Aladīnu sargāt zirgus, bet paši pa ārējām kāpnēm uzrāpās uz jumta. Tur stāvošās sievietes pacēla augstāk bērnus, lai arī tie varētu saredzēt procesiju. Viņas pat nepaskatījās uz ārzemniekiem un tikai aizsedza sejas ar garajām, melnajām čadrām. No augšas Makgregors ieraudzīja visu Hadžiabadu — kupolveidīgos māla kleķa jumtus, kas blāvojošajā dienas gaismā šķita pelēki, starp tiem šaurās ieliņas; un līkumotos kājceliņus, kas veda no mošejas uz laukumu lejā.

Uz šo laukumu mazo bundžiņu rīboņas pavadījumā pa visām ieliņām, klaigādami, plaukstas sizdami un palēkdamies, dipināja bērni. Aiz viņiem procesijas priekšgalā nāca ūdensnesējs, riekšavām šļakstīdams ūdeni uz iedomātajiem putekļiem. īstos putekļus sacēla bangojošais pūlis, kas auroja, trakoja un vilka pa zemi kājas. Ūdens-nesēju apstāja jauni cilvēki, kuri sita sev pa galvu un krū-

tīm un kliedza: — Ak, Huseinl Kaut šis ūdens spētu at-spirdzināt mūsu Huseinu! Jā, Husein! Jā, Alīl Husein! Hasan!

Odensnesējam sekoja kareivji zirgos, dziedoši vīrieši, raudošas un kliedzošas sievietes un bērni. Viņiem piebalsoja skatītāji, kas ari kliedza, skaļi raudāja un sita sev pa krūtīm.

Makgregors velti pūlējās izskaidrot šīs haotiskās procesijas jēgu Ketrinai un Eseksam, kuri tajā neredzēja neko citu kā vienīgi vaimanājošu, trakojošu iedzimto masu, ( kas ir briesmīga un valdzinoša savā pirmatnīgajā neprātā. Makgregors tikai parādīja visraksturīgākās tāzijas figūras: veco, bārdaino vienroci, kas atveidoja erceņģeli Gabriēlu, plīvuros tinušos priesterus, svētos un sīkākos eņģeļus, raudošu vīriešu, sieviešu un bērnu grupas, kas simbolizēja mocekļu brāļus un ģimenes, un slepkavu Samru, ko tēloja opiju sasmēķējies kareivis, kuru visi kūla un lādēja.

Tad parādījās galvenais varonis — Huseins. Tas bija pats; seīds zaļā turbānā, zaļā apmetnī un ar augstu virs galvas paceltu aprūsējušu zobenu. Viņu sveica ar kliedzieniem, slavinājumiem un sēru vaimanām. Bungas sāka rībēt skaļāk, bet seīds, zobenu vicinādams, kliedza pilnā rīklē. Uz katru kliedzienu seši puskaili vīrieši, kuri nāca aiz viņa, atbildēja ar kliedzienu Bēda Huseinam! Ha-san!» un ar resnām ķēdēm sita pa savām kailajām mugurām. Aiz šiem sešiem nāca vēl četri baltos, netīros līķautos un skrandās un, viscaur asinīm noplūzdami, kropļoja sev ar dunčiem un zobeniem galvu, plecus un ausis. Pūlis apraudāja Huseinu un Alī Akbaru un cildināja šos cilvēkus par to, ka viņi lej asinis par godu mocekļiem, bet tas vairoja slavu pašam seīdam, kas tēloja Huseinu. Kad četri pašspīdzinātāji graizīja sevi un beidzot, zaudējuši asinis un spēkus, pakrita, seīdam tika raiditi nožēlas saucieni.

— Cik šausmīgi! — Ketrina bija novērsusies, lai tiktu vaļā no asiņainā skata hipnozes. — Kāpēc viņi to dara? Vai viņi grib sevi nonāvēt? Vai viņi ir apdzirdīti? Šausmīgi!

— Grūti noticēt, ka tie ir cilvēki, — drūmi teica Esekss.

— Kāda tam visam jēga? Kāpēc tā jātrako?

— Nekādas jēgas tam nav, — pārkliegdams vaimanas, atbildēja Makgregors. — Jūsu draugs seīds ar gudru ziņu uzkurina reliģisko fanātismu. Bet tas ir pilnīgi noliegts.

Tas var izraisīt tikai nekārtības, īpaši te, kur dzīvo sun-nītu ticības kurdi, kas tiek zākāti. Seīds mēģina izmantot reliģisko fanātismu, lai sakūdītu šos ļaudis. Droši vien beigsies ar to, ka kādu nogalinās — bez šaubām, kurdu. Un tad pa īstam sāksies sadursmes ar kurdiem. Seīds jau kliedz, lai īsteni ticīgie padzen neticīgos, kuri dzīvo Teb-rīzā un tiek sūtīti šurpu, lai piespiestu tautu aizmirst reliģiju un tās svēto — Huseina un Alī — ciešanas, Viņš aicina visus atbalstīt seīda El-Zila Reliģiskās rīcības partiju. Tieši par to runāja sers Semjuels Fokss, teikdams, ka reliģija ir viena no iespējām darboties pretī Tudē partijai.

— Nejauka padarīšana. — Vairāk neko Esekss neatjautās pasacīt, un viņi nostāvēja uz jumta, kamēr tāzijas procesija bija aizgājusi garām un izklīdusi citās ielās.

Kamēr viņi pa lauku ceļu, kas veda uz Nāsirabadu un Bidžaru, nebija izjājuši no Hadžiabadas, neviens nebilda ne pušplēsta vārda. Tad Esekss, kas sēdēja mugurā arābu zirdziņam, paliecās uz priekšu un jautāja Makgregoram:

— Kas ir šis seīds El-Zils, par kuru jūs runājāt?

— Viņš ir Reliģiskās rīcības partijas vadītājs — mūsu cerība uz Irānas reliģisko atdzimšanu, mūsu pretspēks Tudē partijai.

— Vai tas patiesi ir viņa roku darbs?

— Vairāk nekā skaidrs.

— Tas man nepatīk, — teica Esekss. — Es nedomāju veicināt tādu barbarisku māņticību un gādāšu, lai šis Zils neiegūtu mūsu atbalstu. Tādas tumsonības un neprāta veicināšana būtu ņirgāšanās par cilvēka saprātu.

Sie vārdi nepārliecināja Makgregoru. Viņš gaidīja no Eseksa vairāk nekā tikai riebumu. Tomēr Foksa politiskās aplamības bija atstājušas, zināmu iespaidu uz Eseksu. Ja jau Esekss tik viegli noraida seīdu El-Zilu, tad viņš varēja noraidīt arī pārējos Foksa draugus Azerbaidžānā. Kas to lai zina, varbūt Eseksam gluži viss vēl nav zaudēts.

Makgregors nojauta, ka īstais pārbaudījums Eseksam vēl tikai gaidāms. Viņi jau bija Kurdistānā, un tālumā varēja saskatīt kurdu kalnus. Ar katru jūdzi kāpumi un kritumi mijās aizvien biežāk, apkārtne kļuva aizvien nelīdzenāka, un, lūk, taisni priekšā parādījās kalni: stāvi, vulkāniski kalni melnēja uz pelēkā debesu fona, šķautņai-nas, kailas virsotnes juceklīgi virknējās cita aiz citas. Sājā mežonīgajā novadā pat Esekss varēja pārvērsties.

31. nodaļa

Ketrina jāja aiz Makgregora un skatījis, kā viņš grozās augstajos sedlos. Viņš bieži mainīja pozu, beidzot pārcēla kāju pār sedlu priekšējo loku un apsēdās gandrīz sāniski, atbalstījies pret aizmugurējo loku. Uz ceļiem viņš turēja kartes, un Ketrina redzēja, ka tāda poza viņam ir ierasta. Makgregors bija noliecies pār kartēm, it kā tās viņu interesētu vairāk nekā kalni, un tikai reizumis pacēla galvu, lai palūkotos ne tik daudz uz tuvajiem pauguriem, cik uz tālajām virsotnēm. Laiku pa laikam viņš kaut ko atzīmēja kartēs un ievilka tajās kaut kādas līnijas. Ketrina nodomāja, ka Makgregors droši vien veic ģeoloģiskus novērojumus, un viņa apskauda Makgregoru par to, ka viņš tik labi pazīst šo zemi. Viņai pašai gribētos saprast, kādi vareni spēki ir izspieduši šos kalnus no zemes. Sis plašums bija kā radits viņai. Tālo kalnu grēdu blīva, nepieejamās smailes pie apvāršņa, neauglīgās aizas un plašās ielejas — viss radīja Ketrinā pārliecību, ka tieši te būtu vislabākais cilvēces mājoklis. Viņa nožēloja, ka nav dzimusi šajos kalnos, kur ik brīdi varētu izjust dabas izaicinājumu. Sis novads bija pelnījis cilvēku, kuram būtu pa spēkam to pakļaut.

Vērojot Makgregoru, Ketrina nodomāja, ka šajā cilvēkā sāk parādīties kaut kas no apkārtējās dabas mainīguma un trakulības. Viņa zināja, ka lielākajai daļai cilvēku Makgregors liekas maldinoši nosvērts, bet viņas pašas uztverē Makgregors vienmēr bija bijis nepastāvīgs. Dažreiz viņš bija bargs patiesības meklētājs, dažreiz viegli maldināms vientiesis, jūtīgs, stūrgalvīgs, panesīgs, skarbs, iecietīgs un pirmām kārtām svārstīgs. Viņam trūka pašpārliecības gan politikā, gan personīgajā dzīvē, un tieši tas aizdeva Ketrinai dusmas. Viņa jutās neērti, redzot, ka cilvēks cīnās pats ar sevi, bet Makgregora šaubas bija sevišķi nepatīkamas tāpēc, ka Ketrina zināja — viņu pašu mocītu tādas šaubas, ja vien viņa ļautu sev vaļu. Ja dzīvē bija kaut kas jāizlemj, tad viņa arī vēlējās to izlemt. Ketrina nekad nepieļautu, ka viņa„s prāts un apķērība atkāpjas kādas problēmas priekšā. Bet Makgregors tā nevarēja. Makgregors bija ļāvis šaubām gūt virsroku pār sevi. Ja tā turpināsies, Ketrina sāks viņu nicināt. Pavisam citādi bija ar Eseksu. Viņš necīnījās ar sevi. Pareizi vai nepareizi — viņš viegli atrisināja jebkuru jautājumu. Reti kāds prata turēt sevi rokās tā kā Esekss; Ketrina apbrīnoja viņu par to un atbildīgos brīžos katrā ziņā izvēlētos Eseksu, nevis svārstīgo Makgregoru. Jau iedomājoties vien Makgregora neapsviedību domāšanā, ar to saistīto samulsumu un aizvien sīvāko strīdus garu, viņai sanāca dusmas. Pēdējās dienās pat: līdzko kāds pateica jā», tā viņš tūlīt pretī — nē». Ketrina atzina, ka tā rīkojas cilvēks,-kurš meklē galīgo lēmumu katrā vārdā. Vēlāk, iespējams, būs vēl ļaunāk.

Tomēr viņu ārkārtīgi interesēja, kā Makgregors izlems pats savu likteni. Šķita, ka tas, ko viņa nomāc sevī, klaji izpaužas Makgregorā. Starp viņiem bija kaut kāda bīstama līdzība, bet Ketrina negribēja to atzīt. Tas vairoja nepatiku pret Makgregoru un pret sevi pašu un nemitīgi bojāja viņu attiecības. Labi bija tas, ka Makgregors vismaz fiziski bija piemērots šai zemei, kurā viņš acīmredzoi jutās kā savās mājās. Viņš jau bija kļuvis tievs un stiegrains, kā tam arī vajadzēja būt šajos mežonīgajos kalnos.

— Tavu laimi! — teica Esekss, piejādams viņai blakus. — Nebiju gaidījis, ka šī ekspedīcija būs tik aizraujoša. Es patiesi esmu sajūsmā par šo starpgadījumu. Pat gribēdams jūs nebūtu spējis izdomāt labāki — viņš uzsauca Makgregoram. — Tas. nāks par labu mums visiem. Tikai zirga mugurā cilvēks tā īsti izjūt, ka ir cilvēks. Vai tā nav? Zirgi ir ārkārtīgi saprātīgi dzīvnieki. Svifts, man jāsaka, ir zinājis, ko dara, zirgu kā ideālu pretstatot cilvēkam.

Ketrina pateica viņam, ka tās ir muļķības. i — Pēc tam kad esam bijuši liecinieki tik spilgtai cilvēka neprāta izpausmei, — Esekss iebilda, — kad esain redzējuši, cik zemu savā muļķībā un lētticībā var krist dzīvnieks, ko sauc par cilvēku, jūs taču negribēsit noliegt, ka zirgs ir cēlāks par mums?

— Un tas ir viss, par ko jums liek domāt šie asiņainie svētki? — jautāja Ketrina. — Nekādu citu mācību jūs no tiem neesat guvis?

— Kādu mācību tad vēl es varēju gūt, dārgā?

— Jūs, Harold, varējāt pārliecināties, kādu ļaunumu sevī slēpj cilvēku nezināšana un cik bīstami ir rotaļāties ar reliģisko fanātismu.

— Par to man vairs nav jāpārliecinās, — atbildēja Esekss. — Kad redzu, cik viegli ir iedarboties uz cilvēka saprātu, es jūtos aizskarts. Tieši par to es arī runāju, Ke-tij. Pamēģiniet piespiest zirgu izdarīt kaut ko bezjē dzīgu — un jūs redzēsit, cik grūti tas ir. Bet ar cilvēku — pavisam vienkārši. Cilvēks absolūti nav spējīgs rīkoties saprātīgi. Viņš ir dzimis muļķis.

— Nu gan jūs esat smieklīgs, — mierīgi teica Ketrina.

— Es pieļauju, ka atsevišķa personība spēj spriest objektīvi, — turpināja Esekss. — Paskatieties uz Makgre-goru, uz mani, kaut vai pati uz sevi, Ketij. — Eseksam likās, ka viņa argumenti ir neapgāžami. — Taču lielākā daļa cilvēku stāv zemāk par zirgu. Cilvēks ir ne tikai dzimis muļķis, viņš no dzimšanas ir ļauns un bīstams.

— Tagad redzu, ka jūs tā patiešām domājat, — nievīgi teica Ketrina.

— Protams.

—- Ja ticat tādām aplamībām, tad jūs pats esat bīstams.

— Bet kā tad īsti ir, mīļā? — jautāja Esekss.

— Es pārāk maz zinu, lai atbildētu uz jūsu jautājumu, — sacīja Ketrina, — bet es zinu, ka jums nav taisnība. Vienīgie cilvēki zemes virsū, kuri piedzimst muļķi, ir tādi kā mēs, jo nicinām visus pārējos. Un tas pierāda ne tikai mūsu muļķību, bet arī nezināšanu.

— Jūs runājat kā Eskvits, — pārmeta Esekss.

— Tātad esmu gudrāka, nekā domāju.

— Vai varbūt arī kā Makgregors, — teica Esekss, palūkodamies debesīs. — Nē, Makgregors ir pragmatiķis. Jūs kļūstat natīviste^9. — Esekss iesmējās. — Esmu vienmēr apbrīnojis jūsu oriģinālos uzskatus, Ketij.

Ketrina nevēlējās turpināt šo sarunu. Esekss samierinoši noteica, ka cilvēks, kurš prot jāt, zināms, ir stādāms augstāk par zirgu. Un piebilda, pāriedams uz izaicinošu toni:

— Sievietei, kura tik labi jāj ar mūli, nepiestāv sēdēt uz zirga tā, kā sēžat jūs, Ketij. Nesēdiet tam uz krustiem.

— Jūs laikam gribat mācīt mani jāt? — Sājā jomā Ketrina jutās drošāka.

— Jā. Jūs taču grasāties pārlauzt zirgam muguru. Pārsēdieties uz priekšu. No jūsu pakauša līdz papēžiem jābūt taisnai līnijai. Kāpšļi jums ir par īsiem un kājas ir izvirzītas pārāk tālu uz priekšu.

— Paklausieties, Harold, — teica Ketrina, — zirgā sēdēt man mācīja Meļņikovs no augstākās jāšanas skolas, un es zinu, ka tā sēdēt var tikai angļu sedlos. Bet šajos

viduslaiku sedlos kāpšjus nevar palaist garākus. Bez tam es neesmu jājusi kādus trīs četrus gadus, bet sievietes miesasbūve prasa, lai pie tā pierod ļoti pakāpeniski.

— Jas gan ir pavisam kas cits, — teica Esekss. — Jūs vienkārši neprotat noturēt līdzsvaru. Jums ir labs roku stāvoklis kā vairumam sieviešu, bet jūs sēžat pārāk tālu 1 atpakaļ. Citādi uzsēde ir laba, — viņš augstsirdīgi piebilda.

— Paldies, — teica Ketrina.

— Jums, Makgregor, ari ir diezgan laba uzsēde.

Makgregors tagad jāja līdzās viņiem; turkmēņu nastu

nesējs, kura pavada bija piesieta pie Makgregora sedlu loka, vilka viņu atpakaļ. Viņš izlikās nedzirdam Eseksa uzslavu.

— Tomēr jūsu uzsēdē ir viens trūkums, Makgregor, — jautri turpināja Esekss. — Es to uzreiz pamanīju, un tas, jāsaka, ir jums tipisks, manu zēn.

— Jā?

— Protams. Jūs tikai sēžat zirgam mugurā un pats nesaprotat, ko darāt.

— Bet kas man būtu jāsaprot? — jautāja Makgregors.

— Jāšana ir māksla, — teica Esekss. — Bet jums tas ir darbs. Jūs tikai sēžat zirgam mugurā. Jums ir laba uzsēde, bet es baidos, ka tā nav nekas vairāk kā nejaušība.

— Jums, iespējams, ir taisnība, — atbildēja Makgr.e-gors. — Es nekad neesmu domājis, kā jāsēž zirgā. Sedlus gan esmu apskatījis, un man ir jāpiekrīt Ketrinai. Tie nav piemēroti mums, griežas miesā.

— Interesanti sedli. — Esekss nolēma neielaisties strīdā, j jo bija dabūjis krietnu mācību — nav ko pārbaudīt Makgregora nezināšanu. — Tas ir kaut kas vidējs starp Amerikas Rietumu un vecajiem Maklellana sedliem. Dubultas sedlu jostas, augsts aizmugurējais sedlu loks un šis masīvais priekšējais loks... Pēc skata lempīga lieta un cieta

kā akmens, bet turēt tur, man jāsaka, lieliski. Sēdi gluži kā krēslā. ^

Makgregors neklausījās. Viņš atkal pētīja kartes, skatīdamies uz ne visai augstajiem kalniem, kas apstāja viņus aizvien ciešāk, un uz šaurajām ielejiņām. Ceļš, pa kuru j viņi jāja no Hadžiabadas, tagad veda augšpus izžuvušās upes gultnes, kur fordam bija salūzusi pusass. Kalni joprojām bija kaili, to apveidi un slīpumi pārsteidzoši dažādi, un biezējošajā krēslā tie meta uz sarkanīgās zemes

garas uņ apaļas ēnas. Gaisma pamazām atkāpās uz vienu debespusi.

Netālu no upes viņi pajāja garām kazu bariem ar ganiem, bet mazliet tālāk uz neliela plato ieraudzīja kazādas. teltis, kādās dzīvo Ardelānas nomadi. Divas reizes vakara krēslā parādījās jātnieki: tie piejāja tik tuvu, lai varētu saskatīt svešiniekus, bet turējās tādā attālumā, lai, nebūtu sasaucami. Bija skaidrs, ka jātnieki ir apbruņoti un ka tie ir kurdi. Makgregors atskatījās uz Eseksu, gri-, bēdams zināt, vai šie bruņotie vīri zirgos dara viņu nemierīgu, bet Esekss lūkojās uz viņiem ar interesi, bez jebkāda pārsteiguma, bez jebkāda uztraukuma. Ketrinu-savukārt vairāk interesēja ainava, tāpēc Makgregors neiebilda, kad Esekss paziņoja, ka šodienai pietiks un ka labāk nakšņot zem klajas debess nekā jāt uz Nāsirabadu, kas droši vien ir tāds pats netīrs un pretīgs ciems kā'; Hadžiabada.

— Cik tālu ir no šejienes līdz Nāsirabadai, Makgre-gor? — jautāja Esekss, jājot nelielā uzkalnā, lai izraudzītos apmešanās vietu.

— Kad šķērsojām upi, pilsēta palika uz ziemeļiem no mums, — atbildēja Makgregors, rādīdams pa labi. — Tā ir kaut kur šajā pusē. Tuvumā ir jābūt ceļam uz Bidžaru. Varbūt jāsim, kamēr sasniegsim šo ceļu?

— Nē, — teica Esekss. — Tikpat labi mēs varam apstāties kaut kur tepat. Vai ūdens mums ir?

— Zirgiem neiznāks.

— Vai tuvumā nav kāda upe?

— Ja pajāsim vēl kādu jūdzi uz dienvidiem, tad sasniegsim upi, un pa tās krastu mēs rīt varam nokļūt līdz ceļam uz Bidžaru. Upe šķērso ceļu lejpus Nāsirabadas.

— Lieliski, — noteica Esekss, un viņi nogriezās no ceļa un jāja taisni pāri pauguriem, līdz sasniedza dzidru kalnu upīti; Makgregors teica, ka tā esot Kiziluzuna. Viņi apmetās mazliet attālāk no upes, apaļā laukumiņā, ko no vēja sargāja augsta kalnu grēda. Makgregors nocēla no zirga nastu un nolika to līdzenā vietā laukumiņa malā pie stāvas nogāzes, kas veda lejup uz piecdesmit pēdas zemāk urdzošo upi. Viņš steidzās pabeigt gatavošanos naktsguļai, kamēr vēl gaišs.

— Vai telti sliesim? — viņš jautāja ceļabiedriem.

— Vai naktī būs daudz aukstāks nekā patlaban? — Esekss jau mīņājās, sildīdams nosalušās kājas.

— Krietni aukstāks, — atbildēja Makgregors.

— Nu, nekas, ja jau jūs abi varēsit izturēt, tad es ari, — sacīja Esekss. — Ir jau pārāk vēls, lai niekotos ar telti, un es gribu ēst. Jā, bet kā ar zirgiem? Vai tie, jūsuprāt, ir ļoti piekusuši?

— Nezinu, — atbildēja Makgregors. — Un kādas ir jūsu domas?

— Izskatās tā nekas. Tie tikai jāpadzirdina.

— Tūlīt padzirdināšu, — teica Makgregors.

— Bet kā ar barību?

— Mums mazliet ir Ildzi, un zirgi atradīs barību upmalā. Tur gan ir tikai sauss krūmājs, tāču zirgi ir pieraduši pie tā. Es pieskatīšu tos, bet jūs abi sarūpējiet vakariņas. Man par ēdiena gatavošanu nav nekādas sajēgas. — Ņemdams pie pavadas zirgus, viņš locīja notirpušās kājas un taustīja nosēdētās ciskas. Ketrina ari izstaipījās un, abiem vīriešiem skatoties, nosedloja savu zirgu un grasījās ņemt nost arī plato filca segu. Makgregors ieteica atstāt to zirgam uz muguras, jo sega droši sargāja no aukstuma. Viņš noveda visus četrus zirgus lejā pie upes un, noņēmis tiem pavadas, ļāva dzert, cik vien tīk. Viņš zināja, ka tie ir pieradināti stāvēt zem klajas debess un nekur tālu neaizies. Kamēr zirgi klimta starp klinšu izciļņiem un akmeņiem, plūkdami sauso zāli un apšķīdami nedzīvos krūmeļus, Makgregors nomazgājās un padzērās auksto ūdeni. Atradis turpat netālu nelielu, smilšainu ielieci, viņš iedzina tajā zirgus, aizvēla ejai priekšā akmeņus un gāja atpakaļ uz atpūtas vietu.

Atraisījis riku saini, Makgregors izņēma veserīti un audekla maisiņu un devās uz ieleju vākt paraugus no nogulumiežiem, kas klāja jūras kaļķakmeņus.

Esekss nepamanīja, ka Makgregors aiziet, un, kad bija pavisam satumsis, pajautāja Ketrinai, kur viņš palicis.

— Kaut kur meklē savus izrakteņus, — viņa atbildēja. — Gan atnāks.

Kad Makgregors atgriezās, vakariņu gatavošana ritēja pilnā sparā, un viņš nobrīnījās, cik ātri Esekss ticis galā ar petrolejas plītiņu; Makgregoram pašam, klejojot pa Rietumu tuksnesi, tas nebija izdevies. Ketrina tupēja pie plītiņas un lasīja gatavošanas pamācību uz konservu kārbās etiķetes, bet Esekss, kūpinādams nule piebāzto pīpi, vilka saritināto telti un guļammaisus tuvāk klintīm, kas pacēlās pāri laukumiņam.

Makgregors stāvēja blakus Ketrinai, skatīdamies lejup uz nevienmērīgās gaismas apspīdēto seju, un atkal pār-

dzīvoja vienu no tiem prieka uzplūdiem, kurus izraisīja viņas klātbūtne. Daļēji to uzjundīja atmiņas par viņu tuvību. Ketrina nezināja, ka Makgregors viņu vēro. Viņas mute lasot bija mazliet pavērta, uzacis sarauktas, vaļā palaistie mati krita uz ausīm un vaigiem. Beidzot viņa sajuta sev pievērsto skatienu, izbrīnījusies pacēla acis un pasmaidīja, bet neko neteica.

— Jūs droši vien bijāt nopietns bērns, — teica Mak-gregors, it kā Ketrina būtu jautājusi, ko viņš domā.

— Makgregorl — Tas izskanēja tik maigi, it kā Ketrina apskautu viņu. — Padodiet man pannu.

Noliecies viņš iedeva Ketrinai pannu.

— Jūs pat tupat kā bērns, — viņš teica. — Varbūt atnest kādu akmeni?

— Es nevaru lāgā apsēsties — sāp malu maliņas, — viņa atzinās.

— Tāpēc ka jūs visu laiku bijāt atliekusies atpakaļ, »— sacīja Esekss. — Rīt palaidiet garākus kāpšļus, saliecieties uz priekšu un turieties, kā pienākas.

— Vai ēdīsit sīpolus, Harold? — jautāja Ketrina.

— Ja tie noņem šo konservu garšu, tad ēdīšu.

— Bet jūs, Makgregor?

— Ja ir, tad ēdīšu.

— Tos man Aladīns dabūja Hadžiabadā. Nomizojiet tos, lūdzu, kamēr lieku konservus uz pannas. Vai jūs tuksnesī vienmēr ēdāt konservus?

— Savu reizi gadījās, — atbildēja Makgregors.

— Nabaga Makgregor! Nav nekāds brīnums, ka reizēm jūs izskatāties tik vārgs.

Esekss iesmējās. Makgregors tīrīja sīpolus un nopriecājās pie sevis: viņam bija pilnīgi skaidrs, ka Esekss nepareizi uztvēris Ketrinas līdzjūtību — kā izsmieklu. Viņš bija tik apmierināts ar to, ka nemanīja, kā pagājis laiks un cik izveicīgi Ketrina pagatavojusi vakariņas. Arī tumsā ēdot, viņš bija savu patīkamo domu varā. Makgregors skatījās uz Ketrinu, klausījās, ko viņa saka Eseksam, un pats tikai paretam izmeta kādu vārdu. Viņš nosprieda, ka Esekss velti lolo cerības izpelnīties Ketrinas laipnību.

Pēc vakariņām Makgregors nogāja pie upes, lai nomazgātu un noberztu ar smiltīm šķīvjus un pannu. Kad viņš atgriezās. Esekss bija novietojis guļammaisus zem kiints izciļņa, kas veidoja gandrīz vai alu. Makgregoru pēkšņi pārņēma neizskaidrojama vēlēšanās redzēt, kas notiks, ja Ketrinu atstās divatā ar Eseksu, tāpēc viņš pienesa savu

maisu pie pašas kraujas malas. Ketrina bija kaut kur aizgājusi, bet Esekss acīgi vēroja Makgregoru.

— Ko jūs tur darāt? — jautāja Esekss.

— Man patīk gulēt svaigā gaisā, — izvairīgi atbildēja Makgregors.

— Jūs nosalsit. Vējš pieņemas. Mākoņi ir galīgi izklīdināti. Bet te aizvējā ir labi.

— Nekas, riskēšu.

— Vai jūs to aiz spītības, Makgregor?

— Varbūt.

Ketrina atgriezusies notupās uz ceļiem pie sava guļammaisa un apvaicājās Eseksam, kur palicis Makgregors.

— Man šķiet, viņu aizskāra tas, ka jūs viņu nosaucāt par vārgu, — teica Esekss. — Viņš ar visu savu gultu aizgāja bezgalīgajos plašumos.

Ketrina pacēla savu saritināto guļammaisu.

— Esmu pārliecināta, ka šī klints uzgāzīsies mums virsū, ja paliksim te.

' — Blēņas!

— Un vispār man šeit nepatīk, — viņa teica un vilka maisu uz turieni, kur bija iekārtojies Makgregors.

— Nu, tad salstiet veseli, — nevērīgi noteica Esekss, — bet es varu saderēt, ka vēl nebūs pienācis rīts, kad jūs jau būsit atpakaļ. Man ir tāds iespaids, ka drīz sāks līt. — Esekss nebija gaidījis, ka Ketrina rīkosies tik apņēmīgi. Viņš jutās pagalam vīlies.

— Jūs esat neapmierināts, ka es atnācu šurpu? —- šķelmīgi jautāja Ketrina, tādējādi pārmezdama Makgregoram viņa klusēšanu.

— Nepavisam nē. — Viņš jau bija ielīdis guļammaisā un locīja kopā bikses, lai iebāztu tās tukšajā guļammaisa apvalkā. — Man tikai gribas gulēt zem klajas debess.

— Vai tas būtu muļķīgi, ja es uzvilktu pidžamu? Nevaru ciest, ka jāgu] apģērbtai.

— Velciet vien, — teica Makgregors. — Tikai neatstājiet neko ārpusē. Var uznākt lietus.

— Kad ir tāds mēness?

Ketrinas guļammaiss atradās tikai dažus soļus no Mak-gregora; Ketrina nosēdās zemē ar muguru pret viņu, novilka zābakus, zeķes, bikses un džemperi, uzģērba pidžamas jaku un, iebāzusi kājas guļammaisā, neveikli uzstīvēja bikses. Tad rūpīgi sakārtoja apģērba gabalus tukšajā audekla apvalkā, nolika to sev blakus un apsegusies vēl uzmeta virsū savu roņādas puskažociņu.

— Ir gan auksts pēc suņa, — viņa teica, izstiepdama kājas un nolikdama galvu uz mazā spilventiņa, — bet esmu tā nogurusi, ka tikpat gulēšu kā nosista. Arlabu-nakt, Haroldl

Esekss no tālienes arī novēlēja viņai labu nakti.

— Es jums tāpat, — viņa teica Makgregoram, saritinādamās maisā.

Makgregors neatbildēja. Viņš jautāja sev, vai cilvēks spēj noturēties pretī kārdinājumam, ja tik daudz grācijas, daiļuma, drosmes, vienkāršības un kairuma ir sakopots vienā sievietē un šī sieviete šobrīd ir tik tuvu. Viņš pats lāgā nezināja, ko bija gaidījis no Ketrinas, taču jutās vīlies, kad dzirdēja viņu rāmi elpojam un saprata, ka viņa ir aizmigusi. Un tomēr — ja Ketrina būtu bildusi vēl kaut vienu vārdu, Makgregorā būtu atdzīvojušās bailes no viņas iespējamās negodīgās izturēšanās.

Beidzot arī Makgregors aizmiga, un drīz viņš sapņoja, ka ir atgriezies Londonā un kopā ar Ketrinu brauc autobusā. Viņi izkāpa kādā bezgalīgi garā ielā, un Ketrina ņēmās maigi pierunāt Makgregoru ieiet mājā, kurai nebija jumta. Tad viņa veda Makgregoru pa noslēpumainiem, tumšiem gaiteņiem, cieši turēdama viņu aiz rokas, it kā pati meklētu aizstāvību, līdz beidzot abi nonāca lielā, tukšā istabā. Te Ketrina sāka glausties klāt Makgregoram, liegi skardama ar pirkstiem viņa lūpas un bu-žinādama matus. Pēkšņi istaba pielija ar gaismu — un viņš atradās Dabas muzeja bibliotēkas ģeoloģijas nodaļā, un apkārt stāvēja viņa draugi, to vidū arī profesori Hilzs un Vaits, Melins Alvings, visi pasniedzēji un lektori, pie kuriem viņš bija mācījies universitātē. Visi smējās par viņu, un Ketrina bija pagājusi nost un arī smējās. Tieši tagad, kad situācija bija kļuvusi pavisam neapskaužama, Makgregors pamodās. Ketrina meta viņam uz kājām akmentiņus, un Makgregors uzslējās sēdus,

—г Jūs, jādomā, plēsāties pats ar sevi, — teica Ketrina. — Jūs tā grozījāties, ka uzmodinājāt mani.

— Piedodiet, — sacīja Makgregors, vēl īsti neatmodies. Viņš atkal nolikās guļus un sāka lūkoties debesīs, vēl arvien būdams zemapziņā notikušās drāmas varā. Debesis bija zilas, un pa tām traucās, balti jo balti, izplūkāti mākoņi, pēc īsa brīža nozuzdami aiz apvāršņa,

— Man nosalušas ausis, — teica Ketrina.

— Uzlieciet cepuri, — viņš īsi attrauca.

Ketrina nodomāja, ka Makgregors ir dusmīgs.

— Piedodiet, ka uzmodināju, — viņa sacīja, — bet jūs patiešām briesmīgi svaidījāties.

— Tas nekas.

— Te ir joti jauki. — Ketrinai miegs nebija ne prātā.

— Jā, — viņš domīgi atbildēja. — Bet ko mēs te meklējam? — Viņš uzlika silto roku uz nosalušās auss. — Ir jābūt kādām simt vienkāršākām iespējām, kā nokļūt Bi-džarā vai Sinnē, un es pats varētu būt iedomājies piecdesmit no tām. Es pārāk viegli ielaidos uz šo pārgājienu.

— Dārgais Aivr, — mierīgi teica Ketrina. — Harolds neparko nedotos iekšā šajos mežonīgajos Kurdistānas džungļos citādi kā tikai jāšus uz zirga. Jebkurš cits paņēmiens viņam liktos pilnīgi nepieņemams. Es domāju, ka jūs to sapratāt, kad laipni atstājāt viņam arābu zirdziņu.

— Likās, ka viņš ļoti grib jāt ar to, — sacīja Makgre-gors. — Bet es varu galvot, ka no tādas jāšanas, viņam drīz vien pamirs kājas. /

— Jūs izturējāties ļoti jauki, — teica Ketrina, — kaut arī bijāt diezgan dusmīgs uz viņu.

— Sakiet, — jautāja Makgregors, — kā jūs pierunājāt viņu, lai ņem jūs līdzi?

— Vai tas jūs uztrauc?

— Kā gan citādi?

— Nevajag, — viņa atbildēja. — Es viņam mazliet ielaidu miglu acīs, ne jau sevišķi daudz. Es vispār reizēm protu apvārdot, bet šajā gadījumā tas izdevās viegli, kaut arī viņš, iespējams, gaida no manis pārāk daudz pēc atgriešanās Londonā.

— Tad tāpēc viņš ir tik pārliecināts par jums? — jautāja Makgregors.

— Vai viņš ir tik pārliecināts par mani? — nopūzdamās atvaicāja Ketrina.

— Domāju gan, — atbildēja Makgregors un apjautājās, ko tieši Esekss gaidot pēc atgriešanās Londonā.

— Lūdzu, nedomāsim par Londonu, — teica Ketrina. — Pašlaik mēs esam te. Man vienalga, vai es atgriezīšos Londonā vai ne. — Viņa izbāza rokas no maisa un izstaipījās. — Es saprotu, kāpēc jums te patīk labāk nekā Anglijā.

— Anglijai nav nekādas vainas... — iesāka Makgregors.

— Zinu, zinu, — Kctnina viņu partrauca. — Bet šajā zemē ir jūtams spēks.

— Vairums angļu domā, ka tā ir slinka un kūtra zeme.

— Viņi nekā nesaprot, — teica Ketrina. —. Viņi nekad neredz tālāk par savām muļķīgajām intrigām. Tādā zemē kā šī labāk būt vienalga kam, tikai ne anglim. Kā šejienieši mūs pacieš? Kā viņi var tik vienaldzīgi noskatīties, kā mēs te maisāmies? Vai viņi nenicina mūs par mūsu iejaukšanos? Kad viņi beidzot sapratīs, ka mūs visus vajag padzīt no šejienes?

Ketrina gaidīja atbildi, bet Makgregors tikai miermīlīgi noteica:

— Es zinu tikpat daudz, cik jūs.

— Nav taisnība, — viņa iebilda. — Jūs protat viņu valodu un zināt, kas notiefc. Vai viņi nesaprot, ka mēs atrodamies te, lai bāztu savu degunu viņu darīšanās?

— Kā lai viņi to saprastu? Kurš, piemēram, Hadžiabadā var zināt, ka seīdu uz šejieni atsūtījusi Indijas lietu ministrijas garā roka? Mūsu iejaukšanās šajās lietās vienmēr ir pārāk netieša un netverama. Teherānā tā reizēm izpaužas uzskatāmāk, bet ne tik skaidri, lai to izprastu pilnīgi un apturētu. Sājā nolūkā ir jātiek klāt pašai sākotnei.

— Tādā gadījumā labāk sāciet ar Haroldu, — asi teica Ketrina. — Viņš būs īstais, pirmavots.

— Man šķiet, ka tāziju viņš novērtēja pareizi.

— Lika pagaidīti — sacīja Ketrina. — Jums no paša sākuma bija taisnība. Lai ko Harolds te redzēs, tas neatstās uz viņu nekādu iespaidu. Ja viņš piepeši atteiksies no domas balstīties uz reliģisko fanātismu, tad tikai tāpēc, ka jūt riebumu pret tumšākajiem cilvēka dvēseles nostūriem, ieskaitot arī pats savu. Tam nav nekāda sakara ar viņa politiskajiem uzskatiem. īstenībā viņš tur lielāko daļu cilvēku par muļķiem un ir pārliecināts, ka nekas nevar viņus padarīt citādus. Nekas!

— Man tomēr šķiet, ka tāzija ir devusi viņam kaut kādu politisku mācību.

— Bet man nešķiet, — asi noteica Ketrina.

Pragmatiķis Makgregors un natīviste Ketrina bija apmainījušies vietām, taču Ketrina vienīgā saprata, kāpēc.

— Neļaujiet šiem atsevišķajiem starpgadījumiem sagrozīt jūsu priekšstatu par to, ko dara Esekss, —» viņa teica, izelpodama saltajā gaisā baltus mutulīšus. — Jūs katrs gribat panākt kaut ko pilnīgi citu.

Makgregors teica, ka viņš to zinot.

— Tad arī izdariet no tā attiecīgus secinājumus, — teica Ketrina.

Makgregors pat nedomāja salīdzināt sevi ar Eseksu ne psiholoģiskā, ne politiskā plāksnē.

— Es gribu no Eseksa tikai vienu — lai viņš objektīvi spriestu par to, ko redz. Ja viņš iemācīsies spriest patstāvīgi, nevis ies Foksa politikas pavadā, tad būs bijis vērts braukt uz šejieni.

— Viņš nekad nespriedīs patstāvīgi, kamēr būs jāseko noteiktai politikai, — teica Ketrina.

— Sājos apstākļos dažas politiskās nostādnes var izrādīties nekam nederīgas.

— Tikai ne Haroldam. Viņš ir spējīgs turēties pie savas pozīcijas, par spīti visam. Nekāda ārēja ietekme nesatricinās viņa apņemšanos, ja viņš būs izlēmis, ko darīt. Bet viņš jau ir izlēmis realizēt te Foksa politiku.

— Es neesmu par to pārliecināts.

— Diemžēl es gan. Neesiet augstās domās par Haroldu un negaidiet no viņa taisnīgu spriedumu par to, kas šeit notiek. Dariet to, kas jums jādara, un dariet, netaupot spēkus.

— Tā es arī domāju rīkoties. — Makgregors joprojām gulēja uz muguras, raudzīdamies naksnīgajās debesīs. — Ikreiz, kad viņš runās ar kādu no vēstniecības aģentiem, es uz līdzenas vietas iebildīšu. Man nepatīk strīdēties ar viņu, bet citas izejas nav, un tas varbūt arī kaut ko dos. — Viņš pagriezās uz sāniem, lai paskatītos uz Ketrinu, un klusībā nolamāja Eseksu par to, ka viņam bija ienācis prātā doties uz Kurdistānu jāšus: viss ķermenis tā smeldza, ka pat kājas izstiept bija sāpīgi. — Es priecātos, ja viss jau būtu pāri un es varētu izkulties no šīs jezgas, — viņš teica.

— Ak tā? — izaicinoši jautāja Ketrina. — Jūs gribat piejaut, lai šīs zemes likteni izlemj tādi cilvēki kā Esekss, Pikerings un Fokss?

— Nē. Es uzskatu, ka tas jāatstāj pašu šīs zemes iedzīvotāju ziņā.

— To jūs nedrīkstat izmantot par ieganstu, lai neņemtu vērā jautājuma politisko nozīmi.

— To es arī nedaru.

— Nu, bet ko tad jūs domājat darīt?

— Kaut ko es noteikti darīšu.

— Varbūt kaut ko tādu, kam būs tikai vietēja nozīme. Jums vienmēr pietrūkst plašāka skatījuma. Tas, ko dara Esekss, ir tikai noteiktas politiskās un diplomātiskās programmas da|a. Bet ko jūs iesāksit pret to?

— Kas man bulu jādara?

— Nezinu, bet jums jau tagad ir jādomā, kāda būs jūsu nostāja šajā jautājumā, kad mūsu ceļojums būs beidzies. Tad jums tiešām būs jārīkojas.

— Kamēr esmu Irānā, es zinu, kas Ir labs un kas' ir slikts, bet šajā politisko mahināciju spēlē es neiederos, un, jo ātrāk es no tās izstāšos, jo labāk.

— Ko jūs īsti gribat darīt? — jautāja Ketrina, — Atgriezties angļu-irāņu naftas sabiedrībā?

— Tā ir vienīgā vieta, kur es varu strādāt savā specialitātē, — izvairīgi atbildēja Makgregors,

— Tātad jūs iesit atpakaļ uz turieni?

<— Nē, — viņš teica. Viņš negribēja apspriest ar Ket-rinu ;savus nākotnes plānus, jo zināja, cik bīstama var būt šāda saruna, tomēr vajadzēja atzīties, ka viņš vairs nevēlas strādāt angļu-irāņu sabiedrībā.

— Kāpēc ne? — Ketrina mainīja savu nostāju. — Kas jums kaitētu angļu-irāņu sabiedrībā?

— Nekas. Cilvēki tur ir ļoti labi, strādāt var. Viņiem ir visas man vajadzīgās iekārtas.

— Nu, bet kas tad par vainu?

Makgregors papurināja galvu.

— Es to vairs nevarēju paciest, — viņš teica. — Visa administrācija izturas tā, it kā šī zeme piederētu tai. Sīs sabiedrības dēļ mēs jaucamies Irānas lietās. Es negribu rādīties atradnēm ne tuvumā.

— Es jūs nemaz nelaistu uz turieni, — Ketrina sacīja tādā tonī, it kā pēkšņi būtu ieguvusi varu pār viņu. — Vai jūs vispār domājat atgriezties Irānā?

Tagad Makgregors juta zināmu pamatu zem kājām.

— Nezinu, — viņš teica. — Nesaprotu, kāpēc man būtu jāatgriežas. Man tur vairs nav ko darīt.

— Vai angļu-irāņu sabiedrība ir vienīgā, kur vajadzīgi mikropaleontologi?

— Gandrīz vai, — viņš atbildēja. — Tā Ir tik augsti specializēta nozare, ka naftas atradne ir vienīgā vieta, kur es varu iegūt savam darbam nepieciešamos datus.

— Bet vai jūs nevarat darīt kaut ko citu?

— Es droši vien varētu strādāt par pasniedzēju Tehe-rānas universitātē, bet kas nu es par pasniedzējul

— Nē, — piekrita Ketrina. — Sis darbs tiešām nav domāts jums.

Nebija sevišķi patīkami atstāt sarunu pusratā, taču Makgregors negribēja turpināt, un Ketrina, manīdama to,

arī apklusa. Ketrinas iejūtība aizkustināja Makgregoru, viņš izstiepa roku, viņa tāpat, un uz brīdi starp abiem radās tuvība, kuru ne viens, ne otrs negribēja izjaukt un ne viens, ne otrs neiedrošinājās padziļināt. Varbūt Ket-. rina gaidīja no viņa kaut ko vairāk, bet Makgregors zināja, ka tas nedrīkst notikt. Un tomēr, par spīti piesardzībai, visa viņa būtne tā tiecās pie Ketrinas, ka Makgregors pacēla galvu, lai paskatītos uz viņu. Nespodrajā mēness gaismā tik tikko varēja sajaust viņas seju, kas līdzīgi sudrabainai blāvai neskaidri spīdēja caur izlaistajiem matiem. Kā nespēdams valdīties, Makgregors atkrita uz Spilvena un negaidot noteica kaut ko persiski.

Ketrina vēl aizvien turēja viņa roku.

— Ko jūs teicāt? — viņa jautāja.

Makgregors klusēja, nelaizdams vaļā Ketrinas roku. Arī Ketrinu bija pārņēmis satraukums.

— Vēl kaut ko par manu sievišķības pērli?

Makgregors joprojām neatbildēja.

— Ja tā, — Ketrina turpināja, —. tad sakiet. Sakiet! — viņa uzstāja.

Makgregors ļāva vaļu vārdiem:

— Ne mirkli tu neesi atstājusi manas domas, tā ka mana sirds aizmirsa pat aizmirstību.

Ketrina gaidīja, bet Makgregors atkal apklusa.

— Tas nav viss, — viņa teica. — Tālāk.

Makgregors atkal ļāvās svešās valodas rāmajam ritmam, cenzdamies iedvest kaut daļu tās maiguma angļu vārdos.

— Mīļotā ir ienākusi manā teltī, un mana sirds ir mulsas pārņemta. Svece ir ielikta lukturī, un tauriņš apjukumā sitas pret stiklu.

— O, cik skaists pārspīlējumsl — teica Ketrina,

— Kā radīts jums, — lēni sacīja Makgregors.

— Bet tas taču nav vissl — Ketrina nelikās mierā.

— Jā, — viņš teica, — tam nav gala.

— Tad turpiniet.

— Mīlestība ir mans ienaidnieks, — pusbalsī iesāka Makgregors, — un ar to pietiek. Tāpēc, ak, debess, nepūlies mani nomākt, jo tur, kur ir bende, nav vajadzīgs, miesnieks.

— Nē, nēl — ierunājās Ketrina.

Makgregors čukstus turpināja:

— Veselu siržu pilsētu var nopirkt ar vienu vienīgu ašu skatienu. Lūdzu, nesteidzies ieņemt manu pilsētu.

— Pietiekl — iekliedzās Ketrina. '

— Vai turpināt?

— Jā, runājiet, runājiet.

— Man jautā, kur ir tavs mājoklis. Taču visi zina, ka tavs mājoklis ir manā sirdī. Bet es esmu pazaudējis savu sirdi un nezinu, kur tā ir.

— Ak!

— Tavā sejā, kas līdzīga Hutānas zemei, ir abesīņu līgavas guļvieta, un katrā tavā Jemenas pērlē ir indiešu dieva svētnīca. — Makgregoram aizrāvās elpa.

— Lūdzu, apklustiet, — viņa teica. — Es jūs lūdzul

— Ja tu kļūsi par manu dārzu, — viņš turpināja, — es būšu roze, bet, ja tu kļūsi par rozi, es būšu tavas ziedlapiņas. Ja tu kļūsi par kausu, es būšu tavs vīns, bet, ja tu kļūsi par vīnu, es būšu malks tavā kaklā.

Ketrinas pirksti iecirtās viņa rokā.

— Esmu kroplis, kura ilgas pēc tevis plešas ap viņu kā tuksnesis.

Pēkšņi viņa palaida Makgregora roku vaļā un atzvila guļus.

— Man apkārt plešas manu asaru sudraba okeāns.

Ketrina gulēja, aizgriezusies uz otru pusi, un katrs vi"

ņas elpas vilciens teica: nē, nē, nē, nēl Tā viņa gulēja labu laiku, un neviens no viņiem neiztraucēja klusumu. Makgregors gaidīja, vai Ketrina atkal nepagriezīsies pret viņu, nepaskatīsies uz viņu, taču pēc elpas, kas bija saklausāma cauri vēja šalkām, noprata, ka Ketrina ir aizmigusi.

32. nodaļa

Otrā rītā, kad viņi mazā gaismiņā devās ceļā, Makgregors mēģināja pierunāt Eseksu jāt taisni uz Sinnē, neiegriežoties Bidžarā.

— Mums Bidžarā ir jāsatiek daži cilvēki, — teica Esekss. — Viens no viņiem ir ļoti ietekmīgs kurds.

Makgregors zināja, par ko runā Esekss. Komandieris Azīzs, kādas cilts vadonis, bija puslīdz apsolījis, ka gadījumā, ja viņš tiks pie varas Ardelānas ostanā, tad visas naftas koncesijas šajā novadā atdos angļiem, nevis krieviem. Bija skaidrs kā diena, ka ne jau tāpēc, ka angļi viņam patiktu labāk. Nē, viņš cerēja saņemt no angļiem slepenu militāru palīdzību caur kaimiņvalsts Irākas teritoriju. Tādējādi viņš domāja nodibināt cilts diktatūru visā Ardelānā un pat ziemeļos no tās, visā Kurdistānā. Makgregors negribēja, ka Esekss satiktos ar šo cilvēku. Esekss to saprata.

— Apbrīnoju jūsu ietiepību, — viņš teica Makgrego-ram, — bet velti jūs pūlaties novirzīt mani no mērķa.

— Es nemaz nemēģinu to darīt, — jautri atteica Mak-gregors.

— Kāpēc tad jūs negribat iegriezties Bidžarā?

— Man gribētos apiet šos kalnus. — Makgregors norādīja uz virsotņu gūzmu, kas ietiecās debesīs. — Uz Sinnē mēs varam jāt pa ielejām, bet, lai tiktu uz Bidžaru, mums jākāpj pārāk augstu kalnos.

— Nu, un tad?

— Tā ir kurdu zeme, — paskaidroja Makgregors, — un labāk turēties tālāk no kalniem. Turklāt kāpiens nav nekāds vieglais.

Esekss ticēja Makgregoram un jebkurā citā gadījumā būtu uzklausījis viņa ieteikumu. Bet šorīt Makgregors likās aizdomīgs. Viņi abi, gan Ketrina, gan Makgregors, likās Eseksam aizdomīgi. Viņi bija neparasti klusi un mierīgi, un tas Eseksam ne visai patika.

Nē, — viņš noteica, — mēs jāsim uz Bidžaru.

— Ķā vēlaties, — Sacīja Makgregors. Viņš nebija noskaņots strīdēties, kaut ari tiešām uzskatīja, ka ir bīstami doties pārāk dziļi kalnos, ja nav pamatīgāk izpētīta vietējā situācija. Tas bija galvenais likums, ko vajadzēja ņemt vērā, ceļojot pa šo Irānas daļu.

— Vai jūs kaut ko zināt par šejienes kurdiem? — jautāja Esekss.

— Nē, — atbildēja Makgregors. — Es pazīstu ciltis Ardelānas dienvidos, Sāhabadas kalhurus un gavarus, bet par šīm ziemeļu ciltīm zinu tikai to, ka tās uzskata par nodevīgām.

— Kā tas īsti ;saprotams? — jautāja Ketrina.

— Nekādi, — atbildēja Makgregors. — Visus kurdus uzskata par nodevīgiem, jo daudzi no viņiem pārtiek no sirošanas un laupīšanas. Bet īstenībā vairums kurdu ir zemkopji un gani. Viņi ir tik neatkarīgi un savaldīgi, ka viņus apmelo, saucot par nodevīgiem un ļauniem. Varbūt daži no viņiem ir ļoti ļauni, īpaši laupītāju ciltīs, taču vairums no viņiem ir pieklājīgi, kaut pēc rakstura mežonīgi. Bet kā lai šais kalnos tāds nekļūsti

— Izklausās šaušalīgi, — ar labpatiku noteica Ketrina.

— Te, kalnos, — sacīja Makgregors, — noteicēji ir dievi. Kurdistānā viss kas var atgadīties. — Makgregors zinaja, ka tas patiks abiem viņa ceļabiedriem.

— Ja ar mums ir Harolds, tad katrā ziņā kaut kas atgadīsies, — teica Ketrina, lai noskaņotu Eseksu mazliet labvēlīgāk, — Viņš mūždien iekuļas kādā ķibelē.

— Es negribu nekādas ķibeles, — vienkārši teica Esekss. — Es tikai gribu padarīt savu darbu un aizbraukt no šejienes. Bet zeme, man jāsaka, ir lieliska.

Makgregors ļāvās priekam par gaidāmo ceļojumu.

— Ja gribat redzēt Kurdistānu, tad ir jādodas kalnos, — viņš piekrita. — Pēc izjāšanas no Hadžiabadas mēs jau esam uzkāpuši tūkstoš pēdu augstumā.

— Drīz mēs būsim sasnieguši mūžīgo sniegu līniju, — teica Ketrina. — Paskatieties uz tām milzu klintīm. — Viņa norādīja uz ziemeļiem, kur kalni bija pienākuši viņiem tuvāk. Starp tiem sevišķi izcēlās kāda dziļām krokām izrobota^ smaile, un Makgregors pastāstīja, ka tā atrodoties gandrīz vulkāniskas izcelsmes kalnu apvidū un ka milzums grēdu ir stipru zemestrīču veidojums.

— 'Sasodīts, kļūst aukstāksl — sūrojās Esekss.

— Jūs taču vēlējāties jāt kalnos, — teica Makgregors.

— Cik tālu ir līdz Bidžarai?

— Jūdzes trīsdesmit, — atbildēja Makgregors. — Šovakar mēs līdz turienei netiksim. — Viņš atpalika no saviem ceļabiedriem, kā bija darījis reižu reizumis, lai paskubinātu turkmēņu zirgu, nastu nesēju, kas vilkās nopakaļ un, pieradis pārtikt no mazuma, apstājās paplūkt starp akmeņiem augošo kuslo zāli.

— Kas tas par sausu krūmu, ko viņš apšķibī? — jautāja Ketrina, kad Makgregors atkal bija piejājis blakus, ar spērieniem sānos mundrinādams zirgu iet pa priekšu.

— Nezinu, kā to .sauc angliski, — viņš, smagi elpodams, atbildēja. — Mēs to vienmēr esam saukuši latīniski — Rosa berberiffilos.

— Tas ir kaut kāds kamieļu ērkšķis, — teica Esekss.

Tur, kur ceļš gāja pa atklātu vietu un jāt bija samērā

viegli, viņi sarunājās, un Makgregors skaidroja, kā cēlušies abās pusēs redzamie kalnu masīvi. Sasnieguši pirmo sniega laukumu, viņi apstājās pabrokastot. Pēc tam viņi kāpa augstāk, un sniega kļuva vairāk, bet tas bija sakrājies. galvenokārt no vēja pasargātās aizās. Spraugās, kas pārrāva nebeidzamo kalnu grēdu, uzpūta viegls ziemeļ-rietenis. Apkārt nebija vairs ne ceļu, ne ciematu, un viņi kāpa augstāk un augstāk, iejādami aizvien dziļāk kurdu zemē. Pievakarē visi jutās gaužām noguruši, un, kad Mak-gregors paziņoja, ka zirgiem spēki iet uz beigām, un apturēja karavānu nelielā aizā, neviens neiebilda pret agro atpūtu. Visi trīs bija tā. nomocījušies, ka tūļīgi vīkšās uz naktsguļu.

Esekss noņēma turkmēņu zirgam nastas, Makgregors nosedloja pārējos zirgus un, padzirdinājis dzīvniekus kalnu pelcītēs, pagaidīja, kamēr tie nomierinās. Tad viņš devās augšup pa aizu vākt iežu paraugus no izciļņiem klinšu nogāzēs. Ketrina atkal ķērās pie vakariņu gatavošanas, teikdama, ka viņai neesot iebildumu pret to, ja tikai kāds pēc tam nomazgājot netīros traukus. Cepdama uz petrolejas plītiņas vēršgaļas konservus, viņa jautāja Makgregoram, vai šajos kalnos esot alpīnās puķes.

— Te sastopamas visādas akmeņlauzītes, — viņš atbildēja, — bet ir arī daudz tādu pašu lauku puķu, kādas aug Anglijā. — Viņš skatījās, kā Ketrina griež šķēlēs gaļu. — Man necepiet, — viņš teica. — Atstājiet man tādu, kāda ir.

— Jums negaršo? Citas gaļas mums nav.

— Man negaršo cepta.

Izmantojot atlikušo dienasgaismu, Makgregors atkal ieskatījās kartēs; Esekss, pienācis klāt, pavēroja, kā viņš kaut ko atzīmē, un jautāja, kur viņi atrodoties.

— Precīzi nevaru pateikt. — Makgregors nelikās pārāk noraizējies par to.

— Bet vismaz aptuvena nojausma jums ir?

— Mēs atrodamies kaut kur šajā aizu mudžeklī. — Viņš parādīja ar pirkstu kartē. — Kamēr šis kalns rēgojas pa labi no mums, mēs esam uz pareizā ceļa.

— Kas tas ir par kalnu?

— Piecu Vīru kalns. Ja mēs tam tuvosimies, nonāksim tādā apvidū, kur ne iziet, ne izbraukt. Pagaidām viss ir kārtībā, kaut arī mēs droši vien metam lielus līkumus. Es cenšos pēc iespējas vairāk turēties pie ielejām.

Ketrina aicināja viņus vakariņās. Ietinušies segās, viņi apsēdās pie Makgregora iekurtā ugunskura un ķērās pie gaļas un konservētajiem tomātiem. Gaidīdami, kad uzvārīsies tēja, viņi pēkšņi pavisam tuvu ieraudzīja garu cilvēka stāvu.

Gluži kā no zemes izaugušo svešinieku pirmais ieraudzīja Esekss, Viņš izņēma pīpi no mutes un, nepaceldams balsi, teica:

— Paklausieties, Makgregor, — kas tas tāds?

Garais vīrs sveicināja viņus kurdu va!odā_, noliecās, paņēma šķipsniņu putekļu un pārsvieda to pār plecu. Tad, atspiedies uz spieķa, svinīgi jo svinīgi pielika pirkstus pie lūpām un pie pieres.

— No kurienes viņš uzradās? — jautāja Makgregors.

— Viņš vienkārši stāvēja te, — atbildēja Esekss.

Makgregors persiski sveicināja svešinieku,‘un tas nosauca savu vārdu.

— Esmu tēvs Daūds, — viņš sacīja un atkal pieskārās ar pirkstiem pierei.

— Miers ar tevil — teica Makgregors.

— Miers ar jumsi — atbildēja tēvs Daūds. — Esmu Astotais eņģelis.

— Esi sveicināts! — teica Makgregors. — Tu esi seīds?

— Nē. Esmu svētcejnieks, dodos uz Mosulu parādīt godu kalnam, kur apbedīts, mūsu svētais. Sekoju jums jau vairākas stundas un redzu, ka esat ārzemnieki, tāpēc ka nejājat pa to ce)u, pa kuru jājam mēs. Es atnācu piedāvāt palīdzību. Pasakiet man, uz kurieni dodaties, un es jūs izvedīšu cauri kalniem. Ar prieku parādīšu jums vislabāko ceļu.

— Lūdzu, apsēdieties, — teica Makgregors.

Viņš vērīgi aplūkoja nopietno vīru, kas bija nosaucis sevi par Astoto eņģeli. Tas, bez šaubām, izskatījās pēc dievbijīga cilvēka: garš, kalsns, ar īsu, ballu bārdiņu, ļoti piemīlīgs un laipns. Bija par tumšu, lai saskatītu viņu labāk, taču viņš acīmredzot nebija ne sevišķi jauns, ne sevišķi vecs. Galvā viņam bija kurdu kulahs, uz pleciem uzmestā āba sniedzās līdz potītēm. Nolicis savu spieķi zemē pienācīgā attālumā no ugunskura, viņš apsēdās, sakrustojis kājas, un pateicās Makgregoram par uzaicinājumu.

— Nu, kas viņš ir? — noprasīja Esekss.

— Viņu sauc Daūds, tas ir, Dāvids. Viņš ir Astotais eņģelis.

Ketrina uzlika uz šķīvja gabalu gaļas un sniedza svešiniekam.

— Kāpēc viņš sevi tā sauc? — viņa jautāja.

— Pagaidām nezinu.

Tēvs Daūds sākumā atteicās no cienasta, bet tad paņēma šķīvi un, kad Ketrina pasniedza viņam krūzi tējas, paklanījies paņēma arī to. Viņš svētīja ēdienu, vairākas reizes pārlaizdams tam pāri plaukstu, un tad sāka ēst ar pirkstiem. Viņš to darīja veikli un izsmalcināti, beidzis ēst, noslaucīja pirkstus pret zemi un tad sāka dzert tēju.

— Tātad jūs esat ārzemnieki, — laipni teica svešais, un viņa tonis liecināja par draudzīgu ieinteresētību, nevis par uzbāzīgu ziņkāri.

— Jā, — apstiprināja Makgregors. Viņš mēģināja atcerēties, kāda reliģiskā sekta dodas svētceļojumā uz Mo-sulu. — Mēs. esam angļu ierēdņi, jājam uz Bidžaru un Sinnē. Izvēlējāmies šo ceļu tāpēc, ka nezinām citu. — Bija mazliet riskanti atklāt savu nezināšanu, taču laipnais svētceļnieks iedvesa uzticību.

— Ja jūs esat angļi, — teica tēvs Daūds, — tātad esat kristīgie.

— Tā tas Ir.

— Es esmu jezīds, — paziņoja tēvs Daūds. — Nekad neesmu runājis ar angļu kristīgajiem un esmu pārsteigts, redzot jūs te, mūsu mežonīgajā novadā. — Viņš uzsmaidīja Makgregoram un, rūpīgi izvēlēdamies persiešu vārdus, uzrunāja visus trīs.

1— Mani draugi neprot nevienu šīs zemes valodu, — teica Makgregors, kura uzticību pret svešinieku vairoja maigā balsī skaidri izrunātie vārdi.

— Ceru, ka mana pēkšņā ierašanās nav viņus aizvainojusi, — teica Daūds. — Atvainojieties viņiem manā vietā. Atvainojieties arī par to, ka neprotu jūsu valodu.

— Tad man jāatvainojas viņu vietā, ka viņi neprot jūsu valodu, — iebilda Makgregors.

— Nē, nē. — Daūds noņēma cepuri, un tumsā līdzās niecīgajam ugunskuram kļuva redzami viņa garie, sirmie mati. — Es neizskatos vecs, bet esmu ļoti vecs, — viņš sacīja, — un man būtu jāzina viss, kas jāzina cilvēkam. Manā vecumā jebkura nezināšana ir nepiedodama. — Viņš ar žestiem centās izrādīt savu cieņu Eseksam un Ketrinai.

Esekss par atbildi pameta ar galvu uz jezīda pusi.

— Vai jūs ilgi domājat sarunāties ar viņu šajā nesaprotamajā valodā, Makgregor? Ko šim vecim vajag? Vai viņš ir ubags?

— Viņš ir jezīds, — atbildēja Makgregors.

— Nu, un tad?

— Jezīdi pielūdz velnu.

— Sis jaukais večuks? — iesaucās Ketrina.

— Bet kā pielūdz velnu? — jautāja Esekss.

— Jezidi uzskata, ka ka nav nekāda lielā jēga pielūgt dievu, — paskaidroja Makgregors. — Tā kā zemes virsū ir tik daudz ļaunuma, ir pilnīgi skaidrs, ka dievs nay visuspēcīgs. Viņi pielūdz velnu kā varenāku dievību.

— Vai viņi tā domā nopietni? — jautāja Esekss.

— Viņš ir ceļā uz Mosulu, kur apbedīts viņu svētais, — teica Makgregors, Eseksa neizpratnes uzjautrināts. — Es nezinu viņu reliģijas sīkumus, bet to, ka viņi pielūdz velnu, zinu pavisam droši. Uz ziemeļiem no šejienes ir diezgan daudz jezīdu, un Irākā arī viņi ir.

— Izklausās ļoti loģiski, — sprieda Ketrina. — Pajautājiet viņam, kāpēc viņš ir Astotais eņģelis. Esmu pārliecināta, ka viņš tiešām ir svētais.

— Vismaz tik tīrīgu vietējo mēs te satiekam pirmo reizi, — piebilda Esekss.

— Mani draugi jautā par jūsu reliģiju, — teica Makgregors tēvam Daūdam. — Viņi nekad nav dzirdējuši par jezīdiem un gribētu uzzināt kaut ko par jūsu mācību.

— Bet vai jūs pats esat dzirdējis par jezīdiem? — Daūds jautāja Makgregoram.

— Dzirdējis esmu, bet nezinu, vai tas ir taisnība.

Daūds pavīpsnāja.

— Varbūt esat dzirdējis, ka mēs pielūdzam velnu, bet jums grūti tam noticēt.

— Gluži otrādi, — teica Makgregors. — Hānuma arī saka, cik saprātīgi esot pielūgt velnu.

— Ļoti saprātīgi. — Daūds svarīgi pamāja ar galvu. — Mēs viņu saucam par Maliku Tausu vai Malikulu Kutu, Karali Pāvu vai Vareno Eņģeli. Jūsu kristīgajā ticībā viņš ir sātans, un vliņš ir ļaunums. Mums viņš ir eņģeļu pavēlnieks, kas uz laiku kritis nežēlastībā. Mēs ticam, ka viņš atkal tiks celts godā, kad ar asarām būs piepildīti septiņi trauki, ar kuriem apdzēst septiņas viņa septiņtūkstoš gadu trimdas elles.

— Tātad tas ir tiesa, ka velns ir jūsu dievs?

Daūds pacēla rokas.

— Lūdzu, nerunājiet par mūsu dievu. Dievi mums nepatīk. Bet mēs arī nenoraidām tos. Mēs pat atzīstam Jēzu Kristu par eņģeli, kaut arī, tāpat kā musulmaņi, neticam, ka viņš ir sists krustā. Kā teikts Korānā: Viņi to nenogalināja un nesita krustā, viņu rokās bija tikai viņa līdzība.» Tomēr mēs ticam, ka jūsu Jēzus Kristus atgriezīsies uz Zemes. Mēs ticam arī pravietim Muhamedam un ticam, ka atgriezīsies Imāms Mahdī. Mēs atzīstam vi-sas reliģijas, pat haldiešu reliģiju, un Zaratustras mācību, un Saules pielūdzēju babiloniešu mācību. Saule ir mūsu šeihs Semss, bet Mēness — šeihs Sins, un mēs godinām viņus tāpat, kā jūs godināt dievu. Kā redzat, mēs neesam fanātiķi. Mēs tikai ierādām Karalim Pāvam pienācīgu vietu, tāpēc ka; būdams Septiņu eņģeļu pavēlnieks, viņš ir visvarenākā dievība un karalis, kas met visgarāko un visvarenāko ēnu. Tas ir nevis fanātisms, bet loģika. Mēs izturamies ar godbijību pret Veco un Jauno derību, pret Korānu un Zaratustras Avestu, bet neatzīstam nevienas šīs grāmatas varu. Mēs ticam vienīgi cilvēku jūtīgumam un viņu neierobežotajai labestībai. Izveseļošanās ir jāmeklē pašā cilvēkā, nevis grāmatās un dievībās.

— Bet kā ir ar Karali Pāvu? — jautāja Makgregors.

— Ja dievam ir jābūt, tad ir prātīgi atzīt Karali Pāvu par dievību. Lūk, par cik nozīmīgu mēs uzskatām Karali Pāvu. Ja vienā jaukā dienā izrādīsies, ka bez dieva var iztikt, mēs saglabāsim tikai leģendu par Karali Pāvu un joprojām ticēsim, ka katram cilvēkam ir jāmeklē savs dievs un izdziedināšana sevī pašā.

— .Tātad jums vispār nav nekādas reliģijas.

— Lūdzu, piedodiet, — teica Daūds, atkal lēnīgi pasmaidīdams. — Būdami reliģiozi, mēs noraidām reliģiju. Mēs uzskatām, ka tā ir visgodīgākā rīcība. Bet vai jūs esat ticīgais?

— Nē, — atbildēja Makgregors.

— Diezgan savādi, ka anglis ir neticīgais.

— Cilvēkam, kas nodarbojas vienalga ar kādu zinātni, ir grūti būt ticīgam, — teica Makgregors.

— Jūs nodarbojaties ar zinātni? Ar kādu? Varbūt ar astronomiju? — Tēvs Daūds manāmi atdzīvojās, iedomā- / damies, ka Makgregors varētu būt astronoms.

— Nē. Es pētu Zemi, tās izcelšanos, uzbūvi un veidošanās gaitu.

— Tas ir lieliski! — iepriecināts teica Daūds. — Mūsu cieņa pret zinātniekiem ir bezgalīga. Mēs zinām, ka viņi kādreiz atklās patiesību. Zinātniskā neticība ir cilvēces cerība. Tieši tāpēc mūsu reliģija tiecas padarīt visus cilvēkus par neticīgajiem.

— Te ir kaut kāda pretruna, — sacīja Makgregors. — Jums iznāk, ka ticība un neticība ir viens un tas pats.

Daūds atzina šo iebildumu par lielisku.

— Jūs ar nelielu sava zinātniskā prāta piepūli, — viņš teica, — atklājat mūsu domstarpību būtību. Iegaumē jiet — mums nav šķelšanās. Bet, tā kā mūsu reliģija sludina neticību, tad mums nav vienprātības par reliģijas galamērķi. Par laimi, vairums mūsu sekotāju uzskata, ka cilvēkam ir jāatzīst neticība tās dotā taustāmā labuma dēļ, nevis abstraktā ļaunuma dēļ. Vai tas ir prātīgi?

— Ļoti.

— Mēs attiecinām to uz visiem cilvēciskajiem pūliņiem. Viss, kas kalpo tikai pats sev, ir slikts, vai tā būtu reliģija, zinātne, literatūra, māksla vai politika.

— Jūs nodarbojaties arī ar politiku? — jautāja Mak-gregors.

— Jā gan.

— Un cītīgi?

— Jā gan.

— Azerbaidžāņa?

— Protams! Atšķirībā no mūsu musulmaņu un kristīgo brāļu oficiālās politikas mēs, velna pielūdzēji, piedalāmies visās kustībās par vispārēju labumu, vienalga, vai tā atbilst mūsu priekšrakstiem vai neatbilst. Mēs noso-’ dām kristīgos un musulmaņus tieši par to, par ko mēs runājam. Visu viņi dara tikai pašas reliģijas dēļ. Turpretī mēs, velna pielūdzēji, noliedzam reliģiju cilvēka dēļ. Tā kā mēs nepazīstam ne hierarhiju, ne garīdzniecību, ne fanātismu, ne stingri noteiktus rituālus, mēs varam brīvi izvēlēties jebkuru ceju, kas ved uz vispārēju labumu, vienalga, kā šo ceļu sauktu politiskā valodā. Mēs neesam fanātiķi, — viņš atkārtoja.

— Ja jūs neesat fanātiķi, — iebilda Makgregors, — kāpēc jūs noliedzat citas reliģijas?

— Mēs nenoliedzam citas reliģijas. Mēs pieņemam tās visas, bet pēc tam arī noliedzam visas kopumā, ieskaitot arī paši savējo. Bez tam mēs neprasām, lai mūsu ticību atzītu par vienīgo īsteno, kā to dara Romas pāvests attiecībā uz savu sektu. Mēs tikai sakām, ka prasīt to ir neiespējami, tāpēc ka neviens vēl nav izpētījis visas pasaules reliģijas un sektas tik labi, lai teiktu, ka tā, lūk, ir vienīgā patiesā mācība. Vai jūs redzat, mans draugs, ka mūsu reliģijā ir daudz kā saprātīga?

— Ir daudz kā saprātīga, — pārsteigts sacīja Makgregors, — bet ir arī nedaudz pretrunu.

— Ne vairāk kā jebkurā citā reliģijā.

— Taisnība, — piekrita Makgregors.

Tēvs Daūds uzlika cepuri un piecēlās.

— Tagad es jūs atstāšu, lai ar savu klātbūtni netraucētu jūsu miegu. — Viņš paklanījās Eseksam un Ketrinai un atspiedās uz spieķa. — Tā kā jūs dodaties uz Bi- , džaru un pēc tam uz Sinnē, bet man savā svētceļojumā uz Mosulu ir jāiet cauri šīm pilsētām, tad es jums labprāt parādīšu īsāko ceļu.

— Mums nav zirga, ko jums piedāvāt, — teica Mak-gregors.

— Nekas. Kad noguršu, es pajāšu ar jūsu nastu nesēju,

— Vai ceļš, pa kuru jūs gribat mūs vest, iet pa ielejām? — jautāja Makgregors.

— Pa daļai.

— Vai tas ir īsts ceļš?

— Tas nav ne ceļš, ne taka, — atbildēja Daūds, — bet iet pa to var. To zina tikai mukru cilts kurdi un daži no jezīdiem, tādiem ceļiniekiem kā es. Ceļš nav grūts, izņemot kāpienu vienā pārejā. Tālāk jāt būs viegli, kaut arī mēs šķērsosim visretāk apdzīvoto Ardelānas daļu. īstenībā tas ir senais mukru ceļš no Sinnē līdz Zālamana Tempļa kalnam, kur viņi tagad dzīvo.

— Bet vai kurdi vēl lieto šo ceļu?

— Reti kāds, — atbildēja Daūds. — Mukri tagad nekāpj lejā uz Sinnē. Pirms divsimt vai trīssimt gadiem šo ceļu lietoja daudz, bet tagad tikpat kā nemaz. Ja mukri vai sabiti ir atkal sākuši sirot, ar viņiem gan mēs varam saskrieties, bet galvot es nevaru.

— Tādas briesmas draud visā Kurdistānā, — teica Makgregors, un viņa atbilde Daūdam patika. — Pasakiet man vēl vienu, — Makgregors nedroši piebilda, kad Daūds jau bija pagriezies uz promiešanu.

— Jā?

— Hānuma grib zināt, kāpēc jūs saucat sevi par Astoto eņģeli.

Daūds noskūpstīja Ketrinai roku un uzrunāja viņu tā, it kā viņa priekšā stāvētu skaistā Bībeles Estere.

— Debesīs ir septiņi eņģeļi: Gabriēls, Miķelis, Rafaels, Azraīls, Azrafaīls, Dedraīls un Simkīls, — viņš teica un nozuda tumsā.

— Bet astotais? — nojautāja viņam pakaļ Makgregors.

— Astotais ir pats cilvēks, — atteica Daūds, un tumsā atskanēja viņa smiekli.

33. nodala

Makgregors pieņēma tēva Daūda piedāvājumu parādīt viņiem vislabāko ceļu uz Bidžaru un Sinnē. Esekss sevišķi neuzticējās svētceļniekam, tomēr nerunāja pretī Makgregoram, kaut arī vēlāk vainoja viņu visā notikušajā.

Daūds parādījās, kad viņi gatavojās jāt projām. Apsēdies uz klints, sirmgalvis gaidīja, kad viņu aicinās lejā. Kad Makgregors pasauca Daūdu, viņš pienāca klāt bez steigas kā cilvēks, kurš apņēmies izvest no tuksneša svētceļnieku bariņu.

Marhāba! — viņš kurdiski sveicināja Makgregoru.

— Marhāba! — atbildēja Makgregors un aiz pieklājības trīs reizes atkārtoja sveicienu.

— Es iešu līdzās tavam kāpslim, — teica tēvs Daūds, kad viņi kāpa sedlos, — bet, ja vajadzēs, arī pa priekšu. Taču te nomaldīties nevar.

Makgregors tam piekrita, jo varēja noprast, ka Daūds ir pieredzējis ceļvedis pa Kurdistānu. Dienasgaismā viņš izskatījās tikpat lēnprātīgs kā tumsā, taču bija skaidrs, ka viņš ir kurdu kalnietis. Viņš bija ne tik daudz vecs, cik laika apstākļu ārdēts, viņa āda bija vēju aprauta un iedegusi, tomēr bez nevienas krunkas. Sirmie mati šķita esam kurda reliģijas atribūts, tie piešķīra viņa izskatam cienīgumu un, kā bija izteikusies Ketrina, kaut kādu velnišķu svētumu. Kas attiecas uz Eseksu, tad viņš pēc tam, kad Makgregors bija pārtulkojis savu vakarējo sarunu ar Daūdu, tikai izteica minējumu, ka svētceļnieks droši vien esot komunists. Tomēr šorīt Esekss neiebilda pret viņa klātbūtni, noticēja Makgregoram, ka Daūds ir labs pavadonis.

Daūds gāja ātrāk nekā zirgi, jo ceļš bija akmeņains un nelīdzens. Viņu netraucēja ne filca apmetnis, ne garais, baltais tērps zem tā. Daūda sandales ar virvju zolēm it kā lipa pie akmeņiem, un viņš droši veda ceļiniekus pa stāvu klinšu un līkumotu ieleju labirintu. Kad aizu un klinšu mudžeklis kļuva aizvien haotiskāks, Esekss nodomāja, ka bez Daūda viņi te nebūtu atraduši ceļu. Ap dienas vidu ceļinieki sasniedza kalnu kori, kas slējās augstu pāri apkārtējiem kalniem, un Esekss beidzot noticēja pavadonim.

— Tas ir senais mukru ceļš uz ziemeļiem, — teica Mak gregors. — Daūds saka, ka, jājot gar šo kalnu grēdu, mēs nonāksim taisni Bidžarā.

— Kad mēs būsim tur? — jautāja Esekss, kuram no jāšanas sāpēja visi kauli.

— Pievakarē, — atbildēja Makgregors.

Taču notika pavisam citādi.

Ilgās jāšanas nomocīti, tik tikko turēdamies sedlos, viņi sekoja Daūdam, kas tagad jāja ar nastu nesēju. Ceļš gāja stāvus zemup, un viņi jau bija gandrīz ielejas dibenā, kad ielejas pretējā nogāzē piepeši parādījās divi jātnieki, kuri jāja uz viņu pusi. Jātnieki turēja rokās šautenes un, bez šaubām, bija kurdi. Makgregors pagriezās, un, skatīdamās uz viņu, pagriezās ari Ketrina. Visa kalnu grēda virs viņiem bija nosēta ar kurdiem, kas, brīdi vilcinājušies, ļāva saviem mazajiem zirdziņiem pārgalvīgi šļūkt uz leju pa nogāzi.

— Man šķiet, ka viņiem ir kaut kas nelāgs aiz ādas, — ieminējās Esekss.

Makgregors apstādināja zirgu.

— Tikai nekustieties, — viņš teica.

— Ceru, ka jūs paskaidrosit viņiem... — iesāka Esekss.

— Viss būs kārtībā, — Makgregors viņu steigšus pārtrauca. — Tikai nerunājiet angliski, vispār neko nerunājiet. — Makgregors nebija paguvis to izteikt, kad pirmie divi jātnieki ar spēju rāvienu apturēja savus zirgus tieši viņiem līdzās.

— Marhābal — mierīgi teica Makgregors, stingrāk atspiezdamies pret kāpšļiem un ieķerdamies sedlos. Viņš zināja, ka kurdiem ir sens paradums vispirms izsist cilvēku no sedliem, bet pēc tam vienoties ar viņu.

Neviens neatbildēja uz Makgrcgora sveicienu. Kurdi jādelēja apkārt, grūstīja viņus un kaut ko kliedza citiem kurdiem, kuri jāja lejup pa nogāzi. Makgregors. atkāpi-nāja zirgu, lai Ketrina atrastos starp viņu un Eseksu. Tēvu Daūdu kurdu virpulis bija atspiedis nost no viņiem.. Sirmgalvis stingri turējās pie nastu nesēja pavadas un mēģināja ievadīt sarunas ar jātniekiem, taču tie viņam neatbildēja. Kurdu saradās aizvien vairāk, un, saklaigā-damies savā starpā, viņi ielenca angļus.

— Vai šie zeļļi ir bandīti? — pikti norūca Esekss.

— Nezinu, kas viņi ir, — atbildēja Makgregors. Viņš mēģināja pēc apģērba noteikt, kas tie par cilvēkiem, bet redzēja tikai to, ka visi pieder pie vienas cilts. Viņiem mugurā bija smalki, brūni burnusi ar netīri dzeltenu oderi un īsi kamzoļi, kājās plandīgas, nosmērētas bikses, cieši savilktas pie potītēm un sastuļķētas sarkanos turku zābakos ar uzrautiem purngaliem. Makgregoru mierināja vienīgi tas, ka, spriežot pēc zīda čalmām un ar nagliņām apsistajiem un dzelteniem un sarkaniem pušķiem izgreznotajiem sedliem, tie acīmredzot bija turīgi ļaudis, tātad organizēta cilts, nevis bandīti; bet, tā kā jebkura cilts varēja nodarboties ar laupīšanu, īsti drošs Makgrcgors tomēr nejutās. Katrs kurds turēja pret sedlu loku atbalstītu britu parauga šauteni, kas bija izrotāta ar sudrabu. Pār pleciem pārmestās patronsomas, zirgiem pakustoties, ikreiz nograbēja.

— Kas tagad būs? — jautāja Ketrina, kad viņi bez jebkādām ceremonijām bija piespiesti jāt atpakaļ, augšup pa nogāzi, pa kuru nupat bija nojājuši lejā.

— Tikai turieties stingri, līdz būsim izjājuši no aizas, — teica Makgregors. Viņš piejāja tuvāk Ketrinai un noliecās uz priekšu, lai būtu vieglāk pārvarēt kāpumu, — Uzmanieties, ka viņi nenogāž jūs no zirga! — Vairāk neko viņš nepaguva pateikt, jo viņa zirgam iebikstīja ar šautenes stobru, un tā viņus kā aitas uzdzina līdz pašai kalna korei.

Viņi vēl turējās kopā, un Makgregors skatījās apkārt, prātodams, kā rīkoties. Priekšā pavērās aiza ar stāvām nogāzēm, un daži kurdi jau drāzās lejā. Makgregors saprata, ka izvēles nav. Viņus atkal kā aitu baru dzina lejup pa nokari, un Makgregors, apzinādamies, cik muļķīgs un bezcerīgs ir viņu stāvoklis, centās turēties aiz Ketri-nas, lai pasargātu viņu no grūdieniem, un Esekss darīja to pašu, jādams viņai blakus. Daūds bija nozudis šajā burzmā un, kamēr viņi slīdēdami un klupdami jāja lejup pa stāvumu, nekur nebija redzams.

— Vai jums ir kāda noģieda, uz kurieni mēs jājam? — aizelsusies pajautāja Ketrina, kad Makgregors atradās viņai līdzās. Viņa izmisīgi turējās pie sedliem.

— Uz viņu nometni. — Makgregors turējās savam zirgam pie krēpēm un pie kakla. — Centieties neatpalikt no manis. — Tagad viņš bija mazliet priekšā Ketrinai, kurdi dzina viņus smiedamies, jokodami un klaigādami.

Ketrina tomēr atpalika; Makgregors izdzirdēja viņas zirga pakavu nevienmērīgo klaboņu un pagriezies ieraudzīja, ka dzīvnieka priekškājas ieliecas, Ketrina izplestām

rokām un plīvojošiem matiem pārlido tam pār galvu un, gaisā apgriezusies, atmuguriski nokrīt uz akmeņiem. Viņa pavēlās zem kājām Eseksa zirgam. Tajā pašā brīdi Mak-gregors nolēca zemē un noliecās pār Ketrinu. Kad Eseksa zirgs, aizķerdams Makgregoru ar pakaviem, bija pārkāpis viņam pāri, viņš saņēma Ketrinu aiz rokām un piecēla.

— Ļaujiet, es paskatīšos, — viņš teica un pavilka nost Ketrinas nobrāztās rokas, ar kurām viņa bija aizsegusi seju. Seja bija saspringta, acis vēl joprojām ciet. — Vai nesāp? — Makgregors izņēma kabatlakatu un noslaucīja viņai no lūpām zemes. Ketrina atvēra acis un paskatījās uz Makgregoru.

— Vai seja nav cietusi? — viņa jautāja, smagi elpo- ļ dama.

— Nē. Bet kā ar kājām? — Viņš balstīja Ketrinu, kamēr kurdi drūzmējās nogāzē viņiem blakus. Kad Ketrina | sniedza Makgregoram rokas, lai viņš palīdzētu piecelties,, atgriezās Esekss. Paskatījusies uz zirgos sēdošajiem kurdiem, Ketrina atvilka rokas atpakaļ.

— Pati varu, — viņa strupi noteica. — Nav ko trakot šo ļaužu klātbūtnē.

Ketrina atsvieda matus no sejas un notrausa smiltis no ceļgalos pārplīsušajām biksēm. Viņa skatījās, kur palicis zirgs. Viens no kurdiem turēja to aiz iemauktiem; Ketrina piegāja klāt, pati satvēra iemauktus un izvilka zirgam no priekškājām akmens skambas. Tad, saņēmusi visus^1 spēkus, uzlēca zirgā, ko kurds vēl turēja pie galvas, un^1 izrāva viņam no rokām pavadu. Kurds iesmējās, galvu i atgāzis, un aizjoņoja lejup pa akmeņaino taku.

Aizas dibenā kurdi norādīja uz lielu alu kalna nogāzē, īstenībā tā bija tāda kā milzīga klints veranda, no kraujas izspiedušies dzega. Tā jumās pāri gludam kaļķakmens] laukumiņam, kas pie ieejas bija plats, bet tālāk sašaurina-j jās, veidojot kaut ko līdzīgu alai. Alas priekšā bija re-ļ dzami zirgi, siena klēpji, kaudzēs samestas zirglietas unl vairākas melnas kazas. Tā kā pēdējais ceļa posms bijaļ samērā līdzens, visi trīs ceļotāji aizelsušies atkal sajājaļ kopā. Eseksa seja bija piesārtusi ņo piepūles un dusmām.!

— Vai mums būtu jāpacieš tāda apiešanās? — viņš noprasīja. — Kāpēc mēs negriežam apkārt un nejājar prom?

— Viņi aplenks mūs kā ganāmpulku, rv atbildēja JMak| gregors. — Mēs nespētu no viņiem aizbēgt.

— Nu, bet kāpēc viņi mūs neaptīra — un beigta balle?

— Ja vien būtu gribējuši mūs aptīrīt, tad būtu izdarījuši to turpat uz vietas. Acīmredzot viņiem no mums vajadzīgs kaut kas cits. Varbūt nekā briesmīga nebūs, tikai mums jābūt piesardzīgiem.

— Viņi taču nezina, kas mēs esam, — teica Ketrina.

— Ka neesam kurdi, to viņi zina, — nepacietīgi teica Makgregors.

Viņus atkal sāka grūstīt divi kurdi, kurus bija ielīksmojis viss notiekošais. Viens no viņiem rupji uzkliedza Makgregoram:

— Jāj pa priekšul Nav ko penterēt turciski! Nu, mudīgāk, mudīgāk! — Un viņš iebakstīja ar šauteni Makgre-gora zirgam.

Makgregors pievilka pavadu, nosauca kurdu par turku un iespēra viņa zirgam.

Kurds atkal drāzās Makgregoram virsū un iezvēla ar šauteni viņa zirgam pa muguru. Zirgs rāvās uz priekšu un iezviedzās no sāpēm. Kurds grasījās gāzt vēlreiz, bet citi viņu aizturēja, un Esekss iespraucās starp viņiem un Makgregoru.

— Kāpēc tas muļķis tā darīja? — jautāja Esekss.

— Es viņu nolamāju. — Makgregors slaucīja no rokām astrus un netīrumus. — Man viņš nepatīk, galīgi nepatīk.

— Ak dievs, — teica Esekss, — atradis laiku, kad izrādīt savu patiku un nepatiku!

Viņi jau bija pie alas, un kurdi neapstājušies iejāja iekšā. Pakavi klaudzēja uz cietā kaļķakmens kā veseri, un, kad kurdi nokāpa no zirgiem, viņus apstāja sievietes, suņi, kazas un bērni. Katra skaņa izsmējīgi atbalsojās zem alas velvēm; vīriešu klaigas bija apdullinošas, suņu rejas pārvērtās rēcienos, sieviešu čalošana izklausījās pēc nepārtrauktas oļu grabēšanas tukšā traukā.

Ketrina jau bija nokāpusi zemē un turēja ciet pavadu, ko viens no kurdiem mēģināja izraut viņai no rokām.

— Laidiet vaļā! — Makgregors uzsauca viņai.

— Kur ir Harolds? — viņa jautāja.

— Tepat esmu. — Eseksu pavadīja divi kurdi, kuri bija atņēmuši viņam zirgu.

Trijotni sadzina kopā, un viņi jutās kā kailas sievietes ņirdzošu vīriešu vidū. Visi kurdi kāpa nost no zirgiem, nāca klāt un blenza uz viņiem. Kādu brīdi stāvoklis šķita pat smieklīgs.

Tad ierunājās Esekss:

— Tas vecais velna pielūdzējs ievilināja mūs te.

— Nedomāju vis, — atsaucās Makgregors.

— Bet es esmu pārliecināts, — sacīja Esekss. — Par ko viņi visi smejas?

— Viņi pirmo reizi redzot tādus kā mēs, — paskaidroja Makgregors. — Liekas, viņi nav sevišķi naidīgi noskaņoti.

— Man gan tā neliekas. — Esekss mierīgi raudzījās uz kurdiem. — Kur ir jūsu pistole, Makgregor?

— Maisā nastu nesējam uz muguras, — teica Makgregors, — bet dievs to zina, kas noticis ar to un Daūdu.

— Man arī ir aizdomas, ka pie visa vainojams tas vecais velns, — sacīja Ketrina.

Viens no kurdiem ar kliedzieniem izklīdināja pūli un, devis angļiem zīmi sekot, ieveda viņus nelielā alā klints sienā. Ala pēc formas atgādināja baznīciņu, un to apgaismoja eļļā peldoša degļa dzeltenā liesma. Līdzko viņi tur iegāja, viņus pārņēma nomācoša sajūta, it kā apkārtējā pasaule būtu izmirusi. Divi kurdi, tupēdami pie ieejas, apsargāja viņus. Palikuši vieni, angļi brīdi stāvēja un nebilda ne vārda. Ketrina ieraudzīja zemē astru paklāju un atgūlās uz muguras. Makgregors palika viņai pagalvī savu cepuri, bet Esekss noraizējies noliecās pār Ketrinu.

— Vai jūs krītot neesat sasitusi muguru? — viņš jautāja.

— Nē.

— Bet ceļi?

— Ar mani viss kārtībā, — atteica Ketrina.

— Ļaujiet apskatīt, — Esekss nelikās mierā.

— Lieciet mani mierāl — Ketrina pagriezās uz sāniem. — Man negribas runāt.

Esekss apmulsis paskatījās uz Makgregoru.

— Nu, kas būs tālāk?

Makgregors apsēdās.

— Drīz redzēsim, — viņš teica. — Apsēstieties un atpūtieties arī jūs.

Esekss nespēja valdīt satraukumu.

— Tas viss ir tik smieklīgi, — viņš teica.

— Nu, nestaigājiet jel šurpu turpu, — sacīja Makgregors, neizrādīdams Escksam nekādu cieņu, uzmanību un godbijību. — Mums atliek tikai gaidīt, kas būs tālāk.

— Es nespēju izturēties pret to tik vienaldzīgi, — teica Esekss. — Labāk būtu, ja jūs nevis sēdētu, bet mēģinātu kaut ko darīt.

— Pamēģiniet jūs, varbūt jums kaut kas iznāks, — dzestri atteica Makgregors.

— Pamēģināšu arī.

— Lūdzami, beidziet strīdēties! — viņus apsauca Ket-rina.

— Piedodiet, — sacīja Esekss.

— Kas ar jums noticis, Ketij? — jautāja Makgregors.

— Lieciet mani mierā! Nekas nav noticis.

— Mēs taču nevaram tā sēdēt, rokas klēpī salikuši, — nerimās Esekss. — Parunājiet ar tiem abiem plukatām, Makgregor, un pavaicājiet, ko tas viss nozīmē.

— Es jau vaicāju citiem, — atteica Makgregors. — Viņi nezina.

— Vai jūs pateicāt viņiem, kas mēs esam?

Makgregors atslējās pret sienu.

— Nē, — viņš sacīja. — Iespējams, ka tad būtu vēl sliktāk.

— Jūs esat kjuvis par tādu pašu ietiepīgu ēzeli kā šie persieši, — pēkšņi zaudējis savaldību, teica Esekss. —Te esat kā traks uz plēšanos, te guļat kā bluķis un nekustināt ne pirksta. Atcerieties — jūs esat anglis, nevis kaut kāds pakļāvīgs aziāts.

— Šobrīd es tiešām jūtos kā aziāts, — attrauca Makgregors. — Kas būs — būs. Un jūs neko nevarat līdzēt. Labāk apsēdieties.

Esekss dusmīgi norūca kaut ko un, piegājis pie abiem kurdiem, angliski izteica viņiem savu sašutumu. Tad sakoda zobus un pagāja sargiem garām. Makgregors apsēdās taisni un bažīgi noskatījās viņam pakaļ. Viņš redzēja, ka Esekss ir tik saniknots, ka var izdarīt nezin ko. Bet kurdi nestājās Eseksam ceļā. Viņi pat nepiecēlās, tikai pavadīja viņu ar acīm. Esekss soļoja tālāk tā, it kā gaidītu šāvienu no mugurpuses. Kad viņš nozuda alas tumsā, sargi kādam uzsauca.

— Uz kurieni viņš aizgāja? — Arī Ketrina bija dusmīga.

— Viņš aizgāja kauties viens ar visiem, — pieceldamies atteica Makgregors.

— Neejiet, — sacīja Ketrina. — Pietiek ar vienu muļķi.

— Vai jūs nebaidāties par viņu?

— Nē. Man tā sāp galva, ka visviens, kas notiek.

— Guliet, guliet, — teica Makgregors, nepieejot viņai klāt.

— Aizejiet pēc viņa, — Ketrina teica mierīgākā tonī. — Ka tikai kaut ko neievēra! Ejiet, ejiet!

— Gan jau viņu atvedis atpakaļ.

— Esat gan jūs tieponisl — sacīja Ketrina, skatīdamās garām kurdiem, vai neieraudzīs Eseksu. — Ar viņu kaut kas notiks.

— Ja viņi būtu nodomājuši pasākt kaut ko pret mums, tad sen būtu to izdarījuši, — teica Makgregors. — Nav vērts lauzīt par to galvu.

— Ak dievsl Vajadzēja man sapīties ar tādu stūrgalvil Ejiet sameklējiet viņu!

Makgregors nekustējās.

— Tad es iešu pati. >— Makgregors zināja, ka viņa to arī izdarīs.

— Guliet! — viņš asi uzsauca. — Viņam netiks nodarīts pāri. Ja sāksit staigāt apkārt, man būs jāiet jums līdzi, bet es esmu tā noguris, ka ne kājas nevaru pavilkt, tāpēc guliet vien un lai Esekss turpina savu izlūkgājienu! Tālu viņš neaizies.

Ketrina atkal nogūlās, bet Makgregors izstiepa kājas un prātoja, vai nevarētu izdibināt, ko tas viss nozīmē. Viņš zināja, ka nav nekādas jēgas iztaujāt šos dīvainos kurdus. Viņš to zināja tāpēc, ka visu mūžu bija dzīvojis starp šādiem ļaudīm. Savu gūstniecību Makgregors uzņēma stoiskā mierā. Būs Jāgaida, kamēr parādīsies tā nezināmā persona, pēc kuras pavēles viņi saņemti ciet. Makgregors uzskatīja, ka viņu dzīvībai briesmas nedraud. Šobrīd viņš vairāk neko arī nevēlējās. Viņu kaitināja tas, ka Esekss nolēmis izturēties tā, kā piestāv apvainotam un sašutušam anglim. Tādējādi viņš tikai pasliktinās šo stāvokli. Makgregors pie sevis nosprieda, ka būtu jāierobežo Eseksa tiesības sarežģīt citiem dzīvi. Tad viņš piecēlās un devās meklēt Eseksu plašajā alā.

Aiz noguruma gandrīz vai krizdams no kājām, Makgregors aizklumburoja garām ap kizjaka ugunskuriem tupošiem vīriešiem un ugunskuram, pie kura gatavoja ēdienu sievietes, un, cik nevērīgi vien iespējams, piegāja pie izejas. Viņš palūkojās laukā spožajā dienasgaismā, bet tālāk negāja. Aiz muguras, alā, bija dzirdama Eseksa balss. Atgriezies tur, viņš ieraudzīja Eseksu pie viena no ugunskuriem runājam ar trim kurdiem, kuri sēdēja zem kazādas nojumes.

— Kur ir jūsu priekšnieks? — angliski jautāja Esekss. Viņam kurdiski atbildēja vīrs ar īsu bārdiņu un diviem

ar sudrabu rotātiem dunčiem aiz jostas.

— Vai šis ferangi domā, ka mēs viņu saprotam? Ko viņš tur saka? Kāds nelga viņš ir, ja iedomājas, ka mēs runājam viņa svešajā mēlē! Ko viņš saka?

— Nezinu, ko tu murmini, — turpināja Esekss, — bet man ir aizdomas, ka tu mani saproti. Celies augšā un ved mani pie sava barvežal

— Lūk, cilvēks, kurš zaudē savu cieņu, — teica bārdainais. — Es redzu to, kaut nesaprotu ne vārda no viņa teikta. Ferangi, — viņš uzrunāja Eseksu, — labāk būtu parādījis savas klusēšanas spēku.

— Ja tu runā par savu priekšnieku, — teica Esekss,

— tad piecelies un parādi man, kur viņš ir.

— Man apnikusi šī balss un cilvēks, kam tā pieder. — Vecais kurds pameta ar roku uz Eseksa pusi. — Ej prom no šejienes, ej prom!

Arī Eseksam bija apnicis.

— Ja tu prastu angliski, es tev pamācītu, kā jāuzvedas, — viņš teica.

— Es nudien uzrīdīšu viņam suņus, — sacīja kurds.

— Ej prom!

/ Makgregors nolēma beidzot iejaukties.

— Lord Eseks! — viņš uzsauca.

— A, Makgregorsl — Esekss strauji pagriezās. — Cik ilgi jūs te stāvat?

— Dažas minūtes.

— Kāpēc tad jūs man nepalīdzējāt?

— Tas neko nebūtu devis.

— Tad pajautājiet viņiem, kas vainīgs pie šīs mūsu' ķibeles, un uzziniet, kur ir tas nelietis.

— Arī to nevajadzētu darīt. Iesim atpakaļ un pagaidīsim pie uguns. Tā būs labāk.

— Ko pagaidīsim? — saniknots jautāja Esekss.

— Tādā stāvoklī, kādā esam mēs, atliek tikai drūmi klusēt, — caur zobiem teica Makgregors. — Izturēties citādi, īpaši izrādīt sašutumu — tā būtu vājuma un baiļu pazīme.

— Blēņas, — noteica Esekss. — Esmu nodomājis sataisīt pamatīgu traci, lai uzzinātu, kas vainīgs pie tā, ka mēs esam aizturēti.

— Viņi nerunās ar jums, un jūs tikai nostādāt sevi muļķīgā stāvoklī. — Makregors zināja, ka viņam ir taisnība, taču vēl nekad nebija atļāvies kaut ko tādu. Bet Esekss bija izsmēlis viņa pacietību. — Labāk ejiet atpakaļ.

— Man nepatīk tāda runāšana, Makgregor.

— Pašlaik nav īstā reize ceremonijām, — drūmi teica Makgregors. — Ja jūs labāk par mani zināt, kas jādara, tad turpiniet vien tādā pašā garā, bet viņi par jums smejas. Viens no viņiem gribēja uzrīdīt jums suņus par to, ka uzvedaties nepieklājīgi, traucēdams cilvēku pie viņa ugunskura.

— Lūk, kas iznācis no tā, ka jūs sāpināties ar to veco velnu, — pārmeta Esekss. — Viņa dēļ mēs esam iekūlušies šajā ķibelē. Jums nevajadzēja viņam ticēt.

— Jūs taču gribējāt jāt kalnos, — atgādināja Makgregors. — Ja mēs būtu metuši līkumu ap Bidžaru, tas nekad nebūtu noticis.

Esekss to neapstrīdēja. Viņš prata pārmest, bet prata arī uzklausīt pārmetumus; strīds par to, kurš no viņiem vainojams šajā likstā, tomēr palika neizšķirts. Makgregors atstāja Eseksu vienu un iegāja atpakaļ baznīciņā.

Viņš pateica Ketrinai, ka Esekss ir sveiks un vesels. Viņa joprojām gulēja uz astru paklāja, bet tagad viņai blakus tupēja gadus desmit, divpadsmit veca kurdu meitene, kura kaut ko lalināja savā valoda. Meitene bija ģērbusies garā, dzeltenzilā zīda halātā un platās, pie potītēm savilktās biksēs. Galvā viņai bija sarkana, ar zelta monētām apšūta tibeteja, ap rokām žvadzēja tievas vara rokassprādzes. Melnīgsnējā, līksmā meitene lūdza, lai Ketrina iedod viņai lupu krāsu. Kad ienāca Makgregors, meitene pieklājīgi sveicināja viņu, pateikdama marhābal», un runāja tālāk ar Ketrinu, kura purināja galvu par zīmi, ka neko nesaprot.

— Sakiet, lai viņa iet projām, — Ketrina teica Mak-gregoram.

— Viņa lūdz lūpu krāsu.

— Citreiz.

— Viņa zinot, ka jūs esat nokritusi no zirga, un teic, ka jūs izskatoties bāla.

— Ak, aizvāciet viņu no šejienesl

— Viņu saucot Piruza. — Makgregors ar pūlēm tika līdzi mazajai kurdietei. — Viņa piedāvājas jūs kopt.

— Tad pasakiet, lai viņa beidz tarkšķēt.

— Jūs viņai patīkat, un viņai ir jūsu žēl, — tulkoja Makgregors. Piruza paklakšķināja mēli un pieskārās Ket-iinas saplēstajām biksēm un nobrāztajiem ceļiem.

Makgregors nemēģināja apturēt meitenes žadzināšanu: pēkšņi viņš ieraudzīja alā savas mantas.

— Kā tās te gadījās? — viņš vaicāja.

— Mūsu lieliskais pavadonis atnesa, — atbildēja Ket-rina.

Makgregors atraisīja maisu, izņēma aptieciņu un pasniedza Ketrinai.

— Kāpēc jūs esat tik pretīgi mierīgs, — viņa jautāja — un kāpēc neatvedāt atpakaļ Eseksu?

— Viņš tur demonstrē savu sašutumu.

— Pareizi dara. Kāpēc jūs viņam nepalīdzat?

— Ko viņš grib panākt? — jautāja Makgregors. — Aizjāt no šejienes ar kurdu ārlietu ministra oficiālu atvainošanos?

— Nu, bet kaut kā mums ir jātiek laukā no šīs jezgas.

— Daudz labāk būs, ja uzņemsim visu to mierīgāk un pārrunāsim, kā rast izeju. Nav ņekādas jēgas spert zemes gaisā. Ja pratīsim izturēties, kā pienākas, viss būs kārtībā. — Makgregors bija atritinājis Ketrinas guļammaisu un nolicis to viņai blakus.

Ketrina kļuva jautrāka, lai gan viebās no sāpēm, kad. Piruzai vēl aizvien pļāpājot un piepalīdzot, zieda sev ceļus ar jodu.

— Vai ar jums kaut kas tamlīdzīgs ir gadījies? — Ketrina jautāja Makgregoram.

— Pāris reižu.

— Tad tāpēc jūs uzņemat to ar tik nepatīkamu vienaldzību? — Viņa atstūma meitenes tumšo, ziņkāro sejiņu nc sava ceļa. — Ko viņi, pēc jūsu domām, grib ar mums darīt?

— Varbūt neko.

— Kāpēc tad viņi sadzina mūs te kā tādu ganāmpulku?

— Kurdi tā sadzen visus, kurus satiek šajos kalnos. Mēs galu galā atrodamies viņu zemē, — Makgregors ironiski piebilda. — Mums derētu atcerēties to, nevis klaigāt par savām īpašajām tiesībām braukt, kurp deguns rāda Un nebūtu par sliktu padomāt arī par savas cieņas saglabāšanu. Esekss ļauj pārāk lielu vaļu savām dusmām.

— Dusmas viņam aizdevis šis bezpalīdzīgais stāvoklis, — teica Ketrina, — un es viņu nenosodu.

— Viņš nostāda sevi muļķīgā stāvoklī.

Ketrina beidza izraibināt ceļus ar jodu.

— Izejiet laukā, es pārģērbšos, — viņa teica, — ur) paņemiet līdzi šo pļāpukuli.

Makgregors pagrieza muguru un stāvēja tā, kamēr Ket rina uzvilka rūtainus svārkus.

— Par ko šī mazā čigāniete pjāpā? — viņa jautāja. — Ej, lūdzama, projām.

Piruza paskatījās uz Ketrinas svārkiem un sirsnīgi iesmējās. Paķērusi no zemes Ketrinas saplēstās bikses, meitene, zelta monētām šķindot, baltajiem zobiem zibot un acīm nebēdnīgi spridzot, aizskrēja projām.

— Viņa nozaga manas bikses, — teica Ketrina.

— Nevajadzēja tā pamest, — iesmiedamies teica Makgregors. — Lai nu kā, bet jūs viņai iepatikāties. Viņa jūsmoja vienā jūsmošanā, cik jums mazs deguntiņš, cik sarkanas lūpas un cik maiga āda. Jūsu seja esot tāda, it kā to būtu laizījis kaķēns.

— Vai kurdi runā persiski?

— Nē, bet viņu valoda ir līdzīga persiešu valodai.

— Viņa runā tā, it kā skaitītu nesaprotamu dzejoli.

Ienāca Esekss un, pamanījis maisus, teica, ka tos gan

vairs neesot cerējis ieraudzīt.

— Vai kaut kas ir nozagts? — viņš jautāja.

— Kaut kas no ēdamā, — atbildēja Makgregors.

— Es atradu vienu kurdu, kas prot dažus vārdus vāciski, — teica Esekss, — bet viņš tikai smīkņā un saka <rAchtung!», kad viņam jautā, kādēj mūs te tur. Vai tiešām

, neko nevar darīt, Makgregor? Vai tiešām dtin neko?

— Ko, piemēram?

— Nezinu, bet es neesmu radis sēdēt, rokas klēpī salicis, un jauties, lai ar mani notiek kas notikdams. Un arī nedomāju pie tā pierast. — Esekss jau bija pierimis.

Arī Makgregors pamazām atguva mēra izjūtu.

— Mēs pašlaik nevaram rīkoties pēc sava prāta. Tikai pacietieties mazliet. Gan viņi darīs mums zināmu, ko tas nozīmē.

— Viņi nedrīkst mūs aizturēt. Vai viņi nesaprot, kas mēs esam?

— Viņiem vienalga, kas mēs esam, — teica Ketrina.

Trijotnei sarunājoties, ienāca kurds un paziņoja, ka viņi

varot dabūt ēst, ja vēloties. Kurds īsi pavēlēja sekot, un ceļotāji paklausīja, nojauzdami, ka viņu stāvoklis drīz noskaidrosies.

Pārdesmit vīriešu un divas sievietes sēdēja ap filca paklāju. Paklāja vidū stāvēja rupji darinātas bļodas, no kurām vīrieši ņēma ēdienu ar pirkstiem. Viņi skaļi čāpsti-

naja, skaļi sarunājās un smīnēdami skatījās uz pienākušajiem svešiniekiem.

— Tā ir laba zīme, ka viņi aicina mūs piedalīties maltītē, — klusi teica Makgregors, lai uzmundrinātu ceļabiedrus.

Pēc neilgas klaigāšanas kurdi saspiedās ciešāk un trīs angļi apsēdās starp viņiem kūpošo trauku priekšā. Vecas petrolejas lampas blāvajā gaismā tik tikko varēja saredzēt ēdienu. Paskatījušies uz to, visi trīs sajuta riebumu, pat Makgregors. Visi ēdieni līdzinājās kaut kādām samaisām, bet dažās bļodās bija samanāmas pupas, citās — siers, vēl citās — gaļas novārījumā peldoši plāceņi. Zinādams, ka piemērs ir jārāda viņam, Makgregors iegremdēja pirkstus traukā ar pupām, kuras jau bija pagrābis viņa kaimiņš kurds.

— Viņu maize jums garšos, — viņš pačukstēja Ketrinai.

— Es gribu ēst, — viņa tāpat čukstus atbildēja. — Pasniedziet man to pretīgo bļodu, kurā jūs bāžat roku. Kas tur ir? Pupas?

— Jā, pie tam karstas.

Ketrina pagrāba pupas un cēla pie mutes, bet viņa nebija saliekusi pirkstus — un pupas izkrita. Makgregors parādīja, kā jāsaliec pirkstu gali, lai noturētu pupas, un Ketrina mēģināja vēlreiz, zinādama, ka divdesmit vīrieši un divas sievietes, acis nenovēršot, skatās, kā viņa ar saliektiem pirkstiem paņem pupas un veiksmīgi ieber mutē.

— Bravol — klusi uzteica Makgregors.

Esekss neskārās klāt bļodām. Viņš ņēma no vara pannas garas gaļas šķēles, lika uz sausajiem plāceņiem un nesteidzoties ēda, uzmanīgi vērodams saimniekus, kuri veidoja vienreizīgu sabiedrību: grezni, krāsaini tērpi, smalki vaibsti, kvēli skatieni, taisni deguni, dārdošas balsis. Makgre-' gors skatījās uz Eseksu un domāja: laikam gan nav iespējams atrast divus tik atšķirīga tipa cilvēkus kā Esekss un šie kurdi. Pilnīgs pretstats izsmalcinātajām manierēm, kas bija tik dabiskas Eseksam, bija kurdu izsmalcinātība; vajadzēja, piemēram, tikai redzēt, cik graciozi viņi ēd ar pirkstiem. Doma bija interesanta, bet Makgregors nepaguva izdomāt to līdz galam, jo atskrēja Piruza, lai atkal uzmāktos Ketrinai.

— Ko viņa grib tagad? — jautāja Ketrina.

Piruza bija atnesusi atpakaļ Ketrinas slēpošanas bikses. Uz ceļiem bija rūpīgi uzlikti filca ielāpi. Atdevusi, bikses īpašniecei, meitene sāka skraidīt ap paklāju, pienes

dama Ketrmai te vienu, te citu bļodu. Kurdi skaļi izteica viņai savu piekrišanu. Beidzot viņa iespraucās starp Mak-gregoru un Ketrinu un apsēdusies sāka ar gardu muti ēst.

— Viņi sauc meiteni par Piruzu Zelta Austiņām, — teica Makgregors.

— Paskatieties, kā tā knīpa icksē.

— Viņa ir šeiha meita.

— Kurš no viņiem ir šeihs? — jautāja Esekss.

— Viņa, šķiet, te nav. Viena no šīm sievietēm ir viņa sieva. — Makgregors pārlaida acis apkārt sēdošo kurdu sejām, kas blāvajā lampas gaismā izskatījās dzeltenas. Nē, kurdu priekšnieka te nebija. Divi no klātesošajiem izturējās diezgan valdonīgi, taču neviens viņus nesauca par šeihiem. Viņi bija pilnīgs pretstats viens otram, un, līdzko sākās kāda spriešana, starp viņiem tūlīt izcēlās skaļš strīds. Abi kurdi bija jauni, viens garš, pārsteidzoši gaišiem matiem un zilām acīm, turpretī otrs — mazs, ne-glits, šaurām ačtelēm, kurās zibēja izsmējīgas uguntiņas. Līdzko viņi sāka ņemties, visi pārējie apklusa. Uzvarētājs parasti bija mazais. Gaišmatis bija enerģisks un gudrs, tomēr netika līdzi savam izmanīgajam pretiniekam.

Ieklausīdamies viņu strīdā un apkārtējo sarunās, Makgregors saprata, cik bezkrāsaina ir viņu angliskā āriene un pati esamība. Pat Eseksa dabiskais aristokrātiskums nobālēja šajā lepno ļaužu pulkā. No viņu trijotnes Ketrina vienīgā neatpalika no kurdiem. Viņa izturējās tikpat brīvi un ar tādu pašu cieņu kā šie ļaudis, un Makgregors no jauna ar iejūsmu skatījās uz šo viņam blakus sēdošo anglieti.

— Lūk, kur viņš ir! — Ketrina teica Makgregoram. — Mūsu Astotais eņģelis.

Tēvs Daūds, uzradies, kā parasti, negaidot, bija apsēdies blakus mazajam, neglītajam kurdam, iepriekš paklanījies angļiem un par godbijības zīmi pielicis roku pie pieres.

— Nu, vai tagad redzat? — jautāja Esekss, beidzis mieloties ar datelēm un sieru. — Paskatieties uz viņu. īsts sirdsdraugs šiem kurdiem. Kad es jums saku, Mak-gregor, to visu ir ievārījis viņš.

— Nē, — atteica Makgregors.

— Kāpēc jūs vienmēr runājat pretī? — jautāja Ketrina.

Viņiem bija pasniegta turku kafija mazās tasītēs, un

Ketrina, kļuvusi jautrāka, nc tikai nedzina Piruzu projām, bet pat smējās par meitenes izdaribām. Vienlaikus viņa

vēroja Eseksu un Makgregoru, priecādamās^ ka abi vīrieši uzņem visu notiekošo katrs citādi. Esekss izturējās brīvi un nevērīgi. Reizi pa reizei viņš aplaida skatienu apkārt, ar gudru ziņu parādīdams, ka klātesošie viņam bijuši nebijuši. Turpretī Makgregors sēdēja drūms un nekustīgs, pilnīgi atklāti ieklausīdamies, ko runā apkārt, bet pats nebilzdams ne vārda un gandrīz īgni atraidīdams visus mēģinājumus iesaistīt sevi kopīgā sarunā. Ketrina nekad nebija redzējusi Makgregoru izturamies tik stīvi, bet nebija pārliecināta, ka tā nav izlikšanās. Viņa nolēma nepiedot Alakgregoram šo spēlīti un uz karstām pēdām sāka viņu drāvēt.

— Vai nu tā vajadzētu sēdēt kā ūdeni mutē ieņēmušam? — viņa jautāja. — Vai neredzat, ka viņi mēģina izturēties draudzīgi pret mums?

— Laika ir diezgan, — viņš atteica.

Galu galā Makgregoru sarunā iesaistīja tēvs Daūds, kurš sāka spriedelēt par kurdu valodas skanējumu salīdzinājumā ar citām, arī ar persiešu un ang|u valodu. Makgregors zināja, ka kurdiem patīk tādas pārrunas. Kurdi dedzīgi strīdējās par visu, kas attiecās uz atšķirībām reliģijā, valodā, paražās un pašos cilvēkos. Drīz pārrunās piedalījās visi kurdi, un maltītes beigās viņi bija kļuvuši draudzīgāki, krietni skaļāki un līksmāki.

Nodarbodamies ar salīdzināšanu, Makgregors netaupīja angļu valodu, un, kad viņš sāka burtiski tulkot angļu idiomas mukru valodā, tās izklausījās tik jocīgas, ka Makgregors sirsnīgi smējās, kā pirmo reizi aptvēris to bezjēdzību.

Šajā sakarā Makgregoram ienāca prātā, cik smieklīga var kļūt jebkura parādība, ja to salīdzina ar analoģisku parādību citā kultūrā. Tādu mācību Makgregors dabūja j)irmo reizi. Līdz šim viņam nebija gadījies salīdzināt dažādām kultūrām piemītošas garīgās atšķirības. Tagad, kad viņam atklājās pretstats starp paražām, uzvedību un valodām dažādās sabiedrībās, viņš iedomājās Eseksu. Viss Bseksa pārākums bija nosacīts un nebūt ne dabas dots. Zemapziņā Magregors to bija jutis vienmēr, bet tagad viņam, kurš mēģināja izprast cilvēku sabiedrības būtību, šis uzskatāmais minējuma apstiprinājums bija atklājums. Cik daudz pazīšanas zīmju ir cilvēku uzvedībai, paražām un savstarpējām attiecībām! Bet kā nāk gaismā ļaunums? Salīdzināt ar citām kultūrām vēl ir par maz. Cilvēku muļķība nav izskaidrojama arī ar dabas likumiem. Visa nelaime acīmredzot ir tā, ka cilvēks nespēj veidot sabied-rību, kurā viņš dzīvo. Iznākums — lietu nejēdzīga, neloģiska kārtība, kurā lords Esekss liekas esam cilvēka pilnības iemiesojums.

Nonācis pie šī atklājuma, Makgregors pēkšņi juta, ka tagad labāk saprot Džona Eskvita izturēšanos.

— Paldies dievam, beidzot jūs esat atdzīvojies, — teica Ketrina. — Par ko jūs tik aizrautīgi strīdējāties? Droši vien jums bija jautri.

— Tas viss bija gaužām neparasti, — viņš atbildēja. — Kaut Džons Eskvits būtu piedalījies šajās pārrunās!

— Lādzīgais vecais Džons, — teica Esekss, un tas atkal bija tas pats Esekss, kas agrāk. — Zēl, ka viņš nebrauca mums līdzi. Ko jūs teiksit, Makgregor? Par garlaicību nevar sūdzēties.

Eseksa sašutums bija noplacis, un, nolēmis izturēties pret apkārtējiem iecietīgi, viņš, izmantojot Magregoru par tulku, sāka valodot ar kurdiem. Runīgie saimnieki ļāva Eseksam atgūt pašcieņu un pat tā kā atvainodamies piebilda, ka viņš savos gados vēl esot apbrīnojami spēcīgs. Angļi visu vakaru notērzēja ar saviem parupjajiem saimniekiem. Beigās kurdi godāja Eseksu par elči, kā viņu valodā sauc vēstnieku, bet pret Ketrinu izturējās ar neveiklu labsirdību. Viņas skaistumu, iznesību, jāšanas mākslu, drosmi un lepnumu apbrīnoja visi pēc kārtas — vispirms vīrieši, tad sievietes un, beidzot, Piruza Zelta Austiņas.

34. nodaļa

Tikai otrā rītā mukru cilts šeihs parādījās saviem angļu viesiem. Līdzko bija uzausis rīts, viņi redzeja, ka kurdi gatavojas doties ceļā. Tagad vajadzēja izšķirties angļu liktenim: vai nu viņi bija aizturēti tikai uz šo vienu nakti, vai arī kurdiem bija kādi citi nodomi attiecībā uz viņiem.

Šeihs ienāca alā tajā brīdī, kad Makgregors grasījās celt turkmēņu zirgam mugurā maisus. Šeihs bija vēl jauns cilvēks ar skarbu, līķa bālu seju. Viņš bija ģērbies dzeltenā zīda halātā, izšūtā jakā un platās vīna krāsas biksēs. Deguns viņam bija līks, lielo, tumšajos vaigos dziļi icdu-bušo acu skatiens tukšs un neizteiksmīgs. Vara agri bija apēnojusi šeiha jauneklīgos vaibstus. Eseksam viņš likās tāds, kādu viņš bija iztēlojies cilts virsaiti, — īsti neaptēsts barbars. Uzmanīgi nopētījis Eseksu, šeihs pievērsa tukšo skatienu Ketrinai, kuras ziņkāre slēpās zem tikpat tukša skatiena. Ketrina nodomāja, ka šis kurds ir joti vīrišķīgs un, spriežot pēc saltā skatiena, viņam jābūt bīstamam savā godīgumā. Viņa vecums nebija precīzi nosakāms, taču bija skaidrs, ka šeiha dienas ir skaitītas. Mak-gregors gaidīja, ka šeihs arī viņu pagodinās ar skatienu un sveicienu. Viņam bija radies tāds pats iespaids kā Ketrinai, taču ne jau romantiska noskaņojuma dēļ kā jaunajai sievietei, bet vairāk tāpēc, ka viņš prata labāk lasīt kurdiem tipiskos vaibstus. Makgregors redzēja, ka šeihs ir jauns, varbūt pat vienā vecumā ar viņu, bet viņu acīmredzot dara vecāku kāda smaga slimība, tāpēc viņš ir strups, nelokāms un valdonīgs.

Šeihs pieskārās savam lielajam, sarkanajam turbānam un kurdiski sveicināja Makgregoru neizteiksmīgā, vienaldzīgā tonī. Viņš zināja, ka jārunā tieši ar Makgregoru, un jau no paša sākuma likās, ka šie divi — kurds savos zīdos un Makgregors savā apbružātajā lietusmētelī, kas nokarājās no viņa šļaubajiem pleciem tikpat nožēlojami kā jebkurš apģērba gabals, — sacenšas drūmā savaldībā un iznesībā. Viņi uzreiz bija kļuvuši līdzīgi viens otram, un Ketrina, ātri aptvērusi to, ar patiku vēroja šo skatu. Esek-sam atkal bija ilgi jāgaida, kamēr kaut kas tiks viņa vietā izlemts svešā valodā, un viņš ar nīgrumu un nepatiku ieklausījās abu runātāju krekšķos un aprautajās frāzēs.

Kurds bija nosaucis sevi par Salīmu, mukru cilts šeihu, un apvaicājies, kāds ir viņu ceļojuma virziens un mērķis Kurdistānā. Makgregors saprata, cik bīstama ir kaut vismazākā nepatiesība sarunā ar šo cilvēku, un tāpēc nemēģināja neko noklusēt. Taču, skaidrojot Salīmam, kas viņi tādi ir, Makgregors bija drūms un vārdos skops kā īsts kurds un viņa balss pauda nevis padevību, bet gan dusmas. Saruna risinājās rāmā garā, kamēr Makgregors nebija pajautājis, vai tagad viņi var turpināt ceļu brīvi un bez kavēkļiem.

— Jūs gribat nokļūt Sinnē? — jautāja Salīms.

— Jā, mums jānokļūst Sinnē. Tur mūs gaida mašīna, un no Sinnē mēs brauksim uz Tebrīzu, lai tiktos ar jaunās valdības pārstāvjiem.

— Jums nav ko darīt Sinnē! — paziņoja Salīms, pamādams ar roku.

— To nu incs izlemsim paši, — teica Makgregors.

— Es nupat kā atjāju no Sinnē, — sausi atbildēja Saļims. — Un Jums tur nav ko darīt. — Viņš bridi klusēja. — Jā, kā tu saki, Jūs gribat saprast, kas notiek Kur-distānā, labāk būtu, ja jūs jātu man līdzi.

— Mums jātiek Sinnē, — nepiekāpās Makgregors.

— Tur ir mūsu mašīna.

— Es jums varu pastāstīt visu par Sinnē, — teica Saļims, nepacietīgi papurinādams galvu. — Tur uz lielu apspriedi bija sapulcējušies visu kurdu cilšu vadoņi, un es varu pastāstīt visu, kas jums vajadzīgs. Lielie vīri ir atstājuši Sinnē, un vēstniekam tā tagad ir tukša valrieksta vērtībā. Labāk jājiet man līdzi.

— Uz kurieni?

— Uz Taht-i-Suleimānu, kas iznāk jums pa ceļam uz Tebrīzu. Es aizsūtīšu kādu no saviem ļaudīm uz Sinnē pēc jūsu mašīnas un jūsu kalpa.

— Bet mūsu vēstniekam Sinnē jāsatiek svarīgas personas, — iebilda Makgregors.

Salīms pacēla rokas, atmezdams atpakaļ platās halāta piedurknes. Viņš mazliet pagrieza galvu, izspļāva sakrājušās siekalas un, izvilcis apakštērpa garo piedurkni, noslaucīja muti, kas pavērās tā, ka kļuva redzami retie zobi.

— Nav ko jāt uz Sinnē, — viņš teica. — Jums atdos zirgus, un mūsu apsardzībā jūs varēsit jāt uz Taht-i-Su-leimānu.

Makgregors saprata, ka viņiem gribot negribot būs jādodas uz pilsētu, ko sauc par Zālamana Troni, tomēr skata pēc mēģināja iebilst vēlreiz.

— Mums nenāk ne prātā jāt jums līdzi, — Makgregors atbildēja Salīmam, juzdams, cik nepārliecinoši skan viņa vārdi, taču, samierinājies ar neizbēgamo, nosprieda, ka tas nebūtu nekas slikts, ja viņi jātu kopā ar šiem mukriem.

— Jūs jāsit, — Salīms teica un mazliet paklanījās.

— Jūsu kalpu mēs atvedīsim kopā ar mašīnu. Hānuma var jāt kopā ar jums vai ar mūsu sievietēm — kā gribat. Jūsu nastu zirgs ies kopā ar mūsējiem.

— Padomājiet jel, ka mēs esam Anglijas valdības ierēdņi, — beidzot sacīja Makgregors, — un ka vēstnieks uzskatīs to par naidīguma un draudu izpausmi. Viņš ziņos par to Irānas valdībai un mūsējai arī.

— Valdības ir tālu no šejienes, — teica Salīms. — Vēl nekad neviena valdība nav sūtījusi protestu uz Taht-i-Su-leimānu. Jūs būsit drošībā un labi aprūpēti. Mēs pastāstīsim visu, kas jums jāzina par Kurdistānu, un jūs varēsit

pastāstīt Irānas valdībai un savai valdībai patiesību par stāvokli Kurdistānā. — Saļims atkal noslaucīja muti un palūkojās uz Eseksu, kurš tobrīd jautāja Makgregoram, kas notiek. Esekss interesēja Saļimu vairāk nekā citi, un viņš nogaidīja, lai Esekss beidz runāt, un tikai tad atkal pievērsās Makgregoram: — Ja vēstnieks negrib jāt mums līdzi, tad paskaidrojiet viņam, ka viņš ir Kurdistānā, bet Kurdistānā ir mežonīga un tuksnesīga zeme un ceļiniekus te apdraud bandīti. Hānumas dēļ būtu labāk, ja jūs jātu kopā ar mums.

Salīms nevis centās pārliecināt Makgregoru, bet gan pateica priekšā ieganstu, lai pārliecinātu Eseksu. Makgre-gora 'dusmīgi savilktajās lūpās nevilšus parādījās smaids, un viņš paskaidroja Eseksam, kāds ir stāvoklis.

— Skaidrs kā diena — mēs esam kļuvuši par laupīšanas upuriem, — paziņoja Esekss. — Nav vērts meklēt tam citu vārdu vai izskaidrojumu. Ko viņam no mums vajag?

— Pagaidām nezinu, — Makgregors atbildēja.

— Pasakiet viņam, ka mēs nekustēsimies ne no vietas.

— Mēs jau tāpat esam pastrādājuši diezgan daudz muļķību, — teica Makgregors. — Mukri justos varen uzjautrināti, redzot, ka mēs slājam pa kalniem aiz viņu zirgiem. Mums nav izvēles. Jums tas būtu jāsaprot. īstenībā viņš parāda mums labvēlību, atļaudams jāt.

— Varbūt viņš grib naudu, — ieminējās Ketrina.

— Piedāvājiet viņam, — teica Esekss. — Man nav žēl naudas, man ir žēl zaudētā laika. Pajautājiet, cik viņš gribi

— Varbūt viņš arī gribētu naudu, — sacīja Makgregors, — bet būtu bīstami pat ieminēties, ka mums tā ir. Vai jums ir klāt daudz naudas? — viņš jautāja Eseksam.

— Diezgan.

— Tad labi noglabājiet un vairs nerunājiet par to.

— Kad atgriezīsimies Anglijā, es to tā neatstāšu, — nosolījās Esekss.

— Bet jūs, Makgregor? — jautāja Ketrina. — Jūs arī to tā neatstāsit, kad atgriezīsimies?

Makgregors nepievērsa uzmanību Ketrinas vārdiem. Viņš skatījās uz abiem kurdiem, kas turējās Salīmam aiz muguras. Viņi bija atnākuši kopā ar cilts vadoni un palikuši klusi stāvam zināmā attālumā no viņa. Makgregors viņus pazina. Viens bija mazais neglītenis, otrs — garais gaišmatis ar teitoņa vaibstiem. Makgregora un Eseksa sarunas laikā gaišmatis bija smējies, it kā saprastu, par ko viņi runā.

— Jūs protat angliski? — Makgregors pēkšņi pajautāja

.viņam. v

Gaišmatis paklanījās ar neslēptu izsmieklu.

Mani sauc Amīrzadē-i-Karadags, — viņš tekoši norunāja angju valodā.

Esekss izskatījās izbrīnīts, bet neko neteica.

— Un viņš arī prot angliski? — Makgregors pameta ar galvu uz mazākā, vecākā kurda pusi.

— Viņš neprot nevienu valodu, izņemot savējo, — nicinoši atbildēja gaišmatis.

Mazais pārtrauca viņu, kurdiski nosaukdams Makgre-goram savu vārdu. Saļims paskaidroja, ka šie vīri esot viņa brālēni un kopā ar viņu bijuši sanāksmē Sinnē. Viņu vārdi liecināja par piederību pie valdošās dzimtas. Makgregors zināja, ka tas jāpārtulko angliski, lai iepriecinātu Ketrinu un Eseksu.

— Sie divi džentlmeņi ir Salīma brālēni, — viņš oficiālā tonī teica Eseksam. — Tas, — viņš norādīja uz gaišmati, — ir Zadē no Karadagas, bet tas, mazākais džentlmenis, — lords Gordjens Neuzvaramais.

Esekss negribot palieca galvu uz abu kurdu pusi, un tas uzjautrināja Makgregoru, kaut arī nebija ne īstais laiks, ne īstā vieta jautrībai. Viņš kļuva līdzīgs Ketrinai — saskatīja komiskas situācijas pavisam nekomiskos brīžos. Viņš bija pārsteigts, ka humora izjūta neglābj Eseksu, bet Esekss to acīmredzot bija zaudējis kurdu kalnos — uņ. tāpēc viņam nebija, ko teikt šiem cilvēkiem.

— Vai jums ir ieroči? — kurdiski jautāja gaišmatainais Zadē.

— Nē, — sameloja Makgregors. Pulkveža dotā pistole viņam kabatā bija smaga un apgrūtināja kustības.

— Diezin vai jūs devāties cejā bez ieročiem. — Zadē gaišzilās acis urbtin urbās Makgregorā, tāpēc skots turēja lokas kabatās.

— Ātēs tos pazaudējām, — cenzdamies Izskatīties neatkarīgs, atbildēja Makgregors.

Neglītais lords Gordjens uzmeta tumšās acis savam gaišmatainajam radagabalam.

— Vai tev bail, ka šie smalkie ārzemnieki tevi neno-mušī? — viņš jautāja. Tas bija apvainojums, taču Makgre-goram šie vārdi likās mazāk apvainojoši nekā gaišmatainā Zadē tonī saklausāmās dusmas. Abi šie vīri ienīda ārzemniekus. Bet, tā kā viņi ienīda arī viens otru, tad starp abiem

' sākās vārdu apmaiņa, kas netieši skāra Eseksu un Mak-gregoru. Ketrina kurdu pieklājības dēļ tika saudzēta.

Saļims pārtrauca strīdniekus, teikdams:

— Tūlīt dosimies ceļā. Mēs nejāsim sevišķi ātri, bet, ja gribat jāt kopā ar mani pa priekšu, tad nāciet līdzi. Jūsu zirgi ir sagatavoti. — Viņš paskatījās uz Eseksu. — Vai jūsu vēstnieks ir dusmīgs?

— Nē, — atbildēja Makgregors. Tagad bija jāizliekas, ka viņi seko Salīmam no brīva prāta. Neviens tam neticēs, bet tas arī nav vajadzīgs. — Viņš ir priecīgs, ka var ceļot kopā ar jums.

— Sevišķi priecīgs nu gan nav, — teica Zadē, tīksminādamies par viņu kļūmīgo stāvokli. — Viņš Izskatās pēc veca, slima āža, — Kurds iesmējās un izgāja no alas.

Salīms izlikās nedzirdējis viņa izlēcienu.

— Kāpēc par vēstnieku izvēlējušies cilvēku, kurš neprot ne kurdu, ne persiešu valodu? Ko viņš var saprast no Kur-distānas lietām?

— Kopā ar viņu atsūtīja mani, — teica Makgregors, — tāpēc ka es runāju šajās valodās.

— Tātad tu esi galvenais, — Salīms teica Makgregoram.

— Nē. Galvenais mūsu valdībai ir viņš,

— Bet viņš zinās tikai to, ko tu viņam pateiksi. — Runājot ar Makgregoru, Salīms visu laiku skatījās uz Eseksu.

— Viņam būs gan pašam savi galīgie secinājumi, gan savs viedoklis, — teica Makgregors.

— Vai viņš ir dižciltīgs kungs? — jautāja Salīms.

— Jā.

— Pēc izcelšanās vai pēc ieņemamā stāvokļa?

— Pēc izcelšanās.

— Bet hānuma?

— Arī viņa pēc izcelšanās ir dižciltīga kundze.

— Bet tu?

— Es neesmu ne kungs, ne^1 vergs, — salti atbildēja Makgregors un vairs neteica neko.

Ejot ārā, Salīms sadūrās ar tēvu Daūdu, kas nāca iekšā alā. Salīms apstājās un sarokojoties sirsnīgi sasveicinājās ar viņu kurdu valodā. Makgregors noprata, ka šie cilvēki ir labi paziņas. Gordjens arī sarokojās ar Daūdu, un viņi izteica viens otram prieku par to, ka ir veseli, apliecināja savstarpēju cieņu, uzmanību, pazemību un brālīgu mīlestību.

Ieraugot tēvu Daūdu, Esckss atkal sasirdījās.

— Man tas tips nepatīk, un es negribu, ka viņš te grozās. Sakiet viņam, Makgregor, lai vācas projām.

— Nevajag tā, Harold, — teica Ketrina. — Viņš ir pilnīgi nekaitīgs.

Esekss neatbildēja. Tēvs Daūds smaidīdams sveicināja viņus, bet saduga, redzēdams, ka Esekss noraidoši māj ar roku. Viņš jautāja Makgregoram, vai Eseksu netraucē velna klātbūtne.

Makgregors sēja nastas pie sedliem, cenzdamies vien mērīgi sadalīt svaru.

— Viņš domā, ka jūs tīšām esat nodevis mūs mukru rokās, — viņš teica Daūdam.

— Vai tad viņš baidās no mukriem? — Daūds nenoliedza apvainojumu.

— Nekādā ziņā. Viņš tikai ir sakaitināts, — teica Makgregors. — Kur ir mūsu zirgi?

— Gaida jūs. Viss būs kārtībā. Mēs jāsim kopā ar cēlsirdīgiem cilvēkiem.

— Ko šie cēlsirdīgie cilvēki grib no mums? — Makgregors jautāja Daūdam.

— To es nezinu.

— Varbūt viņi grib naudu?

— Vai viņi prasīja naudu?

— Nē. Bet kas vēl viņiem varētu būt vajadzīgs?

— Varbūt jūs paši kā svarīgas personas.

— Kāpēc?

— Patlaban Kurdistānā vērojama liela politiska rosība, — tēvs Daūds sāka skaidrot, — un Saļims ir pārstāvējis mukru cilti kurdu vadoņu apspriedē Sinnē. Tur pieņemti svarīgi lēmumi. Varbūt Salīmam vajadzīga jūsu palīdzība vai jūsu līdzjūtība. Jūs esat svarīgas personas, bet pasaulei ir jāzina patiesība par Kurdistānu.

— Kā viņš zina, ka mēs esam svarīgas personas?

— Ja neviens viņam nav teicis, tad viņš pats ir uzminējis.

— Kas būtu varējis viņam to pateikt?

— Vai jums Irānā mazums draugu, kuri zina, ka esat svarīgas personas?

— Varbūt krievi?

— Dārgais draugs! — Tēvs Daūds pārmetoši pasmaidīja. — Nelauziet galvu par to. Mukru šeihs Salīins nav atkarīgs ne no viena. Tu arī neesi atkarīgs ne no viena: pats atbildi par savu rīcību, apzinoties savu vērtību, un esi lepns cilvēks. Domā par Saļimu tā, kā domā pats par

sevi, un tev vairs nebūs nekas par viņu Jājautā. Jādomā un jābažijas ir par Saļima radiniekiem, kuri pārņems varu pēc viņa — par Zadē Gaišmati un lordu Gordjenu Neuzvaramo. Šie viri sadzīvo kā suns ar kaķi, un, kad runa ir par politiskiem lēmumiem, kas attiecas uz mukriem, viņi allaž plēšas un strīdas viens ar otru.

— Vai arī tev viņi iedveš bažas, babā Daūd? — jautāja Makgregors.

— Bez šaubām.

— Saki — kā tas var būt, ka tu, jezīds, svētceļnieks, esi tik labi pazīstams ar mukru cilti un tik brīvi spried par viņu lietām? — Makgregors beidzot bija ticis galā ar nastu nesēju un tagad gaidīja Ketrinu un Eseksu.

Daūdu nesamulsināja šis nopietnais un tiešais jautājums.

— Mukru šeihs Salīms ir iecietīgs un gaišs cilvēks, un es jau esmu ce|ojis kopā ar viņu, daudzreiz esmu ceļojis.— Tēvs Daūds veda turkmēņu zirgu laukā no alas, un pārējie sekoja viņam.

— Bet vai Salīms nav muhamedāņu sunnīts un tālab jezīdu ienaidnieks?

— Salīms stāv pāri visām reliģijām, — teica Daūds. — Visā Kurdistānā nav otra tik iecietīga cilvēka un tajā pašā laikā nav arī otra tik bīstama cilvēka. Jūs, mans draugs, esat cēlās rokās, kaut arī varbūt riskējat zaudēt savas bagātības, īpašumus un augsto stāvokli.

Tagad arī Makgregoram sāka likties, ka tēvs Daūds zināmā mērā ir vainīgs viņu aizturēšanā. Tātad viņš bija nevis svētceļnieks, kura mērķis ir Mosula, bet kurds, kas ar saviem brāļiem mukriem dodas uz pretējo pusi — uz Zālamana Troni, mukru cilts dzimtajām vietām. Un tomēr Makgregors nespēja ticēt, ka Daūds tīšām ievilinājis viņus lamatās, kaut arī palīdzēja viņus aizturēt.

Rīts bija auksts un kluss, zemi alas priekšā klāja svaigs sniegs. Kurdu zirgi, saspiedušies bariņā, sprauslāja un mīdījās; filca apmetņos ģērbušies kurdi cits pēc cita lēca sedlos un jāja projām. Nemierīgajā barā izcēlās viens arābu zirgs, viscaur balts, tikai ar diviem melniem blaisku-miem pierē. Sedli tam bija sarkani, bet kāpšļi no kaut kāda bronzai līdzīga metāla. Uz muguras bija uzmesta plata, izšūta zirgsega. Zirgs pacietīgi gaidīja saimnieku.

—. Lūk, jums piemērots zirdziņš, — Ketrina teica Esek-sam.

— Tas droši vien ir Salīma zirgs, — sacīja Makgregors.

Esekss neatbildējis piegāja pie sava nožēlojamā arābu

zirga un ielēca sedlos. Viņš pajāja uz priekšu, kur stāvēja Daūds ar nastu nesēju, un izņēma viņam no rokām pavadu. Viņš veda zirgu un atkal piejāja blakus Makgregoram un Ketrinai, kuri ari sēdēja sedlos.

— Kā būtu, ja mēs auļotu projām? — viņš teica mierīgā toni. — Nekas nestāv mums ceļā.

Makgregors nepakustējās.

— Mēs pat netiksim pāri tai kalnu grēdai, — viņš teica.

— Jūs pārāk nopietni raugāties uz šiem cilvēkiem, — teica Esekss. — Jāsim, Ketij. Jūs nebaidāties? — Viņš paļāvās uz Ketrinu. Šādu drosmi viņa pratīs novērtēt. Sī rīcība atdos Eseksam pienācīgo autoritāti.

— Ir vērts pamēģināt, — teica Ketrina. — Jājam, Mak-gregorl

Makgregoram nebija citas izejas. Viņš pagrieza zirgu un sekoja.

Esekss nesteidzās. Pavaicājis Makgregoram par virzienu, viņš soļos vadīja savu zirgu augšā pa visstāvāko nogāzi.

— Tikai neskatieties atpakaļ, — piekodināja Esekss.

— Jājiet uz priekšu — un cauri.

— Es domāju, ka viss būs labi, — teica Ketrina, kad viņi bija attālinājušies no alas.

Makgregors, visapķērīgākais no viņiem, jau bija gatavs tam noticēt.

Trijotne gandrīz bija sasniegusi kalna kori, no kuras vairs nevarēja redzēt alu, kad aiz muguras kļuva dzirdama pakavu klaboņa. Paskubinājuši zirgus, viņi sasniedza pāreju, bet ar to viņu patstāvīgais ceļojums arī bija galā. Divi kurdi, acīmredzot aizjājuši priekšā pa aizu, jau gaidīja viņus. Makgregors atskatījās un ieraudzīja tuvojamies vēl divus. Viens no viņiem bija pats Salīms. Viņš piejāja klāt pirmais un uzsauca saviem vīriem, ka viņi var būt brīvi.

— Jūs esat kļūdījušies, — viņš īsi teica Makgregoram.

— Sis nav īstais ceļš.

— To mēs zinām, — teica Makgregors. — Mums ir pašiem savs ceļš.

Salīms paskatījās uz Eseksu.

— Pasaki viņam, ka jūsu ceļš ir mūsu ceļš, — viņš teica Makgregoram. — Citādi jums draud briesmas. Pasaki viņam to. — Salīms bija uzminējis, kas angļus sakūdījis uz dumpi, un pēc acumirklīgā smīna, kas sašķobīja viņa plānās lūpas, varēja noprast, ka Salīmam patīk Eseksa drosme un viņš par to ciena Eseksu.

Eseksam nepalika apslēpts tiespalds, kādu viņš bija atstājis uz Saļimu.

— Pasakiet viņam, Makgregor, ka viņa pusē Ir skaitlisks pārspēks. — Esekss runāja labsirdīgā tonī kā par zaudētām sacīkstēm. — Varat vēl piebilst, ka mums jārūpējas par dāmas drošību. Tāpēc mēs jāsim kopā ar viņu. Lai jāj pa priekšu!

Salīms noklausījās un palocīja galvu — vispirms pret Eseksu, pēc tam pret Ketrinu.

— Viņš vismaz ir novērtējis mūsu mēģinājumu, — teica Ketrina.

Makgregors bija uzveikts. Viņš saprata, ka Esekss ir dabūjis punktu sev par labu kā no Salīma, tā no Ketrinas. Viņi pagrieza zirgus un pa kalna kori jāja līdzi šeiham. Pēc Salīma pavēles viens no kurdiem paņēma nastu nesēja pavadu, un tagad Eseksam bija brīvas rokas.

Viņiem piebiedrojās Gordjens — drūms, neglīts, uz niķīga zirga. Viņš pārmeta Salīmam, ka tas noņemas ar šiem ārzemniekiem; lai taču tie vācoties prom, kurp deguns rāda. Drīz vien parādījās arī Zadē. Viņš teica Salīmam, 1 ka palaist angļus vaļā būtu muļķība: jebkurš godīgs kurds bez vilcināšanās nokniebtu šos ārzemniekus un paņemtu sev viņu mantas. Tad radagabali klupa viens otram virsū un katrs lādēja dievu par to, ka tas paildzinājis otra mūžu.

Esekss gribēja uzzināt kaut ko par šo pāri.

— Cik es saprotu, — teica Makgregors, — tad viņiem ir atšķirīgi uzskati par mukru cilti. Zadē, gaišmatainais brālēns, acīmredzot nav nekas vairāk kā bandīts, kurš uzskata, ka kurds ir dzimis, lai nogalinātu un laupītu. Bet Gordjenam ir kaut kādas politiskas idejas. Es nezinu, tieši kādas, bet viņš nicina Zadē par tā nežēlību.

— Viņi abi izskatās pēc rīkļurāvējiem, — teica Ketrina. — īpaši tas mazais, neglītais. Gordjens, vai?

— Jā, bet mēs nedrīkstam izlaist no acīm Zadē. Vienā ziņā viņu domas saskan: abi grib tikt vaļā no mums. Zadē Gaišmatis ierosina mūs nošaut, turpretī Gordjens iesaka gluži vienkārši atstāt mūs likteņa varā šajā mežonīgajā novadā. — Makgregors neņēma šos draudus par pilnu: kurdiem patīk mētāties ar vārdiem.

Viņiem bija jāpārlrauc saruna, jo Salīms bija uzņēmis tādu gaitu, kas no jātniekiem prasīja visu uzmanību. Viņi jāja aizvien augstāk un augstāk, un drīz vien skatu uz apkārtējām ielejām aizsedza mākoņi. Viņi visu laiku jāja pa kori, nedaudz novirzoties tikai tad, kad bija jātiek ga-

rām augstām virsotnēm. Taka pa kori bija tik šaura, ka varēja jāt tikai cits aiz cita. Uz tāda akmeņainā ceļa tas nebija viegli. Akmeņi gan bija mazliet apsniguši, un zirgi neslīdēja, tomēr nelīdzenā taka prasīja visu spēku sasprindzinājumu tiklab no zirga, kā no jātnieka, īpaši, virzoties uz priekšu tādā tempā, kādu diktēja Saļims. Līdzko gadījās gludenāks posms, viņš palaida zirgu rikšos un nepalēnināja gaitu pat tur, kur ceļā patrāpījās lieli akmeņi un vajadzēja būt sevišķi uzmanīgiem. Likās neiespējami, ka vispār kāds varētu izturēt šādu jāšanu.

— Tā nebija runāts, — pamanījās izdvest Ketrina.

Vairāk nekā stundu viņiem neizdevās izrunāt ne vārda.

Pa priekšu jāja Salīms, neskatīdamies atpakaļ, it kā vispār nemanītu viņu klātbūtni. Aizmugurē garā virtenē bija izstiepusies viņa svīta, un Makgregoram sagādāja prieku Eseksa apņēmība par katru cenu neatpalikt no Saļima. Pēc paša noguruma Makgregors varēja spriest, cik grūti klājas Eseksam. Sevišķi nelīdzenos ceļa posmos Esekss krampjaini pieķērās pie sedlu loka, pūlēdamies noturēties taisni. Makgregors sen vairs nepievērsa uzmanību savai pozai, bet Ketrina sēdēja sedlos gandrīz vai sāniski. Reizēm abi viņas ceļi bija zirgam uz kakla, bet tāda voltižē-šana diez ko neatvieglināja viņas stāvokli.

Kaut arī angļi turējās līdzi, viņi lieliski uzjautrināja aizmugurē jājošos kurdus. Izsmējīgas piezīmes par viņu gurstošajiem zirgiem un pašiem jātniekiem bira vienā laidā un ik reizi, kad Eseksa zirgs paklupa, aizmugurē atskanēja līksmi izsaucieni, it kā visi kurdi to vien gaidītu, kad vēstnieks izlidos no sedliem. Makgregors tencināja dievu, ka Esekss un Ketrina nesaprot šīs piezīmes un tāpēc nereaģē uz tām. Viņš gaidīja, kad kurdiem tas apniks, bet pienāca dienas vidus un viņi vēl nerimās trīt mēles; Makgregoram radās vēlēšanās palūgt Salīmu, lai apvalda savus pavadoņus. Bet Salīms pats visu dzirdēja un tas Makgregoru atturēja. Ja jau Salīms uzskatīja šīs piezīmes par mazsvarīgām, tad arī Makgregors neliksies zinis, kaut gan katru reizi, izdzirdot tās, viņā uzvirmoja sašutums. Taču viņš zināja, ka tā ir parasta kurdu humora izpausme un ka neviens pat nedomā viņus nopietni apvainot. Pie upītes, kurai bija jātiek pāri, Makgregors piejāja blakus Eseksam, un viņa sašutumam lika pagaist apbrīna par šo veco vīru, kas svinēja Pirra uzvaru pār savu vecuma apzīmogoto ķermeni.

— Jūs turaties uz goda, — Makgregors teica, pārlrauk-

dams kopš rīta ieilgušo klusumu. Viņa balss bija aizšmaukuši un dobja. — Man mugura jau labu laiciņu ir pagalam.

— Cik ilgi tas vēl turpināsies? — kratīšanās saraustītā balsī jautāja Esekss. — Mēs, kā rādās, esam nolēmuši uzkāpt uz pasaules jumta.

— Viņi jāj pa korēm, lai nebūtu pastāvīgi jākāpj lejā ielejās un jāpārvar virsotnes. — Makgregors paskatījās uz apakšā slīdošajiem mākoņiem. — Acīmredzot mukri vienīgie zina, pa kādām korēm ir jājāj, un, ja mēs būtu gudri, tad iezīmētu šo ceļu kartē.

— Tad dariet to, — gurdi teica Esekss. — Jūsu draugi Indijas lietu ministrijā piedos jums visus līdzšinējos grēkus, ja uzdāvināsit viņiem jaUnu darbu par šī apvidus ģeogrāfiju.

Makgregora domas pašlaik bija tālu no Indijas lietu ministrijas. Viņš teica, ka te var rast atrisinājumu strīdam par Saladīna ce]u no Sinnē uz Taht-i-Suleimānu.

— Vai tad kāds par to strīdas?

— Kā vēstī nostāsti, viņš šo attālumu veicis mazliet ilgāk nekā vienā dienā, bet ģeogrāfi apgalvo, ka tas neesot iespējams. — Makgregors ar rokas vēzienu norādīja uz bezgalīgo kalngalu virksnu, kas ietiecās debesīs. — Droši vien tas ir viņa ceļš.

— Bet uz kuru pusi mēs jājam tagad? — jautāja Esekss.

— Nezinu. Mēs visu laiku līkumojam un mainām virzienu. Pat nezinu, kur mēs atrodamies. Mums nav gadījies ce|ā neviens ciems, nekāda cita dzīvības zīme.

— Cik tas viss ir muļķīgi un nepatīkami! — pēkšņi teica Esekss. — Ko, pēc jūsu domām, tas Saļims darīs ar mūsu mašīnu?

— Es iedevu viņam zīmīti, lai nodod Aladīnam. Uzrakstīju, ka gaidīsim viņu Taht-i-Suleimānā.

— Aladīns, cerams, būs tik saprātīgs, sazināsies ar Teherānu un paziņos, ka mūs aizturējuši šie bandīti. Man nav iebildumu pret kādu mazu piedzīvojumu, bet man nepatīk, ka šādā veidā izjauc manus plānus, Makgregor. Varat to pateikt šim šeiham un vēl piebilst, ka agri vai vēlu es ar viņu izrēķināšos.

— Nav nekāda lielā jēga viņam draudēt.

— Tad lai tas ir draudzīgs brīdinājums.

— Kāpēc?

— Tāpēc, lai viņš neaizietu pārāk tālu. '

— Viņš tik un tā darīs to, ko gribēs, — Makgregors atkal atgādināja Eseksam. — Mēs pat neiedvešam viņam bijību, turklāt mēs ielauzāmies viņa teritorijā.

Otrā krastā viņus panāca Ketrina.

— Vai to viņi sauc par jāšanu lēnā gaitā? Ja tā turpināsies, es kļūšu par kropli.

— Makgregor, vai jūs nevarētu pateikt, lai viņš jāj lēnāk?

— Tikai ne manis dēļ, — teica Ketrina.

— Derētu pamācīt šim tipam pieklājību.

Makgregors bija tā noguris, ka nejaudāja pasmieties

par Eseksu, taču redzēja, cik grūti ir Ketrinai. Viņš paskubināja zirgu un, neveikli gāzelēdamies, piesnigušā laucītē pierikšoja klāt Salīmam. Izdzirdējis pakavu dipoņu, Salīms atskatījās, un Makgregors steigšus izslējās cietajos sedlos taisni. Salīma nosvīdusī seja spīdēja. Lielais turbāns un kašmira šalle vērta viņa seju it kā garāku, skarbāku un slimīgāku. Salīma zilganās lūpas uz mirkli pavērās, taču Makgregors neko nedzirdēja.

— Miers ar tevil — sacīja Makgregors. — Es jāšu tev blakus.

Salīms neatbildēja.

Līdzās viņam Makgregors pa taku apjāja apkārt augstai smailei. Salīms neskubināja savu balto arābu zirdziņu. Tas gāja patstāvīgi un droši, nervozā neatlaidībā saglabādams uzņemto mudro tempu. Makgregora vārgais zirgs ar pūlēm tika līdzi.

— Vai tā ir līdz pašai Taht-i-Suleimānai? — Makgregors norādīja uz kailo virsotņu ķēdēm, kas stiepās katrpus viņu ceļam.

— Jā, — ar grūtībām atbildēja Salīms.

— Vai īsta ceļa uz Taht-i-Suleimānu nav? Vai tā ir tik notuļa vieta, ka mums jājāj pa kalnu virsotnēm? — Viņš cerēja izaicināt Salīmu, lai glābtu savu pašcieņu.

— Kurdu ceļš vienmēr ved pa kalnu virsotnēm, — atteica Salīms.

— Un tas vienmēr ir tik smags, un jūs vienmēr tā steidzaties?

— Vai tavi spēki ir izsīkuši, brāli?

— Es taču esmu tev līdzās, — pikti izgrūda Makgregors.

— Bet kā jūtas vēstnieks?

— Vēstnieks ir pavecs cilvēks, bet mugura viņam vēl diezgan taisna.

Salīma seja neko nepauda.

— Varbūt hānurna vēl nejūtas labi pēc vakardienas kritiena? — viņš jautāja.

Makgregors saprata, ka Saļims cenšas viņam palīdzēt, taču negribēja izmantot šajā spēlē Ketrinu.

— Nē. Ja viņai arī ir grūti, tad viņa to neizrāda.

— Tātad jūsu zirgi nekur neder, — nosprieda Salīms.

— Tādam ceļam tie ir pārāk veci un pārāk vārgi uz kājām. Pārāk ātri tie ir apkusuši. — Salīms jau bija apvaldījis savu zirgu, un tālāk viņi jāja lēnāk.

Makgregors apzinājās, cik augstsirdīgi Salīms izturējies šajā sarežģītajā pašcieņu sadursmē. Salīms nebija spiedis viņu pazemojoši lūgties, lai jāj lēnāk. Tā bija liela piekāpšanās. Makgregoram kļuva vieglāk ap sirdi, it kā Salīms būtu noņēmis viņam no pleciem daļu nastas. Taču prieki bija īsi: piejāja Zadē, kas pārmeta Salīmam, ka tas pagausinājis soli, un sašutis aizrādīja, ka nav īsta kurda cienīgi paklausīt kaut kādam ferangi. Uzradās arī Gord-jens, kas izskatījās kā pieaudzis pie sedliem ar savu spēcīgo, muskuļoto ķermeni.

Gordjens ar savu plato, tumsnējo seju, tievo kaklu un šaurajiem pleciem Makgregoram aizvien vairāk un vairāk atgādināja ķēmīgu zvēru. Viss viņā bija pilnīgā pretstatā Zadē, kam bija gaiša ādas krāsa, mati kā teitonim un slaids augums kā kurdam. Lai cik neglīti arī bija viņa vaibsti, zīmogu visam Gordjena veidolam uzspieda tieši seja, kas liecināja par vērīgumu, saprātu un parupju humora izjūtu. Biezās lūpas un platais deguns ar juteklīgajām nāsīm savukārt liecināja par kurda ātro dabu. Naids pret gaišmataino radinieku likās esam nebeidzams, un arī tagad, piejājis blakus Zadē, viņš sāka spiest to malā. Jāt četratā pa šauro ceļu bija neērti, tāpēc Salīms pajāja uz priekšu, atstādams Makgregoru starp Zadē un Gordjenu. Starp viņiem tūlīt iedegās strīds, kura objekts bija Makgregors.

— Te nu ir tavs upuris, — Gordjens ķircināja Zadē.

— Gribi — aplaupi viņu tūlīt pat, nokauj kā miesnieks un aproc sniega. īstais brīdis aptīrīšanai, brālēn, vai ne?

Zadē par atbildi atkliedza:

— Kas tas par vīru, kas baidās no asinsizliešanas? Tu neesi kurds, tu esi apvēmies zīdainis, tev sametas slikta dūša, jau domājot vien par nogalināšanu, — viņš teica Gordjenam. — Tu baidies nolaist no kājas šos kristīgos

pērtiķus. — Tad viņš sāka kliegt Salīmam: — Maitājam viņus tūlīt nost, raisi

Saļims jāja tālāk neatskatīdamies un neapstādamies.

Makgregors pirmo reizi sajuta īstas briesmas un kļuva piesardzīgs. Zadē asinskārie joki sāka skanēt nopietni. Līdz šim Makgregors nebija ticējis, ka mukru vidū viņu dzīvībai varētu draudēt briesmas, bet tagad viņš gribēja dzirdēt no Salīma, ka viņi var justies droši. Bet Salīrns klusēja. Tāpēc varēja gadīties, sprieda Makgregors, ka par viņu aizstāvi kļūst Gordjens, kas gan nicināja angļus tāpat kā Zadē, taču negribēja rīkoties vardarbīgi. Bet Gordjens atkal ķircināja Zadē par viņa bērnišķo vēlēšanos iznīcināt ārzemniekus.

— Nu, kāpēc tu nerīkojies? — teica Gordjens. — Viņi taču ir neticīgie. Ko tavam tumšajam prātiņam vēl vajag? Nogalini viņus! Nogalini un aplaupi viņus un pasaki sievietēm, lai izrauj viņiem sirdis un atdod aprīt šakāļieml — Gordjens pēkšņi pievērsa Zadē savu neglīto seju, ko bija izķēmojusi riebuma grimase. — Kas mēs, kurdi, tavuprāt, lai būtu? Zvēri, zagļi, bandīti. Tu gribi, lai mēs slepkavojam savus kaimiņus un aplaupām katru, kas iemaldās šajos kalnos. Tu esi pārāk stulbs, lai būtu kurds, pārāk mežonīgs, lai saprastu mukru ciltij veicamos lielos uzdevumus. Bandīts!

— Es esmu karavīrs! — aizstāvēdamies atkliedza Zadē.

— Tu esi postītājsl — iebilda Gordjens.

Makgregors gaidīja, ka tagad gan Salīrns iejauksies,

bet šeihs jāja tālāk kā kurlmēms, viņu neinteresēja, kas notiek aizmugurē. Makgregors nolēma pats ķerties pie lietas un nodomāja, ka vislabāk būs nostāties Gordjena pusē, lai vismaz nodrošinātos ar sabiedroto.

— Vai tad kurdu karavīri nogalina sirmgalvjus un piesmej jaunas sievietes? — viņš jautāja Zadē, ielikdams kratīšanās aprautajā balsī visu nicinājumu, uz kādu vien bija spējīgs.

— Tev bail? — iepriecināts atjautāja Zadē.

— No tevis? — mierīgi atsaucās Makgregors.

— Sargies! — norūca Zadē. — Tu esi neticīgais un atrodies starp ienaidniekiem.

— Vai Salīrns, mukru šeihs, arī tā domā? — Makgregors uzrunāja Salīma muguru, saprazdams — ja arī tagad Saļims nesauks Zadē pie kārtības, tad uz to vispār nav ko cerēt.

Bet Salīrns tikai mazliet pagrieza galvu un izmetas

— RimstietiesT

Gordjens iesmējās un, piejājis cieši klāt Makgregoram, ar savu īso roku uz mirkli satvēra viņu aiz pleca.

— Sargies no mana brālēna, — viņš drūmi teica, bet Makgregors viņa toni saklausīja izsmieklu. — Man pašam nav nekādas vēlēšanās nogalināt jūs, bet mans aprobežotais un bīstamais radagabals par to vien domā. Uzklausi manu padomu: pierunā raisu Saļimu, lai ļauj jums iet savu ceju. Jūs mums neesat vajadzīgi. Anglim nekad nevar uzticēties. Tomēr es negribu redzēt, ka jūs nokauj, tāpēc esi uzstājīgāks — un Saļims jūs atlaidīs. Un mēs būsim tikuši vaļā no jums. Citādi tas miesnieks Zadē šā vai tā tiks jums klāt. Viņš uzskata, ka kurdam galvenais ir slepkavot.

Zadē vairs nespēja valdīties: viņš ar papēžiem tā iespēra savam zirgam, ka tas drāzās uz priekšu mežonīgos auļos, un Zadē, svītrainajam burnusam plandoties kā sabiedēta putna spārniem, nozuda sniega vērpetēs. Varēja redzēt, ka viņš aizjoņo pāri ielejai un jāj augšā pa blakuskalna nogāzi. Tad viņš atkal nozuda skatienam un beidzot parādījās starp tālāk uz priekšu aizjājušajiem kurdiem.

— Ja nebūtu raīsa Salīma, — Gordjens teica Makgregoram ar to pašu savādo humoru, — Zadē jau sen būtu atņēmis jums dzīvību.

Makgregors viņam ticēja. Viņš saprata, ka strīds ir ne tikai par Eseksa, Ketrinas un viņa paša likteni. Sī asā sadursme sajaucās ar vēl dziļākām nesaskaņām starp Zadē un Gordjenu — ar politisku strīdu par mukru cilts likteni. Sājos apstākļos angļu vienīgā cerība bija Salīms, bet viņš nenostājās ne vienā, ne otrā pusē. Makgregoram iešāvās prātā doma brīdināt Eseksu par izveidojušos situāciju, taču viņš nosprieda, ka labāk būs, ja Ketija un Esekss neko nezinās.

Viņš atpalika, lai pievienotos savējiem, un mierināja sevi ar cerību, ka Salīms nemaz nav tik vienaldzīgs, kā izliekas.

35, nodaļa

Jājot iekšā pa Taht-i-Suleimānas vārtiem, virs kuriem slējās augsti torņi, visi trīs bija tik salauzti un pārmocījušies, ka izmisīgi turējās pie ļodzīgajiem sedliem, lai

ātri biezējošajā tumsā nenokristu zirgiem zem kājām. Makgregora nogurušajām acīm Taht-i-Suleimāna izskati--jās pēc kalnu apmetnes, kas pagaidām iekārtota augstas klints piekājē, kur var patverties no saltajiem vējiem un sniegputeņiem. Viņi jāja starp melnām māla kleķa būdām un kazādas teltīm, sieviešu klaigu, suņu reju, aitu un kazu blējienu pavadīti, un šo troksni ar saviem uzbrē-cieniem vēl pastiprināja Salīma jātnieki, kuri lauza ceļu pūlī.

Makgregors bija pārlieku noguris, lai ieklausītos ciema iedzīvotāju izsaucienos un jokos, tomēr no tā paša mazuma, ko viņš dzirdēja, varēja noprast, ka Zadē ir apsteidzis viņus un parūpējies, lai Salīma angļu viesi tiktu saņemti ar izsmieklu. Tomēr šie paši kurdi palīdzēja Makgregoram nokāpt no saskrietā zirga, un citi kurdi palīdzēja Ketrinai un klusajam Eseksam. Viņš nejaudāja pakustināt kājas un tikai ar mokām spēja nostāvēt. Visas locītavas bija gluži kā pārakmeņojušās, un viņam neatlika nekas cits kā pieņemt palīdzību, lai aizkļūtu līdz būdelei, pie kuras stāvēja Salīms, izrīkodams savus ļaudis. Ketrina un Makgregors aizvilkās paši, taču, iegājuši būdelē, nejutās daudz labāk par Eseksu.

Iekšā bija viena liela istaba, no kuras puse bija izklāta ar filcu. Amerikāņu petrolejas lampa meta šauru spilgtas gaismas loku. Stūrī dega neliela petrolejas plītiņa, no kuras caurumotās virsas plūda karsts gaiss. Pēc stindzinošā nakts aukstuma tas bija brīnišķīgs, dzīvinošs siltums. Ne vārda neteikdami, angļi piestāja tuvāk pļī-tiņai. Tā bija tāda kā izturības pārbaude — kurš ilgāk nocietīsies, nesaļimis uz rupji sanaglotajām lāviņām, kas stāvēja pie sienas. Ketrina neizturēja pirmā: ar smagu pretīguma nopūtu viņa nokrita uz tuvākās lāviņas. Esekss un Makgregors vēl stāvēja, ar muguru pagriezušies pret plītiņu, un klusēja, izmisīgi pūlēdamies noturēties kājās. Jaunākajam bija mazāk apņēmības, toties vairāk izturības nekā vecākajam, un Esekss bija spiests padoties.

— Nudien, es vairs nevaru, — viņš izdvesa un atslīga uz lāviņas.

Makgregors aiz tīrās bravūras nolēma vēl paildzināt šo izturības pārbaudi un paziņoja, ka iešot apskatīt zirgus.

— Vai ēst negribat? —1 viņš jautāja Ketrinai.

— Nē. Ejiet vien.

— Es gan esmu izsalcis, — īdzīgi teica Makgregors.

, — Bet es savu mūžu neesmu jutusies tik salauzta, —

novaidējās Ketrina. — Es atdotu visu par karstu vannu. Esmu piesūkusies ar zirga sviedriem.

— Es dabūšu mantu maisu, un jūs varēsit nomazgāties.

„ — Nē, nē, ejiet prom un lieciet mani mierā.

Makgregors gribēja atrast vēl kādu paņēmienu, lai pakaitinātu viņus, bet nevarēja izdomāt neko labāku kā tikai izpildīt savu lielīgo solījumu un izsteberēja laukā, kur kurdu sievietes un bērni, neganti strīdēdamies, sedloja nost zirgus. Jātnieki teica Makgregoram, ka nastu nesēji būšot klāt tikai uz rīta pusi, un Makgregors, sev par atvieglinājumu pārliecinājies, ka arī viņu zirgi ir aprūpēti, atgriezās būdā.

Istabā jau rosījās Piruzaj viņa klāja Ketrinai virsū vatētu segu.

— Zelta Austiņas, — Makgregors viņai teica, — hā numa ir izsalkusi.

Ar to pietika, lai Piruza steigtos pēc ēdamā.

— Vai patiešām arī viņa ir augu dienu jājusi? — jautāja Ketrina.

— Droši vien.

— Sis velnēns, jādomā, ir no gumijas — un jūs tāpat. Liecieties guļus, dieva dēļ, un nogrieziet to lampu.

Makgregors nodzēsa petrolejas lampu un aiztenterēja līdz malējai lāviņai. Viņš sāka vilkt nost zābakus, taču atkrita uz spilvena, tā arī nenoāvies. Kad atgriezās Piruza un nolika zem Ketrinas lāviņas ēdienu, Makgregors bija iemidzis.

Bija jau liela diena, kad Ketrina modināja Makgre-goru, purinādama viņu aiz pleca: ,

— Mostieties taču, kad jums saka!

— Ko jūs darāt? — viņš gurdeni protestēja.

— Mēģinu jūs pamodināt, — viņa teica. — Kāds cilvēks bija noliecies pār jums.

Makgregors neizrādīja nekādu interesi.

— Es domāju, tas pats, kurš nesen iesita jūsu zirgam ar šauteni, — Ketrina turpināja. — Likās, ka viņš prāto, vai neapgriezt jums sprandu.

Makgregors nokunkstēdamies piecēlās sēdus.

— Tas nebūtu slikti. Vismaz nevajadzētu vairs tā kratīties. Ka jūs jūtaties?

— Nevaru ne pakustēties, — staipīdamās atbildēja Ketrina.

Makgregors pamāja ar galvu un, nogriezis gabalu siera, piedāvāja to Ketrinai kopā ar maizes kanci. Viņi klusēdami ēda kā negaušas, piedzerdami klāt ūdeni no Piruzas atnestā burdjuka. Eseksam atstāja viņa porciju.

— Nosmulējusies gan jus esat, — teica Makgregors.

— Man gribas ēst.

Makgregors norādīja uz pagultē pabāzto trauku ar sieru un maizi. Pārkāris kājas pār malu, viņš noliecās, pacēla lēzeno koka šķīvi un nolika to uz gultas. Viņš paraudzījās uz savām nosmulētajām rokām un jautāja, vai Ketrinai nebūs nekas pretī, ja viņš ēdīs ar tādām pašām. Ketrina par atbildi izstiepa savas no pavadas turēšanas netīrās rokas. Makgregors paskatījās atpakaļ, vai nav pamodies Esekss. Vēstnieks gulēja uz sāniem ciešā miegā, iespiedis vaigu spilvenā un pavēris muti.

— Harolds, man jāsaka, turējās godam, — teica Ket-Visu dienu nosēdēja nesaliecies.

nna.

Apmierinājusi izsalkumu, Ketrina sāka raizēties par savu izskatu. Mati viņai bija sapinkājušies, apģērbs saburzīts.

— Laikam izskatos šausmīgi, — viņa teica. — Man tomēr ir jānomazgājas, Makgregor. Sieviete nejūtas labi, tik ilgi palikdama nemazgājusies. Un tīras veļas man arī vairs nav. — Viņa pieskārās blīvajam, rožainajam audumam blūzes izgriezumā un tad izslējās taisni. — Kas šī ir par vietu?

— Pagājušonakt lāgā nevarēju saskatīt, — teica Makgregors, — bet nekāds kultūras centrs te laikam vis nav. Tā, jādomā, ir mukru cilts vasaras apmetne. Nevaru iedomāties, ko viņi te dara šajā gadalaikā. — Ieraudzījis saiņu kaudzē viņu mantas, Makgregors stīvi klamzāja uz durvju pusi. Atverot durvis, viņu apžilbināja zilā dienasgaisma, kas ielauzās istabā kopā ar spilgto rīta gaisa strāvu.

— Ketijl — viņš uzsauca no sliekšņa. — Nāciet šurpu, paskatieties!

Ketrina jautāja, kas tur ir.

— Nāciet šurpu, — viņš atbildēja nepagriezdamies.

Ketrina aizpogāja adīto jaciņu un vienās zeķēs piegāja

pie durvīm palūkoties, ko Makgregors tur ieraudzījis.

Tā bija augsta pilnīgi pareizas konusa formas kalnu smaile. Koši baltiem sniegiem klātā virsotne asi izcēlās uz debesu zilgmes fona. Tās pakāje atradās ielejā, tālu apakšā, kur bija redzams ezeriņš ar vietvietām sniega

aizputinātiem krastiem un Iedus spoguli sastingušu zili baltu virsotnes atspīdumu.

— Grūti pat iedomāties, ka tie ir nedzīvi kalni, — teica Kctrina. — Tik mežonīgi, tomēr — kāda formu pilnība! Nekad neesmu redzējusi skaistāku smaili. Vai mēs vakarvakarā pajājām tai garām?

— Nē. Tā atrodas vairāk uz ziemeļiem.

— Iziesim laukā, — viņa aicināja, audama kājās zābakus.

Makgregors gaidīja, skatīdamies, kā Kctrina uzvelk kažociņu un cieši atglauž matus aiz ausīm. Viņa iedeva Makgregoram saburzītu lentīti.

— Sasieniet, — Ketrina palūdza, un Makgregors sasēja matus viņai uz pakauša. — Vai nepamodināt Ha-roldu?

— Lai guļ! — žēlsirdīgi atteica Makgregors, un viņi izgāja no būdas.

Kaut arī Taht-i-Suleimānas plato iekļāva kalni, tas atradās tik augstu, ka no šejienes varēja pārredzēt kalnir grēdas, kas stiepās uz visām pusēm. Pati apdzīvotā vieta bija vismaznozīmīgākā plato ainavas detaļa. Ducis māla kleina būdu un sešas septiņas kazādas teltis izskatījās pavisam maziņas iepretī stāvai, baltai klintij, kura slējās pār laukumiņu, kas bija līdzens kā galds. Daļa šo mitekļu kļāvās klāt pašai klints plekājei, pārējās bija izkliedētas vairāk uz plato vidu. Ainu papildināja kaut kādu senu drupu tik tikko saredzamās aprises — daži sagāzušies torņi un iespaidīgas celtnes atliekas centrā, bet apkārt sagruvuši mūri. Daļa mūra ar vārtiem vidū veidoja vienu no ciema robežām.

No tās vietas, kur viņi stāvēja, Taht-i-Suleimāna bija redzama kā uz delnas; pagājuši uz priekšu, viņi nonāca plato malā, kur pavērās skats uz daudzajām ielejām, ezeru un sniegoto virsotni.

— Nogāze kā radīta nobraucienam ar slēpēm, — teica Ketrina, — ja vien tā viscaur būtu klāta ar sniegu. Savi pieci seši tūkstoši pēdu būs, skaitot no virsotnes līdz pašam ezeram.

— Vai tiešām jūs ainavu vienmēr vērtējat no sportošanas iespēju viedokļa? — jautāja Makgregors, pēc izgulēšanās kļuvis jautrāks.

— Nu, bet kā skatāties jūs? — atjautāja Kctrina.

— Tikai kā uz kalniem un ielejām.

— Nav tiesa, — viņa iebilda. — Jūs droši vien apsverat, kā tas viss radies: kā izveidojušies kalni, kā ezers, s

Viņa bija uzminējusi, taču Makgregors to uzskatīja par ļ kaut ko dziļi personīgu, un tas nebija izskaidrojams, pat j Ketrinai ne.

— Droši vien ir aizraujoši tā skatīties uz dabu un saprast to. — Viņa aplaida skatienu apkārt un tad palūkojās uz Makgregoru.

Viņš bija pārsteigts, ka Ketrina spējusi novērtēt tās priekšrocības, kādas ir ģeologam, vērojot dabas skais- ] tumu. Retais no nespeciālistiem saprot to divkāršo baudu, ko gūst lietpratējs, kurš iedziļinājies šī skaistuma uzbūvē. Makgregoram radās drosme izskaidrot to Ketrinai, it kā uzticot viņai kādu noslēpumu.

—- Kad zina zemes vēsturi, — viņš teica, — skaista j vieta parasti kļūst vēl skaistāka. — Tā kā Makgregoram neienāca prātā nekas labāks, viņš sāka stāstīt Ketrinai par šo apvidu. — Pliocēna periodā te laikam ir bijis dziļš 1 _ saldūdens ezers, ko barojuši stipri kaļķaini avoti. Vēl ta-j gad visapkārt ir ne mazums avotu. Vēlāk apskatīsim' kādu.

— Vai ģeologi šajā pasaules nostūrī ir bijuši?

— Nedaudzi, — atbildēja Makgregors. — Kāds vācie-ļ tis, vārdā fon Stāls, un kāds no Teherānas Bcole Normāle^1 profesoriem ir mēģinājuši te kaut ko darīt, bet īsta ģeoloģiskā izpēte nav notikusi, jo nav neviena, kam būtu laiks un iespēja veikt šo darbu. — Makgregors sarūgti-,

v nāts paraustīja plecus. — Es domāju, ka arī turpmāk vietējo bagātību izpēte aprobežosies ar to, ka apmierinās naftas un vara rūdas ieguves sabiedrību vajadzības. Zēl] gan. Dažreiz rodas vēlēšanās, kaut man pašam būtu: iespējams te pastrādāt. Labvēlīgos apstāk|os īstam ģeologam šo kalnu izpēte varētu kļūt par mūža darbu.

Ketrina iesmējās.

— Jā, tas izskatās pēc jums — visu mūžu vākt parau-, gus šajos kalnos. Tā, liekas, ir jūsu īstā vieta, Makgre-gor. Tieši tā ir galvenā atšķirība starp jums un HarolduJ Civilizētajā pasaulē jūs viņam netiekat līdzi, toties te esat ārpus konkurences, mans mīļais. Jā, kas attiecas uz civilizāciju... — Viņa izrunāja šo vārdu tā, it kā runa būtu par kaut ko bezgala tālu. — Vai esat izlēmis, kādu

j

1 Ēcole Normāle — Pedagoģiskais institūts. (Franču vai.)

"А-, и’ ,

. ' ' '

. ; v f

nostāju ieņemsit pēc atgriešanās Londonā? Esat vai neesat?

— Tas atkarīgs no Eseksa plāniem, — teica Makgre-gors.

— Nebūt ne. Tas atkarīgs tikai no jums.

Makgregoram nepatika šie pastāvīgie atgādinājumi, ka

viņam jāpieņem kaut kāds galīgs lēmums. Viņa jau bija gluži vai apsēsta ar šo domu.

— Vispirms atgriezīsimies Londonā, tad jau redzēs, — teica Makgregors.

Ketrina iebilda, ka tad jau var būt par vēlu un ka viņam pašam būtu neizdevīgi izlemt jautājumu par domstarpībām ar Eseksu tikai pēc atgriešanās Londonā.

— Interesanti būs paskatīties uz jums abiem Londonā, — viņa teica un vairs nepieskārās šai tēmai.

Makgregors nodomāja, ka tikpat interesanti būtu paskatīties Londonā uz Ketrinu. Viņš prātoja, vai Ketrina atkal pārvērtīsies par Maskavas Ketrinu vai paliks, lūk, tāda, dabiskāka, sieviete, ar kuru tik vienkārši un viegli sarunāties. Bet varbūt tur parādīsies pavisam citāda sieviete.

— Sājos kalnos, — teica Ketrina, it kā uzminējusi viņa domas, — es sāku just to pašu, ko droši vien jūtat jūs. Piedzimusi te, es, iespējams, būtu pavisam cita sieviete, — viņa teica ar gudru ziņu un paņēma Makgre-goru zem rokas. Tā viņi devās atpakaļ uz ciemu, kur jau trokšņoja pamodušies bērni, suņi un ceļam saposušies jātnieki.

Pusceļā sniegotā plato vidū viņi satika tēvu Daūdu. Viņš priecājās par šo satikšanos un ilgi klanījās vispirms Makgregoram, bet pēc tam arī Ketrinai. Izteicis cerību, ka viņi gulējuši labi, tēvs Daūds piemetināja, ka Salīma teltī viņiem esot sagatavota maltīte. Ēdiens bijis sagatavots arī vakarvakarā, bet viņi uzreiz aizmiguši. Makgregors teica, ka viņi pabrokastošot vēlāk, kad būs piecēlies vēstnieks. Tagad viņi gribot apskatīt Taht-i-Suleimānu.

— Tā ir Kurdistānas sirds, — tēvs Daūds pameta ar roku uz plato un kalnu pusi. — Tas ir Zālamana Tronis, ap kuru pulcējušies viņa dīvi un džīni, — viņš norādīja uz bezveidīgajām drupām otrpus plato. — Te bija Siza, Midijas galvaspilsēta un kurdu šūpulis. Vai tu to zini, mans brāli?

— Nē, šejienes vēsture man ir sveša, — atzinās Makgregors.

— Kad pilsētu iekaroja senie grieķi, to sāka saukt par Kandzagu. Pilsēta vienmēr vilinājusi iekarotājus. Pat romieši — Antonijs un Pompejs — ir bijuši te. Arābi ari. Viņi nosaukuši pilsētu par Širu un izlaupījuši tās pilis.

— Jā, nekas liels no šīm pilīm pāri nav palicis, — teica Makgregors. Drupās varēja saskatīt atsevišķu kupolu atliekas, bet ēku aprises nebija manāmas.

— Ak vai, — bēdīgi teica tēvs Daūds, — pilsēta pastāvīgi tika izpostīta, jo kurdus pieveikt neizdevās nekad. Paskaties, — viņš rādīja uz augstu klinti, kas slija pār plato. — Zem šīs klints bijuši izbūvēti lielie Avestas kulta tempji. Te dzimis Zaratustra, un no šejienes viņš sācis sludināt pasaulei savu mācību. Te stāvējis arī uguns pielūdzēju templis, kurā par valdnieku pasludināts Hos-rovs; šo templi nopostījis Iraklijs. Vēlāk arābi nolaupījuši ar dārgakmeņiem rotāto Hosrova troni un iesvieduši ezerā. — Tēvs Daūds skumīgi pašūpoja galvu, it kā šie traģisko notikumu gadi būtu pavisam nesena pagātne.

Kad Makgregors bija pārtulkojis Ketrinai Daūda paskaidrojumus, viņa lūdza pajautāt sirmgalvim par balto kalnu. Ari tam droši vien ir ievērības cienīga pagātne.

— Tas ir Taht-i-Balkiss. — Tēvs Daūds apstājās un pagriezās ar seju pret balto konusu. — Pašā kalna virsotnē atradusies Sabas ķēniņienes pils. — Viņš uzsmaidīja Ketrinai un sāka persiski stāstīt tieši viņai: — Ķēniņiene teikusi Zālamanam, ka gribot pili, kas būtu būvēta tikai no putnu kauliem, un divi simti Zālamana džīnu vienā naktī uzcēluši viņai tādu pili. Tad pilij uzbrucis pūķis, bet Zālamans pārvērtis to par akmeni. Aiz tiem kalniem ir redzams pūķa apveids. Bet kalna pakājē ir bezdibenis, kur Zālamans turējis savus dīvus. Tas iziet cauri ugunīgajam Zemes vidum uz Jauno pasauli.

— Vai jūs to zinājāt? — Ketrina jautāja Makgrego-ram, kad viņš bija pārtulkojis Daūda teikto.

— Biju dzirdējis, ka te atradusies viena no mīdiešu Ekbatānām.

— Redzēsit, cik iepriecināts būs Harolds, to izdzirdot. Tas būs gandarījums par vakardienas ceļojumu. Pajautājiet viņam vēl par tām otrām drupām klints virsotnē.

— Tur esot bijusi Deijoka pils, bet man nav ne jausmas, kas ir Deijoks. Bez tam te vairākās vietās esot norakta manta. Vienā no tām alām Kīrs it kā paslēpis Krēza bagātības, bet tur tajos nelielajos uzkalnos zem kaļķakmens slāņiem esot aprakta da|a Avestas dārgumu.

Kamēr Makgregors tulkoja šos vārdus, tēvs Daūds veda viņus gar būdām un teltīm uz klints piekāji. Divas augstas arkas netālu no pussagruvušās sienas veidoja ieeju alās. Arkas bija apdarinātas ar glazētām flīzēm, un tēvs Daūds pastāstīja, ka tā esot mongoļu iekarotāja Abūhāna pils, kas uzcelta senā uguns pielūdzēju tempļa atlieku tuvumā. Norādījis uz klints izcilni, viņš teica, ka tur esot ezers ar sēravotiem, kur varot peldēties.

— Vai tur vēl ir ūdens? — Ketrina jautāja Makgre-gorām.

— Ir.

— Tad ejam atpakaļ, es izpeldēšos un izmazgāšu savu veļu. Nu, vai var?

Kad Makgregors bija darījis zināmu Ketrinas vēlēšanos, sirmgalvis pateica, ka pasaukšot vienu no sievietēm, lai pavada Ketrinu. Tur esot vietas, kur varot gan peldēties, gan mazgāt veļu. Makgregors, bez šaubām, arī labprāt nomazgāšot ceļa putekļus. Tēvs Daūds maigi saņēma viņus abus aiz rokas.

Kad viņi bija pagriezušies, lai ietu atpakaļ uz savu būdu, un nonākuši starp kazādas teltīm, kas bija uzslietas pie pussagruvušās sienas, no teltīm līda laukā bērni un apstāja viņus, skriedami pa priekšu, lai palūkotos uz ferangi. Divi pavisam maziņi netika līdzi pārējiem, jo sīkās kājeles pinās lempīgajos lindrakos. Viņi laida vaļā meldiņu, un Ketrina paskatījās atpakaļ, lai redzētu, kas bērniem lēcies.

— Tu esi atstājusi ļoti stipru iespaidu, — viņai teica Daūds. — Kurdu sievietes ir skaistākās pasaulē, bet tu esi gluži neparasti skaista. Pat bērni to redz.

Makgregors pārtulkoja šos vārdus, cenzdamies saglabāt Daūda poētisko intonāciju, un Ketrina angliski atbildēja, nosaukdama Daūdu par labu draugu. Sirmgalvim glaimoja, ka Ketrina uzrunā tieši viņu, kaut arī angliski, un, kad Makgregors pārtulkoja viņas atbildi, Daūds pacēla roku un atzinīgi paklanījās. Makgregors ievēroja Ketrinas prasmi jebkurā situācijā pateikt katram to, kas vajadzīgs, lai cik grūti tas arī būtu valodas nezināšanas dēļ.

Ketrina bija apstājusies un gaidīja pienākam atpalikušos bērnus. Viņi stāvēja atstatu, savilkuši sejiņas baiļu grimasē, un nerimās raudāt.

— Kas viņiem noticis? — Ketrina jautāja Makgrego-ram.

— Nekas, — viņš atbildēja. — Nobijušies —- tas ir viss.

— Nu nē. Paskatieties, viņiem sejiņas vienos jēlumos.

— Irānā visiem bērniem ir jēlumi, — teica Makgre-

gors. -

Ketrina pietupēs un sāka runāt ar bērniem angliski. Meitenes tikai skatījās platām acīm, bet nekustējās no vietas. Pludurīgajās, melnajās biksēs, filca apavos, ap vidu sajoztajās garajās krāsainajās jakās un ap galvu turbāna veidā satītajās raibajās šallēs viņas bija īstas kurdu sieviešu kopijas, tikai miniatūrā. Apģērbs viņām bija silts, bet netīrs un noskrandis. Vecākie bērni, kuri drūzmējās ap Ketrinu, kaut arī ģērbušies tāpat, tomēr izskatījās veselīgāki. Viņu ādai, kas bija no dzimšanas gaišāka, saule un vējš bija piešķīruši valrieksta nokrāsu. Visiem bija melni mati, līdzeni, stipri zobi un vērīgas, skaistas acis. Visi bija slaidi un spēcīgi, un šajā ziņā meitenes maz atšķīrās no zēniem, viņām tikai bija maigāki sejas vaibsti un garās bizītēs sapīti mati, kuros džinkstēja metāla rotājumi.

— Aivr, pasakiet, lai viņi pienāk tuvāk, — lūdza Ketrina, rādīdama uz diviem vismazākajiem bērnejiem.

Makgregors uzrunāja mazās kurdiski, bet viņas tikai bailīgi pakāpās atpakaļ. Tad ar meitenēm sāka runāt tēvs Daūds, pārmezdams mazajām, kā viņām neesot kauna baidīties, jo viņu, Daūdu, meitenes taču pazīstot. Mazās gan piesardzīgi skatījās, taču nebēga projām no viņa. Tēvs Daūds paķēra abas uz rokām un nesa klāt Ketrinai. Meitenes bija krampjaini pieķērušās pie sirmgalvja. Makgregors ziņkāri vēroja Ketrinu — vai viņa nerausies atpakaļ, ieraudzījusi jēlumiem klātās sejiņas un netīrās drēbes. Bet Ketrina mierīgi saņēma vienu no meitenēm ar pirkstiem aiz zoda un pacēla viņas galvu, lai varētu labāk apskatīt.

— Tas droši vien briesmīgi sāp, — viņa teica, aplūkodama pūžņojošos jēlumus uz bērna sejas. — Kā tie cēlušies?

— Tādā netīrībā dzīvojot, var piemesties visādas kaites.

— Vai tie nav sifilitiski jēlumi?

- — Sifiliss starp kurdiem sastopams reti, — teica Makgregors. — Nekas vairāk kā netīrība un antisanitāri apstākļi. Viņi taču dzīvo trūkumā un nabadzībā. Visus ir apsēdušas utis. Te var saķert visu ko: vēdertīfu, izsitumu

г

tīfu, bakas, pat mēri. Viņiem nav ne ārstu, ne slimnīcu, uzturs ir nepietiekams. Sīs teltis un būdas ir īsti slimību perēkļi. Nav, ar ko pasargāt bērnus no jēlumiem, un nav, ar ko tos ārstēt. Viņu sejām gan neskarieties klāt, — Makgregors piekodināja.

Ketrina nepievērsa brīdinājumam uzmanību un apskatīja otru bērnu. Tā bija pavisam sīka meitenīte; kamēr Ketrina ņēma nost mazajai turbānu, viņa izmisīgi turējās Daūdam ap garo kaklu. Aiz ausīm un uz pieres bija mazas, pārplīsušas pūtītes. Galvas āda bija vienās vātīs un jēlumos. Meitene bez mitas šņukstēja. Tā šņukst bērni, kurus pastāvīgi moka bailes un sāpes.

— Kāpēc viņi nenomazgā to bērnu? — neiecietīgi Jautāja Ketrina. — Nav nekāds brīnums, ka meitenīte tā kunkst.

— Lieciet viņu mierā, — teica Makgregors, — un neaiztieciet ar rokām.

Ketrina bija atkal uzlikusi viņai turbānu. Meitene rāvās Daūdam ārā no rokām, un viņš nolaida abas mazās zemē. Viņas paskrēja tālāk, apstājās un skatījās uz svešiniekiem, joprojām šņukstēdamas, it kā, lēni dziestot, gaustos par savu nelaimīgo, sāpju sagandēto eksistenci.

— Vai hānuma jūtas apbēdināta? — tēvs Daūds jautāja Makigregoram.

— Viņu nomāc šie briesmīgie pušumi un vātis, — atbildēja Makgregors.

Daūds noskuma.

— Mums ir skaisti bērni, — viņš teica, — bet mēs esam tumši un nožēlojami ļautiņi, kaut arī piederam pie cildenas un tradīcijām bagātas tautas. Tikai liels apvērsums var pārveidot mūsu dzīvi. Varbūt tu varētu paskaidrot to hānumai, lai viņa labāk saprastu mūs.

— Viņa saprot tāpat, — atteica Makgregors.

— Ja tu un tava tauta to saprot, tad mēs varam cerēt uz tādiem politiskiem lēmumiem, kas pārveidos mūsu nākotni.

Daūds atkal satvēra viņus abus aiz rokas, un viņi pagāja garām sievietēm, kuras klusi stāvēja bariņā un ziņkāri raudzījās uz svešajiem. Garajos, iznesīgajos augumos bija manāms tas pats iedzimta spēka un slimīguma sajaukums, kas viņu bērnos. Sievietes vienā balsī atbildēja uz Daūda sveicienu, un varēja noprast, ka tādējādi viņas dara zināmu savu nevēlēšanos verdziski iztapt vīriešiem.

Daūds atvadījās no Ketrinas un Makgregora, un vii.il atgriezās savā būdā, lai sameklētu mazgāšanās piederumus, Bet te Makgregoru gaidīja kāds sarežģījums, kain bija lemts atstāt tālejošu ietekmi uz viņu attiecībām ar mukru cilti. Būdā viņš atrada Zadē tērzējam ar Eseksu. Kurds stāvēja pie pašām durvīm un savā lauzītajā angļu valodā kaut ko stāstīja Eseksam, kurš uzmanīgi klausījās. Ieraudzījis Makgregoru, Zadē cieši palūkojās viņā ar savām zilajām acīm un ašā soli izgāja no būdas.

— Ko viņš te darīja? — jautāja Makgregors.

— Mēs ar viņu drusku papļāpājām, — atbildēja Fsekss. — Angliski viņš runā diezgan dīvaini, bet saprast var.

Makgregors bija piemirsis Zadē bīstamību, bet tagad tā spēji atdzīvojās viņa atmiņā. Sī draudzēšanās ar Eseksu brīdināja, ka Zadē ir bīstams, un vienlaikus atgādināja, ka Eseksam ir vājība uz intrigu dzīšanu. Sis apvienojums uztrauca Makgregoru, un viņš tūlīt nolēma neko nestāstīt Eseksam par Zadē.

— Kā jūtaties, Harold? — Ketrina apsēdās uz lāviņas blakus Eseksam.

Viņš paņēma Ketrinu zem rokas un nopūtās.

— Es esmu viens no pacietīgākajiem dieva radījumiem, — viņš teica. — Esmu netīrs un izsalcis, bet noskaņojums man ir lielisks.

Ketrina piecēlās.

— Vai jums nekas nesāp?

Pat neskuvies un saburzītās drēbēs ģērbies, Esekss izskatījās samērā tīrs un kārtīgs.

— Sāpēt, protams, sāp, bet cs varētu tūlīt sēsties zirgā un sākt visu no gala. — Esekss vēroja, kā Ketrina un Makgregors atver mantu maisu, lai sameklētu dvieļus. — Kāpēc nepamodinājāt mani no rīta? — viņš jautāja Ketrinai.

— Mēs nospriedām, ka jums jāizguļas.

Eseksam nepatika tāda gādība. Pēc izbraukšanas no Te-herānas Ketrina aizvien biežāk un biežāk sāka izturēties pret Eseksu kā pret lāga tēvoci un tajā pašā laikā pievērsa aizvien lielāku uzmanību šim kratngalvim Makgregoram. Viņa pārāk ātri sāka just simpātijas pret Makgregoru, pārāk stipri ņēma pie sirds viņa neveiksmi gubernatora muižā. Esekss mierināja sevi ar cerību, ka šī aizraušanās

ar laiku pāries. Lai tikai viņi tiek ārā no šiem kalniem, gan tad Ketrinai zudīs interese par šo sasparojušos Mak-gregoru. Lai tikai viņi atgriežas Londonā, gan viņa atkal kļūs par kādreizējo Ketrinu. Skatoties uz Makgregoru, Esekss nevarēja nepamanīt, ka tas pārvērties uz labo pusi. Te, kalnos, viņa kustības bija kļuvušas brīvas un nepiespiestas, un tas nevilšus imponēja Eseksam.

Padzirdējis no Ketrinas par peldēšanos, arī Esekss sarosījās un sāka meklēt tīrus dvieļus un daudzmaz tīru veļu.

— Jums abiem droši vien ir kaut kas mazgājams, — teica Ketrina.

— Un jūs piedāvājat savus pakalpojumus? — jautāja Makgregors.

— Uzskatiet to par mājienu.

Makgregors noraidoši papurināja galvu.

— Nekas labs no tā neiznāktu, — viņš teica un ievīstīja netīro veļu kreklā.

Atgriezās tēvs Daūds un kopā ar viņu Piruza. Dejojošā gaitā meitene veda angļus pāri visam plato, pēc tam pa klinti izcirstiem pakāpieniem augšā līdz krātera malai. Beidzot viņi pa līkumotu taciņu nokāpa pie zila ezeriņa un, tā skaistuma pārsteigti, apstājās. Taču nepacietīgā Piruza vedināja viņus tālāk uz alu. Kad viņi bija nonākuši līdz alai, meitene lika Makgregoram un Eseksam iet tajā iekšā, bet pati kopā ar Ketrinu gāja tālāk — apkārt ezeriņam uz otru alu.

Alā Makgregors ieraudzīja sēravotus, par kuriem jau bija dzirdējis. Ūdens virmoja augšup kaut kur no dziļuma, sastājās mazās blāviņās plakano klinšu iedobēs un no turienes pamazām aizplūda uz krāteri. Stalagmīti slējās no alas dibena pret tās velvēm, pa kuru spraugām augšā varēja viedēt debesis. Makgregors nokāpa līdz vienai blāvai, nometa savu veļas tīstokli un iemērca roku ūdenī.

— Pietiekami karsts? — jautāja Esekss.

— Pat mazliet par karstu, — atbildēja Makgregors.

Abi bez vilcināšanās iegāja ūdenī. Stāvēdami līdz viduklim ūdenī, viņi mazgāja veļu, izmantojot klinšu dzegas par veļasdēļiem. Makgregors nosprieda, ka tagad ir izdevīgs brīdis uzsākt sarunu par Zadē.

— Par ko jūs runājāt ar Zadē? — viņš jautāja.

— Ar ko?

— Ar gaišmataino kurdu.

— A, ar to, kurš runā angliski?

— Jā.

— Viņš man pastāstīja šo to par kurdiem. Pēc dabas negants tips, bet liekas esam noskaņots diezgan draudzīgi.

— Draudzīgi? — pārvaicāja Makgregors.

— Viņš pastāstīja man par sanāksmi, kas viņiem bijusi Sinnē, — teica Esekss. — Acīmredzot visi šie kurdu vadoņi ir nolēmuši nodibināt kaut ko līdzīgu neatkarīgai teritorijai un meklē atbalstu. Patiešām interesants fakts. — Esekss paņēma kreklu un sāka ziepēt apkaklīti.

— Uz kādu atbalstu Zadē cer?

— Pagaidām viņš to neprecizēja, — izvairīgi atbildēja Esekss. — Viņš meklē kaut ko pa aplinku ceļiem. — Esekss skaloja kreklu karstajā ūdenī. — Bet jūs, Mak, turieties tālāk no tā visa. Iztiksim bez jūsu pamācībām un iejaukšanās.

— Bet kur tad būtu jāiejaucas? — Makgregors nobažījies jautāja kā vecākais brālis jaunākajam.

— Pagaidām vēl nav kur iejaukties. Bet var gadīties, ka šis kurds ir tieši tas cilvēks, kāds mums vajadzīgs, un tad no šī muļķīgā piedzīvojuma var iznākt kaut kas derīgs, tāpēc nejaucieties iekšā. — Esekss svilpodams skaloja zeķes.

— Es taču nemaz nevaru iejaukties, nezinot, kas jums padomā.

— Jo labāk. Pagaidām noskaidrojiet, kas šim Salīmam vajadzīgs no mums un cik ilgi viņš domā aizturēt mūs šajā mežonīgajā nomalē.

— Jūs, kā liekas, ne visai sarūgtina šī aizkavēšanas, — teica Makgregors.

— Jūs arī ne, mīļais. Jūs arī ne.

Makgregors baidījās kļūmēties un tādējādi veicināt Eseksa tuvināšanos ar Zadē, taču bija nepieciešams brīdināt Eseksu.

— Jūs varat nezināt to, — viņš teica, — ka jūsu gaišmatainais draugs vakar dedzīgi uzstaja, lai taisās vaļā no mums.

— Ak tā? — Esekss bija nolēmis neizrādīt, kādu iespaidu uz viņu atstājuši šie vārdi.

— Viņš uzskata, ka kurda pienākums ir laupīt un slepkavot pēc sirds patikas. Viņš gribēja nogalēt mus turpat uz vietas.

— Viņš vienkārši mēģināja jūs iebiedēt, — teica Esekss. — Droši vien grib naudu.

Makgregors velēja kreklu pret klintīm.

— Viņš mani patiešām ir iebiedējis. Un es jums iesaku drošības labad turēties tālāk no viņa. Jums ir darīšana ar bīstamu un jaunu cilvēku. Viņš gatavs pārgriezt jums rīkli par sešiem pensiem.

Esekss iesmējās, mazgādams nost ziepes no gaišām spalvām apaugušajām rokām.

— Viņš, bez šaubām, ir temperamentīgs vīrs, bet viņš ir ieguvis izglītību angļu skolā Mosulā, Irākā, un man pat radās, ka viņš bijis saistīts ar vienu no mūsu Intelligence Service vietējiem aģentiem, taču pagaidām neesmu par to pārliecināts.

— Un jūs vēl žēlojaties par krieviem, — piezīmēja Mak-gregors.

— Tieši jūsu draugi krievi to visu ievārīja.

— Pagaidām mes nevienu krievu te neesam sastapuši.

— Jā, bet viņi te ir. Un iejaucas, cik vien var. Tieši te, kurdu vidū.

— Kā jūs to zināt?

— Zadē pastāstīja man šo to par krieviem.

— Ak tā?

— Viņu aģents te ir otrais brālēns, tas mazais neglī-tenis, kā viņu sauc?

— Gordjens Neuzvaramais.

— Jā, jā, Gordons. Krievu iejaukšanās kā uz delnas.

— Un Zadē tā jums teica?

— Puslīdz.

— Ja Gordjens ir krievu aģents, tad es arī esmu, — sacīja Makgregors.

— Var jau gadīties, — iepriecināts atbildēja Esekss.

Makgregors sprauslādams plunčojās pa ūdeni.

— Ja jūs saprastu, par ko šie ļaudis runā savā starpā,— viņš teica, — jūs neuzticētos Zadē. Ja jums ir vajadzība pēc sakariem kurdu vidū, parunājiet labāk ar Gordjenu.

— Vai viņš tāpat neilgojas tikt vaļā no mums? — iebilda Esekss.

— Jā, bet viņš vismaz nealkst asiņu. Acīmredzot viņš un Zadē cīnās par varu mukru ciltī. Zadē ir iecerējis padarīt viņus par zagļu un laupītāju bandu, turpretī Gordjens vismaz ir par zināmu savaldību un sadarbību ar citām kurdu ciltīm. Viņš mazāk domā par slepkavošanu, vairāk par kurdu neatkarību.

— To jau esmu no jums dzirdējis, — teica Esekss, atmezdams ar roku. — Kāda man daļa par viņu abu sāncensību! Man ir savi uzdevumi. Ja es netieku uz Sinnē, pamēģināšu izdarīt kaut ko tepat. Zadē var būt mums noderīgs cilvēks.

— Lai nu kurš, tikai ne Zadē! Ja viņš uzodīs, ka mums ir nauda, viņš piekritīs visam, ko vien jūs piedāvāsit, bet, ja vien būs iespējams, pataisīs jūs aukstu šīs naudas dej. Tāpēc esiet uzmanīgs. Ja nebūtu Salīma, viņš sen būtu mūs apkāvis.

— Pirmo reizi dzirdu tādas muļķības, — lēnīgi teica Esekss. — Jūs kļūstat pārāk jūtīgs, manu zēn. Atcerieties, ka esat anglis, nevis persietis.

Makgregors atturējās no atbildes, negribēdams apvainot Eseksu.

— Es ticu jūsu patiesīgumam, Makgregor, taču jūs esat zaudējis perspektīvu.

— Man nav vajadzīga nekāda perspektīva, lai saprastu, ka Zadē ir zaglis un laupītājs. — Makgregors iznāca no ūdens, noslaucījās un sāka ģērbties. — Jūs vienmēr kļūdāties cilvēku izvēlē. Gordjens vismaz cenšas darīt kaut ko kurdu labā, kā Gočali centās panākt kaut ko azerbaidžāņiem.

— Manuprāt, jūs pārāk uztrauc svešas problēmas, — teica Esekss. — Kad atgriezīsimies Anglijā, jums viss rādīsies citādā gaismā. Ticiet man. Jūs redzēsit, kādā ziņā mēs esam ieinteresēti.

— Kādā ziņā īsti?

Esekss atbildēja bez vilcināšanās:

— Mums te ir vajadzīgs cilvēks, uz kuru varētu balstīties. Cilvēks, kam būtu teikšana Kurdistānā. Zadē ir tieši tas, kas mums vajadzīgs.

Makgregoram bija pārāk pretīgi, lai spētu atbildēt. Viņš sāka lasīt iežu paraugus.

— Starp citu, — Esekss piebilda, — es domāju, ka Ketrinai nav ko stāstīt par abiem šiem kurdiem.

— Kāpēc ne?

— Lai neuztrauktu viņu.

— Viņa jau ir uztraukta. — Makgregors nevēlējās zaudēt šo sabiedroto. — Viņa zina visu, kas notiek.

— Bet es uzskatu, ka mūsu pienākums ir pasargāt viņu no šicin uztraukumiem.

Makgregors nolēma nestrīdēties ne par Ketrinu, ne par Zadē. Bet viņš nolēma darīt visu iespējamo, lai neļautu

Fseksam sadziedāties ar Zadē. Viņš ies pie Gordjena vai pie paša Saļima, lai izjauktu Eseksa bīstamo ieceri. Tas, cik svarīgs ir angļu savstarpējais biedriskums, atkal bija aizmirsts.

36. nodaļa

īsti angliskais prieks par tīrības sajūtu it ka tuvināja Eseksņ un Makgregoru. Tīri, ar spirgtām sejām viņi omulīgi sēdēja Saļima teltī uz spilveniem un gaidīja Ketrinu.

Viņus bija atvedis šurpu tēvs Daūds, kas tagad sēdēja uz bieza paklāja starp Gordjenu un Zadē, kuri smēķēja vienu kaljanu. Kurdi klusēja. Abi angļi retumis apmainījās piezīmēm par rupjajiem paklājiem, vara paplātēm un smal-kajiemzīda aizkariem, kas rotāja kazādas telti. Uz vara paplātēm gulēja vīģu un žāvētu plūmju kaudzītes, stāvēja kausi ar saldiem rozīņu dzērieniem sarkanā un rožainā krāsā, bet šie gardumi nekārdināja ceļiniekus, jo viņi bija pārāk izsalkuši. Viņu nāsis ar savu smaržu kairināja daudz būtiskāki ēdieni, kurus aiz telts gatavoja divi strīdīgi sievišķi. Salīma teltī nebija. Makgregors nezināja, kur viņš ir, bet noprata, ka Salīma prombūtne ir saistīta ar viņa slimību. Makgregors jau bija nospriedis, ka ies viņu meklēt, bet tajā brīdī parādījās Ketrina.

Vispirms teltī palekdamās ieskrēja Piruza. Aiz viņas, plati smaidīdama kā skolniece, ar bērnu rokās ienāca Ketrina. Viņa paskatījās uz Makgregoru un Eseksu, it kā gribētu izlasīt viņu acīs ziņkāri, un pagrieza bērnu ar seju pret viņiem. Makgregors redzēja, ka tā ir tā pati meitenīte ar jēlumiem. Bērns vairs neraudāja, tikai stingri turējās ar vienu rociņu pie Ketrinas roņādas kažociņa apkakles, bet ar otru pie viņas maigā kakla. Meitene uzsmaidīja tēvam Daūdam, kas bija ne mazāk pārsteigts kā Esekss un Makgregors.

— Ko tas nozīmē? — jautāja Esekss.

— Vai nav jauka? — Ketrina uzsmaidīja meitenītei, kura aizgrieza galvu projām.

— Ko jūs ar viņu izdarījāt? — jautāja Makgregors.

— Redziet, viņa vairs neraud.

— Tas ir jauki, — noteica Esekss, nezinādams, par ko tiek runāts.

Ketrina bija pienesusi bērnu viņiem tuvāk, bet mazā, no visa spēka pieķērusies pie Ketrinas, spītīgi griezās sāņus.

Prasmīgi turēdama bērnu, Ketrina angliski mēģināja pierunāt viņu palūkoties uz šiem jokainajiem angļu tēvočiem. Piruza pa. to laiku skaidroja tēvam Daūdam, ka hānuma nomazgājusi meiteni avotā un ieberzējusi viņai galvu un seju ar kaut kādu smaržīgu eļļu no sudraba pudelītes. Pirmo reizi daudzu mēnešu laikā meitene esot mitējusies raudāt.

— Ar ko jūs viņai rīvējāt galvu? — jautāja Makgre-gors.

— Ak tad tā mazā raganiņa jau pastāstījusi jums? — Ketrina paskatījās atpakaļ uz Piruzu, kas nelaida laukā no rokām Ketrinas kažociņa stūri, it kā gribētu justies daļa no viņas. — Tas bija olīveļļas maisījums, ko es lietoju rokām. Kreveles atmiekšķējās un nokrita. Aivr, vai jūs nevarētu pateikt viņiem, ka bērns vienmēr ir jātur tīrs?

— Bet viņi domās, ka bērnam ir palīdzējusi jūsu eļļa.

— To viņi var dabūt, — teica Ketrina. — Ja vien galva būs tīra, viss droši vien pāries, bet viņai visa miesa ir vienos jēlumos. Un tomēr — vai nav burvīgs ģīmītis? Tādas acis es nekad neesmu redzējusi.

— Kas tās viņai par pūtēm? — iejautājās Esekss.

— Jēlumi, nekas vairāk, — atbildēja Ketrina.

— Vai tas nav kaut kas lipīgs?

— Es domāju, ka ne.

— Vai ir prāta darbs blēņoties ar tādām lietām, Ke-tij? — jautāja Esekss.

— Nekas, viss kārtībā. — Ketrina pamurdzīja meiteni, un mazā iesmējās. Visi apkārt arī iesmējās. Sājā brīdī teltī ienāca Salīms, un Piruza, pametusi Ketrinu, ieķērās tēva zīda apmetņa stērbelēs un ņēmās čivināt — acīmredzot stāstīja par Ketrinu. Salīms neko neteica, tikai vērīgi raudzījās uz Ketrinu, kura likās viņa negaidītās ierašanās pārsteigta. Viņa noliecās un atdeva bērnu Pi-ruzai, kas tūlīt izgāja no telts.

Esekss un Makgregors, kas bija pa pusei piecēlušies, lai pasveicinātu Salīmu, atkal sēdēja uz spilveniem. Ketrina sēdēja uz liela spilvena, ko viņai bija pastūmis Salīms. Viņa iegarenā seja bija bargi savilkta, melnās acis it kā vēl nepārprotamāk brīdināja: Nemēģiniet mani uzpirkt!» Ap kaklu viņam bija vaļīgi apmesta rupja baita zīda šalle. Arī turbāns bija balts, ar zelta maliņu, sarkanie zābaki izrotāti ar vara pērlītēm. Aiz platās, zaļās jostas bija aizbāzti divi moderni tērauda dunči.

Saļima ierašanās bija signāls maltītes sākumam. Virējas ienesa bjodas ar plovu, sieru, kebabu un sutinātu gāju — daudz labāku ēdienu par to, kuru viņi bija baudījuši alā. Kamēr viņi sāka ēst, tēvs Daūds pateica dažus vārdus Salīmam. Salīms neatbildēja, bet Daūds acīmredzot arī negaidīja atbildi. Visi ēda klusēdami, līdz atgriezās Piruza. Viņai ap galvu bija spilgti krāsaina šalle, kuru Makgre-gors bija redzējis Ketrinai. Piruza un Ketrina bija atradušas saprašanās metodi — sarunājās katra savā valodā, nemēģinādamas saprast, ko saka otra. Abas bija apmierinātas, bet tagad pierima pat Piruza, juzdama teltī valdošās atmosfēras svinīgumu.

Šī drūmā klusuma īstie vaininieki bija Zadē un Gord-jens; viņu naids šķita nemitīgi pieņemamies spēkā, it kā kuru katru mirkli būtu jānāk atrisinājumam. Bez šaubām, ārzemnieku klātbūtne vēl pielēja eļļu ugunij, un Makgre-gors nosprieda, ka pēc iespējas ātrāk jātiek projām no Taht-i-Suleimānas. Viņu satrauca šis negaidītais klusums; tas bija kaut kas neparasts, ka kurdi ēdot nesmējās un nesarunājās. Vajadzēja kaut kā darīt tam galu.

Makgregors bez jebkādiem ievadiem sāka sarunu, atgādinādams mullas Do-Piazā vārdus par to, ka maltītes laikā klusē domātāji, kuri nespēj norīt paši savas domas. Tas bija puslīdz pārmetums, puslīdz izaicinājums, bet sasniedza mērķi, jo visiem tūlīt nāca prātā dažādi citi mullas definējumi. Taisnību sakot, šie definējumi piederēja nevis mullam Do-Piazā, bet gan pašiem runātājiem, jo ikviens gribēja pateikt kaut ko tādu, ko citi līdz šim vēl nebūtu dzirdējuši.

Pirmais Makgregora repliku uztvēra tēvs Daūds, pajokodams pats par sevi. Viņš definēja, kas ir eņģelis: debesu tenkuvācele. Tad Gordjens, lai paglaimotu Daūdam, teica: kas ellē labākais, tas eņģelis debesīs. Daūds iesmējās un atbildēja, ka lišķis esot cilvēks, kas izvēlējies ienesīgu amatu. Atcerējies gadījumam piemērotus mullas vārdus, Makgregors teica, ka cilvēks, kam nepatīk lišķība, ir patiesīgs, tāpēc visi uzskata viņu par ienaidnieku. Zadē arī nespēja palikt nomaļus no šīs mazās sacensības un no savas puses piebilda, ka vienīgai visu atzītais draugs esot pods ar zeltu. Gordjens, pats par sevi saprotams, bija pilnīgi pretējās domās: zelts, viņš teica, esot zemes sviedri. Zeme esot saules asinis, bet saule — vismazākā asaru lāsīte, ko izlējušas debesis. Bet Zadē neapmulsa. Dzejnieka mēle, viņš teica, esot ubags, kas diedelē vārdus. Cerēdams

apvaldīt sāncenšus, lēnprātīgais Daūds teica, ka strīds esot pasauli radot pieļauta kļūda. Bet tad sarunā iejaucās Salīms, savilcis lūpas spokainā smaidā. Pasaules radīšanā, viņš teica, esot vainīgi kurdi: bija vajadzīgi kurdi, un tāpēc bija jārada pasaule.

Visi uzslavēja Saļimu par šo atbildi, taču tad atkal iejaucās Zadē. Viņš neminēja jaunus definējumus, tikai aizkaitināts sūdzējās, ka pasaule gan eksistējot kurdu dēļ, bet vai kurdiem šajā pasaulē piederot daudz zemes? Vērsdamies tieši pie Salīma, viņš jautāja, vai tiešām liktenis lēmis kurdiem būt bailīgiem ganiem, bikliem zemniekiem un nožēlojamiem amatniekiem, kas visi esot politikas vergi.

— Vai neko labāku tu no kurdiem negaidi? — jautaja Gordjens.

— Tu negaidi neko labāku, brālēn, — atcirta Zadē. — Tu gribi izlemt mūsu likteni ar apspriedēm, sarunām lVu politisku pļāpāšanu. Vai kurds ir pelnījis tādu dzīvi? Mēs nupat esam atgriezušies no apspriedes Sinnē un jau pošamies uz jaunu apspriedi Saudžbulakā. Vai tā savas dienas jāvada mukru cilts vīriem?

Gordjena neglītā seja savilkās izsmējīgā grimasē.

— Kā tad būs, — viņš jautāja Salīinam, — vai mēs pārvērtīsimies par zagļu bandu vai dzīvosim kā cilvēki?

Strīdēdamies viņi abi vērsās pie Salīma. Makgregors redzēja, ka Salīms vienlīdz uzmanīgi uzklausa abus, un saprata, ka te turpinās sena cīņa par ietekmi uz Salīmu. Tagad šī cīņa bija kļuvusi sevišķi asa.

— Laupītāji mēs esam bijuši vienmēr un laupītāji paliekam, — degsmīgi teica Zadē. — Mēs varētu lepoties, ka izlejam asinis, uzsākam kautiņus, izraisām nemierus un nekārtības, esam rīkļurāvēji, laupītāji, izvarotāji un visāda ļaunuma sējēji, kuriem sveša jebkāda cilvēcība, kuri nicina gudrību un mieru. Tādi ir kurdi, un tādi ir mukri. Dievs ir radījis mūs par postītājiem, un pēc dieva gribas mums tādiem arī jāpaliek.

— Mūsu brālēnam iet pie sirds muļķīgie vārdi no Bus-tan as Siūka», — teica Gordjens. — Bet tur sacīts arī, ka mēs esam vīrišķīga, bezbailīga, viesmīlīga, taisnīgumā un godprātībā nepārspējama tauta, ka mūsu izskats ir tīkams' un vaigs skaidrs un ka varam lepoties ar visām skaistuma un krietnuma balvām. Es saku, brāl, ka mūsu postīšanas kāre ir alošanās, bet mūsu nežēlība — maldu sekas. Labāk būtu, ja mēs lepotos ar savu neatkarību, kas mantota no senčiem, ar visu kurdu neatkarību. Nevienam vēl nav

Izdevies pakļaut kurdus — ne persiešiem, ne asīriešiem, ne grieķiem, ne romiešiem, ne arābiem, ne mongoļiem, ne turkiem. Mēs esam saglabājuši savu valodu un savu kultūru visos laikmetos, un mums jācenšas saglabāt tās arī turpmāk, apvienojot visus kurdus ...

Gordjens strīdā bija tik ļoti pārāks, ka Makgregoram uz bridi pat kļuva žēl Zadē. Viņš atgādināja lielu, skaistu, gaišmatainu bērnu, kurš mēģina tikt galā ar to, kas viņam vēl nav pa spēkam. Viņam vajadzēja pielīdzināt savus iebildumus Gordj.na argumentiem.

— Ja jau mums ir jāapvieno kurdi kaut kāda mērķa vārdā, — Zadē teica Salīmam, — tad apvienosim viņus, lai dotu triecienu dienvidu virzienā litriem un austrumu virzienā azerbaidžāņiem.

Bet arī Gordjens vairs nevaldīja dusmas.

— Lūdzu tevi, Salīm, ir nedomā ķerties klāt jaunajai varai Azerbaidžānā, — viņš teica. — Viņu sacelšanās ir mūsu sacelšanās sākums, un mums jāpalīdz viņiem nodibināt patstāvību.

— Ja mēs sadarbojamies ar azerbaidžāņiem, tad tikpat labi varam sadarboties ar persiešiem un ar angļiem, — iebilda Zadē.

— Azerbaidžāņi tagad ir mūsu brāļi, — teica Gordjens. — Bet persieši un angļi joprojām ir mūsu ienaidnieki. Puse kurdu atrodas persiešu, bet otra puse — Irākas angļu pakļautībā. Saudžbulakā mums jāpieņem lēmums, ka neatkarīgā Kurdistānā iekļaujami arī mūsu brāļi Irākā. Angļi mums ir tādi paši ienaidnieki kā persieši.

Tagad Zadē sajuta, cik nevarīgi ir viņa iebildumi salīdzinājumā ar Gordjena pārdomātajiem argumentiem.

— Es ienīstu visus — kā angļus un persiešus, tā krievus un turkus, — viņš iesaucās, — bet angļi meklē vienu stipru kurdu cilti, kura rīkotos uz vienu roku ar viņiem un palīdzētu uzturēt kārtību starp citām ciitīml Angļi ir bagati, viņi dos šai ciltij zeltu un ieročus. Lūk, kur mukriem izdevība kļūt par visstiprāko un visvarenāko cilti Kurdistānā. Kas par to, ka angļi ir tik dumji un grib mums maksāt? Mēs kalposim viņiem tik daudz, cik tas būs mums izdevīgi. Vai var iedomāties vēl labāku izdevību mukru ietekmes pastiprināšanai?

— Sie angļi ir sagrozījuši tev galvu! — iekliedzās Gordjens. — Tāpat kā viņu aģenti Sinnē, viņi ieradušies arī te, lai sētu nodevību.

4 : '

Zadē triumfēja: -

— Kāpēc tad tu tik cītīgi sargā viņu kaklus? Es taču reizes desmit esmu licis priekšā viņus novākt.

— Es negribu redzēt šos angļus mūsu vidū, — iebilda Gordjens, — bet man nav vēlēšanās viņus nokaut. Padzīsim viņus. Lai ņem savu naudu un savas politiskās viltības un lasās!

— Kāpēc palaist gar degunu zeltu? — nepacietīgi jautāja Zadē. — Nogalināsim viņus un zeltu pievāksim vai arī mēģināsim ar viņiem vienoties.

Sis strīds bija vēl vairāk padziļinājis angļiem draudošās briesmas, tāpēc Makgregors atkal gaidīja, vai Saļims nebildīs kādu vārdu viņu aizstāvībai. Viņš zināja, ka tikai Salīms spēj noturēt Zadē grožos, bet mukru šeihs klusēja kā allaž. Ar savu melno acu tukšo skatienu viņš raudzījās uz klātesošajiem kā jauns cilvēks, kurš zina, ka drīz mirs, un kuram maz rūp, ka arī citus gaida tāds pats liktenis. Salīms nebija pieskāries ēdienam un sēdēja tik rimts, ka bija nepārprotami nomanāms — viņu moka sāpes. Tagad Makgregors saprata, ka tikai no viņa paša ātruma un attapības būs atkarīgs, vai viņiem izdosies izkļūt no šejienes. Viņam jāpanāk, lai Salīms saprastu, kādā stāvoklī angļi atrodas, un atlaistu viņus. Bez tam viņam jāizjauc tā trakā Eseksa mēģinājumi vēl tālāk ielaisties sakaros ar Zadē. , 4

— Kāpēc jūs vairs netulkojat? — Esekss uzrunāja Mak-gregoru.

— Jā, jā, — piebalsoja Ketrina. — Ko viņi saka?

Makgregors jau bija pastāstījis viņiem par Zadē apsvērumiem, neko neslēpdams Ketrinai. Tagad viņš tulkoja Gordjena aizvien kodīgākās replikas par jebkādu sadarbību ar angļiem un viņa prasību pēc kurdu neatkarības.

— Vai visi grandiozie Gordjena plāni par kurdu neatkarību tieši neskar arī mūsu naftas ieguves rajonus Irākā? — čukstus jautāja Esekss, nespēdams tam ticēt.

— Protams, — atčukstēja Makgregors.

— Lieta kļūst nopietna. — Esekss atstūma kausu ar rozīnēm. — Un šajā konferencē, par kuru viņi runā, piedalīsies kurdi arī no mūsu teritorijām Irākā?

— Saudžbulakas konferencē būs visu kurdu cilšu pārstāvji, — teica Makgregors,

— Kad tā notiks?

— To gan es nezinu,

— Tad uzziniet.

— Diez vai tāda ziņkāre no mūsu puses šobrīd būtu vēlama, — iebilda Makgregors un čukstus piemetināja:

— Vai tikai jūs nedomājat doties uz Saudžbulaku, lai piedalītos konferencē? — Makgregoru pašu pārsteidza viņa toņa asums.

— Kaut kas būtu jādara. Lieta kjūst nopietna,

— Jūs laikam domājat, ka viņi joko? Es jūs jau brīdināju attiecībā uz Zadē.

— Viņš tikai plātās, — teica Esekss.

— Dieva vārds, plātīšanās viņam nav ne prātā, — jau skaļāk sacīja Makgregors.

Strīda karstumā aizmirsušies, viņi runāja pilnā balsī, un kurdi uz brīdi apklusa.

— Angļi kaldina kaut kādus plānus, —- dzēlīgi teica pārsteigtais Gordjens.

Lai glābtu situāciju, Daūds pacēla roku un teica dažus vārdus.

— Ko tas velna vecis saka? — jautāja Esekss.

— Viņš domā, ka angļi varbūt gribot izteikties.

Makgregors nepaguva ne iebilst, kad Esekss jau uzrunāja kurdus tā, kā konferencē uzrunā naidīgas valsts delegātus. Viņš piecēlās.

— Jā, — Esekss sacīja, — es gribu izteikties.

Salīms ar rokas mājienu lika visiem apklust.

— Es pārstāvu angļus, par kuriem jūs te runājat, — Esekss iesāka. — Brīdinu jūs, ka viņas karaliskās augstības valdība ar vislielāko stingrību vērsīsies pret jebkuru mēģinājumu traucēt mieru Irākā — neatkarīgi no tā, vai tas būs uzbrukums laupīšanas nolūkā vai politiska rīcība. — Makgregors gribēja pārtulkot, bet Zadē jau atkārtoja Eseksa vārdus Salīmam kurdiski. — Kurdu tieksme pēc neatkarības, kultūras un suverenitātes ir ļoti cēla, — turpināja Esekss, — un Anglijas valdība darīs visu iespējamo, lai veicinātu šo progresu. Bet jautājums par iejaukšanos Irākas iekšējās lietās ieņem īpašu vietu. Irākas kurdi ir daļa no Irākas iedzīvotājiem, un viņi ir daudz patstāvīgāki par Irānas vai Turcijas kurdiem. Nevienam nav tiesību jaukties viņu iekšējās lietās, un Anglijas valdība „ gadās, lai novērstu tādu iejaukšanos. Mēs sargājam viņu intereses ar visiem mūsu rīcībā esošajiem līdzekļiem. Vēl vairāk — Anglijas valdība uzskata jebkuru kurdu apspriedi, kas skar Irākas lietas, par apspriedi, kurai ir naidīgi mērķi. Irākas kurdiem nav nekādas daļas par jūsu plāniem, kas attiecas uz cīņu par neatkarību un autonomiju. Mums nav

iebildumu, ka Irānā pie varas nāk mukru cilts, taču mēs rezervējam sev tiesības veikt radikālus pasākumus, ja manīsim, ka konference, par kuru te ir runa, apdraud britu intereses Irānā. Vai jūs mani sapratāt?

Gordjens pagriezās pret Salīmu un iekliedzās:

— Redzi nul

Zadē un Gordjens tā saplēsās, ka Salīmam vajadzēja apsaukt viņus un Daūdam iejaukties, lai strīdoņas ne-sakautos. Nekāda saskaņa vairs nebija gaidāma, un, kad Gordjens, piecēlies un izgāzis pār Zadē galvu visu savu lāstu krājumu, nikni vērsās pret Eseksu un Makgregoru, nosaukdams viņus par suņiem, jaukteņiem un neģēlīgiem nodevības sējējiem, apspriede izjuka galīgi. Pēc tam viņš izskrēja no telts, un Zadē lamādamies un ņirgādamies sekoja viņam.

— Ātrāki — Makgregors skubināja savus ceļabiedrus.

— Ejam prom no šejienes!

— Ak kungs, Harold, — Ketrina pārmeta Eseksam,

— jūs esat aizmirsis, kurā gadsimtā dzīvojatl

Sīs piezīmes jēgu Makgregors nesaprata, toties kādu brīdi izjuta apbrīnu pret Eseksu. Nedomājot par to, ar ko tas viņam varētu beigties, Esekss atļāvās izteikt šiem cilvēkiem tādu ultimātu! Tā bija vai nu neticama drosme, vai vēl neticamāka briesmu neapzināšanās. Brīdi padomājis, Makgregors nosprieda, ka tagad jāpārliecina Sa-līms.

— Ejiet līdzi Eseksam un neatstājiet viņu vienu, — viņš teica Ketrinai, abiem aiz Eseksa ejot laukā no telts. — Nejaujiet viņam staigāt apkārt un nelaidiet tuvumā Zadē.

Ketrina bija paņēmusi pie rokas Piruzu,

— Bet ko jūs domājat darīt?

— Es runāšu ar Salīmu. — Salīma teltī vairs nebija, bet Makgregors vērsās pie Piruzas: — Zelta Austiņas, vai vari aizvest mani pie sava tēva?

— Vai hānuma arī nāks?

— Nē, bet viņa gaidīs tevi mājā, kur mēs pavadījām nakti,

— Vai jūs jau šodien jājat prom no Taht-i-Suleimā-nas? — jautāja Piruza.

—- To es nezinu, — Makgregors angliski atbildēja.

Viņš atstāja Ketrinu tēva Daūda gādībā un pa sniegā Iemītajām netīrajām takām sekoja Piruzai uz garu, zemu telti, kas stāvēja citu telšu rindā.

37. nodaļa

Makgregors domāja, ka Saļims būs atlaidies guļus, kā piedien slimam cilvēkam, taču zemajā teltī viņa nebija. Piruza veda Makgregoru tālāk, un viņi ilgi līkumoja starp plašajām teltīm, līdz beidzot atrada Salīmu māla stallī, kur viņš stāvēja starp saviem ciltsbrāļiem, kuri klaigādami un strīdēdamies sedloja zirgus un krāva kaudzē pie ieejas šautenes un segas. Piruza izrāvās un aizskrēja meklēt Ketrinu. Makgregors pārkāpa pāri uzkabes kaudzei un nostājās aiz muguras Salīmam, kas valdonīgā balsī deva pavēles saviem ļaudīm. Runa bija par to, cik vīriem jājāj, pa kādu ceļu, kad jāizjāj un kad jābūt atpakaļ. Kurdi strīdējās visi reizē, un Makgregors nekādi nespēja saprast, uz kurieni šie pieci seši jātnieki tā steidzas, tāpēc viņš vispirms pajautāja to Salīmam, kad mukru cilts vadonis ieraudzīja viņu un abi kopā gāja laukā no staļļa.

Viņi aizgāja līdz Taht-i-Suleimānas vārtiem, un Salīms veda Makgregoru augšup pa akmeņainajā nogāzē izcirstiem pakāpieniem.

— Tie ir mani visātrākie jātnieki, — paskaidroja Salīms. — Viņi jāj uz Tebrīzu.

— Bet kāpēc ar tādu steigu? — jautāja Makgregors.

— Mūsu politiskās lietas neļauj kavēties. — Salīms pār plecu paskatījās uz Makgregoru. Šķita, ka šī kustība sagādā viņam fizisku atvieglojumu, un Salīma skatienā vairs nebija tik jaušams nāves tuvums, tajā pat viedās drau-dzīgums.

— Vai šīs steigas iemesls nav vēstnieka runa? — jautāja Makgregors.

Pakāpieni izbeidzās; tālāk bija jākāpj tieši pa kailu nogāzi, un īsu bridi viņi varēja iet līdzās.

— Jūsu vēstnieks mums neko nenozīmē, — teica Salīms.

— Ak tā?

— Mums, — sacīja Salīms, — svarīgāks esi tu.

Pārvarēdams pēdējos kāpuma jardus, Makgregors klusēja. Viņi atradās klints virsotnē, kas slējās par Taht-i-Su-leimānu. Lejā rēgojās apsnigušās kazādas teltis. Tieši šajā brīdī seši jātnieki izrikšoja pa pilsētas vārtiem un aizdrāzās lejup, mīksto sniegu aiz sevis savērpdami baltos mākoņos.

Makgregors jutās vīlies, ka Salīms nav paskaidrojis,

kāpēc viņa ļaudis jāj uz Tebrīzu. Taču viņš, necentās to izdibināt un uzdeva Salīmam citu jautājumu.

— Raīs, — viņš teica, lūkodamies uz balto smaili otrpus ielejas, — kā tavi Jaudis tikuši pie angju šautenēm?

— Dabūjuši sirojumā, — mierīgi atbildēja Saļims. — Ang]i nelikumīgi apbruņo dienvidu ciltis, lai turētu paklausībā irāņu strādniekus savās naftas atradnēs. Bet mēs uzbrūkam dienvidu ciltīm un tādējādi dabūjam šau-tenes. Tas ir taisnīgi. Domāju, ka sapratīsi to, kaut arī esi Englis.

— Jā, es saprotu, — īsi atteica Makgregors.

— Mums vajadzīga tava sapratne. — Saļims skatījās uz kalnu. — Tā vajadzīga visās mūsu lietās, — viņš piebilda.

Makgregors ‘juta, ka Salīmam gribas parunāt ar viņu tāpat, kā viņam gribas parunāt ar Saļimu.

— Es gribētu zināt, kāpēc jūs atvedāt mūs uz šejieni,— teica Makgregors.

— Vai tas ir tik svarīgi?

— Jā, — teica Makgregors. — Vai jūs zinājāt, kas mēs esam, kad satikāt mūs kalnos?

— Es zināju tikai to, ka jūs neesat nedz kurdi, nedz persieši.

— Un tāpēc uzklupāt mums ka dēmoni?

Saļims paraustīja plecus.

— Tāda ir kurdu paraža dzimtajos kalnos. Jums taču nenodarīja pāri.

— Bet kāpēc jūs aizturējāt mūs un atvedāt uz šejieni?

— Daūds teica man, ka jūs esot svarīgi Englis un dodoties uz Sinnē. Visi Englis, kurus sastop Kurdistānas kalnos, ir aģenti. Es aizturēju jūs, lai uzzinātu, cik vērti esat.

— Kādā ziņā?

— Reizēm katram cilvēkam ir sava vērtība, — nenoteikti atbildēja Salīins.

Makgregors nelikās mierā:

— Kā ķīlniekiem?

Salīms aizvēra savas nopietnās acis.

— Nē, — viņš teica, — es gribēju uzzināt, ko dara svarīgi Englis Kurdistānā. Galvenais vienmēr ir uzzināt, ko dara Englis.

— Un jūs domājat, ka mēs jums stāstīsim, ko te darām?

— Ja man kaut kas būs jāuzzina no cilvēka, viņš tik un tā man izstāstīs, — ar šausminošu pārliecību atbildēja Salīms.

— Tev botu jāsaprot, cik bīstami ir aizturēt un sagūstīt Englis, kuri brauc svarīgās darīšanās.

— Ielaisties darīšanās ar kādu Englis vienmēr ir bīstami. Tāpēc labāk sagrābt viņu aiz rīkles un tikai tad sākt pārrunas.

— Vēstnieks tiešām ir svarīga persona — gan lords, gan ministrs, — teica Makgregors. — Ja viņam kaut matiņš nokritīs no galvas, Englis bombandas^10 ar atmaksu nekavēsies.

— Jūsu vēstniekam nekas nenotiks, — atteica Saļims.

— Lai gan Zadē domā, ka labāk nonāvēt un aplaupīt viņu nekā pieņemt naudu, par kuru viņš grib uzpirkt Zadē.

— Tu nedrīksti to pieļaut.

Saļims pavisam mierīgi paskatījās uz Makgregoru.

— Tev būtu vienkāršāk nepieļaut vēstniekam ielaisties šajā muļķīgajā darījumā ar manu radagabalu.

— No tā tava brālēna asinskāre nemazināsies.

— Tev taisnība. — Salīms nepacietīgi atmeta ar roku.

— Bet par šo vēstnieku nav vērts daudz runāt. Mukru cļltij svarīgāks esi tu, mans brāli, un tāpēc man ar tevi jāaprunājas.

— Nekāda nopietna saruna ar mani nevar iznākt, kamēr es neesmu pārliecināts par hānumas un vēstnieka drošību.

Salīms neapmierināts sarauca uzacis.

— Jā, jā. Hānuma ir drosmīga sieviete, un viņa ir pilnīgā drošībā. Arī vēstniekam nekas nedraud, ja vien viņš pats neiekulsies nepatikšanās ar Zadē. Bet tagad aizmirsīsim viņu, un es tev pastāstīšu par lieliem lēmumiem. Es zinu, tu neesi no tiem rupjajiem Englis, kuri ierodas te, lai pierunātu katru kurdu Ikļūt par savas tautas nodevēju. Vai tu tiešām esi Englis? Kā lai tevi saucu?

Makgregors un Salīms pastaigājās pa šauru klinšu dzegu.

— Jā, es esmu Englis, — teica Makgregors. — Bet es esmu no ziemeļu novada, kur ļaudis daudzējādā ziņā ir līdzīgi kurdiem. Mēs esam skoti, kalnieši, bet saskaņā ar vienošanos esam kļuvuši par Englis daļu.

— Vai Englis jūs pakļāva?

— Nē, — teica Makgregors. — Mūs, tāpat kā kurdus, var uzvarēt, bet ne pakļaut.

— Tātad jūs ieguvāt neatkarību.

— Mēs ieguvām līdztiesību.

— Tātad tu neesi Englis.

— Esmu Englis pēc valstiskā pienākuma.

— Bet kā vēl tu sevi nosauci?

— Par skotu.

— Un vēl?

— Par kalnieti,

— Cēls vārds, — laipni teica Saļims. — Es bez šaubīšanās saucu tevi par brāli un piedāvāju tev mukru cilts draudzību. — Tā bija oficiāla viņu abu vienlīdzības atzīšana. Tā kļuva par pamatu brīvai domu apmaiņai, un Makgregors nekavējās izmantot šo iespēju.

— Es gribēju jautāt tev, — viņš teica, — kad mēs varēsim atstāt Taht-i-Suleimānu.

Saļims bridi vilcinājās.

— Varat atstāt to, kad vien gribat. Bez tam es jums došu savus vislabākos zirgus un apsardzi. — Viņš pašūpoja galvu. — Bet vai jums ir jāsteidzas?

— Es domāju gan. Kāds tur labums, ka vēstnieks un Zadē kaldina slepenus plānus paši savās politiskajās interesēs?

Salīms apstājās un pārlaida skatienu kalniem.

— Vai drīkstu zināt, kas jūsu vēstniekam aiz ādas? — .viņš jautāja. — Es nelūdzu, lai tu kļūsti par nodevēju, bet no Englis plāniem ir atkarīgi Saudžbulakā pieņemamie lēmumi.

— Mēs nebraucām uz šejieni dzīt kaut kādas intrigas, — teica Makgregors. — Mēs atbraucām meklēt krievu iejaukšanās pierādījumus.

— Starp kurdiem?

— Starp persiešiem, azerbaidžāņiem un kurdiem arī.

— Mukru ciltī nav neviena krieva! — paziņoja .Salīms.

— Neviena aģenta?

— Neviena paša. Pie mums ir braukuši rūdu un naftas meklētāji, bet neviens nav runājis par politiku un neviens nav mēģinājis kādu uzpirkt. — Salīms acīmredzot uzskatīja, ka šis jautājums ir izsmelts. — Kas tavam vezīram galu galā vajadzīgs? — Tagad Esekss tika nosaukts par vezīru — ministru.

Makgregors piemīdīja ar kāju sniegu.

— Viņš meklē atbalstu pret azerbaidžāņiem un krieviem.

— Vai ar citiem kurdiem viņš ari ir runājis?

— Nē, — atbildēja Makgregors. — Sinnē viņu gaida daži kurdu vadoņi, bet tā ir jūsu darīšana.

— Jā, — teica Salims, — es viņus pazīstu. Bet kāpēc tik svarīga persona tā noņemas ar viņiem? Jūsu mazākie aģentiņi ir panākuši diezgan daudz ar kukuļošanu un solījumiem.

— Viņš nav atbraucis, lai uzpirktu, — teica Makgre-gors. — Viņš ieradās kā svarīga Englis persona, lai paglaimotu un noskaņotu tos pret azerbaidžāņiem un krieviem.

— Un to pašu viņš cer panākt ar mulcru palīdzību?

— Ar jebkuras kurdu cilts palīdzību, — sacīja Mak-gregors.

— Un kāds ir viņa īstais mērķis? Vai viņš vienkārši ir pret jauno varu Azerbaidžānā, vai arī tas saistīts ar ki ieviem?

— Gan viens, gan otrs, — teica Makgrcgors. — Ja sacelšanās Azerbaidžānā gūs panākumus, tā galu galā pārņems visu Irānu. Bet tas nozīmē angļu ietekmes un angļu īpašumu galu. Tāpēc mēs negribam ļaut azerbaidžāņiem gūt panākumus.

— Bet kāds tam sakars ar krieviem?

— No krieviem mēs varbūt baidāmies visvairāk, —-teica Makgregors.

— Vai tad jūsu ministri paredz karot ar krieviem?

— Nedomāju vis, — atbildēja Makgregors. — Nē, domāju, ka tā nav. Taču mūsu politiskā darbība Irānā lielā mērā ir vērsta uz to, lai vājinātu krievu ietekmi — un ne vien te, bet arī visās Austrumu un Eiropas valstīs.

— Un kāds tam sakars ar kurdiem?

Samiedzis acis uzlecošās saules gaismā, Makgregors lūkojās tālumā, kur aiz kalniem pavērās daudzkrāsaina mākoņu mozaīka.

— Mēs esam pret kurdu neatkarību tāpēc, ka baiļojamies par savām naftas koncesijām Irākas kurdu rajonos, un tāpēc, ka tas var apdraudēt visu mūsu ietekmi Austrumos. Gordjens pareizi saka.

— Mēs to vienmēr esam zinājuši, — domīgi teica Saļims, pašūpodams galvu. — Taču Englis varas iestāžu nodomi nekad nav īsti skaidri.

— Es domāju, ka mūsu mērķis ir darīt visu, lai sašķeltu kurdus, — grūtsirdīgi teica Makgregors. — Mēs esam gatavi atbalstīt vienu cilti cīņā pret otru, varam uzrīdīt kurdus viņu kaimiņiem. Varbūt mēs tagad sakūdīsim kurdus uzbrukt azerbaidžāņiem, lai abas puses cīņā novājinātos un varbūt pat iznīcinātu viena otru.

— Ja šie nežēlīgie vārdi tevi sāpina, — līdzjūtīgi teica Salīms, — tad nesaki vairs neko.

— Patiesība jau pati ir sāpinoša, — īdzīgi atbildēja Makgregors. — No vārdiem sāpīgāk nekļūst.

— Bet man ir sāpīgi par tevi, — laipni teica Salīms, un viņi atkal sāka staigāt pa sniegoto dzegu; Makgre-goram tas bija vajadzīgs, lai kaut cik uzlabotu garastāvokli. — Ļoti svarīgi ir dzirdēt tādas lietas no Engtis mutes, — turpināja Salīms. — So to es nopratu, taču Englis mērķi un centieni man nekad nav bijuši īsti skaidri. Es nekad neesmu lāgā uzticējies viņu sarežģītajām un viltīgajām intrigām. Tagad es skaidri zinu, kāds lēmums jāpieņem Saudžbulakā, jo man ir saprotami apslēptie cēloņi, kas rada nesaskaņas mūsu rindās. Skaidrāks par skaidru, ka kurdi nedrīkst uzklausīt visus šos viltīgos padomus, citādi viņu neatkarība ir lemta drīzai bojāejai.

— Vienu es tev lūdzu, raīs, — dedzīgi teica Makgregors. — Nenicini visus Englis par viņu ministru politiskajām intrigām.

— Es nekad neesmu domājis par Englis ar tādu sirsnību un sapratni kā patlaban, — teica Salīms, gribēdams iepriecināt Makgregoru. — Ja mums jākaļ plāni, kas vērsti pret viņiem, tad tikai tāpēc, ka viņi kaļ plānus, kas vērsti pret mums. Ja viņi vēlas dzīvot draudzībā ar mums, tad uzzinās, ka pasaulē nav cēlāka sabiedrotā un uzticamāka brāļa. Būdams pārliecināts par to un zinādams, ka tu saproti mūs, uzdrošinos izlūgties tev lielu pakalpojumu.

Makgregors klusēja. Lejā starp teltīm viņš pamanīja Ketrinu, un tas uz brīdi novērsa viņa uzmanību. Viņa kopā ar Piruzu gāja uz Salīma telti; Eseksu neredzēja.

— Nu? — viņš jautāja Salīmam, kad Kelrina bija nozudusi teltī.

— Tas, ko es vēlos, nav viegli izdarāms, — teica Salīms, — bet tas ir ļoti svarīgi kurdiem, visiem kurdiem. Ja es palūgtu tevi būt kurdu aizstāvim tavas zemes valdnieku priekšā, viss būtu gaužām vienkārši, bet šajā gadījumā runa ir par kaut ko vairāk. Mēs lūdzam tevi pastāstīt par stāvokli mūsu zemē tā, lai visa tava tauta saprastu un novērtētu mūsu cīņu. Kurdi paši izlems Kur-'distānas politisko nākotni, bet daudz kas būs atkarīgs no tā, vai ietekmīgie Englis galu galā būs mūsu draugi vai ienaidnieki. Pasaulē droši vien ir daudz mums līdzīgu atpalikušu tautu, kuras tiecas kļūt neatkarīgas, iegūt politiskas tiesības un uzlabot savu dzīvi. So to mēs varam paveikt paši, bet daudz kas ir atkarīgs no lielvalstīm. To valdības ar savu bagātību un ietekmi lemj mazo tautu likteņus. Tāpēc daudz kas mūsu nākotnē ir atkarīgs no tavas tautas. Ja tā izturēsies vienaldzīgi pret mūsu, kurdu, centieniem vai pat nezinās neko par tiem, ja tā nemēģinās ietekmēt savu valdību grozīt nostāju pret mums, tad viss būs atkarīgs vienīgi no mums pašiem. Tad ir neizbēgama asiņaina un briesmīga cīņa, jo — es brīdinu jūsu ministrus — mēs nepadosimies, kamēr nebūsim ieguvuši nacionālo patstāvību un līdztiesību ar citām tautām. Lūk, kāpēc es lūdzu no tevis, dārgais brāli, nepieciešamu un lielu pakalpojumu, jo mūsu cerības uz ātriem panākumiem būs atkarīgas no tiem, kuri pretojas mūsu mērķiem, no viņu spēka un saprāta. Ja Englis joprojām vērsīs savu ietekmi un varenību pret mums un pret azerbaidžāņiem, viņi nožņaugs mūsu pirmo brīvas cilvēka gribas izpausmi. Izdeldēt mūs viņiem neizdosies, tomēr tā būs riebīga, apkaunojoša rīcība, un Englis uz laiku laikiem paliks mums atmiņā kā nicināmi ļaundari, kuri nomāc cilvēka tieksmi iet uz priekšu. Tieši tāpēc mums ļoti vajadzīgs tavas tautas un tavas zemes valstsvīru atbalsts. Daudz kas būs atkarīgs no tā un daudz kas būs vieglāk un vienkāršāk izlemjams Saudžbulakā, ja zināsim, ka jūsu zemē mums ir aktīvs kurdu aizstāvis, kas saprot un augstu vērtē kurdu cīņu par politisku patstāvību un labāku dzīvi, — draugs un patiess brālis. Vai drīkstu tev to lūgt, Englis?

— Vispār nav ko lūgt, — drūmi atteica Makgrcgors, skatīdamies lejup, vai atkal neparādīsies Ketrina. — Mums nav taisnība, jums ir taisnība. Vai cilvēka izvēle, kurā pusē nostāties, nav pakalpojums vienīgi sev pašam?

— Piedod! — Salīmu pārsteidza Makgregora skumjā atzīšanās. — Es neiedomājos, ko šis jautājums var nozīmēt tev kā Englis. Un tomēr mums vajadzīga tieši tava palīdzība, tāpēc ka tu varbūt eši vienīgais Englis, kurš tik dziļi saprot mūsu tautas stāvokli.

— Es jau esmu uzņēmies saistības attiecībā uz azerbaidžāņiem, kurdiem un persiešiem, — nopietni un pa-skumji teica Makgregors. — Ar to vien, ka sarunājos ar tevi, es nostājos pret savu ministru.

Viņš ir vecs vīrs, — nomurmināja Salīms.

— Viņam ir lieliska veselība, — iebilda Makgregors, sapratis, ko Salīrns gribējis teikt ar šiem vārdiem.

— Kurdu kalnos bieži gadās nelaimes.

— Nē, nē, ar to nekas nebūtu atrisināts!

Saļims piemiedza acis.

— Kā gribi, — viņš teica. — Bet man nav nekādu šaubu, ka šajā pašā brīdī viņš kopā ar Zadē perina savus ļaunos nodomus, kas var kaitēt mūsu politiskajām interesēm.

— Varbūt, — piekrita Makgregors, minēdams, vai Ketrina ir atradusi Eseksu vai ne.

— Zadē dvēselē alkas slepkavot vienmēr cīnās ar viņa godkārīgo politisko vēlēšanos celt augstā godā mukru cilti. Un nevar zināt, kas gūs virsroku.

— Tagad gan steigsimies atpakaļ, — teica Makgregors. Sabāzis rokas kabatās, viņš pēkšņi sajuta, ka ir nosalis: viņš pārsteigts atklāja, ka pistoles stobrs liekas esam silts.

Kļuvis mundrāks, Saļims saņēma Makgregoru aiz elkoņa.

— Vezīrs ir viltīgs cilvēks, — viņš sacīja. — Viņš neļaus Zadē darīt sev pāri.

— Viņš nav no prātīgajiem, — teica Makgregors.

— Tu runā kā norūpējies tēvs, — nosprieda Saļims.

Uzmanīgi kāpjot lejup pa nogāzi, Makgregors teica

Salīmam, ka viņi gribētu doties ceļā, līdzko būs saņēmuši kaut kādas ziņas par iespējamo Aladīna un mašīnas atrašanās vietu.

— Es aizsūtīšu jātnieku, lai sagaida viņu uz Tabin-tepē ceļa, — apsolīja Salīrns.

— Kad viņš varētu būt tur?

Saļims pirmais kāpa lejā pa iecirstajiem pakāpieniem.

— Ja tava vēstule ir sasniegusi viņu Sinnē, viņš var būt Tabinlepē rīt. No šejienes uz Tabintepē ceļš nav nekāds vieglais, bet es jums došu savus zirgus, un tas jums prasīs pusi dienas, ne vairāk.

— Vai tu vari apvaldīt Zadē, līdz mēs būsim projām?

— Šodien es runāšu ar visiem mukru cilts ļaudīm par to, kas mums darāms Saudžbulakā. Varbūt tas būs mazs brīdinājums un Zadē pierimsies, bet galvot par viņu es nevaru.

— Kāpēc tu viņu vispār ciet? — mazliet aizkaitināts jautāja Makgregors.

— Viņš ir nesaprātīgs tāpat kā jūsu vezīrs, bet viņš

Ir mans asinsradinieks un mukrs. Es negribu vairot nesaskaņas un naidu starp saviem ciltsbrāļiem. Gordjens ir iedzinis viņa raupjo dvēseli izmisumā. — Salīms jau gaidīja Makgregoru kāpņu galā. — Zadē ir nevaldāms, tomēr es parunāšu ar viņu, varbūt viņš sapratīs un paklausīs mani.

— Neko viņš nesapratīs.

— Redzēsim, — atteica Salīms.

Viņi iegāja pa vārtiem — un Salīma draudzīgā atklātība pazuda kā nebijusi. Tas atkal bija tas pats neizdibināmais, noslēgtais cilvēks ar skarbajiem vaibstiem un biedējoši tukšo skatienu. Ceļa vidū viņš pēkšņi pameta Makgregoru, neteicis ne vārda. Makgrcgors savukārt steidzās meklēt Ketrinu un Eseksu.

38. nodaļa

Ketrinu viņš atrada būdā, kurā viņi bija nakšņojuši. Ketrina zvilnēja uz lāviņas, novilkusi slēpju zābakus un apsegusi kājas ar roņādas kažociņu. Mati viņai bija izlaisti, un Makgregors ievēroja, ka viņa ir mazgājusi galvu. Agrāk viņš nebija pievērsis tam uzmanību, jo mati bija saglausti aiz ausīm. Tagad tie maigi iekļāva seju uz raibiem ielāpiem nošūtā spilvena, krītot pār plato pieri un tvirtajiem vaigiem.

— Kur ir Esekss? — Makgregors jautāja.

— Pie velna Eseksul — atcirta Ketrina.

Makgregoram mute palika vaļā.

— Piedodiet, — strupi noteica Ketrina.

— Kas ar jums noticis?

— Nekas. — Viņa runāja, tikpat kā nepavērdama lūpas. — Lūdzu, nestāviet un nerunājiet man aiz muguras. Nostājieties te, man priekšā, lai varu ar jums runāt, nebaidoties izmežģīt sev kaklu.

Makgregors apgāja apkārt lāviņai un apsēdās uz tās.

— Jūs izskatāties sadrūvējusies.

— Es gribu tikt ārā no šī nolādētā ūķa. — Ketrina skatījās uz Makgregoru, it kā neredzētu viņu. — Muļķīgi dara tās sievietes, kuras jādelē pa kaut kādiem mežonīgiem kalniem ar stulbiem zirgiem, kopā ar stulbiem vīriešiem. Tiktāl esmu nonākusi. Bet es to esmu pelnījusi — nevajag būt tādai muļķei! Ejiet sameklējiet Haroldu un  pasakiet viņam, ka mums laiks vākties prom no šejienes. Man ir līdz kaklam šie aizraujošie piedzīvojumi!

— Kāpēc jūs izlaidāt viņu no acīm? — neko īsti nesapratis, nelaipni jautāja Makgregors.

— Es viņu nekur neatradu, bet kāda tam nozīmei Jūs esat par dumju, lai saprastu, ko viņš dara. Strīdēties jūs protat, bet, lai mēģinātu viņu nopietni kavēt, tam jums saprašanas par maz. Man liekas, pat pēc izk|ūšanas no šejienes jūs vēl nebūsit skaidrībā par savu dvēseli un skraidīsit apkārt, gudrodams, ko iesākt, bet Harolds pa to laiku darīs savu un nokamps jūsu muļķīgo Irānu no deguna priekšas ar kurdiem un visu pārējo. Un ko jūs padarīsit? Galīgi neko. Esekss jau ir jūs apsteidzis. Un to viņš arī ir pelnījis.

— Kur viņš ir? — Makgregors noprasīja, palaizdams gar ausīm pārmetumus.

' — Aizgāja parotaļāties ar gaišmataino čerkesu mežoni. Kad atrodat viņu, sakiet, ka mums laiks jāt.

— Mēs izjāsim rīt.

— Jūs tā esat izlēmis? — sarkastiski jautāja Ketrina.

— Jā. — Makgregors izgāja laukā, pārtraukdams dzēlīgo vārdu plūsmu.

Makgregors necentās izdarīt nekādus secinājumus par Ketrinas izturēšanos: viņš bija pārāk nobažījies un saskaities par Eseksa prombūtni. Kur viņš varētu būt? Pieliecis galvu, Makgregors gāja ārā pa durvīm un gandrīz, vai notrieca no kājām Eseksu. Viņi instinktīvi pieķērās viens pie otra, lai nenokristu, un Makgregors tikai patapa iesaukties:

— Kur jūs bijāt? — To viņš pateica bez domāšanas.

Sājā brīdī varēja sagaidīt visu ko, bet Esekss, mazliet

paklusējis, teica:

— Jūs esat smagāks, nekā biju iedomājies. Bez tam — kas tas par smagumu jums kabatā?

— Nekas, — Makgregors atbildēja un sekoja Eseksam būdā.

Ketrina jau sēdēja uz lāviņas un noliekusies āva kājās slēpošanas zābakus. Viņa pacēla galvu un uzsmaidīja Eseksam.

— Gulējāt? — apjautājās Esekss.

— Snauduļoju, — viņa atbildēja, nenovērsdama skatienu no Eseksa.

— Es arī labprāt pagulētu. — Esekss atspiedās pret

sienu. — Makgregors nupat mēģināja mani nokautēt. Vai viņš laidās projām no jums?

— Viņš steidzās sameklēt jūs. — Ketrina starot staroja, un Makgregors, vērodams viņu, saprata, ka viņa §tjngri tur sevi rokās un ir apņēmusies neatklāt Eseksārii savu stāvokli, vienalga, kas tam būtu par iemeslu.

— Jūs bijāt ar Zadē? — viņš bez aplinkiem pajautāja Eseksam.

— Vai tikai jūs negribat izteikt man savu neapmierinātību, Makgregor? — nodūdoja Esekss.

— Jums gan labāk nevajadzētu aušoties ar Zadē, — teica Makgregors. — Tā ir aplama un bīstama spēle.

Esekss brīdi klusēja.

— Vai jums nešķiet, ka jūs atļaujaties pārāk daudz, Makgregor? — viņš jautāja.

— Nē, — Makgregors atteica un tūlīt pat turpinājās'

— Jums nav darīšana ar cilšu virsaišiem kaut kur dziļi Āfrikas džungļos. Kurdi gluži labi zina, ko jūs darāt, un velti domājat, ka jums izdosies taisīt blēdības ar viņu interesēm, izmantojot Zadē palīdzību.

— Jūs to sakāt nopietni, Makgregor? — Esekss vēl aizvien centās izvairīties no sadursmes.

— Jā, ser.

— Tādā gadījumā ari man jābūt nopietnam. — Esekss paskatījās uz Ketrinu, pēc tam atkal uz Makgregoru.

— Jūsu pienākums ir palīdzēt man. Un man nevajadzētu atgādināt jums, ka es neesmu atbraucis uz šejieni uzlabot veselību. Es, kā jūs zināt, vēl joprojām pārstāvu 'Anglijas valdību, un man ir jāpilda savs uzdevums. Un jums tāpat.

— Es nupat brīdināju Salīmu par jūsu bīstamajiem nodomiem.

— Tas vairs nav nekāds joks ...

— Te vispār nav nekādu joku, īpaši, ja darīšana ar tādiem cilvēkiem kā Zadē. Viņam nedrīkst uzticēties pat tādā reizē, kad no viņa grib kaut ko panākt, un viņš var izrēķināties ar jums, kad vien tas viņam ir izdevīgi.

— Par to nu es pats parūpēšos ...

— Nē, — lēni, gandrīz ar nožēlu teica Makgregors.

— Par to jārūpējas man, jo tas attiecas uz mums visiem. Jūs galīgi nepazīstat šos cilvēkus, un jums nav ne mazākās sajēgas, ko jūs darāt.

—. Jūs pats nezināt, ko es daru, un, protams, neapjēdzat, ko sakāt.

Makgregors atkal pārtrauca Eseksu:

— Es zinu, ka jūs flirtējat ar Zadē. īstenībā tas jum3 maz ko dos, jo viņš vis nebūs mukru cilts politikas noteicējs. Sī politika jau ir noteikta.

— Nezinu, ko jūs esat sadomājis, Makgregor, — Esekss piecēlās. — Bet es vēl pēdējo reizi mēģināšu paskaidrot jums, kādu jaunumu jūs varat nodarīt ar savu patvajlgo iejaukšanos. Vai jūs mani uzklausīsit?

— Runājiet, — Makgregors teica it kā piekāpdamies.

— Jums būtu jāzina, ka Vidējos Austrumos ir divi apgabali, kuru kontroli mēs uzskatām par vitāli nepieciešamu: tie ir Irānas naftas rajoni un Irākas naftas rajoni. Jūs noteikti saprotat, kāda ir to stratēģiskā nozīme.

Makgregors klusēja.

— Jūs neesat muļķis, Makgregor. — Eseksam sāka zust pacietība. — Jūs zināt, ka Irākā visi mūsu naftas ieguves rajoni atrodas kurdu teritorijā, tāpēc mēs drīkstam riskēt ar visu ko, tikai ne ar savu ietekmi Kurdi-stānā. Mums rūpju tāpat ir gana, lai saglabātu ang|u naftas koncesijas Dienvidirānā. Un pēkšņi šie kurdi sāk gvelzt par neatkarīgu Kurdistānu, kuras sastāvā ietilpst arī mūsu Irākas naftas rajoni. Padomā — neatkarīga Kurdistāna! Tad jau Centrālās Āfrikas pigmeji arī var runāt par neatkarību! Tā ir kaitīga, turklāt bīstama ideja, tikpat kaitīga un bīstama kā šī Azerbaidžānas neatkarības avantūra; īstenībā tā ir viena un tā pati problēma. Neatkarīga Azerbaidžāņa un neatkarīga Kurdistāna ir tikai pret mums vērstas politiskas mahinācijas, un mēs tām pretosimies, cik vien būs mūsu spēkos. Cita lieta, ka šī cilts grib būt stipra; pret to mēs nebūt neiebilstam. Vienmēr ir izdevīgi atbalstīt kādu cilti, lai tā kļūtu stipra un rādītu citām piemēru, cik izdevīga ir saprātīga rīcība. Un, ja es esmu atradis cilvēku, kurš gatavs sadarboties ar mums, kādi jums var būt iebildumi? Jūs taču neesat kurds. Jūs esat anglis. Un pietiks muļķoties. Interesanti, ko teiktu Indijas lietu ministrijā, ja padzirdētu, ka jūs bāžat sprunguļus mūsu spieķos? Diez vai viņiem tas patiktu.

Makgregors bez lielas domāšanas atbildēja uz draudiem ar draudiem:

— Interesanti, ko teiktu diplomātiskajā pasaulē, ja uzzinātu, ka jūs te dzenat intrigas ar tādu cilvēku kā

Zadē?

— Diplomātiskajai pasaulei par to nav nekādas daļasl

— Bet varbūt ir, — paziņoja Makgregors.

Esekss paskatījās uz Makgregoru tā, kā skatās uz draugu, ko redz pēdējo reizi. Tad viņš pagriezās pret Ketrinu un jautāja:

— Kā man uz to jāreaģē?

— Kā jums tīk, — atbildēja Ketrina. — Jums abiem ar Makgregoru laiks sagrūst savas pasaulītes kopā un paskatīties, kas no tā iznāk. Rīkojieties! Varat izšķirt šo jautājumu kaut vai tūlīt.

Tomēr viņi neķērās pie šī jautājuma risināšanas. Izteiktie draudi solīja tādus sarežģījumus, ka viņiem pietrūka drosmes iet līdz galam. Tomēr Esekss uzskatīja par nepieciešamu vēlreiz brīdināt Maikgregoru.

— Tikai iztiksim bez jūsu iejaukšanās, — viņš teica.

— Mana iejaukšanās vairs nebūs vajadzīga, — nelabprāt teica Makgregors, lai darītu tam galu. — Rīt no rīta mēs jāsim prom no šejienes.

Esekss palika atbildi parādā. Viņš vienmēr bija juties nepiedodami vājš, pieļaudams, ka tāds cilvēks kā Makgregors sabojā viņam garastāvokli. Viņš neatļāvās zaudēt savaldību, turpretī pacietība, saudzība, draudzīgums un tēvišķīgums pret Makgregoru zuda. Un tagad, kad šo labo jūtu vairs nebija, Makgregors likās Eseksam stūrgalvīgs un uzbāzīgs cilvēks, no kura jātiek vaļā pēc iespējas ātrāk.

— Rīt no rīta mēs nekur nejāsim, — diezgan savaldīgi teica Esekss.

Makgregors neuzskatīja par vajadzīgu strīdēties.

Nepievērsdams viņam vairs nekādu uzmanību, Esekss izņēma no kabatas kārtis un sāka spēlēt ar Ketrinu. Makgregors atgūlās uz lāviņas un, kaut arī viss ķermenis smcldza vēl vairāk nekā no rīta. diezgan ātri aizmiga. Viņu pamodināja sievietes, kuras bija atnesušas vakariņas. Ketrina un Esekss vēl joprojām spēlēja, bet istabiņā dega lampa. Bija jau vakars.

— Viņš ir augšā, — teica Ketrina, un Makgregors nosprieda, ka tie abi atkal ir uz vienu roku.

— Jums, pret briesmām tik jūtīgam cilvēkam, Makgre-gor, ir aprīnojami veselīgs miegs. Jūs krācāt kā lokomotīve. — Esekss bija jautrā noskaņojumā.

Makgregoram šī piezīme likās nozīmīgāka, nekā īstenībā bija. Viņš nosprieda, ka Esekss mēģina viņu samulsināt, taču bija apņēmies neatpalikt no Eseksa un, tāpat kā viyš, nodot aizmirstībai visus nepatīkamos starpgadīju-

mus, tāpēc izlikās nedzirdam pēdējo piebildi. Toties viņš atbildēja sievietēm, kuras bija atnesušas ēst. Viena no viņām teica, ka Ketrina ar savu cēlo stāju esot cienīga būt kurdu cilts sieviete. Vai viņa esot Makgregora sieva?

Makgregors atteica, ka neesot.

— Asinsradiniece? — sieviete prašņāja.

— Nē. — Makgregors saprata, ko kurdiete grib zi> nāt. — Viņa man nav nekas vairāk kā talismans.

— Nekas vairāk?

— Nē. Viņa nav no tām sievietēm, kuras palīdz ciest šīs dzīves smagumus un neērtības.

— Kāpēc ne? Viņa ir stipra un gudra sieviete.

- Stipra un gudra gan, — piekrita Makgregors, — bet sieviete no citas zemes.

Garā sieviete noklakšķināja mēli, liekot manīt savu neapmierinātību ar Makgregoru. Ketrina jautāja, par ko .viņi runā.

— Par jums, — atbildēja Makgregors. Viņš uzvilka zābakus un pajautāja Ketrinai, cik pulkstenis.

— Astoņi. Jūs esat nogulējis gandrīz Četras stundas.

— Un jūs visu laiku spēlējāt kārtis?

Esekss pastūma pīpi mutes kaktiņā.

— Es vispirms mazliet parunāju ar Zadē, — viņš jautri teica, nepapūlēdamies paskatīties uz Makgregoru.

Bet Makgregors neuzķērās uz āķa.

— Es nevaru iedomāties, kā veselas četras stundas var sist kārtis.

— Vai tad jūs nespēlējat? — jautāja Ketrina.

— Es protu tikai snepu.

— Ejiet nu! — teica Ketrina, kārtīgi izlikdama savas kārtis uz gultas. — Es beidzu, — viņa teica Eseksam.

Esekss piecēlās.

— Ak tu velns! Vēl viens riņķis — un es pats būtu beidzis.

— Jūs man tagad esat parādā vismaz piecus uzaicinājumus uz teātri, — teica Ketrina. — Ja jums nav iebildumu, es labprāt ielu uz Viktorijas teātri. Londonā nekur citur nav vērts iet. — Viņa krāva kārtis kaudzītē.

— Starp citu, Harold, kad mēs braucam atpakaļ uz Londonu?

— Man jātiek atpakaļ pirms Drošības Padomes sēdes, kas notiks janvāra beigās, rr teica Esekss.

— Tātad pēc dienām astoņām, — sacīja Ketrina.

— Nepaspēsim.

— Man jāpaspēj, — teica Esekss, — Azerbaidžānas jautājums ir Drošības Padomes darba kārtībā.

— Drošības Padomes? — Makgregors bija pārsteigts. Raibajos pēdējo dienu notikumos ar kurdiem viņam bija pilnīgi izgājusi no prāta Azerbaidžāņa. Eseksa vārdi bija atgādinājums, ka īstais strīda objekts joprojām ir Azerbaidžāņa, kaut arī kurdu jautājums ir kļuvis par šī strīda daļu. — Kad jūs to uzzinājāt? — viņš jautāja Eseksam.

— Tajā dienā, kad izbraucām no Tehērānas.

— Kāda Drošības Padomei daja par Azerbaidžāņu? — iejautājās Ketrina.

— Tāda, ka tur izveidojusies situācija apdraud mieru visā pasaulē, — atbildēja Esekss. — Tā vismaz teica Džons Eskvits.

— Un kāda par to daļa Džonam? — Šoreiz pārsteigta bija Ketrina.

— Vecajam Džonam ir uzdots palīdzēt man novest šo lietu līdz galam. — Esekss izdauzīja pīpi. — Tādējādi es viņu esmu atpestījis no ņemšanās ar čehiem.

— Kad jūs visu to uzzinājāt? — jautāja Ketrina.

— Mūsu izbraukšanas dienā, — Esekss atkārtoja, priecādamies par iespaidu, kādu atstājuši šie vārdi.

— Vai Džons Eskvits tika iecelts pēc jūsu lūguma?

Esekss kautri pamāja ar galvu.

— Bet viņam tas nepatiks.

— Kas nepatiks?

— Sī putra, — teica Ketrina. — Jūs tik tiešām esat izdarījis lielu aplamību, Harold.

— Kādu aplamību? — jautāja Esekss. — Viņam laiks nodarboties ar kaut ko tiešām svarīgu. Tas nāks viņam par labu. Viņš ir pārāk bezrūpīgs un izturas pret sevi pārāk vieglprātīgi.

— Ak dievs! — iesaucās Ketrina.

Viņiem vairs nebija ne prātā uz zemā galdiņa noliktais ēdiens. Makgregors klusēja, kaut arī ziņa par Eskvita nepatikšanām atstāja uz viņu tādu pašu iespaidu kā uz Ket-rinu. Bet viņš šobrīd nespēja domāt par Eskvitu, iekams nebija ticis skaidrībā par to, ko viņam nozīmē no Eseksa mutes dzirdētais jaunums. Būtībā nekā pārsteidzoša tajā nebija, bet tas izvirzīja viņam nepieciešamību galīgi noteikt savu pozīciju Azerbaidžānas jautājumā. Nebija šaubu, ka viņa un Eseksa viedokļi par Azerbaidžānā redzēto atšķirsies. Ja viņi apsēstos, lai mierīgi apmainītos iespaidiem, tie būtu diametrāli pretēji, taču Makgregors zināja, ka

tāda mierīga saruna nenotiks. Pārāk uzkrītošas bija viņu uzskatu atšķirības. Makgregoram gan vajadzēja atzīties sev, ka viņam līdz šim vēl nav īsti skaidras attieksmes pret šo sacelšanos Azcrbaidžānā. Varbūt arī Eseksam bija tikai aptuvens priekšstats par stāvokli kopumā. Pašos pamatos viņu uzskati atšķīrās dētajās. Tādās detaļās kā jautājums par Džavatu, par gubernatoru, par sacelšanās motīviem, bet tagad arī jautājums attiecībā uz kurdiem. No šīm atsevišķām nesaskaņām summējās atšķirīgs viedoklis par visu problēmu, kaut ari ne vienam, ne otram nebija vispārēja priekšstata par sacelšanos Azerbaidžānā. Nesaskaņa bija galīga un līdz šim vēl nenoregulēta. Esekss centīsies noregulēt šo nesaskaņu Drošības Padomē. Mak-gregors juta, ka viņam ir jāstājas ceļā Eseksam, bet nezināja, kā.

— Kur Džons ir pašlaik? — jautāja Ketrina.

Viņi ņēma no traukiem un piedāvāja cits citam rīsus, zaļumus, kaltētas zivis un maizi, it kā pieklājība būtu vajadzīga, lai saturētu viņus kopā.

— Domāju, ka Džons ir Londonā. Bet varbūt viņš ir Vašingtonā un kārto šo jautājumu ar amerikāņiem, kaut gan šobrīd es par to šaubos. — Esekss paskatījās uz savu alvas šķīvi ar ēdienu. — Tāds neparasts maisījums, — viņš teica. — Ar ko mūs mielo, A-lakgregor?

Makgregors sāka skaidrot Eseksam, kas tie par ēdieniem, bet pats domāja par to, ka britu diplomātija viņu ne ar ko vairs nevar pārsteigt. Viņš domāja par to bez sarūgtinājuma un bez cinisma. Ārlietu ministrijas nodoms izmantot savās interesēs Drošības Padomi loģiski izrietēja no Eseksa misijas kļūmes Maskavā. Viņš pateica to Eseksam.

— Iespaids ir tāds, — viņš sacīja, — ka Ārlietu ministrija ir pilnīgi pārliecināta, ka Maskavā mums nekas nav iznācis. Tikai izmisums varēja piespiest viņus nodot šo jautājumu Drošības Padomei.

— Nekas nav iznācis? — asi atkārtoja Esekss un nodomāja, vai šis cilvēks vienreiz iemācīsies pārtraukt strīdu īstajā bridi. — Diezgan muļķīga piezīme, Makgregor. Vai tad jūs uzskatāt, ka mana misija Maskavā ir cietusi neveiksmi?

— Bet vai jūs uzskatāt, ka tā ir bijusi veiksmīga?

— Noteikti, — atbildēja Esekss. — Jautājuma nodošana Drošības Padomei tikai dabiski noslēdz to, ko man izdevās panākt Maskavā. Varat nešaubīties par to.

Makgregors nolēma neturpināt strīdu. Viņš nespēja

Izprast, ko Esekss uzskata par neveiksmi, ko — par veiksmi. Esekss neatzina neveiksmes, un varbūt viņam arī bija taisnība. Tas, ko Makgregors sauc par neveiksmi, Eseksam droši vien ir veiksme. Vai tiešām Eseksā nebija palicis nekā tāda, kas Makgregoram būtu vienkāršs un saprotams? Un vai vispār Eseksā bija kaut kas saprašanas vērts? Ar piepūli baudīdams izsmalcinātos kurdu ēdienus, Makgregors jutās kā vientulis, kam pretī slāv vesela eseksu pasaule. Viņam kļuva priecīgi ap sirdi, ka šajā lietā ir iejaukts Eskvits. No tā viss likās tāds kā reālāks un lielā mērā vienkāršāks, 5t īpaši tagad, kad Ārlietu ministrija veica tādus ārkārtējus pasākumus.

Viņi ieturēja maltīti pilnīgā klusumā, saspiedušies cieši ap pavardu, jo kalnu vējš sāka dzīt iekšā mazajā tclpiņā aukstumu un pie sliekšņa jau krājās smalks sniegs. Makgregors raizējās par to, kā viņi. rīt tiks projām, ja laiks būs slikts, bet pēkšņs notikums padarīja izjāšanu neatliekamu. Būdā ienāca Gordjens Neuzvaramais.

39. nodaļa

— Draugs, — Gordjens uzrunāja Makgregoru, — vai tu saproti, kas ir briesmas?

Viņš stāvēja starp Makgregoru un Eseksu un, purinādams sniegu no vaļīgā apģērba, skatījās te uz vienu, te uz otru. Makgregoru pārsteidza ne tik daudz pats jautājums, cik jaunās dīvainības Gordjena izskatā. Katra pārsliņa uz viņa tumsnējās, drūmās sejas izstaroja velnišķu vizmu.

— Nu? — Gordjens nepacietīgi atkārtoja.

— Kas noticis? — jautāja Makgregors.

— Mans brālēns ir slims, — teica Gordjens, — un Zadē ir sadumpojies. Tas daļēji noticis jūsu dēļ, tāpēc atnācu pateikt, lai jūs dodaties projām. Jūsu zirgi drīz būs sagatavoti — un tos atvedīs šurp.

— Bet kas ir ar Salīmu? Ja viņš ir slims, varbūt mēs varam palīdzēt?

— Neko jūs nevarat palīdzēt. — Gordjens ar žestiem steidzināja viņus. — Jājiet ātrāk projām. Ir sākušās pamatīgas jukas, un jūs, Englis, vēl vairāk pasliktināt stāvokli. Mēs nevaram jūs apsargāt, bet Zadē to vien gaida, lai nolaistu jūs no kājas.

— Kur ir Zadē? — Makgregors negribēja pieņemt pārsteidzīgus lēmumus, bet Gordjena nervozitāte un nepacietīgi izgrūstie skarbie vārdi liecināja, ka stāvoklis kļūst bistams.

— Viņš ir aiz pilsētas vārtiem kopā ar saviem brāļiem un draugiem.

— Bet Saļims?

— Raīss Saļims ir labās rokās. — Gordjens pārlaida skatienu viņu mantām. — Cik laika jums vajag, lai sapostos?

Makgregors vēl aizvien nepadevās. Viņš gribēja uzzināt vairāk, taču Gordjena atbildes kļuva arvien strupākas un nepacietīgākas, un Makgregors saprata, ka bez strīda viņš neko neizdibinās.

— Mēs nevaram jāt pašā nakts melnumā, — viņš teica. — Sie kalni mums ir sveši, un tādā vētrainā naktī ir bīstami doties ceļā.

— Palikt te jums ir vēl bīstamāk. — Gordjens skaļi nopūtās. — Tikai Salīma vara pasargāja jūs no Zadē dusmām, bet Salīms tagad ir bezsamaņā un Zadē sadumpojies. Ja vien varētu, Zadē piebeigtu mūs visus. Bet tā ir mūsu darīšana, un mēs negribam nest politisku atbildību par jūsu nogalināšanu. Ejiet prom, Englis. Dieva dēļ, ejiet prom! Es negribu jūs nogalināt, bet jūs esat tie nemiera sējēji. Kur vien parādāties, jūs nesat šķelšanos un naidu. Jūsu vēstnieks ir uzkurinājis Zadē godkāri un uzpircis viņu ar naudu. Tagad, kad Zadē ir nauda un viņš ir sacēlies pret Salīmu, viņš izrēķināsies ar jums bez kādas šaubīšanās. Jājiet prom!

Makgregors saprata, ka uz to var būt tikai viena atbilde, taču joprojām vilcinājās.

— Man nepatīk bēgt no tāda nožēlojama cilvēka kā Zadē.

— Jūsu kristīgajai uzupurēšanās tieksmei te nav vietas, — teica Gordjens. — Ejiet!

— Vai tiešām jūs nevarat savaldīt Zadē?

— Iespējams, ka savaldīsim, bet bez cīņas un asinsizliešanas neiztiks.

Makgregors vēlreiz pajautāja par Salīmu.

— Viņš jau kopš dzimšanas bija lemts nāvei, — ar rūgtumu balsī atbildēja Gordjens. — Tagad paša elpa žņaudz viņu nost. Kad viņš stāstīja mukru ļaudīm par Saudžbulaku, Zadē apsūdzēja viņu, ka viņš ņemot no

GOG

ļums naudu un pakļaujoties jūsu ietekmei. No tāda apvainojuma viņš kļuva pavisam slims, nokrita zemē — un viņam no mutes un deguna sāka tecēt asinis. Redzēdams, ka Salīmam ir tik slikti, Zadē nolēma, ka piespiedīs cilti Saudžbulakā rīkoties tā, kā izdevīgi viņam. Tagad, kad Zadē ir nauda, viņš neliksies mierā un spiedīs visus muk-rus sirot un laupīt, ja vien mēs neizjauksim viņa nodomus. Viņš aizjājis uz piekalni, bet drīz būs atpakaļ kopā ar saviem piekritējiem, kuri gatavi sākt sacelšanos.

— Bet vai tu esi pārliecināts, ka viņš atgriezīsies?

— Viņš ir jau ceļā. Ja tu nebaidies par sevi, tad padomā par hānumu un padomā par to savu dumjo vēstnieku. Viņu Zadē nonāvēs pirmo, lai neviens nevarētu apvainot Zadē, ka viņš ņēmis no angļiem naudu.

— Ko tas viņiem dotu? — jautāja Makgregors.

— Un tu meklē jēgu šajā rīcībā? — Gordjens nepacietīgi atjautāja, pagriezdamies uz iešanu. — Zadē ir kārtības nīdējs un muļķis. Viņu paglāba Saļima autoritāte. Tagad viņam būs darīšana ar mani, bet es ir nedomāju viņu saudzēt.

— Vai tu vari dot mums pavadoni? — jautāja Makgregors, pavadīdams Gordjenu uz durvīm; viņš jau bija samierinājies ar neizbēgamo aizbraukšanu.

— Man nav cilvēku, — atbildēja Gordjens.

— Man ļoti žēl, ka tā iznācis ar Saļimu. — Makgregors sniedza Gordjenam roku, un viņš paspieda to bez domāšanas. — Ja viņš izveseļosies, pasaki, ka es izpildīšu viņa vēlēšanos. Kas attiecas uz vēstnieku, tad viņš ir cilvēks, kurš netiek galā pats ar sevi. — Lai ko Makgregors ari domāja, viņam vairs nenāca ne prātā attaisnot Eseksu.

— Tikai idiots netiek galā pats ar sevi, — atteica Gordjens un projām bija.

Makgregors gaidīja, ka Eseksu pielauzt nebūs viegli, bet negribēja atvieglot savu uzdevumu, pārspīlējot briesmas. Viņš nepārmeta Eseksam, ka šī pamatīgā saķeršanās izcēlusies viņa vainas dēļ. Viņš tikai ļoti vienkārši izskaidroja situāciju. Pirmbrīd Esekss savā augstprātīgajā stilā paziņoja, ka blēņas vien tās esot, bet, kad Makgregors sāka iekarst, Esekss mainīja taktiku un pateica, ka savas lietas te esot nokārtojis un ka viņi varot doties ceļā. Tā bija taisnība, un Makgregors saprata, ka viņam palīdzējusi Eseksa romantiskā iedaba. Eseksam nebija vajadzīgs vairāk nekas kā šī aiziešana naktī, lai piedzīvojums būtu pilnīgs, un vēstnieks lieliskā noskaņojumā tūlīt sāka tīt

kopā un likt mugursomā mantas, pastarpām dodams Ket i rinai padomus, kā saģērbties tādam nakts ceļojumam.

Ketrinai šī steiga ne visai patika, bet skaļi viņa nozū-dljās tikai par to, ka ezera alā palikuši daži no viņas Izmazgātajiem apģērba gabaliem — tieši vislabākā veļa un gandrīz visas vilnas zeķes.

— Es atnesīšu, — teica Esekss. — Bez vilnas zeķēm Jūs neiztiksit.

— Jūs tūlīt iesit uz turieni? — jautāja Ketrina.

— Protams.

— Tikai nepalieciet ilgi, — piekodināja Makgrcgors.

īstenībā viņš nebija gribējis atņemt Eseksam varoņa

oreolu, taču netīšām bija to izdarījis ar savu vienaldzīgā tonī izteikto piekrišanu. Viņš pat iedeva Eseksam kabatas laterniņu, un, kaut arī Ketrina apgalvoja, ka viņai neesot vajadzības pēc šīm sasodītajām lupatām, Eseksam bija Jāiet vien laukā nemīlīgajā tumsā un jāatrod ce]š uz ezeru un uz alu. Makgregors nemēģināja viņu aizkavēt.

Ketrina tūlīt uzbruka Makgregoram ar pārmetumiem:

— Varējāt viņu nelaist!

— Viņam nekas nenotiks, — iebilda Makgrcgors. — Tādas lietas viņam patīk. — Sirds dziļumos Makgregors nožēloja, ka nebija aizkavējis Eseksu, taču viņa iedzimtā taisnības izjūta prasīja atmaksu par to ļaunumu, ko Esekss bija nodarījis mukru ciltij. — Kad Esekss iedeva Zadē naudu? — viņš jautāja Ketrinai.

— Kā es to varu zināt? — Ketrina bija naidīgi noskaņota un nedomāja neko stāstīt.

— Bet cik daudz viņš iedeva?

— Diezgan daudz, jādomā.

— Ak tu viltīgais velns! — Makgregors teica ar tādu nevērību, kas pārsteidza viņu pašu.

— Dīvaini, ķa jūs tagad runājat par viņu tajā pašā iecietīgajā tonī, kādā viņš parasti runā par jums. Vai jūs abi darāt to tīšuprāt? — Ketrina jau bāza maisā atlikušās no Eseksa izmētātajām mantām.

— Es tiks] priecājos, ka mēs beidzot jāsim projām, — atteica Makgregors.

— Kāpēc? — Ketrinai acīmredzot nepatika viņa jautrais noskaņojums. — Jūs te jūtaties gluži kā mājās.

— Kas tiesa, tas tiesa, — piekrita Makgregors, — bet Taht-i-Suleimānā drīz risināsies pārāk vētraini notikumi. Mums labāk nemaisīties pa kājām. To, ko iesācis Esekss,

gatavojas pabeigt mūsu draugs Gordjens. Man ļoti žēl, ka jums atkal jākāpj mugurā zirgam.

— Vai mums tiešām jādodas projām?

— Jā.

— Kaut nelabais jūs abus parāvis! — teica Ketrina. — Lai jūs ķertos pie kā ķerdamies, no lielas brēkas iznāk maza vilna. Paturiet šo palagu, kamēr es ievīstu tajā segas, bet pēc tam ejiet, lūdzu, un sameklējiet Haroldu.

— Viņam nekas nenotiks, — aizkaitināts teica Makgregors.

— Viņš ir vecs vīrs. Ejiet viņam palīgā.

Makgregors uzvilka mēteli, lai ietu laukā.

— Nekas, — viņa dzestri mierināja Makgregoru. — Ja mēs kādreiz atgriezīsimies Londonā, es būšu pret jums pieklājīgāka, pieklājīgāka un laipnāka, ar noteikumu, ka jūs mitēsities plēsties ar Eseksu un atklāti sāksit to galveno cīņu, kas liekas pastāvīgi risināmies jūsu dīvainajā prātā.

Iedams ārā, viņš dzirdēja Ketrinu svilpojam. Kad Makgregors bija laukā, tumsā, viņam pat izklausījās, ka Ketrina smejas, kaut arī vējš pūta tik neganti, ka nomāca visas skaņas, izņemot viņa soju čirkstoņu nule sanākušajā sniegā. Necik tālu nevarēja redzēt, un, kamēr acis vēl nebija apradušas ar tumsu, Makgregors pat šaubījās, vai vispār izdosies atrast Eseksu. Bet pamazām skatiens sāka izšķirt telšu aprises un augstu pār plato izslējušās klints siluetu. Klinti Makgregors sasniedza bez grūtībām, bet tālāk viņam vajadzēja taustīties starp akmens bluķiem, iekams izdevās atrast taciņu uz ezeru. Viņš vērīgi ielūkojās tumsā, vai neuzzibsnīs Eseksa laterniņa, sāka saukt: — Kur jūs esat? — bet tas izklausījās tik mujķīgi, ka viņš apklusa. Klupdams krizdams un cīnīdamies ar brāzmaino vēju, viņš brida uz priekšu, līdz ieraudzīja Eseksa laterniņas gaismu. Kad viņi bija pienākuši viens otram pavisam tuvu, Esekss iespīdināja Makgregoram acīs gaismu un noprasīja, ko viņš te darot.

— Ketija raizējas par jums, — atbildēja Makgregors.

Esekss pavēzēja laterniņu.

— Varējāt pasūtīt viņu pie velna, — viņš norūca. — Ir gan sasodīti labs joks: mēs abi klenderējam apkārt, meklēdami viņas apakšveļu!

— Vai tad jūs to neatradāt? — jautāja Makgregors, cenzdamies pārkliegt vēju.

— Es nevaru atrast to alu, — atteica Esekss. — Vai jūs zināt, kurā vietā tā ir?

— Kaut kur tepat ir jābūt, — atbildēja Makgregors. — Dodiet man laternu.

Taču Esekss nepiekāpās.

— Pats atradīšu, kur tā ir. — Esekss uzskatīja, ka Makgregors ir atnācis, lai pārņemtu meklēšanu savā ziņā. Bet Esekss nevēlējās piekāpties. Viņš sakopoja visu savu gribasspēku, un, atraduši alu, kur žāvējās veļa, viņi devās atpaka]. Tagad varēja uzelpot vieglāk un Esekss sāka prātot, kā pārvērst šo gadījumu par joku. Taču Makgregors viņu šai ziņā bija apsteidzis: iedams nopakaļ Eseksam, viņš dziedāja skotu dziesmu par to, kā nežēlīgi nonāvēts Jans Makdugals no Lohbarekrīgas, kas pārāk ilgi vilcinājies savās iemīļotās skavās.

— Muļķi mēs esam, ka nācām uz šejieni, Mak, — neatskatīdamies teica Esekss.

— Jā, ser, — piekrita Makgregors, — bet viņa baidījās jūs pazaudēt.

— Pazaudēt... Lika pagaidīt! Viņa labi zina, ka es nevarētu pazust. Viņa ir velna pilna. Nebaidās ne no kā. Viņai patīk tādi mazi stiķīši.

— Šoreiz jūs maldāties, — teica Makgregors,

— Neļaujiet viņai tīt sevi ap pirkstu, — pamācīja Esekss.

— Kur nu! — teica Makgregors. — Viņa tik tiešām bija noraizējusies par jums.

Esekss tam nepiekrita, nezinādams, vai justies glaimotam par Ketrinas rūpēm vai ne, un neuzticēdamies skaidrojumam, kādu Ketrinas rīcībai deva Makgregors. Viņš vispār negribēja iedziļināties šajā jautājumā un gāja tālāk, nebilzdams ne vārda; tikai vēja brāzma reizumis atnesa līdz Makgrcgoram viņa svilpošanu. Pēkšņi kaut kur aizmugurē, patālu aiz pilsētas vārtiem, atskanēja šāvieni. Esekss izslēdza lalerniņu un apstājās, gaidot, ko darīs Makgregors.

— Ejiet vien, — teica Makgregors.

— Vai šauj uz mums? — Esekss nekustējās no vietas.

— Nē. — Alakgregors paņēma viņu zem rokas.

Esekss gāja tālāk, bet soli nepielika. Viņš sāka stāstīt

Makgrcgoram par kādu savu paziņu, kura bijusi ļoti līdzīga Ketrinai: pārmērīga iecietība viņā sadzīvojusi ar pārmērīgu fanātismu. Galu galā viņa apprecējusies ar otršķirīgu politisko darbinieku un veltījusi savu dzīvi rūpēm par dušas telpu iekārtošanu kalnračiem.

— Tieši no tām sievietēm, — teica Esekss, — kuras ir spējīgas sūtīt jūs nakts laikā meklēt viņas izmazgāto ve|u.

— Tādu pašu nākotni jūs paredzat arī Ketijai? — jautāja Makgregors.

— Nu nē, — atteica Esekss. — Ketija, protams, var būt sievišķīga, bet tādu kļūdu viņa neizdarīs. Pārāk sa-piātīga, pārāk patmīlīga, pārāk gudra.

Makgregors nepaguva izdomāt, kāds sakars viņam ar stāstu par Eseksa paziņu. Viņi jau bija pie būdas. Iekšā tēvs Daūds palīdzēja Ketrinai salikt spilvena pārvalkā maizi un citas ēdamlietas.

Tēvs Daūds sveicināja Makgregoru, nosaukdams viņu par dēlu un brāli.

— Es iešu kopā ar jums pāri kalniem līdz Nazli un Sabulai, — viņš teica. — Tur jūs varēsit gaidīt savu mašīnu.

— Bet kur ir zirgi? — jautāja Makgregors.

— Zadē vai nu aizdzinis, vai nozadzis visus zirgus, — teica tēvs Daūds. — Mums būs jāiet kājām.

— Mēs nevaram iet kājām, — iebilda Makgregors.

Daūds līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

— Citas izejas nav. Tagad, kad zirgus pievācis Zadē, jums ir bīstami palikt te.

— Mums ir pārāk daudz nesamā. — Makgregors norādīja uz maisiem. Viņš nedomāja tos pamest. — Vai tiešām nav atrodams neviens zirgs?

— Stallī ir ēzeļi, — teica Daūds.

Makgregors izgāja laukā, un, kamēr viņš mēģināja atrast starp teltīm to, kas kalpoja par zirgu stalli, klints virsotnē atkal sāka sprakšķēt šāvieni. Makgregors nedomāja, ka šauj uz viņu, tomēr pieskrēja pie garas sienas, kas stiepās līdz augstajai klintij, un tās aizsegā rāpoja tālāk. Piecēlies viņš ieraudzīja stalli. Telts jau bija pa pusei nojaukta, un to apputināja sniegs. Lai gan Taht-i-Suleimāna šķita kā izmirusi, pie telts dairījās kaut kādi stāvi un bija dzirdami kliedzieni. Varēja redzēt arī. ēzeļus. Tie stāvēja, piesieti pie viena staba. Dažiem jad bija uz muguras ar paklājiem aptītas nastas un kasies.

— Ar labu viņi neatdos nevienu no šiem ēzeļiem, — nomurmināja Makgregors. Slēpdamies aiz sienas, viņš apgāja apkārt teltij un ļaudīm, kuri rosījās ap to, līdz nonāca pie staba, pie kura bija piesieti ēzeļi. Viņš pārrāpās pāri sienai, uzmanīgi paskatījās apkārt un izvēlē-

jās vienu no flegmatiskajiem dzīvniekiem, kurš vēl nebija apkrauts. Sataustījis raupjas, no astriem vītas virves galu, viņš sāka raisīt vajā mezglu. Tas nebija viegli, io virve bija sagriezusies, un Makgregoram vajadzēja movilkt cimdus, lai atknibinātu samezglojumu ar nagiem. Viņš pikti pagrūda ēzeli ar celi tuvāk stabam, lai virve nokapātos vajīgāk, un bez grūtībām atsēja ēzeli vajā.

Lai tiktu atpakaļ uz būdu, ēzelis bija jāpārved pāri visam plato, apejot telti. Ēzelis skaļi iebrēcās, un šajā brīdī Makgregors saprata, ka uz viņu šauj. Viņš labi zināja, ka kurdi šādās reizēs nav sevišķi nervozi: viņi ij nedomā par piesardzību, jo katra aizdomīga figūra ir ērts mērķis, un neviens daudz neprāto, vai tas ir vai nav draugs. Makgregors spārdīja savu ēzeli vēl negantāk un beidzot pēc irāņu parauga sāka raustīt to aiz auss. Ēzelis no sāpēm laida va|ā bļaujamo, tomēr sāka rikšot, tā ka Makgregoram bija grūti tikt dzīvniekam līdzi pa sniegu.

Noņemšanās ar virvi bija sadusmojusi Makgregoru, un viņš neparko nevarēja nomierināties. Celdams ēzelim mugurā nastas, viņš nepievērsa uzmanību ne dzīvnieka kliedzieniem, ne sašutušajai Ketrinai, kas pārmeta viņam cietsirdīgu apiešanos. Esekss piebilda, ka persietis Mak-gregorā guvis virsroku pār angli; Makgregors bija tā savilcis sedulkas siksnas, ka nabaga ēzelis spārdīdamies tik tikko nenosvieda visu nastu. Pat tēvs Daūds iebilda pret Makgregora rīcību un; turēdams valgu, skubināja dzīvnieku uztvert šo situāciju no jocīgās puses un būt pacietīgam pret šiem apmātajiem, kuriem ievajadzējies viņa muguras. Kad ēzelis beidzot bija apkrauts ar nastām, Makgregors iegāja būdā nodzēst petrolejas plītiņu un lampu. Esekss sekoja viņam, lai apvaicātos par Saļimu.

— Kā jūs domājat, vai mēs kaut kādi nevaram palīdzēt viņam? Nu, teiksim, aizvest viņu uz slimnīcu? Vai jums nešķiet, ka vajadzētu vismaz apmeklēt viņu? Vai tiešām mēs nespējam neko darīt?

— Vislabākais, ko mēs varam darīt, ir, doties projām un atstāt šos cilvēkus mierā, — atbildēja Makgregors. — Salīms guļ bezsamaņā, bet ārsta mūsu vidū nav.

— Bet varbūt mēs varam daril kaut ko tās meitenītes labā? — ieminējās Ketriua.

— Ko, piemēram? — Makgregors nogrieza zemāk degli un nopūta lampu.

— Vai vlņaī nekas nenotiks?

— Viņa ir kurdu bērns, — Makgregors teica Ketrl-nai. — Un-viņas vieta ir te. Ko jūs gribat ar viņu darīt? Aizvest uz Teherānu un padarīt par istabeni? — Tas bija nepieļaujami no Makgregora puses, tomēr viņš sajuta atvieglinājumu, uzbrukdams viņiem abiem. — Ātrāk, ātrāk, — viņš steidzināja, — kamēr Zadē nav nojājis no kalnieml

— Kāpēc jūs dusmojaties? — jautāja Ketrina.

— Ātrāk! — atkārtoja Makgregors un aizcirta aiz sevis būdas durvis. — Braucam atpakaļ uz Londonu! — Viņš kļuva jautrāks, apjēdzis, ka, dodams vaļu mēlei, ir daļēji atbrīvojies no smaguma. Viņš palaida Eseksu un Ketrinu pa priekšu; aiz viņiem gāja Daūds, kas vilka aiz pavadas ēzeli. Visupēdējais gāja Makgregors, kas svieda ēzelim ar sniega pikām, lai tas kustētos veicīgāk. So nodarbošanos pavadīja garum gari persiešu lamuvārdi, un ta turpinājās tik ilgi, kamēr viņi nokāpa tālu lejā un vairs nedzirdēja šaušanu no Taht-i-Suleimānas klints.

40. nodaļa

Makgregoram nebija lemts aizmirst ainu, kā viņš, skubinādams ēzeli, apmēta to ar sniega pikām. Esekss labprāt stāstīja par to, lai vājinātu dramatiski spraigo stāstu par viņu piedzīvojumiem Taht-i-Suleimānā. Reizes divdesmit viņš atsauca atmiņā šo ainu ceļā uz Teb-rīzu un vēlreiz divdesmit — atpakaļceļā uz Teherānu. Stāsts kļuva ar katru reizi humoristiskāks un aizvien neprecīzāks detaļās, taču katrs jauns variants bija labāks par iepriekšējo, un klausīties apnika tikai Makgregoram.

Makgregors zināja, ka arī šoreiz Esekss, stāstot skeptiski noskaņotajiem žurnālistiem, kuri uzskatīja šādus piedzīvojumus par fantāzijas augli, beigs tieši ar šo epizodi. Makgregors bija iepazinis Eseksu tik labi, ka pret savu gribu jutās uzjautrināts, klausoties, cik veikli šis cilvēks šķetina stāsta pavedienu. Viņš nekad neaizsteidzās priekšā, vienmēr precīzi ievēroja pauzes un notikumu secību, lai katrs klausītājs varētu uzdot vajadzīgo jautājumu, tā ka, raugoties no malas, varēja likties, ka šiem gudrajiem cilvēkiem ir vilkšus jāizvelk katrs vārds no kautrīgā Eseksa.

Makgregors klusi vēroja šo Eseksa izrādi. Viņš sēdēja dzijā atzveltnes krēslā Eseksa istabā Anglijas vēstniecībā Teherānā. Ketrina sēdēja blakus Eseksam un, kā vienmēr, uzmanīgi klausījās. Esekss bija ērti atslīdzis šūpuļkrēslā, mazlietiņ atmetis galvu, un nevērīgi grozīja viskija glāzi vasarraibumainajās rokās; elegantais uzvalks labi izcēla vēja aprautās sejas spirgtumu. Makgregors nepalaida gar ausīm nevienu no izsmalcinātajiem vārdiem, kad Esekss nesteidzīgi stāstīja par viņu atrašanos Taht-i-Suleimānā. Viņš spilgti ieskicēja kādiem desmit angļu un amerikāņu korespondentiem katru starpgadījumu un katru personu: Salīmu, Zadē, Daūdu, Gordjenu (kuru Esekss joprojām sauca par Gordonu), Piruzu un pat bērneļus ar jēlumiem. Pēc galvas pielieciena un zibošā skatiena Makgregors saprata, ka Esekss jau pārvērtis Taht-i-Suleimānu par jaukām atmiņām. Nu, kā lai atmasko un atspēko tādu viltīgu zelli? Vai kāds var stāties pretī viņa prasmei apburt cilvēkus un iedvest viņiem pārliecību par viņa zināšanām un. pieredzi? Par Eseksa vārdu ticamību vienkārši nebija iespējams šaubīties.

Un tomēr Makgregors bija apņēmies beigās iebilst Eseksam. Jau uzzinājis par šo preses konferenci, viņš bija nodomājis, ka tieši tajā ir jānotiek atklātai attiecību saraušanai. Makgregors zināja, ka korespondenti gribēs zināt arī par viņa iespaidiem Azerbaidžānā un Kurdistānā, un bija nodomājis stāstīt pavisam ko citu, nekā stāstīs Esekss. Viņam nezin kāpēc šķita, ka Esekss to zina. Tomēr Esekss zobus sakodis bija uzstājis, lai viņš piedalās šajā konferencē. Makgregors gaidīja, kas būs tālāk.

Pagaidām savā sarunā ar korespondentiem Esekss nemaz nebija skāris politiku. Bet nekur jau tā nepaliks. Viss Eseksa stāstījums būs ilustrācija tam, ka angļiem ir taisnība, īrēt visiem pārējiem ne. Revolūcija Azerbaidžānā ir krievu roku darbs. Ir lietots spēks. Kurdus sakūdījuši krievu aģenti, tādējādi radot potenciālus draudus mieram Vidējos Austrumos, tāpēc viņi ir jālur grožos.

Ja vien kāds no šiem cilvēkiem viņam jautās, Makgregors paziņos, ka tas nav taisnība. Savā ziņojumā Indijas lietu ministrijai viņš to jau bija izdarījis. Ziņojums gan vēl nebija pabeigts, taču savu viedokli viņš bija izklāstījis un bez tam gatavoja vēl vienu ziņojumu — Ārlietu ministri-jai —, kurā īpaši uzsvēra Eseksa maldīgo nostāju sadursmē starp gubernatoru un Džavatu un viņa neveiksmīgo mēģinājumu kaitēt kurdu neatkarībai, atbalstot Zadē godkārīgos nodomus nostāties mukru cilts priekšgalā.Tam visam bija jānāk gaismā. To saprata Esekss, saprata arī Makgregors — un abi gatavojās tam, kam bija jānotiek.

Ciniskais un ļaunatminīgais Hembers bija pajautājis Eseksam, kāpēc viņi ar tādu skubu atstājuši Taht-i-Su-leimānu, un Esekss atbildēja viegli kā cilvēks, kurš gaidījis jautājumu un iepriekš apdomājis atbildi.

— īstenībā es gribēju palikt un nogaidīt, ar ko beigsies sadursme starp Zadē un Gordonu, — viņš teica, — bet Ketija bija slima un gaisā oda pēc asinsizliešanas, tāpēc misters Makgregors pasteidzināja mūsu aizbraukšanu. — Pec tam Esekss uzreiz sāka stāstīt par Ketrinas veļas meklēšanu, tad par ēzeli, un viņa aprēķini par klausītāju reakciju attaisnojās līdz sīkumiem. Auditorija bija pilnīgi viņa varā, līdzko viņš sāka stāstīt par to, kā Makgregors apmētājis ēzeli ar sniega pikām. Turklāt tas tūlīt padarīja Makgregoru par cilvēku, kurš diezin vai ir ņemams nopietni.

— Vai savu mašīnu atradāt? — jautāja Stils, kad vispārējā jautrība bija pierimusi.

— Galu galā atradām, — teica Esekss. — Nokāpt no kalniem bija trakoti grūti, bet mūsu vecais velna pielūdzējs zināja katru kupenu mūsu ceļā. Nākamajā dienā ap dienas vidu mēs uzgājām būdiņu, kas izskatījās pēc pamesta policijas posteņa. Tur bija kāds krievu ģeologs. Viņš uzvārīja tādu kafiju, ka mēli varēja norīt. Tādu kafiju es savu mūžu nebiju baudījis.

— Ko viņš tur darīja? — ievaicājās Hembers. — Meklēja naftu?

— Nezinu, — atbildēja Esekss. — Ko viņš meklēja, Mak?

Makgregoram aizlūza balss, jo mute bija pilnīgi sausa.

— Viņš bija mineralogs un pētīja niķeļa atradni netālu no Taht-i-Suleimānas.

— Ak tā viņš teica... -— nomurmināja Hembers.

— Jā, to viņš darīja, — apstiprināja Makgregors. Vismaz tā viņš varēja aizstāvēt krievu, kurš beidzot bija atklājis Makgregoram profesora Oņegina noslēpumu — atklājis tādā veidā, ka jaunais skots vēl tagad juta satraukumu, domājot par to. Šis mineralogs bija dzirdējis par Oņeginu. Viņš bija pastāstījis, ka Oņegins esot nepilnu

simt kilometru attālumā — Kušas plato, kur pēc Irānas valdības lūguma pētot naftas urbumu, kas pamests, kad urbēji tikuši cauri naftu saturošajam slānim. Oņegins tur jau bijis, jo kāds angļu paleontologs apgalvojis, ka naftu saturošie slāņi te vispār neesot sasniedzami. Gņe-gins neesot bijis vienis prātis ar angli. Taču tagad viņš nolēmis apskatīties vēlreiz, jo nav bijis īsti pārliecināts. To dzirdot, Makgregors, labā garastāvoklī būdams, bija paziņojis, ka viņš ir tas angļu paleontologs. Tātad Oņegins strādā Kušas plato, lai atspēkotu — vai apstiprinātu — Makgregora teoriju. Makgregors uzskatīja, ka viņa pienākums ir aizstāvēt krievu pret Hembera uzbrukumu.

— Viņš bija mineralogs, — Makgregors apņēmīgi teica Hemberam.

— Ticiet droši Makgregoram, — sacīja Esekss. — Viņi sarunājās pāris stundu, un man jau ienāca prātā, ka Makgregors grib palikt pie Oņegina. Taču mums bija jāliek laukā no turienes un jāsameklē mašīna. īstenībā tā bija laime, ka mēs aizkavējāmies. Aladīnu, savu šoferi, mēs atradām Sandžudā, vai ne, Makgregor?

— Sandžudā.

— Viņš jau gatavojās braukt tālāk uz nākamo pilsētu. Bet kādā izskatā! Kurdi pāris reižu piekāvuši viņu, mašīnu aptīrījuši un sadauzījuši. Ieraudzījis mūs, Aladīns mēģināja noskūpstīt man kājas un visu ceļu līdz Tebrīzai raudāja kā bērns.

— Bet kur palika vecais velna pielūdzējs?

— Daūds? — pārvaicāja Esekss. — Apbrīnojams tips. Kad ieradāmies Sandžudā, vienkārši pazuda. Kad mēs viņu sastapām, izauga kā no zemes, un tagad likās, ka atkal iegrimst zemē.

Makgregors nebija stāstījis Eseksam par Daūda likteni un tagad, klausīdamies, cik īsi viņš pastāsta par sirmgalvi, nosprieda, ka prātīgi darījis. Makgregors lēni pasniedza klusajam indiešu sulainim glāzi un dzirdēja ledus gabaliņus nošķindam pret stiklu. Tālu, ļoti tālu no šejienes bija palicis Astotais eņģelis, kura ilgais svētceļojums uz svētā kapu gandrīz vai bija beidzies ar arestu Sandžudā. Eseksa balss šķindēja kā stikls, bet Makgregors to vairs nedzirdēja: viņam acu priekšā rēgojās aitu kūtī ieslēgtais Daūds, kas lūkojās uz saviem pāridarītājiem ar Astotajam eņģelim piedienīgu pazemību. Kad azerbaidžāņu kareivji bija spļāvuši sirmgalvim virsū un

apsaukājuši viņu par kurdu suni, velnu un spiegu, viņš bija laipni aicinājis aizmirst naidu pret kurdiem, jo tas nav īstas jūtas. Ieraugot Makgregoru, sirmgalvis bija pieklājīgi paklanījies un sveicinājis. Bet, kad Makgregors bija pārmetis kareivjiem, ka viņi iesēdinājuši cietumā vecu vīru, turklāt domubiedru, Daūds bija purinājis galvu, nosodot viņa nesavaldību. Makgregoratn vēl tagad nebija skaidrs, kāpēc azerbaidžāņi noturējuši Daūdu par Teherānas spiegu. Mēģinājumi pārliecināt, ka sirmgalvis ir azerbaidžāņu draugs, nebija nomierinājuši kareivjus. Viņi bija gribējuši šaut veco nost, un Makgre-gorām bija vajadzējis piedraudēt viņiem ar augstākās priekšniecības iejaukšanos, lai atbrīvotu sirmgalvi. Eze|a atdošana kareivjiem bija apliecinājusi Makgregora labos nodomus — un viņam atjāva atslēgt krātiņu un aizvest Daūdu. Astoto eņģeli šis gadījums nebija satraucis, tomēr viņš bija sapratis, ka labāk atstāt ciematu, ja grib palikt dzīvs. Makgregors bija pavadījis viņu līdz plato, un tur Daūds, svētījis viņa neticību, bija devies ceļā, domājams, atpakaļ uz Taht-i-Suleimānu... Atkal cauri ledus gabaliņu dzinkstoņai glāzē bija dzirdama Eseksa balss. Viņš stāstīja par Tebrīzu, kur īstenībā viņi neko ievērības cienīgu nebija paveikuši, vai ne, Ketij?».

— Viss kā parasti, — teica Esekss. — Parunājām ar dažiem politiskajiem darbiniekiem, ar dažiem no mūsu cilvēkiem, kuri tur atrodas. Propagandas bija bez sava gala, bet mēs paši par diezgan daudz ko tikām skaidrībā.

— Bet vai Pišavari, tā sauktās valdības galvu, jūs redzējāt?

— Jā, protams.— Esekss iesvilpās. — Viņam ir iekšā. Izglītību, jādomā, ieguvis Krievijā. Mēģināja mums iestāstīt, ka viss esot kārtībā, vilka mani uz visādām pilsētas vēlēšanām, bet man patiešām nebija laika. Makgregors un Ketija gan brauca viņam līdzi. Viņi ir labāki tūristi par mani.

— Bet vai ar amerikāņu pilnvaroto Tebrīzā jūs runājāt? — jautāja Hembers.

— Zināma lieta.

— Un ko viņš teica?

— Nu gan jūs gribat pārāk daudz, El, — smaidīdams sacīja Esekss. — Bet es jums pateikšu, ko vēl mēs satikām. Vai atceraties to veco džentlmeni, kurš atbrauca uz Maskavu? Kā viņu sauca, Makgregor?

— Džehānsuzs.

— Nūja, nūja. Mēs viņu atkal satikām. Kā traks uz klejotāju cilšu izglītošanu. Tā ir bezcerīga nodarbošanās, spriežot pat pēc tā mazumiņa, ko mēs redzējām no klejotāju dzīves. Brīnišķīga tauta, bet labāk lai viņi paliek tie, kas viņi ir, — lieliski kareivji un brīvi cilvēki. Viņiem ir daudz kopīga ar skotu kalniešiem, vai ne, Makgregor?

— Jā, kaut kāda līdzība ir.

Izjautāšana par Tebrīzu un azerbaidžāņiem turpinājās, bet Makgregoram jau sāka likties, ka Esekss nepateiks par Azerbaidžāņu neko būtisku, nekādus politiskus spriedumus, nekādus lēmumus. Pat stāstot par Zadē un Gor-djenu, viņš bija iztēlojis abu sadursmi kā divu cilvēku parastu cīņu par varu pie slimā vadoņa nāves gultas. Bet korespondenti joprojām centās piedabūt Eseksu izteikties par Azerbaidžāņu. Viņi atkal atcerējās Džavatu.

— Tā jūs arī neuzzinājāt, kas noticis ar Džavatu Go-čali? — Šoreiz jautātājs bija jauns korespondents — pieklājīgs, pašpārliecināts anglis ar acenēm zelta rāmjos, kurš, mazliet stostīdamies, stādījās priekšā kā Londonas avīzes The Tinies» pārstāvis.

— Mēs viņu sameklējām, — atbildēja Esekss. Pat šajā gadījumā viņš runāja izvairīgi, jo visu, kas bija noticis gubernatora muižā, tika izklāstījis stingri neitrālos toņos. Esekss to bija atstāstījis kā piedzīvojumu, ne ar pušplēstu vārdu neieminēdamies par viņu pašu līdzdalību tajā. Džavatu viņš tiešām bija attēlojis ļoti simpātisku, kaut arī aplenkto gubernatoru bija parādījis ne mazāk simpātisku. Pie visa vainīgs, Eseksa izpratnē, bija virsnieks spožajos zābakos, bet viņš pat nebija ieminējies par to, kā Makgregors aizturējis šo virsnieku un izrēķinājies ar viņu. — Jā, — viņš sacīja, — Makgregors atrada Džavatu vienā no Tebrīzas slimnīcām. Viņam jau iet uz labo pusi. Tā bija krievu slimnīca, vai ne, Makgregor?

Makgregors apstiprinoši pamāja ar galvu.

— Bet gubernators? — jautāja The Times» korespondents. — Vai viņu pakāra?

— Nē. Viņš iesēdās bcstā Zandžānas mošejā.

— Ko nozīmē iesēdās bestā», Harij?

— Sājā zemē tā ir legāla patvēruma vieta, >— sāka skaidrot Esekss. — Cilvēks var patverties mošejā vai šaha pilī, un neviens nedrīkst durt viņam pirkstu klāt. Pēc nelielas sadursmes gubernators zaudēja savus īpašumus, bet paguva nokļūt līdz Zandžānas mošejai. Mēs viņu redzējām atpakaļceļā uz Teherānu. Viņš lūdza, lai

ņemam viņu līdzi, bet mēs negribējām iejaukties šajā lietā. Gubernators bija pilnīgā drošībā, un Makgregors uzskatīja, ka, ņemdami viņu līdzi, mēs nostādītu sevi neērtā situācijā.

— Tas viss ir ļoti interesanti, — iejaucās nepacietīgais Hembers, — bet kādus secinājumus jūs no visa tā izdarījāt? Jūs briesmīgi veikli izvairāties no jebkādiem politiskiem spriedumiem, Harij. Bet ko tad galu galā ir devusi visa šī jūsu misija?

— Diezgan daudz, — teica Esekss.

— Tā kā jūs braucāt uz turieni, lai pārliecinātos par krievu iejaukšanos, tad, lūdzu, pasakiet mums oficiāli, vai jūs konstatējāt tādu faktu vai ne. Visa pasaule gaida atbildi uz šo jautājumu.

Makgregors nolika savu glāzi. Uz šo jautājumu Esekss varēja dot tikai vienu atbildi.

Taču Esekss vairījās no atbildes.

— Jums par to būs jāizdara pašiem savi secinājumi.— Viņš uzsmaidīja tik iecietīgi, ka Makgregoram rokas niezēja gāzt viņam. — Oficiāli es, protams, varu atbildēt citādi. Jūs taču, jādomā, zināt, ka Azerbaidžānas jautājums ir izvirzīts Apvienoto Nāciju Organizācijā.

— Tas nav nekas jauns.

— Es domāju, ka tieši tur Anglijas valdībai būs vajadzīga mana informācija, — teica Esekss. — Man ļoti žēl, draugi, bet es vairāk neko nevaru stāstīt par krievu iejaukšanos.

Makgregors nespēja ticēt, ka ar to arī viss aprobežosies.

— Bet kāds tad bija jūsu guvums no visa šī klejojuma? — jautāja Hembers.

— Ja jūs tiešām gribat to zināt, El, — teica Esekss, — tad es nonācu pie secinājuma, ka Azerbaidžānas problēma nav vienīgā. — Viņš ieturēja pauzi. — Nekādā ziņā nav vienīgā.

— Dieva dēļ, turpiniet! — mudināja Hembers.

— Acumirkli, — iejaucās Stils. — Vai drīkstam atsaukties uz jums?

— Droši, — teica Esekss.

— Tātad par ko ir runa?

— Galvenokārt par kurdiem, — Esekss teica un paskatījās uz Makgregoru.

Makgregors saspringti domāja: Se tevi Viņš negrib neko teikt par Azerbaidžāņu, toties vērsīsies pret kurdu neatkarības centieniem.»

— Redzat, — teica Esekss, savijis pirkstus, — absolūti nepieciešams nosacījums, lai visos Vidējos Austrumos .valdītu miers un labas kaimiņattiecības, ir kurdu neatkarība.

Makgregoram tas bija kā belziens pa pieri.

— Kurdu neatkarība? — izbrīnījies pārjautāja The Times» korespondents. — Bet kāpēc?

— Tāpēc, ka kurdiem draud izmiršana, — atbildēja Esekss. — Viņiem ir daudz sliktāks stāvoklis nekā azerbaidžāņiem. Visā šeit notiekošajā haosā kurdiem draud briesmas nokļūt kādam zobos. Mums ir jāatzīst par likumīgu un nepieciešamu viņu cīņa par atzīšanu, patstāvību un pašnoteikšanos, un es uzskatu, ka viņu centieni ir atbalstāmi un apmierināmi.

Makgregors mēģināja atrast izskaidrojumu, kāpēc Esekss pēkšņi apsviedis kažoku uz otru pusi, taču bija tā satriekts, ka zaudēja spriešanas spēju. Kāpēc Esekss bija tik negaidīti pagriezies par simt astoņdesmit grādiem? Taht-i-Suleimānā viņš bija ar rokām un kājām pretojies kurdu autonomijai, turpretī tagad pieprasa to. Tas bija triks, noteikti triks, bet kāda tam bija jēga?

— Vai šī neatkarība attiecas arī uz kurdiem, kuri dzīvo Irākā angļu pārvaldībā? — jautāja The Times» pārstāvis,

— Protams.

— Un arī uz Irānas un Turcijas kurdiem?

— Jā.

— Vai var rakstīt, ka jūsu paziņojums ir adresēts šo Valstu valdībām?

— Ja vēlaties, varat rakstīt, — sacīja Esekss, — bet es to neesmu teicis.

— Laikam gribat apvest kādu ap stūri, — ierunājās Stīls.

— Vai jūsu paziņojums atspoguļo arī Anglijas valdības oficiālo viedokli?

— Nē, — svarīgi atbildēja Esekss, — bet esmu nodomājis ieteikt savai valdībai aplūkot kurdu neatkarību kā ļoti svarīgu stabilitātes balstu Vidējos Austrumos. Tikai neatkarība var glābt kurdus no iznīcības un boļševizā-cijas. Draudzīgo rietumvalstu pienākums ir rūpēties, lai .visi kurdi iegūtu pašpārvaldi un suverenitāti.

— Vai esat jau darījis to zināmu Anglijas valdībai?

— Es neesmu stāstījis to nevienam un, cerams, nenožēlošu, ka esmu pastāstījis jums. Paskatieties uz manu

г

palīgu misteru Makgregoru — un jūs redzēsit, ka viņš Ir pārsteigts. Varu piebilst, ka ari misters Makgregors ir dedzīgs kurdu neatkarības piekritējs.

Makgregors, āksts, kurš bija appikojis ēzeli. Ko viņš, Makgregors, varēja teikt? Kur ir viņa sagatavotā runa? Kas noticis ar lielo strīdu par azerbaidžāņu un kurdu neatkarību? Kam tagad vajadzīgi viņa iebildumi? Makgregors ar acīm sameklēja piedūmotajā istabā Ketrinu. Viņu tik tikko varēja saredzēt, taču Ketrina nekad nebija likusies tik eleganti ģērbusies, tik nevainojami safrizējusies un tik nepieejami daija. Makgregors jutās vientujš. Sī pasaule nebija viņa pasaule. Tā visa piederēja Esek-sam, un tajā bija vieta Ketrinai'un visiem šiem korespondentiem, kurus Makgregors nekad nesapratīs. Viņš palūkojās atpakaļ uz šo cilvēku vienaldzīgajām sejām un jautāja sev, ko viņš tagad var tiem pateikt. Neko. Makgregors nejuta nekādu radniecību ne ar vienu no viņiem — ne kā cilvēks, ne kā tautietis. Viņi piederēja Eseksam.

— Nu, — jautāja dzēlīgais Hembers, — vai esat pārsteigts, Makgregor?

— Mani nekas vairs nevar pārsteigt, — atbildēja Makgregors.

Tā bija smieklīga atbilde, kas sevišķi izcēla viņa apjukumu. Korespondenti sāka smieties, Esekss pavīpsnāja. Makgregors pietvīcis un kluss sēdēja, naidīguma un nepiedodama aizvainojuma pārņemts. Pat Ketrina pasmaidīja.

— Varbūt jūs tagad pateiksit kaut ko par krieviem? — Hembers jautāja Eseksam. — Kaut kas taču jums ir sakāms, Harij, citādi tam nav nekādas jēgas.

— Varbūt visam, ko es teicu, ir sakars ar krieviem, — izvairīgi atbildēja Esekss. — Lai nu kā, El, bet to es atstāju jūsu ziņā, draugi. Nešaubos, ka jūs pareizi novērtēsit šo jautājuma pusi.

— Tātad jās negribat neko teikt?

— Nevaru. — Esekss līdzjūtīgi un tajā pašā laikā viltīgi smaidīja. — Tā vairs nav mana darīšana. Jautājums par krievu rīcību tagad ir jāapspriež Apvienoto Nāciju Organizācijā. Tur, es ceru, pieņems lēmumu un noregulēs konfliktu.

— Ar jūsu palīdzību, — dedzīgi piebilda Hembers.

— Nu, es konsultēšu Ārlietu ministriju šajā jautājumā un varēšu piedalīties sēdēs. Bet to es vēl skaidri nezinu.

— Un ko jūs varat teikt par krievu Iejaukšanos Kur-distānā? — jautāja Stils.

— Ai, kaut kas taču ir jāatstāj ari manam ziņojumam! Jūs gribat izvilkt no manis visu. Es jau tāpat esmu izstāstījis diezgan daudz. — Esekss piecēlās, likdams saprast, ka saruna beigusies. Korespondenti ari piecēlās un pieklājīgi paplaukšķināja Eseksam, lai apliecinātu savu pateicību un apmierinātību. Pēc tam viņi sapulcējās ap Eseksu parastā neoficiālās atklātības brīža gaidās. Paiedams sānis, Makgregors dzirdēja, ka viņi jautā Eseksam, kad viņš domā atgriezties Londonā.

— Šodien pēc mums izsūta lidmašīnu no Kairas, — teica Esekss. — Ja viss ies, kā vajag, tad rīt mēs aizlidosim. Jā! Un Ketija arī brauks.

— Vai mēs nevaram braukt jums līdzi? — jautāja Members.

— Cik jūsu Ir?

— Mēs esam trīs, — atbildēja Hembers.

— Parunājiet ar aviācijas atašeju, El. Pasakiet viņam, ka es personīgi neiebilstu, bet tā tomēr ir angļu kara lidmašīna, tāpēc vajadzīga viņa atvēlē. Es domāju, ka viņš piekritis.

— Paldies, — teica Hembers. — Es gribu nokļūt Londonā kopā ar jums, Harij. Tagad taču te viss ies pa gaisu.

— Es tā nedomāju, — nomurmināja Esekss.

— Jūs īstenībā esat sācis īstu cīņu par Vidējiem Austrumiem. Vai jūs to apzināties?

— Vai jūs nepārspīlējat, El?

— Ne velna! Jūs esat iesaistījis spēlē kurdus un pieteicis karu krieviem.

Esekss izņēma pīpi no mutes un sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Neaizraujieties, El.

— Vai tiešām jūs neko neteiksit?

— Par krieviem?

— Jā.

— Ne, neuzskatu par vajadzīgu.

Ap Eseksu sastājušies žurnālisti aizšķērsoja Makgre-goram ceļu. Pēkšņi kā no gaisa nokritusi Makgregoram blakus nostājās Ketrina un paņēma viņu zem rokas.

— Nevajag tā izsamist, — teica Ketrina. — Tas uzreiz

ir redzams. '

— Ko viņš ir sadomājis, Ketij? — Makgregoram izspruka.

— Jums vairs nevajadzētu brīnīties par viņu.

— Brīnīties! — viņš skarbi atkārtoja. — Viņš tagad apgalvo pretējo tam, ko tika apgalvojis agrāk.

— Pats par sevi saprotams, — atteica Ketrina.

— Gribu parunāties ar jums, — sacīja Makgregors, — ja vien mums izdotos tikt laukā no šejienes.

— Kāpēc jūs nevarat pagaidīt un aiziet, kā pieklājas?

— Es pašreiz neesmu noskaņots uz pieklājību, — Makgregors izspieda caur zobiem.

Kāds korespondents uzlika roku viņam uz pleca un klusi teica:

— Paklausieties. — Tas bija Londonas The Times» līdzstrādnieks.

— Jā? — Makgregors atskatījās.

— Mans uzvārds ir Bikfords. Ketija mani pazīst, mēs ar viņu šorīt runājām par jums. Vai varat ziedot man kādu brīdi?

— Kas ir?

— Es zinu, jums, valsts aparāta darbiniekiem, nav pieņemts daudz runāt, un tomēr — varbūt jūs apgaismosit man dažas detajas.

— Es neesmu valsts aparāta darbinieks, — teica Makgregors. — Es šajā lietā esmu iesaistīts pavisam nejauši.

— Tādā gadījumā piedodiet. — Bikfords mazlietiņ stostījās.

— Nekas, nekas, bet neko lielu es jums tagad tikpat nevaru pateikt.

— Es ceru rīt lidot kopā ar jums. Varbūt tad mēs parunāsim?

— Es nudien maz ko varu jums pateikt.

— Mani interesē tikai vietējais kolorīts. Nekādi atbildīgi paziņojumi.

Makgregors papurināja galvu.

Taktisks cilvēks būdams, Bikfords vairs neuzstāja: viņš uzsmaidīja Ketrinai un paziņoja Makgregoram, ka pazinis Ketrinu jau kā meiteni ar bizītēm.

— Divpadsmit gadu vecumā viņa, Makgregor, bija nihiliste. Caurcaurēm oportūniste — kā visi skaisti bērni. Toreiz viņa dumpojās pret atgriešanos kaut kādā Šveices meiteņu pansionātā. Jūs tā arī neatgriezāties tur, Ketij?

— Protams, nē, — teica Ketrina. — Toties viņi ielika mani sieviešu klosterī.

Bikfords Iesmējās.

— Jūs atgādināt savu māti, Ketij. — Viņš noņēma savas zelta brilles un samiedza acis, it kā meklētu piemērotu vārdu. — Jūs varbūt neesat tik skaista, jums ir platāka seja un taisnas lūpas kā tēvam. — Bikfords atkal uzlika brilles un izklaidīgi gāja projām. Makgregors negaidīja, ka vēl kāds viņu aizkavēs.

Gaitenī Ketrina pārmeta Makgregoram viņa izturēša

nos pret Bikfordu.

— Es pati lūdzu viņu parunāt ar jums, — viņa sacīja.

— Viņš ir svarīga persona, un, rīkojoties gudri, jūs varētu pārvilkt viņu savā pusē. Viņš ir prātīgs un gudrs cilvēks.

— Šobrīd šķiet, ka visi ir vienā pusē, — parupji teica Makgregors.

— Blēņas, — viņa iebilda. — Jums jāmācās, kā tādas lietas darāmas. Ir vajadzīga tikai piesardzība.

— Kādā ziņā?

— Kaut vai saskarē ar tādu cilvēku kā Bikfords.

— Šādās lietās es neesmu nekāds labais meistars.

— Jums jākļūst par meistaru, ja gribat sacensties ar Eseksu, — teica Ketrina, — tāpēc ka viņš šajā ziņā ir pati pilnība.

— Neviens nevar sacensties ar Eseksu, — sacīja Makgregors, ievezdams Ketrinu mazajā, pieputējušajā vēstniecības istabiņā, kas bija viņiem atvēlēta. Viņš apsēdās pie masīva rakstāmgalda. — Vai zinājāt, ka viņš gatavojas šim negaidītajam paziņojumam par kurdiem?

— Protams, zināju, — atbildēja Ketrina. — Viņš man teica pirms dažām dienām.

— Tad kāpēc jūs nebrīdinājāt mani?

— Bet kādēļ gan? Tas attiecas tikai uz jums abiem. Man tur nav nekādas darīšanas.

— Jums neesot nekādas darīšanas, Ketij, tomēr pēdējā laikā jūs neskopojaties ar padomiem, kā man jārīkojas.

— Jā, neskopojos, — piekrita Ketrina. — Es gribēju paskubināt jūs pieņemt kādu noteiktu lēmumu, lai jūs nenodarbotos ar nenoteiktajiem spriedelējumiem, kuri tik un tā neko nedod. Ja esat nolēmis nostāties pret Eseksu, kāpēc jūs to nedarāt? Ja ne, ejiet pa viņa pēdām. Bet izlemiet taču beidzot. Vai nu pret viņu, vai ar viņu.

— Es izlemtu, ja zinātu, kas viņam padomā, — drūmi teica Makgregors.

— Bet kas viņam, jūsuprāt, ir padomā? — Ketrina at-

spiedās pret rakstāmgaldu un ieskatījās Makgregoram tieši acīs. — Viņš dara to, kas viņam jādara.

— Viņam bija jāiepazīstas ar stāvokli Azerbaidžāni, lai pārliecinātos par krievu iejaukšanos un konstatētu, vai demokrātiskā vara ir droši nostiprinājusies vai nav. Bet tagad viņš izvairās no tiešas atbildes. Bez tam viņš maina savu nostāju jautājumā par Kurdistānu. Kā viņš var pēc saviem panākumiem Taht-i-Suleimānā runāt par kurdu neatkarību? Kā cilvēks var tā melot, un kam viņam tas vajadzīgs? Viņš tikpat daudz tic kurdu neatkarībai, cik Azerbaidžānas neatkarībai.

— Jūs maldāties, — teica Ketrina. — Viņš tic tam, ko dara.

— Nekā tamlīdzīga.

— Visa nelaime ir tā, ka jūs nesaprotat šo cilvēku, un tas traucē jums saprast pašam sevi. Viņš zina, ka jūs esat gatavs kuru katru mirkli uzsprāgt gaisā un noliegt visu, ko viņš saka. Tas ir pilnīgi skaidrs jau vismaz nedēļu, bet Harolds nav no muļķu mājām.

— Viņš nenoklusēja par Azerbaidžāņu un ierunājās par kurdu neatkarību tikai tāpēc, lai aizbāztu man muti,— iebilda Makgregors. — Nē, tas nav tik vienkārši.

— Nemaz nav tik vienkārši, — piekrita Ketrina, pievērsusi savu stingo, nežēlīgo skatienu viņa mulsas pilnajai sejai. — Ja jums būtu kaut kripatiņa prāta, jūs aptvertu, ka Harolda rīcība ir vājuma atzīšana. Tā ir atzīšana, ka sacelšanās Azerbaidžāņa vainagojas panākumiem. Tā ir arī atzīšana, ka kurdi ir gatavi iet to pašu ceļu. Harolds noteikti ir pārliecināts, ka abas šīs sacelšanās ir krievu roku darbs, tāpēc ir nonācis pie asprātīga atrisinājuma — pārņemt iniciatīvu vismaz Kurdistānā. Viņš cer apspiest azerbaidžāņu sacelšanos ar ANO palīdzību, bet, ja tas neizdosies, tad viņš, bez šaubām, cer apspiest to ar kurdu palīdzību. Es pazīstu Haroldu. Viņam pēkšņi ataususi spoža doma — kurdi var kļūt par izšķīrēju faktoru līdzsvara uzturēšanai starp Angliju un Krieviju Vidējos Austrumos. Tā ir plašas politiskas ieceres daļa, un tieši tā jums tas arī jāsaprot, nevis jāuzskata par Eseksa prasmi izlocīties un viņa vēlēšanos jūs apvainot. Jūs visu reducējat uz sīku strīdiņu.

— Pie tā vainojams Esekss, — teica Makgregors. — Viņš visu padara tik netveramu.

— Nesāciet nu atkal tādas runas! — brīdinoši teica Ketrina. — Ja jūs domājat uzskatīt par netveramu visu,

ko dara Esekss, jūs sāksit kaitināt mani. Esekss ir netve rams tikai tāpēc, ka jūs neaptverat savā priekšā stāvošās politiskās problēmas mērogus.

— Tagad gan jūs visu jaucat, — teica Makgregors.

— Sākumā jautājums bija vienkāršs: vai Azerbaidžānas sacelšanās ir likumīga vai nav, taču Esekss bija sajaucis visu ar saviem trikiem, bet tagad jūs sajaucat to ar politiskiem prātojumiem.

— Tā nu gan nav. Azerbaidžāņa joprojām ir jūsu uri Eseksa strīda objekts. Bet būtībā strīds ir ne vien par Azerbaidžāņu un ne vien par Irānu. Un to jūs nekādi nespējat saprast. Vai tiešām jums nav skaidrs, ka tas ir jautājums par jūsu attieksmi pret politiku vispār, pret visām ārpolitikas normām un paņēmieniem?

— Tagad jūs pārspīlējat.

— Nē, nē, nē! Jūs neprotat skatīties uz priekšu un saredzēt galamērķi. Ja jūs arī turpmāk uzskatīsit, ka visi tie ir vietējas nozīmes jautājumi, tad jums ir beigas, Makgregor. Jūs nekad nesapratīsit to, ko darāt, bet tas būs sevišķi svarīgi pēc mūsu atgriešanās Londonā, kur sāksies īstā politiskā cīņa, vēl jo vairāk tagad, kad tajā tiek ierauta ANO. Ja Eseksam ar savu taktiku ir tik viegli jūs apmulsināt un pieveikt, tad es vispār negribu runāt ar jums par to. Jūs par daudz kritīsit man uz nerviem.

— Kāpēc Esekss nekrīt jums uz nerviem?

— Harolds vismaz zina, ko grib, un prot panākt savu.

— Jums ir simtprocentīga taisnība, — teica Makgregors, izlaizdams pirkstus caur saviem palsajiem matiem. — Es netieku līdzi viņa manevriem. Viņš sit mani pušu ik uz soļa.

— Bet ko tad jūs gribat? Jūs domājat, ka uzstāsities pret Eseksu vai atmaskosit viņu, bet viņš mierīgi noskatīsies, kā jūs to darāt? Ir jābūt galvai uz pleciem, ja grib stāties pretī Eseksam. Ir jārīkojas ar prātu.

— Man nepatīk visādi aprēķini. — Makgregors piecēlās. — Es tikai gribu atturēt Eseksu no bīstamas rīcības — vai tā būtu reformu izjaukšana Azerbaidžāņa vai kurdu izprovocēšana. Es negribu neko citu kā piespiest viņu pie sienas un parādīt, cik nepievilcīgu lomu mēs spēlējam Irānā.

—- Un tas ir viss? — jautāja Ketrina.

— Tas ir viss.

— Un kā jūs domājat to īstenot pēc šīsdienas spožās izgāšanās?

— Ar jebkuru paņēmienu. Mani ziņojumi...

— Ziņojumi! Jūs domājat, ka tie atstās uz Indijas lietu ministriju vai Ārlietu ministriju tādu iespaidu, ka tās grozīs savu politiku' te, Vidējos Austrumos? Vai patiešām jūs tā domājat? Ar ziņojumiem vien neiztikt. Ja gribat cīnīties ar Eseksu, jums ir jāiet atklātā kaujā.

— Kā es to varu, ja viņš uzmin katru manu gājienu? Šodien es gribēju uzstāties pret viņu, bet kas no tā iznāca? Tāpat, domājams, būs arī Londonā. Viņš visu tā sajauks un padarīs tik netveramu, ka man pat nebūs iespējams strīdēties ar viņu.

— Tad ņemiet iniciatīvu savās rokās, — teica Ketrina.

— Bet kā? — nomākts jautāja Makgregors.

— Tas jums jāizlemj pašam, — viņa atbildēja. — Bet jums ir jāsaprot politiskā situācija kopumā, ne vien jā-riomā, kas ir labi un kas ir slikti Irānā. Jums pašam, Makgregor, ir jāizjūt sevī visa nemierīgā politiskā situācija, citādi nekas labs neiznāks.

Viņi stāvēja viens otram pretī, un Makgregors apmulsis skatījās uz Ketrinu.

— Es vēlos no jums tikai vienu, Makgregor: dariet kaut ko, vienalga, ko, bet dariet.

Makgregors paņēma no krēsla mēteli. Viņš vairs negribēja neko dzirdēt.

— Uz kurieni jūs ejat?

— Uz mājām.

— Iešu jums līdzi. — Viņas balsī vēl bija saklausāma pārmetoša pieskaņa. — Man ir jāsaliek mantas.

Viņi izgāja no vēstniecības un klusēdami gāja pa ielu — neapmierināti viens ar otru. Pa ce|am Makgregors galanti nopirka Ketrinai vārītu bieti. Iedami pa Fir-doūsi ielu, viņi ēda karsto dārzeni, bet arī no tā garastāvoklis nekļuva labāks. Priekšā slējās Zagrosa baltās virsotnes, kas skaidri norobežoja debesu zilgmi. Ketrina skatījās uz kalniem, bet neteica ne vārda. Tikai vienu reizi aši apvaicājās, ko kliedz uz trotuāra stāvošais sirmgalvis. Makgregors vienaldzīgi atbildēja, ka viņš pārdod batā-tes — mazos zemes ābolus.

41. nodaļa

Londonā Makgregors dzīvoja Fulhemroudā, netālu no Bromptonas baznīcas. Lai tiktu uz savu darbavietu, viņš kāpa četrpadsmitajā autobusā un pa Naitsbridžu brauca ,līdz Haidparkkorneram. No turienes viņš pa Konstitjūšn-hillu gāja līdz Bekingemas pilij, tad pa Bērdkeidžvoku līdz Vestminsterai. Indijas lietu ministrija atradās gandrīz pie paša Vaitholla, bet Makgregors meta līkumu apkārt parlamenta laukumam, lai noietu garām abatijai.

Bija miglains rīts janvāra beigās. Autobusi, vieglās .automašīnas un taksometri šķērsoja laukumu, vēl arvien spīdinādami dzeltenos lukturus. Visu klāja viegla mig-liņa, izņemot melnos ministrijas limuzīnus, kuri, policista paceltās rokas sveikti, brauca iekšā pa Apakšnama vārtiem. Starp citu, tā drīzāk bija violeti zila dūmaka nekā migla. Pēc dažām stundām saule būs to izklīdinājusi. Nebija sevišķi silts, bet arī ne tik auksts, lai Makgregors nejustos patīkami bez mēteļa. Ar to viņš izcēlās starp citiem cilvēkiem, kuri steidzās uz darbu melnos mēteļos, svītrotās biksēs, melnos katliņos» un ar lietussargiem. Makgregoram mugurā bija nogludināts tvīda uzvalks un kājās brūni zābaki, bet sen nemazgātie mati slējās kā eža adatas. Viņa seja bija iedegusi, vēju aprauta, un daudzi kārtīgie ierēdņi iznāca no saviem vienaldzības cietokšņiem, lai ar vāji slēptu nepatiku palūkotos uz Makgre-gora seju, kuras krāsa neatbilda pašreizējam gadalaikam. Makgregors lūkojās apkārt agresīvi kā ārzemnieks, kuru aizskārusi angļu vāji slēptā nepatika pret visu neparasto un svešo. Tā viņš apgāja apkārt visam laukumam, kamēr nonāca līdz Vaithollam Kingčārlzstrītā. Te Makgregoram pārgāja dusmas, un viņš tuvojās Indijas lietu ministrijas vārtu ķieģeļu arkai.

Tagad viņš paies garām melnā formas tērpā ģērbtajam šveicaram un parādīs caurlaidi, neuzmezdams viņam skatienu, lai nebūtu jāprāto, sveicināt šo cilvēku vai ne. Taču, tuvojoties vārtiem, viņš grozīja savu lēmumu. Viņš nevis gāja iekšā pa vārtiem, lai dotos uz savu kanceleju, kas atradās otrpus pagalmam, bet pagriezās apkārt un atkal izgāja uz laukuma.

Viņš nopirka mazā kioskiņā visas rīta avīzes un, pagājies uz Vestminsteras tilta pusi, apsēdās vienā no krastmalas nojumēm. Avīzes viņu ne visai interesēja, bet ar

5o rīcību viņš uzsvēra savu nevēlēšanos liet uz darbu. Makgregors atšķīra pašu pirmo avīzi. Galvenais jaunums tajā bija de Golla atkāpšanās no Francijas prezidenta amata: ģenerālis bija nospriedis, ka ir paveicis savu Francijas glābšanas misiju, bez tam tika ziņots, ka viņa lēmums izbeigt politisko darbību ir negrozāms». Otrā vietā bija vēstis no Irānas. Ibrāhīma Hākīmi valdība vakar bija demisionējusi, lai atdotu vietu tādai valdībai, kura spētu labāk saprasties ar Maskavu jautājumā par Azerbaidžāņu. Tā kā Azerbaidžānas jautājums bija iekļauts Drošības Padomes darba kārtībā pēc Hākīmi valdības ierosinājuma, domāja, ka tagad to atsauks. Sarunas ar Maskavu droši vien tiks atjaunotas. To lasot, Makgregors nodomāja, ka visi viņa uztraukumi beigušies. Taču šī cerība drīz vien izgaisa: tajā pašā lappusē mazliet zemāk viņš ieraudzīja Eseksa fotogrāfiju.

Pēc viņu atgriešanās no Irānas Eseksa portreti parādījās avīžu pirmajās lappusēs ik dienu. Šodienas attēlā Esekss bija redzams ar pīpi zobos un ar veiksmīgo» portfeli padusē. Paraksts vēstīja, ka sūtnis nofotografēts vakar pēc vizītes Dauningstrītā, kur viņš ziņojis par savu ārkārtējo un veiksmīgo misiju Maskavā un Azerbaidžānā. Gaidāma sensacionāla lorda Eseksa runa nākamajā Drošības Padomes sēdē. Kā kļuvis zināms no drošiem avotiem, viņa savāktie fakti neapgāžami liecina, ka Azerbaidžānas sacelšanās vaininiece ir Krievija, tātad ir notikusi iejaukšanās citas valsts lietās, un līdz ar to ir pamats izvirzīt jautājumu Apvienoto Nāciju Organizācijā. Lorda Eseksa iecelšana par speciālo Anglijas pārstāvi Apvienotajās Nācijās dos viņam iespēju pabeigt misiju, ko Anglijas valdība nesen uzticējusi viņam, — noregulēt Irānas jautājumu. Sī jautājuma izvirzīšana Apvienotajās Nācijās vainagos Eseksa pūliņus. Tā kā tieši viņš pārstāvēs Angliju Drošības Padomē, tā būs garantija, ka viņa vērtējums par stāvokli Azerbaidžānā un Irānā, kas balstīts uz personīgiem novērojumiem, noteiks ne vien Anglijas, bet arī visas ANO nostāju šajā jautājumā.

Par kurdiem avīzē nebija ne vārda. Pirms divām dienām Eseksa izteikumi par labu kurdu neatkarībai bija radījuši paredzamo sensāciju un avīzes bija rakstījušas, ka Esekss nostādījis Anglijas valdību neērtā stāvoklī: ir gaidāmi nopietni iebildumi no Turcijas, Irānas un Irākas puses. Bet, lai arī Makgregors katru dienu rūpīgi bija izskatījis avīzes, viņš nebija atradis nevienu paziņojumu par kādas

šīs valsts protestiem. Par Kurdistānu prese aizdomīgi klusēja.

Makgregors ātri izšķirstīja pārējās avīzes. Visās bija rakstīts viens un tas pats. Hronikā viņš atrada ziņu par Ketrinu, kura kopš viņu atgriešanās tika regulāri ’pieminēta tāpat kā Esekss. Viņš pārlaida acis informācijai un pievērsās svarīgākiem jaunumiem. It visur Makgregors uztvēra Eseksa smalko un veiklo taktiku, ar kādu viņš izvirzīja savu viedokli par Azerbaidžāņu. Izņēmums bija tikai Daily Worker» un The Times». Par Daily Worker» Makgregors neko nezināja, jo šo avīzi viņš savu mūžu nebija lasījis. Šodien viņš to bija nopircis nejauši kopā ar citām avīzēm. The Times» atturīgā tonī ziņoja, ka lords Esekss kā ārkārtējs delegāts pārstāvēs Angliju Drošības Padomē Irānas jautājuma spcciālapspriešanas laikā. Vakar lords Esekss pieņemts Dauningstrītā. Vairāk The Times» nebilda ne vārda. Daily Worker» rakstīja, ka lords Esekss nosūtīts uz Irānu, lai iejauktos tās iekšējās lietās pēc tam, kad ar kaunu izgāzušies visi mēģinājumi iebiedēt un Šantažēt krievus, lai viņi atļautu Teherānas valdībai apspiest tautas sacelšanos Azerbaidžānā. Vakar Eseksam bijis jāveic šis nepatīkamais pienākums — jāziņo par savu neveiksmi valdībai.

Neviena avīze necitēja paša Eseksa izteikumus. Viņš vēl arvien nebija neko teicis ne par Azerbaidžāņu, ne par krievu iejaukšanos, vispār nebija runājis par to, kādus svarīgus secinājumus izdarījis. Lai kā Makgregors arī meklēja, viņš neatrada nevienu tiešu Eseksa izteikumu. Tomēr visas avīzes publicēja plašus ziņojumus par lorda Eseksa savāktajiem graujošajiem pierādījumiem, kas liecina par krievu jaukšanos Azerbaidžāņos un Kurdistānas lietās. Tā turpinājās jau divas dienas, un Makgregors juta, ka nespēj darīt tam galu. Esekss pilnā gaitā gāja pretī uzvarai, ne ar ko nesaistīdams sevi un neteikdams ne vārda. Beidzot Makgregors neizturēja. Viņš bez steigas cieši savīstīja visas avīzes un iesvieda brūnajos Temzas vi|ņos. Avīzes noplājās uz ūdens un lēni papeldēja zem Vestminsteras tilta. Makgregors neskatījās, kā tās izplešas ūdenī. Viņš nolēma tikties ar Džonu Eskvitu, un, kad avīzes bija izkliedētas un nogrimušas, Makgregors jau bija Ārlietu ministrijā un meklēja jauno Eskvita kabinetu.

Makgregors bija bijis ministrijā ne vairāk kā divas trīs reizes. Viņš bija ieradies te kopā ar seru Roulendu Smitu uz apspriedēm par stāvokli Vidējos Austrumos. Tad viņš

bija tikai statists, kurš nesa ar dokumentiem piestūķētu portfeli; šiem dokumentiem neviens neskārās klāt, un Makgregors bija sācis regulāri vairīties no šo regulāro konferenču apmeklēšanas. Ārlietu ministrijā valdošais stabilais nemainīgums vienmēr bija atgrūdis Makgregoru: tajā bija kaut kas biedējošs, nāvējošs un pārāk pašpaļāvīgs. Pati ēka likās daudz piekāpīgāka un dzīvāka nekā tās pastāvīgie un nemainīgie iemītnieki, kuri prasīja bezierunu pakļaušanos no katra, kas spēra kāju pāri viņu karalistes slieksnim. Neviens nevarēja ierasties Ārlietu ministrijā ar savu patstāvīgu viedokli un aiziet ar negrozītu pārliecību par savu taisnību. Sājā pašpārliecinātības un dievišķīgas autoritātes atmosfērā tika satricināts jebkurš atšķirīgs viedoklis. Neviens to nevarēja izturēt, īpaši tāds cilvēks kā Makgregors. Līdzko viņš bija nonācis šajos briesmīgā Gorgonas mitekļa gaiteņos, viņa pārliecība viens divi sašķīda gabalu gabalos. Kad Makgregors atrada Džonu Eskvitu, no viņa paša maz kas bija palicis pāri. Tikai Eskvits paglāba viņu no galīgas iznīcības.

— Sen gribēju satikt jūs, Makgregor, — teica Eskvits, neapgrūtinādams sevi ar sasveicināšanos. — Bet man nebija laika jūs mektēl tai jūsu iestādē. Kā klājas? Jūs izskatāties lieliski. Esekss izskatās labi, Ketija arī. Tomēr jums ir tāds izskats, it kā jūs būtu ar kaut ko neapmierināts. Vai Harolds pieveica jūs vai jūs Haroldu? Sēstieties, un aprunāsimies. Vai atnācāt pie Harolda?

— Nē. — Makgregors apsēdās mīkstā ādas krēslā, — Atnācu pie jums.

Eskvits uzcēla kājas uz galda un neko neteica.

— Jūs esat aizņemts? — pieklājīgi apjautājās Makgregors.

Eskvits bez smaida pamāja ar galvu.

— Harolds gatavojas apdullināt visus ar savu dokumentāciju. Viņš ir iecerējis satricināt Drošības Padomi, apstiprinot katru savu vārdu ar kādu dokumentu. Es laikam būšu viņa pirmais upuris.

— Nē, — teica Makgregors. — Pirmais upuris biju es,

— Jums ir veicies: jūs tikāt apdullināts uz rāvienu, — sacīja Eskvits, — turpretī es esmu pastāvīgs Harolda nežēlīgās spalvas upuris.

— Es domāju, ka jūs varat izturēt visu.

— Varēt varu gan.

— Es diezin vai varētu.

— Jūs esat pārāk jauns un pārāk gudrs, lai tā runātu. Jums ja būt kā tādam dēmonam, kurš rij uguni un izverd dūmus. Kas ar jums noticis? Vai Harolds ir saņēmis jūs pie rīkles?

— Nē. Es pat neesmu redzējis viņu kopš mūsu atbraukšanas dienas.

— Vai tad jūs vairs nestrādājat kopā ar viņu?

— Tiek uzskatīts, ka strādāju.

— Nu, un tad?

— Tas ir kaut kas muļķīgs. Esekss teica, ka darīšot man zināmu, kad būšu viņam vajadzīgs, bet šķiet, ka visi loti labi iztiek bez manis. Kopš esam atpakaļ, neesmu ne pirksta pakustinājis. Neesmu redzējis nevienu, izņemot veco Roulcndu Smitu — un arī tikai tad, kad aiznesu viņam savu ziņojumu.

— Ko viņš teica?

— Teica, ka man esot jāpaliek Eseksa rīcībā, bet īstenībā bija aizmirsis, kas es esmu un uz kurieni biju braucis. Brīnījās, kad iedevu viņam savu ziņojumu. Vai esat to lasījis?

— Es lasīju eksemplāru, kuru jūs bijāt nosūtījis Harol-dam.

— Tagad tam vairs nav nekādas jēgas, ja ir radies cits

viedoklis. v

Eskvits bija piegājis pie loga un apsēdies uz šaurās palodzes, atspiedies ar muguru pret vienu, bet ar kājām pret otru aplodu.

— Nav nekādas jēgas, jūs sakāt?

— Nezinu. — Pirmo reizi pēc atgriešanās Londonā Makgregors jutās brīvi.

Eskvits gurdi pasmaidīja un paplūkāja savas Osas.

— Bet es, Makgregor, cerēju, ka jūs teiksit graujošu runu, aizstāvot Azerbaidžāņu.

— Varbūt pirmajā dienā pēc pārbraukšanas es būtu to darījis.

— Kur palikusi jūsu kaisme, manu zēn? — Eskvits nolaida kājas no palodzes. — Nav labi. Tik daudz lielisku, kvēlu vārdu, tik daudz sašutuma un dusmu! Jūs esat uzrakstījis varonīgu ziņojumu, Makgregor. Neviens gan nepievērsīs tam uzmanību, bet es pievērsu.

— Tātad mēs esam divi, — teica Makgregors. — Un mums ir taisnība, bet visiem pārējiem nav taisnība. Kā viņi zina tik daudz? Kāpēc viņi ir tik pārliecināti par sevi?

— Kas?

— Visi, Esekss, kabineta locekji, Apvienotās Nācijas, prese un visi, kuri tic tam, ko raksta avīzes. Bet tā visa pirmsākums ir Esekss. Viņš veikli pasniedzis savu versiju par notikumiem Azerbaidžānā, bet pats nesaka ne vārda, — Makgregors pēkšņi aprāvās. — Man, jādomā, nepiedien runāt ar jums par Eseksu, jo'jūsiaču strādājat ar viņu kopā. — Viņš pateica to ar tādu sarūgtinājumu, ka Eskvits iesmējās.

— Vai jums sagādā raizes mana izkurtējusī sirdsapziņa? — viņš jautāja.

— Nē, bet...

— Ļaujiet man pašam tikt galā ar savu sirdsapziņu, — teica Eskvits. — Man vienalga, ko jūs man stāstāt par Eseksu, par savu darbu, par sevi pašu, ja vien esat ar mieru pateikt to visu Eseksam tieši acīs. Kas attiecas uz mani personīgi, tad man nav ne sirdsapziņas, ne morāles. Man vajadzēja izmest laukā tās un pie reizes vēl šo un to, kad ķēros pie šī amata. TurpinietI Varat neteikt man, ka neesat vienis prātis ar Eseksa secinājumiem attiecībā uz Azerbaidžāņu. Es jau teicu, ka lasīju jūsu ziņojumu. Bet vai esat stingri pārliecināts, ka sacelšanās Azerbaidžānā ir jūsu atbalsta vērta? Kā ir?

— Katrā ziņā tagad tur ir labāk nekā agrāk, — atbildēja Makgregors.

— Ar to vien nepietiek, — teica Eskvits. — Vai esat gatavs aizstāvēt savu viedokli pret jebkuru citu? Vai esat gatavs pieņemt šo kustību pilnīgi?

— Domāju, ka jā. Ar šo un to es neesmu vienis prātis, bet vispār uzskatu to par pareizu. Tas pats attiecas uz kurdu jautājumu. Bet es vienkārši nesaprotu Eseksa domas. Kāpēc viņš klusē? Kas viņam padomā?

— Neesiet pārāk ass pret Eseksu, — ieteica Eskvits. — Nekas viņam nav padomā. Viņš tikai grib panākt, lai šo jautājumu iztirzātu Drošības Padomē.

— Es domāju, ka tas jau ir izlemts.

— Nekā tamlīdzīga.

— Bet kas tad īsti notiek? — iesaucās Makgregors.

— Irāna ierosina iekļaut šo jautājumu dienaskārtībā, bet pagaidām sasniegts tikai tas, ka abas puses iesniedz noļas Drošības Padomei. Krievi savās notās apgalvo, ka jautājums par Azerbaidžāņu nav apspriežams Drošības Padomē, tāpēc ka joprojām turpinās sarunas starp Krieviju un Irānu. Savukārt irāņi apgalvo, ka šis jautājums ir apspriežams, tāpēc ka sarunas ir izjauktas. Nākamajā notā krievi

atbild, ka viņi grib turpināt sarunas tieši ar Irānu. Šodien Irāna noteikti atbildēs ar jaunu notu. Un tā tas turpinās.

— Ko īsti Irāna prasa Drošības Padomei darīt Azerbai-džānas jautājumā?

— Tā grib, lai Drošības Padome apspriestu jautājumu par Azerbaidžāņu un ieteiktu Krievijai pārtraukt jebkāda veida morālu un materiālu palīdzību sacelšanās dalībniekiem.

— Bet jaunā Irānas valdība it kā grib turpināt sarunas ar Krieviju, — teica Makgregors. — Vai jūs nedomājat, ka līdz ar to šis jautājums var palikt ārpus Drošības Pa-domes kompetences?

— Nu nēl Irānas valdība var darīt, ko grib, bet mēs gādāsim, lai jautājumu par Azerbaidžāņu iekjauj dienaskārtībā. To arī grib panākt Harolds ar saviem trikiem. Viņam vajag, lai šo jautājumu atzītu par Drošības Padomē apspriežamu. Viņš soli pa solim sagatavo sabiedrisko domu, aicinot talkā avīzes un vēršoties pie pasaules sirdsapziņas, ko mēs darām katrā izdevīgā gadījumā, lai aizstāvētu mazās tautiņas. Viņš darīs visu, lai šis jautājums paliktu Drošības Padomes dienaskārtībā. Tad viņš klās vajā savus argumentus un tādējādi nodrošinās sev tik vienbalsīgu atbalstu, ka Azerbaidžānas jautājuma atrisinājums būs pilnīgi atkarīgs no viņa. Eseksa paša liecība par notikumiem Azerbaidžānā būs neapgāžama. Es strādāju melnās miesās, lai viņa argumenti būtu neapgāžami.

— Vai krievi nevar viņu apstrīdēt?

— Nē, jo Staļins aicināja, lai Harolds pārliecinās pats. Te nevienam nevar būt iebildumu, mans draugs. — Eskvits nepiebilda izņemot jūs, Makgregor»: viņš zināja, ka to lieki sacīt.

— Krievi rīkojās neapdomīgi, jaudami viņam vispirms braukt uz Azerbaidžāņu, — teica Makgregors. — Skaidrs kā diena, ka pēc tam, kad Esekss pabeigs savu darbu, no Azerbaidžānas nekas nebūs palicis pāri.

— Vai jūs gribat, lai krievi paliktu Azerbaidžānā?

— Nē, nē. Bet es negribu, ka Teherāna iejauktos un apspiestu sacelšanos. Ja visi liktu Azerbaidžāņu mierā ...

— Vai jums nepatīk Apvienoto Nāciju pūliņi atrisināt strīdu?

— Nē, — teica Makgregors, — bet kāda nozīme irāņiem pašiem risināt savas problēmas, ja visas viņu pūles ir veltīgas tikai tāpēc, ka kaut kur tūkstoš jūdžu tālāk, sasēdušies ap galdu, sarunājas milzums neko nezinošu cilvēku?

— Cik daudz laika jums vajadzēja, lai nonāktu pie tāda sprieduma par diplomātiju? Domāju, ka tagad jūs izjūtat tādu riebumu, ka palēkdamies aizskrietu atpaka] uz Irānu, vai ne?

— Ja Esekss grib pārveidot Irānu pēc sava prāta, šau bos, vai man radīsies vēlēšanās atgriezties tur,

— Ak tā jūs to uztverat!

— Tas ir tikai sākums, — teica Makgregors.

— Tad iziesim ārā no šejienes.

Eskvits piecēlās, paķēra no galda pīto spieķi ar dzintara rokturi un tāpat bez mēteļa un platmales pieskrēja pie durvīm, ar vienu roku pieturēja tās, bet ar otru nepacietīgi māja Makgregoram, lai tas pasteidzas. Tagad pa Vaithollu gāja divas dīvainas personas: sezonai neatbilstoši ģērbies jauns cilvēks un ekscentrisks vecāks vīrietis bez platmales, kurš vicināja spieķi kā skolotājs rādāmkoku. Viņi gāja, nepievērsdami nevienam uzmanību, un visam kroni uzlika Eskvits, kad, ejot garām Benketinghollam, ar spieķi norībināja dzelzs margas.

— Jauka ēka, — viņš teica tik skaļi, lai garāmgājēji dzirdētu. — Viens no Inigo Džonsa projektiem. Vai redzat tur to logu? — Eskvits nokāpa no ietves un ar spieķi rādīja uz augšējo stāvu; cilvēki nebeidzamā straumē gāja garām stingām sejām un neskatījās uz augšu. — Ceturtais no kreisās puses.

— Redzu.

— Pa šo logu izvilka ārā Kārli Pirmo, lai nocirstu viņam galvu! — pilnā rīklē kliedza Eskvits. — Būtu atstājuši bluķi Vaitholla vidū kā atgādinājumu; to var izdarīt, ja vien ir cieša apņemšanās. — Viņš nolaida spieķi un gāja tālāk. — Makgregor, mēs patiesi esam pēdējie Restaurācijas upuri. Visrupjākā kļūda Anglijas vēsturē. Kā jūs domājat?

— Nekad neesmu par to domājis, — izklaidīgi atbildēja Makgregors.

— Derētu gan. — Eskvits pacēla spieķi kā nosodošu pirkstu. — Jūs nekad nesapratīsit, kāpēc mēs darām muļķības, ja nesapratīsit vēsturi, kas padara mūs par muļķiem.

— Mūsu muļķības ir acīm redzamas, — teica Makgregors. — Pārāk acīm redzamas.

— Nav tiesa, — iebilda Eskvits. — Jūs tikai sākat iepazīt tās pēc paša pieredzes. Kādas jums tagad ir priekšrocības salīdzinājumā ar visiem šiem nožēlojamiem sīk-niaņiem! — Eskvits ar spieķi it kā šķēla garāmgājēju pūli.

— Bet tā nav nekāda priekšrocība, ja jūs to neprotat izmantot, Makgregor.

— Izmantot? — pārjautāja Makgregors. — Rakstīt ziņojumus, kurus neviens nelasīs?

— Jau tas vien ir kaut kas!

— Bet vai ar to pietiek?

_Nē.

— Ko tad vēl?

— Nezinu, — drūmi atteica Eskvits. — Tas būs jāizlemj jums pašam.

— Te nav ko izlemt. Kas, piemēram, ir' Ieinteresēts zināt patiesību par Azerbaidžāņu? Eseksam ir ceļš vaļā.

— Runa nav tikai par Azerbaidžāņu vien, — teica Eskvits.

—- Zinu, te ir kurdi un Vidējie Austrumi, un krievi, un amerikāņi, un diezin kas vēl.

— Ja jūs to esat sapratis, tad jums jāsaprot arī notikumu nozīme, Makgregor. — Eskvits pameta ar roku kādam, kurš pabrauca garām lielā, melnā rolroisā. — Jums rūp gandrīz tikai jūsu azerbaidžāņu un kurdu draugi. Tas ir jauki, tiešām jauki. Un tomēr viņi ir tikai strīda upuri, nevis tā objekts.

— Tas man ir skaidrs.

— Tādā gadījumā esiet pacietīgs. — Eskvits satvēra Makgregora roku. — Daudz kas ir likts uz spēles, un nevienam, izņemot jūs, nav tādu zināšanu, lai ietekmētu dažus būtiskus politiskus lēmumus jūsu draugu labā. Pazīstot valsti tā, kā to pazīstat jūs, viegli secināt, ka Azer-baidžānas sacelšanās ir uzliesmojusi pati no sevis un ir bijusi neizbēgama. Jūsu ziņojumā tas ir ļoti labi paskaidrots. Arī jūsu kaismīgā iestāšanās par kurdu neatkarību atstāj brīnišķīgu iespaidu, Makgregor, un arī šis jautājums ir izklāstīts lieliski. Bet saprast stāvokli Azerbaidžānā un Kurdistānā un kvēli aizstāvēt viņu pašnoteikšanās tiesības vien ir par maz. Viņu pašnoteikšanās nav izolēta no pārējās pasaules. Patlaban šo jautājumu gatavojas izmantot starptautiskās apspriedēs kā ieroci citu politisku mērķu sasniegšanai. Ja gribat piedalīties šo jautājumu risināšanā, Makgregor, jums jāsaprot katras valsts un katras starptautiskas organizācijas mērķi, taktika un politiskais kurss. Jo sevišķi taktika! Azerbaidžānā darbojas savs simts dažādu spēku. Pašreizējā momentā tiem galvenais ir noteikt savu vispārējo attieksmi pret krieviem un arī pret Apvienoto Nāciju Organizāciju.

— Jā, jums taisnība, — teica Makgregors.

— Varbūt jūs to zināt, bet neiedomājieties, ka jau saprotat visu. Iedziļinieties cēloņos, Makgregor, — un jūs sapratīsit taktiku, un, saprotot taktiku, jūs varēsit efektīvi iejaukties šajās lietās. Mācieties no Harolda, kuru jūs pašlaik droši vien uzskatāt par oportūnistu un muļķi. Tā ir jūsu darīšana, bet atcerieties, ka viņš prot ļoti gudri pārliecināt citus par sava viedokļa pareizību. Tas nav grūti, ja zina, kā rīkoties, bet ir jāzina, kā rīkoties. Jums nav jādara tā, kā dara Harolds, pieaicinot kaut kādu Hemberu un iztēlojot, ka savus uzskatus viņš smēlies no Ņujorkas avīzēm. Haroldam patīk tēlot Makiavelli, un, kaut arī tāda taktika palīdz viņam propagandēt savus uzskatus, galu galā tā vērsīsies pret viņu pašu. Jums, Makgregor, ir vienkāršāki un godīgāki ceļi. Nejautājiet man, kas tie par ceļiem, jo es to nezinu. Kādreiz varbūt arī zināju, bet tagad vairs ne. Zinu tikai to, ka ir grūti sacelties pret naidīgu pasauli, Makgregor, un, jo tālāk, jo grūtāk. Ja velk garumā, var palaist garām izdevību vai arī kļūt par tādu savādnieku kā es, kurš saceļas pret sīkiem sabiedrības trūkumiem, bet nekad nesaceļas pret pašu sabiedrību.

— Man iekšā viss vārās, — teica Makgregors, — tomēr es zinu, ka tas, kurš saceļas viens, kļūst par mocekli, bet ar to nekas vēl netiek atrisināts.

— Nerunājiet muļķības, — sacīja Eskvits. — Netrūkst cilvēku, kuri ir gatavi sacelties. Atrodiet viņus — lūk, tā ir jūsu nākotne!

— Sie cilvēki dzīvo Irānā.

— Tad brauciet uz turieni!

— Vispirms paskatīšos, kas notiks te.

— Pareizi. — Eskvits uzsita ar spieķi pa trotuāru, un viņi soļoja tālāk, uz restorānu Lyons Corner House» pie Ceringkrosas stacijas. Te, Makgregoram par pārsteigumu, Eskvits noveda viņu lejā populārajā tējnīcā. — Te ir mana patvertne.

Sājā pagrabiņā cilvēki varēja sēdēt, dziļā klusumā dzert tēju ar kūkām un justies kā labi draugi. Kad tēja bija padzerta, Makgregors piezīmēja, ka Eskvitam pietiekot pašam savu darīšanu un neesot ko sēdēt te, lauzot galvu par svešām problēmām.

— Visas manas darīšanas ir tādas, Makgregor, ka gribas bēgt prom no tām. — Tagad Eskvits runāja sirsnīgākā tonī. — Visa šī sīkā diplomātiskā rosīšanās ir nožēlojama nodarbošanās gudram cilvēkam. Ar jums ir patīkami pa-

runāties. Es varu strādāt kopā ar Haroldu, bet sarunāties varu tikai ar juras. Trakoti sarežģīta situācija. Un vēl kas: pats esat vainīgs, ja esmu jūs samulsinājis, jo jūs meklējāt man! atbalstu. Vai esmu sajaucis jums galvu, draugs?

— Jūs varbūt esat visu sarežģījis.

— Vai saprotat, cik grūtā situācijā varat nokjūt?

— Saprotu.

— Tādā gadījumā es jums teiktu, ka ir bezcerīgi kaut ko darīt.

Makgregors klusēja.

— Vai jums ir kaut kas padomā?

— Nē, — Makgregors atbildēja tikpat nomāktā balsī kā Eskvits. — Viena lieta ir izprast situāciju, pavisam kas cits — kaut ko darīt, lai to grozītu.

— Varu teikt jums tikai vienu, — lēni sacīja Eskvits. — Viss būs veltīgi, kamēr jūs neapzināsities, ko darāt. Ja gribat izaicināt Eseksu un palīdzēt Azerbaidžānai, jums tas ir jādara pamatīgi, Makgregor. Pamatīgi, pārdomāti, ar prātu, citādi jums nekas neiznāks.

— Man apnicis to klausīties. Ketrina kaļ to vienā kalšanā.

— Ak tā? Bet Ketija gūst panākumus, mans draugs, vai nav tiesa?

— Nezinu, — atteica Makgregors. — Viņa ir pārāk impulsīva.

— Vai esat ticies ar viņu pēc atgriešanās?

— Nē.

— Kurš pie tā vainīgs?

Makgregors paraustīja plecus.

— Nelaidiet Ketiju vaļā. — Eskvits paberzēja savas slaidās plaukstas. — Jūs viens otru lieliski papildināt. Negaidiet, ka Ketrina būs sevišķi laipna pret jums. Vai zināt, kur viņa dzīvo?

— Zinu.

— Kāpēc jūs neaizejat pie viņas?

— Esmu bijis pie Ketrinas, bet šķiet, ka viņa lielākoties ir izbraukusi kopā ar Eseksu.

— Pie velna Haroldu! — iesaucās Eskvits. — Visa dzīve liksies gaišāka un vieglāka, ja Ketrina jūs skubinās un ķircinās. Es biju domājis, ka jums ar viņu viss ir nokārtojies.

— Ketija Irānā nav tas pats, kas Ketija Londonā. — Makgregors negribēja runāt par šo tēmu.

Eskvitam šādās lietās pietrūka takta.

— Viņai ir jāatrod pamats zem kājām, — teica Eskvits.

— Nesteidziniet viņu. Ketrina vēl nav tikusi skaidrībā pati ar sevi. Ejiet pie viņas. Jūs viņai esat vajadzīgs.

— Šaubos.

— Zinu, ka Ketija ir aušīga un velna pilna. Vienu bridi viņa pēc kaut kā dedzīgi tiecas, bet brīdi vēlāk viss ir atkal pa vecam. Un tā būs tik ilgi, iekams viņa nebūs izlēmusi, kam viņai jābūt. Patlaban viņa cenšas izlikties par sievieti, kas viņa bija agrāk, — par godājamo Ketrinu Klaivu. Bet neliecieties zinis par to, manu zēn. Tas pāries.

— Viņas vārds laikam sagroza viņai galvu, — teica Makgregors.

— Nu ir gan! Vai tas jūs mulsina? Esmu vīlies jūsos. Mani sauc godājamais Džons Entonijs Ahabs Eskvits, bet jūs sēžat te ar mani, ar cilvēku, nevis ar manu vārdu. Kāda nozīme ir vārdam? Manā nav nekā sevišķa, izņemot Ahabu, ko man devis vecaistēvs aiz cieņas pret Hermani Melvilu.

— Man vienalga, kāds viņai vārds, — teica Makgregors,

— bet tas atgādina, ka Ketrina Londonā nav tā pati Ketrina, kas Irānā.

— Blēņas! — norūca Eskvits. — Tāda izturēšanās ir bezjēdzīga. Ja jūs uzskatāt, ka Ketrina muļķojas, tad pasakiet to viņai acīs un dariet tam galu! Viņa ļoti daudz gaida no jums, un tāda saruna nāks viņai par labu.

Makgregors nerunāja pretī.

— Mēs to visu nokārtosim, — teica Eskvits. — Jūs gribat tikties ar viņu?

— Kāpēc gan ne?

— Nāciet šovakar līdzi mums ar Džeinu uz viesnīcu Savoja». Ketrina būs tur. Bez šaubām, kopā ar Eselcsu. — Eskvits pasmējās. — Gribu paskatīties uz jums un Ha-roldu.

— Vai viņš rīko pieņemšanu?

Nē. Tā ir neoficiāla ANO delegātu un darbinieku tikšanās. Arī jūs drīkstat tajā piedalīties, tāpēc varat nekautrēties un neuzskatīt sevi par lieku.

Piemiedzis acis, Makgregors pateica, ka pat nedomā kautrēties.

— Brīnišķīgi, — sacīja Eskvits. — Tur jūs varēsit pēc sirds patikas izrunāties par Azerbaidžāņu, manu zēn. Būtu labi, ja jums izdotos ietekmēt vajadzīgos cilvēkus. Varbūt jums izdodas pārliecināt arī Escksu.

— Es biju domājis, ka Eseksa paziņojums par kurdu neatkarību izraisīs iebildumus. — Makgregors bija gaidījis izdevību ieminēties par to Eskvitam.

— Iebildumus? No kā puses?

— No Turcijas, Irānas, Irākas puses.

— Lika pagaidīt! Kādēļ lai viņi iebilstu, ja Esekss piedāvā viņiem kurdu problēmas atrisinājumu? Vai tas nebūtu jauki — angļu izveidota un nomierināta Kurdistāna? Pret to neviens neprotestēs, draugs, izņemot pašus kurdus, jūs, krievus un slimo šeihu.

— Vai nezināt, kā viņam klājas? — jautāja Makgregors.

— Ne. Ja gribat, varu uzzināt.

— Vai varat to izdarīt slepus?

— Teherānā man ir vecs draugs, un mums, protams, ir diezgan daudz aģentu mukru vidū. — Eskvits paņēma no galda spieķi un piecēlās. — Es iebraukšu pēc jums septiņos, Makgregor. Kur jūs dzīvojat?

Makgregors pateica savu adresi, un pirms iziešanas no tējnīcas viņi mazliet pastrīdējās, kurš maksās rēķinu. Beidzot Eskvits teica:

— Maksājiet. Ja esat tik jūtīgs, tad maksājiet.

Viņi šķīrās uz stūra. Eskvits gāja uz Vaithollu, bet Makgregors šķērsoja Trafalgarskvēru un iegāja Nacionālajā galerijā. Šodien varēja gremdēties vēl vienā mulsinoši sarežģītā pasaulē.

Varbūt Makgregors saprata no mākslas vairāk, nekā iedomājās, tomēr viņš apjuka starp galerijas bagātībām. Viņš mēģināja vienā dienā apgūt visu mākslas būtību un nespēju to izdarīt uztvēra kā. jaunu sakāvi. Vēlēšanās izprast mākslas jēgu palika nepiepildīta. Tā viņam bija kārtējā problēma. Neatradis atrisinājumu, Makgregors jautāja sev, kāda būs nākamā problēma.

Eseksa izturēšanās spieda Makgregoru rīkoties, un viņš saprata, ka vairs nedrīkst kavēties. Viņš meklēja saprātīgu risinājumu, jo bija saprātīgi domājošs cilvēks, taču neredzēja citu izeju kā tikai aiziet no Indijas lietu ministrijas un ar nepatiku atgriezties Irānā vai arī palikt tepat un turpināt ziņojumu rakstīšanu. Viņš zināja, ka neviens no šiem variantiem neko nedos. Tas nebija tas, kas vajadzīgs.

Makgregors apstājās pie gleznas, kas likās viņam pazīstama. Viņš redzēja to pirmo reizi mūžā, bet, izlasījis uzrakstu, atcerējās, ko par šo gleznu viņam bija stāstījusi

Ketrina. Tā bija Aleja Midelharnisā», kuras autora Ho-bemas pēdējie vārdi bijuši: Kroum, kā es mīlēju tevi!» Ainava tiešām atgādināja papeļu aleju gar zirgu staļļiem, pie kuriem bija sisti Džavats un kapteinis. Tieši tur Mak-gregors bija sevišķi asi izjutis, ka viņa dzīvē ir pienācis brīdis izvēlēties, bet Londonā viņš nezināja, kā izvēlēties.

Atskatoties viņš saprata, cik muļķīgs ir bijis nodoms uzstāties pret Eseksu, tiekoties ar gudrajiem korespondentiem Teherānā. Kas gan bija Makgregors, ka varēja sniegt publisku paziņojumu? Labi, ka viņš neko nebija teicis: neviens nebūtu viņā klausījies. Te, Londonā, kur viss nostājās savā vietā, viņš to apjauta sevišķi skaidri. Viņš nezināja, kā jāizmanto prese, un baidījās no tās. Bet kā citādi izteikties pašam un apgāzt Eseksa viedokli, ja ne ar preses starpniecību — tieši vai netieši?

It kā liktenis būtu gribējis ieteikt Makgregoram tieši šo atrisinājumu, pēc atgriešanās mājās no galerijas viņam radās izdevība presē apgāzt Eseksa viedokli. Misis Berijas pansionāta viesistabā viņu gaidīja garš veselīga izskata vīrietis. Viņš vairs nebija nekāds jaunais, un plānu matu apņemtais, iedegušais galvvidus liecināja, ka šis cilvēks reti kad valkā cepuri. Viņam bija sirmas ūsas, biezas uzacis, mugurā labi pašūts tvīda mētelis. Svešais piecēlās un sveicināja Makgregoru, nosaukdams viņu vārdā, pēc tam, ātri, bet skaidri izrunādams katru vārdu, paziņoja, ka esot no avīzes Daily Worker». Viņš stādījās priekšā kā doktors Ross. Makgregors atcerējās diezgan bieži dzirdējis šo vārdu. Ross bija ķirurgs, kādu laiku pat karaļa ķirurgs, un Makgregors, prātodams, kas šim neparastajam cilvēkam varētu būt vajadzīgs no viņa, veda savu viesi augšā.

— Mister Makgregor, — doktors Ross, vēl neapsēdies, iesāka. — Mēs ļoti vēlētos, lai jūs izsakāt savu viedokli par notikumiem Azerbaidžānā. Kopš lorda Eseksa atgriešanās Anglijā tiek izplatīta melīga un vienpusīga versija, kuras mērķis Ir sagatavot visus apstākļus politiskai rīcībai, kas Drošības Padomē tiktu vērsta pret Padomju Savienību. Būšu atklāts pret jums. Mēs uzskatām, ka jūs vienīgais varat apgaismot patieso stāvokli Azerbaidžānā un atspēkot lorda Eseksa versiju. Mēs labprāt publicētu visu, kas jums sakāms šajā jautājumā. Ja vēlaties, mēs neminēsim jūsu vārdu, bet galvenais mums ir iegūt precīzas ziņas par stāvokli Irānā bez izpušķojumiem un bez maldināšanas. Sī informācija ir jādara zināma atklātībai. Jūs pats redzat, ka

diplomāti un avīžnieki sniedz melīgu informāciju un krāpj sabiedrību. Viņu mērķis ir pēc iespējas ātrāk un noteiktāk gāzt j auno Azerbaidžānas valdību. Lai novērstu šo politisko kļūdu, Ir vajadzīga jūsu informācija. Vai jūs to dosit?

— Kā jūs zināt, ka es varētu runāt pretī Eseksam? Kas jums teica?

— Jūs pazīst, Makgregor. Daudzi varēja man pateikt.

— Ne sevišķi daudzi, — iebilda Makgregors.

— Tas nav svarīgi. — Doktors Ross staigāja šurpu turpu, sabāzis rokas mēteļa kabatās. — Svarīgi ir, lai jūs publicētu savu viedokli par notikumiem Azerbaidžāna.-

— Avīzē Daily Worker»?

— Jā. Mēs publicēsim visu bez grozījumiem.

— Bet es taču neesmu komunists!

— Zinu. Tas nekrīt svarā. Lai kādi būtu jūsu politiskie uzskati, mēs esam gatavi pieņemt jūsu viedokli par notikumiem Irānā. Jūs varat dot šiem notikumiem jebkuru politisku izskaidrojumu.

— Vai tas ir vajadzīgs krieviem?

— Ak dievs, nē jell No kurienes jūs to esat rāvis?

— Uz viņiem tas attiecas visvairāk.

— Uz viņiem? — asi nojautāja doktors Ross. — Va! nepastāv tāda iespēja, ka domājošam cilvēkam arī bez krievu norādījuma var nepatikt tas, kas notiek ap Azerbaidžānas jautājumu?

— Piekritu, — teica Makgregors. — Bet jūs esat komunisti.

Doktoram Rosam sāka zust pacietība.

— Vai tas jūs biedē?

— Protams, nē.

— Tad ir labi. Tātad jūs piekrītat sadarboties ar mums?

Makgregors cieši paskatījās uz doktoru Rosu.

— Es nevaru to darīt, — viņš teica.

— Tāpēc ka mēs esam komunisti?

— Varbūt.

— Saprotu. Jūs baidāties nebūt lojāls?

— Par to gan es nedomāju.

— Tātad jums nepatīk komunisti. Ja tā, tad es to ļoti nožēloju, bet zinu, ka esat pārāk gudrs, lai tas ietekmētu jūsu lēmumu. Jūs zināt, cik daudz ir likts uz spēles.

— Zinu, — apstiprināja Makgregors, — un tomēr nevaru darīt to, ko jūs man piedāvājat.

— Kāpēc ne?

— Tas būtu nepareizi — un viss.

— Mister Makgregor, ir jāprot atšķirt pareizo plašā nozīmē un pareizo šaurā nozīmē.. Es domāju, ka jūs ļoti gribat izteikt savm viedokli Irānas jautājumā.

— Jā, gribu, bet ne šādā veidā.

— Kādā veidā? Godīgi un atklāti. Mēs neprasām no jums neko tādu, kas neatbilstu jūsu ieskatiem, lai kādi tie ari būtu. Ja jūs kavē ētiski apsvērumi, godīgas spēles noteikumi, tad jās mani pārsteidzat Es domāju, ka pieredze iemācījusi jums veselīgākus morāles principus. — Doktors Ross piecēlās. — Varbūt man tomēr izdosies jūs pārliecināt?

— Diezin vai.

Doktors Ross jau bija pie durvīm.

— Tādā gadījumā netērēsim veltīgi laiku.

— Piedodiet, — teica Makgregors, ejot lejā pa kāpnēm, — bet es nevaru jums to izskaidrot.

— Nekas, nekas. — Doktors Ross pameta ar savu brūno roku. — Ja jūs esat principiāls cilvēks, es domāju, ka apstākļi liks jūsu uzskatiem mainīties.

— Šaubos, — teica Makgregors.

Doktors Ross necēla ierunas. Viņš pasniedza Makgrego-ram savu plato plaukstu.

— Ardievu, jaunais cilvēki — viņš teica un, vairs neatskatījies uz Makgregoru, izgāja. Likās, ka viņu pilnīgi savā vari pārņēmušas domas par to, kas darāms.

Makgregors vairs nedomāja par savu atteikumu doktoram Rasām. Tas bija galīgs un negrozāms. Viņš atradās tajā pašā vietā, kur bija sācis, un joprojām meklēja atbildi uz jautājumu, ko darīt ar Eseksu un pašam ar sevi. Viņš nebija ticis ne par mata tiesu tālāk arī septiņos divdesmit, Ikad kopā ar Džonu un Džeinu Eskvitiem iegāja viesnīcas Savoja» vestibilā.

Džonu Eskvitu acumirklī pārņēma savā ziņā divi vīri, un viņš drāzās uz priekšu cauri lielai atpūtas istabai un pa gaiteņiem, līdz viņi nonāca zālē, kur bija sapulcē'uSiea Apvienoto Nāciju Organizācijas delegāti. EskvTts iejuka pūlī, un Džeina teica Makgregoram:

— Aivr, vai drīkstu paņemt jūs zem rokas? Tādās sanākšanās es nejūtos labi bez atbalsta.

Makgregors noprata, ka Džeina Eskvita darījusi to, lai iedrošinātu viņu. Kaut ari tas viņam nebija vajadzīgs, Makgregoram bija patīkami just uz savas rokas viņas pirkstu maigo pieskārienu. Džeina nelaida Makgregoru vaļā. Viņus sveicināja nepazīstamais namatēvs, un, izlau

zušies cauri ska|ajam vīriešu un sieviešu pūlim, viņi piegāja pie augstajiem logiem, aiz kuriem vakara tumsā plūda Temza. Džeinu Eskvitu sveicināja tik daudz cilvēku, ka Makgregors bija pateicīgs viņai par to, ka viņa piegāja taisni pie loga un apsēdās uz palodzes.

— Bet jūs atspiedieties pret aplodu un stāviet man blakus, — viņa teica. 1— Vienīgā iespēja tādās pieņemšanās tikt vajā no Džona ir atslieties pret sienu un nekustēties, citādi viņš uzkliegtu jums pāri visai zālei un vestu jums klāt visus pēc kārtas. Bet es negribu, ka viņš jūs samulsina.

— Tagad viņš vairs nevar mani samulsināt. — Makgregors neviļus pasmaidīja, skatīdamies uz Eskvita lielo galvu, kas līgojās zāles otrā malā. Vēl nekad neviens vīrietis nebija izraisījis viņā tādas simpātijas. — Viņš vienmēr paliek uzticīgs sev, vai tā nav? — teica Makgregors.

— Tikai nemācieties no viņa kašķīgumu, — brīdināja Džeina, taču viņas smaidošās acis liecināja pretējo: tās atzina par labu visu, ko darīja Eskvits, un skubināja Mak-gregoru rīkoties tāpat.

Sarunāties viņiem vairs neiznāca. Līdzko viņi bija iegājuši zālē, viņiem pasniedza kokteiļus un sviestmaizes ar anšoviem; viesi un viešņas apbēra Džonu Eskvitu ar sirsnīgas draudzības un izmeklētas laipnības apliecinājumiem. Džeina iepazīstināja Makgregoru ar visiem; viņš pat necentās orientēties šajā vārdu un seju plūsmā, bet tukšajā pļāpāšanā Džeina viņu neiesaistīja. Makgregors klusēdams stāvēja, atspiedies ar muguru pret sienu; te viņš, neviena netraucēts, varēja ar interesi vērot, kādas izskatās šīs oficiālās personas, kuras atpūšas pēc piedalīšanās tik svarīgas organizācijas darbā. Dažus no šiem cilvēkiem viņš pazina: tie bija delegāciju locekļi, viņu palīgi, līdzstrādnieki un padomnieki. Visiem bija izsmalcinātas manieres, lai kādā valodā viņi arī runātu un lai cik veci būtu. Visas sievietes bija pievilcīgas, tik pievilcīgas, cik pienācās būt. Visnepieklājīgākais cilvēks zālē bija Eskvits. Laiku pa laikam viņa balss pārspēja visus pārējos trokšņus, un tad Džeina Eskvita uzrāva uzacis un gaidīja, kad Makgregors saskatīsies ar viņu. Bija patīkami atrasties līdzās Džeinai Eskvitai, bet viņas vīrs dažu labu reizi patricināja šo mierīgo pasauli, pievezdams klāt Makgregoram cilvēkus, kuriem vajadzēja pastāstīt par Azerbaidžāņu, cilvēkus, kuriem derēja paklausīties, kas Makgregoram par to sakāms.

Sākās ar plecīgu, sirmu cilvēku, vārdā Mērfiju, ko Es-

kvits stādīja priekšā kā Austrālijas vēstnieku, kurš ce]o pa Eiropu.

Austrālija, teica Eskvits, pamirkšķinādams Makgre-goram, tagad esot Drošības Padomes locekle; vēl vairāk — Austrālijas pārstāvis misters Meikins esot Drošības Padomes priekšsēdētājs. Tāpēc misters Mēriijs, kaut arī neesot delegāts, esot svarīga persona un labprāt saņemtu izsmeļošu informāciju par Azerbaidžāņu no pirmavota.

Misters Mērfijs bija mazliet iereibis, un, kaut arī Eskvits piezīmēja, ka viņš Austrālijā pazīstams kā cepurnieku arodbiedrības darbinieks, Mērfijs pavēstīja Makgregoram, ka no vienkārša biedrības locekļa izsities līdz cepuru fabrikas īpašniekam un ka viņa vadībā strādājot divi simti vīriešu un sieviešu, turklāt viņš ieņemot amatu arī Austrālijas leiboristu partijā. Kad viss bija noskaidrots un Eskvits aizgājis, misters Mērfijs apjautājās Makgregoram. kas tad galu galā notiek Azerbaidžānā.

— Tas ir to sasodīto krievu darbs, — Mērfijs teica, neļaudams Makgregoram atbildēt. — Mums jāsakauj Šie nabagi. Esmu sociālists un saku jums, ka vispirms ir jāpievārē šie sarkanie. Zinu, ka ar to nodarbosies Anglija un Amerika, bet' mums visiem ir jāpieliek roka. Visa šī niekošanās ar ANO nav plika graša vērta, jo mazajām valstīm nav savas balss, bet mēs tur pārstāvam mazās valstis. Irāna ir maza valstiņa, un mēs gādāsim, lai tā saka savu vārdu un atstāj krievus ar garu degunu. Ja Anglijai vairs nav iekšā; tad Austrālija var ieņemt tās vietu, un mēs šo Azerbaidžānas lietu novedīsim līdz galam. Tas viss ir krievu pirksts.

— Ja jūs zinātu šo notikumu vēsturi... — iesāka Mak-gregors.

— Es nelasu vēstures grāmatas, — attrauca misters Mērfijs. — Es vispār nekad neko nelasu. Es tāpat visu saprotu, un man nekas nav jālasa, lai zinātu, ko grib krievi.

— Jūs esat muļķis, — mierīgi teica Makgregors, sekodams Eskvita paraugam. — Tumsonis un muļķis.

Mistera Mērfija mute uz mirkli pavērās un lasīšanas nepiepūlētās acis ieurbās Makgregora sejā, meklējot apstiprinājumu jokam. Neatradis to, viņš izstiepa uz priekšu savu stūraino zodu.

— Paklausieties, — viņš teica, — to es necietīšu. Kā jūs sauc, un kas jūs tāds esat?

— Mans uzvārds ir Makgregors.

— Es darīšu to zināmu Ārlietu ministrijai. Es nepieļaušu, ka ... \

— Tad ejiet prom, — Makgregors teica un šajā blrīdī ieraudzīja ienākam zālē Ketrinu un Eseksu.

Ketrina bija sarkanā kleitā, gludi sasukātos matus uz pakauša saturēja mirdzoša pērļu saspraude. Kāda sieviete piegāja Ketrinai klāt un spieda viņai abas rokas, pēc tam kāds jauns cilvēks viņu noskūpstīja, bet lords Esekss stāvēja blakus smaidīgs un stalts pelēkajā uzvalkā un zilajā kreklā ar adīto kaklasaiti. Tas viss un vēl Eskvits, kurš atveda jaunu diplomātu, lai tas paklausās par Azerbaidžāņu, bija Makgregoram par daudz. Eskvits paglāba viņu no austrālieša, bez ceremonijām pastumdams Mērfiju sāņus un iepazīstinādams Makgregoru ar frakā ģērbušos ārzemnieku, kurš esot savas valsts pārstāvis Apvienoto Nāciju Organizācijā. Ārzemnieks tikpat labi varēja būt Patago-nijas pārstāvis: Makgregors tikko klausījās, ko saka Eskvits. Līdzko ārzemnieks sāka runāt, Eskvits atkal pazuda; svešo interesēja nevis Azerbaidžāņa, bet gan Ketrina un Esekss.

— Tur nāk jūsu lords Esekss, — viņš teica. — Otra tāda diplomāta nav. Tikai jums, angļiem, var būt tik spožs diplomāts. Protams, arī frančiem gadās pa kādam spējīgam cilvēkam, bet mūsdienu Francijā nav vietas labiem diplomātiem. Komunistiem diplomāti nepatīk, bet Francija ātri vien kļūst komunistiskāka. Vēl viena valsts, kas mirst savās drupās. Nepietika spēka un disciplīnas 1939. gadā. Ja Francijai toreiz būtu bijis mazliet vairāk autoritātes, Minhenes vienošanās būtu novērsusi šo briesmīgo karu. Kas ir tā skaistā sieviete ar lordu Eseksu?

— AAis Ketrina Klaiva, — atbildēja Makgregors.

— Jūs viņu pazīstat?

— Ļoti labi.

— Vai jūs neiepazīstinātu mani ar viņu? — lūdza delegāts.

— Ejiet tik klāt un stādieties priekšā. Viņa būs sajūsmā.

Delegāts jautri iesmējās.

— Bet kas ir tā apburošā dāma, kura sarunājas ar arābu? Droši vien lēdija Sibila, bet varbūt Homēra Dipoņa kundze?

— Nezinu.

— Lūk, kur Roulends Smits, — teica delegāts. — Lielisks večuks. Es tieši lasu viņa memuārus par Kaunpuras

dumpja apspiešanu. Ko jūs gribējāt teikt par Azerbaidžāņu? Vai esat tur bijis?

— Jā. — Makgregors paskatījās uz sarunu biedra tauriņu», gludi skūto seju, baltajām, koptajām rokām un masīvajiem zelta gredzeniem. Lai ko viņš arī sacītu, šis cilvēks visu padarīs seklu.

— Protams, mēs to nokārtosim, — teica delegāts. — Esekss noliks krievus иг lāpstiņām, un mēs iegūsim djvas trešdaļas balsu gan Drošības Padomē, gan Ģenerālajā Asamblejā, kaut arī krievi var izmantot savas veto tiesības. Gatavā nelaime ar to veto!

Cits pēc cita vēl nāca klāt diplomāti. Eskvits atveda viņus, atstāja, atveda citus, lai šie ietekmīgie cilvēki paklausītos par Azerbaidžānu._ Viņu vidū bija ari jauns amerikānis, kas ieņēma atbildīgu posteni. Kā vairums amerikāņu, viņš bija pārāk augstās domās par katru nopietna un gudra izskata angli. Amerikānis pazina Makgregoru un sarunājās ar viņu paļāvīgi kā ar kolēģi.

— Es visu pēcpusdienu lasīju Eseksa atsūtīto ziņojumu, — viņš teica. — Dieva vārds, Irānā jūs esat krietni pastrādājuši — tas nu ir jāatzīst. Es gluži nepiekrītu rezumējumam attiecībā uz jūsu neaizskaramajām interesēm Vidējos Austrumos, — viņš iesmējās, — bet domāju, ka Vašingtona tomēr nesiesies tam klāt. Eseksa ziņojumā droši vien ir daudz jūsu materiāla.

— Nē, — atbildēja Makgregors. — Tur nav nekā no manis.

— Bet kam bija vajadzīgas jūsu pūles?

— Nezinu, — teica Makgregors. Viņš taču nesāks pārliecināt šo amerikāni un strīdēties ar viņu. Amerikānis neuzstāja un pievērsās problēmai, par kuru zālē sprieda visi, — ko ievēlēs par Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāru. Kādu laiku uzskatīja, ka ievēlēs kanādieti Pīrsonu, bet krievu mazākums iebilstot. Zēl, jo Pir-sojns, būdams kanādietis, esot ideāls kandidāts kā Anglijai, tā Amerikai. Krievi gribot Janu Masariku, bet Vašingtona un Ārlietu ministrija uzskatot Masariku par Kremļa aģentu, kā ģenerālsekretārs viņš varot būt pārāk bīstams. Amerikānis piebilda, ka personīgi viņš esot par Peru pārstāvi: tas esot lielisks cilvēks, un viņa ievēlēšana nedotu priekšrocības nevienam. Pilnīgi nevienam. Bet ko domājot Makgregors? Makgregors bija vienis prātis ar amerikāni un ļāva viņam izteikties, kamēr Eskvits nebija aizstājis ame-

rikām ar kalsnu, atturīgu francūzi Danžū, kurš runāja pieklājīgi un rāmi,

— Es sapratu, ka jūs esat pavadījis lordu Eseksu Irānā, — viņš teica.

— Jā.

— Mēs, protams, ar nepacietību gaidām, ko teiks lords Esekss. Irānā ir izveidojies sarežģīts stāvoklis, un viņš var radīt par to zināmu skaidrību. Man nepatīk daudzu mūsu kolēģu pārsteidzīgie secinājumi. Ir muļķīgi vainot krievus visas pasaules nelaimēs, un tas met aizdomu ēnu uz mūsu nodomiem. Taču, ja krievi patiešām jaucas Irānas lietās, mums tas ir jācej gaismā. Vai piekrītat?

— Jā, — atbildēja Makgregors, — bet uz kura liecību mums jāpaļaujas?

— Lords Esekss ir godājams cilvēks. Es nešaubos, ka viņa secinājumi ir precīzi un neapgāžami, un, protams, mūsu nostāja Apvienoto Nāciju Organizācijā būs atkarīga no viņa liecības. Es ar nepacietību gaidu, ko viņš teiks.

Makgregors nodomāja, ka ar šo francūzi vēl var parunāt, bet būtu jāsāk iztālēm, un viņš zināja, ka nav nozīmes ne ar vienu no klātesošajiem ielaisties sīkos strīdos. Te nebija ne īstais laiks, ne īstā vieta. Tik un tā viņš nevienu nepārliecinātu, tāpēc labāk klusēt. Makgregors pieklājīgi atbildēja visiem, un pat tad, kad kāds sprieda par Azerbaidžāņu prātīgi, viņš pavērsa sarunu citā virzienā, un visi nosprieda, ka šis jaunais anglis ar izklaidīgo skatienu un sakniebtajām lūpām ir garlaicīgs un nerunīgs, jūtas nevietā, neapmierināts un ir pārāk ātri aizkaitināms. Saruna ar viņu nevienam nesagādāja prieku, un, līdzko radās izdevība, visi atstāja Makgregoru.

Izņēmums'varēja būt vienīgi grieķis, ko Eskvits stādīja priekšā kā savu vecu draugu Lerosu. Eskvits teica, ka Le-ross gan neesot Grieķijas pārstāvis Apvienoto Nāciju Organizācijā, bet viņš vismaz esot saistīts ar Grieķijas delegāciju, tāpēc Makgregoram esot ar viņu jāiepazīslas. Viņi labi sapratīšoties, jo abus nodarbinot vieni un tie paši jautājumi. Eskvits atstāja viņus, |audams pašiem sākt sarunu, bet tā lāgā negribēja raisīties. Lerosa vaicāts, Makgregors atzinās, ka maz ko zina par Grieķiju, par tajā izvietoto angļu karaspēku, par jucekli Apvienotajās Nācijās Grieķijas jautājumā.

— Tas būtu jāzina katram anglim, — satraukti teica Leross. — Angļu karaspēks atrodas Grieķijā tāpat kā krievu karaspēks Irānā, bet tas šeit nevienu, kā liekas,

neuztrauc. Krievi pieprasa, lai Drošības Padome apspriestu jautājumu par angļu karaspēka klātbūtni Grieķijā, bet no lā nav nekāda labuma. Neviens neņems vērā sūdzību, ja to būs iesnieguši krievi. Kāpēc jūsu leiboristi parlamentā neizvirza jautājumu par angļu karaspēku Grieķijā? Ja viņi ir tik ļoti noraizējušies par Irānu, kāpēc viņi nevarētu mazliet paraizēties par Grieķiju? Varbūt viņi grib, lai angļu karaspēks paliek tur uz mūžīgiem laikiem? Vai grib pārvērst mūs par Anglijas koloniju? Jūsu Ārlietu ministrija jau tagad apietas ar mums tā, kā neuzdrošinātos apieties ar savām domīnijām. Viens no mūsu delegātiem Apvienoto Nāciju Organizācijā sprieda, cik labi būtu jautājumu par angļu karaspēku Grieķijā izvirzīt Drošības Padomē, un kur viņš ir tagad? Atpakaļ Grieķijā. Neliels spiediens no jūsu Ārlietu ministrijas puses — un viņš ir atsaukts. Ja tā turpināsies, tad visu pasauli tā nodarbinās jautājums par krieviem Irānā, ka angļu kareivji mierīgi varēs palikt Grieķijā uz mūžīgiem laikiem. Kā jūs domājat, vai mēs esam sliktāki par Irānu?

— Domāju, ka ne, — teica Makgregors.

— Bet mums neļauj cīnīties. Ir aizbraucis atpakaļ ne vien delegāts, par kuru es runāju, bet pats ārlietu ministrs ir atgriezies Atēnās un demisionēs, jo premjerministrs negrib pieprasīt angļu karaspēka izvešanu. Mani arī atsauks. Katru, kas pretojas Anglijas politikai Grieķijā, atcels cilvēki, kuriem jūsu Ārlietu ministrija ir devusi pilnvaras. Kāpēc jūsu leiboristi parlamentā neprotestē pret to? Kāpēc viņi domā tikai par Irānu? Lai viņi cīnās par krievu karaspēka izvešanu no Irānas, bet lai izved paši savu karaspēku no Grieķijas! Vai tas, pēc jūsu domām, nav apkaunojums?

Makgregors piekrita arī tam. Viņš tik maz zināja par stāvokli Grieķijā, ka īsti nesaprata, par ko Leross ir tik ļoti sašutis, bet runāt ar viņu par Azerbaidžāņu nebija nozīmes tāpēc, ka viņa prātu pilnīgi nodarbināja paša rūpes. Var jau būt, ka ir taisnība par Grieķiju, bet galvenais strīds taču ir par Irānu. Makgregors nespēja just līdzi Grieķijai, un misters Leross aizgāja meklēt līdzjūtību pie kāda cita, bet Makgregors atkal palika gaidām nākamo sarunu biedru.

Likās, ka no visiem, kuri drūzmējās zālē, Ketrina vienīgā vēl nav pārmijusi ar Makgregoru ne vārda, bet, kad viņa beidzot atnāca, tad tikai Eskvita mudināta. Makgregors jau veselu stundu bija vērojis Ketrinu, un visu šo

laiku viņa bija atradusies jaunu cilvēku un iztapīgu sirm-galvju ielenkumā. Viņa droši vien bija redzējusi Mak-gregoru, tomēr izlikās nemanām viņu. Pat tagad viņa piegāja tieši pie Džeinas Eskvitas un sarunājās ar viņu tik ilgi, kamēr Eskvits viegli uzsita viņai uz pleca.

— Pietiks p|āpāt ar Džeinu, — viņš teica. — Te ir Makgregors.

— Redzu. — Ketrina paskatījās uz Makgregoru. — Ko jūs te darāt?

— Es atvedu Makgregoru, lai viņš varētu satikt jūs, — sašutis teica Eskvits.

— Jūs atvedāt Makgregoru, lai viņš parunātu ar visiem ANO delegātiem, kurus jūs nežēlīgi vilkāt pie viņa pāri visai zālei, — teica Ketrina. — Kādēļ jūs to darījāt?

— Lūdzu, iztiksim bez ģimenes scēnām, — teica Džeina Eskvita. — Aivrs atnāca tāpēc, ka pats gribēja nākt, un tāpēc, ka viņam bija savi iemesli.

— Kādi iemesli? — jautāja Ketrina, lūkodamās uz Makgregoru.

— Jūs runājat ar viņu tik nepieklājīgā tonī, — teica Eskvits.

— Ejiet projām, — Ketrina viņam sacīja.

— Iesim, Džeina, — aicināja Eskvits, bet viņa sieva jau sarunājās ar kādas slāvu valsts delegātu, kurš, noskūpstījis viņai roku, sāka stāstīt kaut ko franciski. Eskvits saīdzis atstāja viņus, un Makgregors redzēja, ka viņš brīdi stāv apjucis, plūkādams savas nokarenās ūsas.

— Kāpēc jūs neaudzējat tādas ūsas kā Džonam? — jautāja Ketrina. — Tad jūs varētu plūkāt tās, nevis taisīt pārakmeņojušos seju kā pašreiz.

Makgregors jutās brīvi un saprata, kas tam par iemeslu. Viņš jutās brīvi tāpēc, ka viss ap viņu bija bezjēdzīgi. Nervozēja nevis viņš, bet Ketrina. Seja viņai bija bāla un angliski bezkaislīga, bet acis šķita lielākas nekā parasti. Mazie briljanta auskariņi gandrīz nebija pamanāmi un iedzirkstījās tikai tad, kad uz tiem krita gaisma. Tie vēl vairāk uzsvēra viņas acu stingo izteiksmi.

-r Jūs neizskatāties diez cik labi, — teica Makgregors. Sie vārdi izskanēja kā izaicinājums.

Ketrina palaida šo piezīmi gar ausīm.

— Ko jūs te darījāt? — viņa jautāja. — Mēģinājāt pārliecināt visas Apvienotās Nācijas pēc kārtas?

— Pēc jūsu ieteikuma cenšos būt gudrs un prātīgs, — atbildēja Makgregors.

— Vai tas Jums nav par grūtu? Jūs izskatāties tik vilies. Vai tiešām jums ar savu piesardzīgo nostāju nav izdevies nevienu pārliecināt?

— Jūs atkal kjūstat tāda pati?

— Kāda tāda», mīļumiņ?

— Jūs dažreiz krītat man uz nerviem — tā kā patlaban.

— Neesiet nu vīzdegunīgs! — Ketrina pati kļuva vīzdegunīga.

Makgregors saņēmās.

— Ja jūs reizi par visām reizēm izlemtu, kas esat, man varbūt pietiktu pacietības sadzīvot ar jums.

— Ak tā gan? — Ketrina nenolaida no viņa dusmīgu skatienu. — Bet vai esat izlēmis, kas jūs pats esat? Vai esat nogalinājis kādu savas Azerbaidžānas dēļ? Vai esat izkliedzis savu protestu?

— Es nedomāju rīkoties pārsteidzīgi...

— Protams, protams. — Viltīgais smaids bija nozudis, un viņas seja bija skarba. — Irānā jūs bijāt gatavs kaujai. Vai esat to sācis?

— Nē. — Tas skanēja nevajadzīgi izaicinoši. — Nē.

— Tad jūs veltīgi tērējat te laiku un jums nav tiesību man pārmest.

— Es arī neko nepārmetu. Es tikai mēģinu saprast, kas jūs šobrīd esat.

— Uzskatiet mani, par ko gribat, un ejiet pie velna! Ja jūs nevarat izšķirties, lai kaut ko darītu, tad brauciet atpakaļ uz Irānu, tur ir jūsu īstā vieta. Te jūs aprīs kā kuru katru sīku gariņu, ja vien jūs neapliecināsit sevi un nekļūsit par cilvēku.

— Nerunājiet līdzībās. Jūs esat grēcīgāka par mani.

— Apvainojums nav atbilde. — Ketrina cieši paskatījās uz viņu. — Pēc atgriešanās jūs neesat darījis galīgi neko un mēģināt izvairīties no rīcības. Es to zinu. Jūs pamazām stūrējat iekšā savā juceklīgajā pasaulīte. Cik tas ir pretīgi! — viņa teica. — Cik pretīgi! Jūs esat izvēlējies nožēlojamu ceļu.

— Tāpat kā jūs. — Viņš norādīja uz pilno zāli.

— Vai varat piedāvāt kaut ko vietā?

— Nē. Tas ir tieši tas, kas jums vajadzīgs.

— Jūs esat muļķis.

— Bet jūs nelabojama.

— Tad brauciet protn. Brauciet atpakaļ uz Irānu.

— Lai notiekl

Makgregors lāgā nesaprata, kā tas iznācis, kā Ketrinas ķircināšanās pārvērtusies par nopietnu apvainojumu, bet viņš pats zaudējis mieru un |āvis va|u dusmām. Bija noticis nelabojamais, un Makgregors, kas stāvēja, atspiedies pret palodzi, izskatījās pagalam satriekts. Eskvits tūlīt atvilka pie viņa jaunu sarunu biedru.

Ketrina sakoda zobus un, dusmīgi papurinājusi galvu, gāja projām.

— Sis cilvēks ir orientālists, — Eskvits teica, — irāņu zinātnieks, tātad cilvēks, ar kuru jūs varat parunāt. Tad parunājiet arī. Viņš sakās zinām visu par Irānu.

— Ne jau nu visu, — piesardzīgi izlaboja irāņu zinātnieks.

Ar šiem vārdiem pietika, lai Eskvits pazustu, bet delegāts sāka runāt ar Makgregoru persiski, citēdams visiem zināmās Akelhāna mīklas, kuras viņš nosauca par dievišķām, apgarotām un ekstātiskām; pie tam viņš tā kustināja pirkstus un šmakstināja lūpas, ka savās domās iegrimušo Makgregoru pēkšņi pārņēma antipātijas pret šo cilvēku. Viņa klusēšanā jautās tāds naidīgums, ka irāņu zinātnieks uzsāka sarunu ar netālu stāvošu arābu. Un atkal Džons Eskvits, lauzdamies cauri pūlim, nāca pie Makgre-gora. Šoreiz viņu pavadīja Esekss.

— Hallo, Mak! — Esekss jautri sveicināja, spiezdams Makgregoram roku. — Priecājos jūs redzēt. Kur jūs bijāt pazudis?

— Indijas lietu ministrijā! — Makgregoram vajadzēja pārkliegt diplomātisko murdoņu.

— Ak tā... Man ar jums jāaprunājas. Kā būtu, ja jūs ienāktu pie manis rīt no rīta, teiksim, ceturksni pāri vienpadsmitiem?

— Kāpēc? — jautāja Makgregors.

— Nu, te nav īstā vieta, kur par to runāt. — Esekss pavīpsnāja. — Bet īsumā varu pateikt. Es lūdzu, lai jūs pārceļ uz Ārlietu ministrijas Politiskās izlūkošanas nodaļu, un man šķiet, ka tas izdosies. Stabila vieta un viss, kas pie tās piederas.

— Oho! — teica Eskvits.

Esekss izlikās viņu nedzirdam.

— Es izlasīju jūsu ziņojumus, Makgregor. Tie mani patiešām pārliecināja. Katram, kurš var rakstīt tādus ziņojumus, īstā vieta ir Ārlietu ministrijā. Protams, tie ir nepārdomāti, aizspriedumaini un jauneklīgas aizrautības pilni, bet tajos ir uguntiņa, Makgregor. Ir uguntiņa, Arī

es tā sāku. Jums būs vēl mazlietiņ jāpastrādā, lai saprastu, kas mums vajadzīgs un Ikas nav vajadzīgs, bet jūs būsit kopā ar mani — un es jums to iemācīšu viens divi. Atnāciet rīt, mēs parunāsim un varbūt pabrokastosim ar Ketiju un Džonu, ja viņi ir brīvi. Tās būs brokastis par godu jums, manu zēn. Un, raugi, kas vēl, Makgregor: esiet uzmanīgs ar saviem ziņojumiem. Nonākuši neīstajās rokās, tie var būt bīstami. Mūsdienās visapkārt ir tik daudz bezgožu. — Esekss atstāja Makgregoru un, noliecies pie Džeinas Eskvitas, sāka runāt ar viņu, pēc tam apsēdās viņai līdzās uz palodzes. Makgregors palika divatā ar Eskvitu.

— Cik jauki! — teica Eskvits, piemiedzis vienu aci.

— Jā. Tātad es esmu kaut ko vērts. — Makgregoram netikās runāt, un Eskvits ar dusmīgu vaigu stāvēja viņam blakus tikpat kluss un nobažījies kā Makgregors. Viņi abi izskatījās mazliet aizskarti. Makgregoram te vairs nebija ko darīt, un viņš jau grasījās iet projām, kad pēkšņi kāds viņu sveicināja.

— Mister MiggregorI — Balss skanēja mierīgi un pārliecinoši. — Varbūt atceraties mani no sarunām Maskavā starp lordu Eseksu un misteru Molotovu?

— Sučkovs! — iesaucās Makgregors. — Ko jūs te darāt?

Viņi sarokojās.

— Esmu te ar mūsu delegāciju Apvienoto Nāciju Organizācijā. — Ieraudzījis SuČkova plato, melnīgsnējo seju un drukno stāvu, Makgregors jutās kā uz īsu brīdi saprā-tigā pasaulē nokļuvis. — Kā jums klājas?

— Paldies, labi.

Sučkovs sasveicinājās ar Eskvitu angliski. Viņš runāja lēni, un Eskvits ik pa brīdim viņu pārtrauca, murminādams kaut ko krieviski.

— Kāpēc misters Molotovs neatbrauca uz Londonu? — jautāja Eskvits. — Mēs domājām, ka viņš vadīs jūsu delegāciju. Mēs esam vīlušies, ka viņa nav.

— Sākumā, kad bija atbraucis misters Gromiko, — teica Sučkovs, — jūsu prese rakstīja, ka mēs izturoties nenopietni pret ANO, nesūtīdami misteru Višinski. Bet Višin-skis toreiz bija aizkavējies Rumānijā. Taču tagad, kad Višinskis ir šeit, jūsu prese jautā, kāpēc neesam atsūtījuši misteru' Molotovu. — Sučkovs papleta rokas. — Kā lai mēs jums iztopam, mister Eskvit?

— Jūs pievēršat pārāk lielu uzmanību mūsu presei, — atteica Eskvits.

— Bet kāpēc jūsu avīzes vienmēr mūs nepamatoti apvaino? Tagad tās klaigā par mūsu lielo armiju, bet mēs veicam demobilizāciju ātrāk nekā Amerika un Anglija. Šodien tās ziņo, ka mēs savelkot savu karaspēku 'Austrijā un pieprasot bāzes Islandē. Kam tas vajadzīgs? Kāpēc avīzes raksta tādus melus?

— Ja padzīvosit te ilgāk, jūs pieradīsit pie mūsu avīzēm, — teica Eskvits. — Lai tas jūs neuztrauci Vai esat Londonā pirmo reizi?

— Jā.

— Vai esat te kā Azerbaidžānas speciālists? — jautāja Makgregors.

— Esmu konsultants, — pārlaboja Sučko%'S. — Bet jūs, mister Miggregor?

— Man gan nav nekādas dajas gar to, — Makgregors atbildēja, izvairīdamies no tālākiem apkaunojošiem paskaidrojumiem.

Sučkovs bija pārsteigts.

— Pēc brauciena uz Azerbaidžāņu jums, protams, ir vislielākā teikšana. Es gribētu izjautāt jūs par Azerbaidžāņu, ko jūs tur redzējāt un kādus secinājumus izdarījāt.

Pašreiz Makgregors negribēja runāt par Azerbaidžāņu pat ar Sučkovu.

— Es izdarīju tādus secinājumus, kādus jūs paredzējāt.

— Un jūs neesat iekļauts jūsu delegācijā Apvienoto Nāciju Organizācijā?

— Nē. Es labāk palieku malā, — teica Makgregors. — Bet jums gaidāma cīņa. Ko jūs, krievi, domājat par mūsu trikiem?

Sučkovs iesmējās.

— Mums ir laba humora izjūta, — viņš sacīja.

— Tā jums nepieciešama.

— Ne vairāk kā mūsu draugiem angļiem, — ironiski teica Sučkovs. — Pasaulē nekas nestāv uz vietas.

— Jūs esat optimists, — piezīmēja Eskvits.

— Bet jūs vienmēr esat pārāk drūms, mister Eskvit, — attrauca Sučkovs.

— Pilnīgi pareizi, — piekrita Eskvits.

Sučkovs teica Makgregoram, ka labprāt kādreiz parunātu ar viņu, un atvadījās tikpat laipni, kā bija sasveicinājies. Viņš bija ieraudzījis zālē ienākam padomju vēstnieku un nostājās viņam blakus, izveidojot it kā nodaļas — padomju nodaļas — kreiso flangu.

/

— Es laikam iešu, — teica Makgregors. Viņš atvadījās no Džeinas Eskvitas un sāka spraukties uz durvju pusi.

— Dariet man zināmus savus nodomus. — Eskvits lauzās cauri pūlim kopā ar Makgregoru, nepievērsdams uzmanību tiem, kuri viņam uzsauca.

— Kādus nodomus? — jautāja Makgregors.

— Dievs to zina. Tomēr dariet tos man zināmus.

— Labi. — Makgregors pagāja aiz muguras garām Ket-rinai, viņu neievērodams un viņas neievērots,

— Jūs esat mans draugs, manu zēn. Man ir jāzina viss. Zēl, ka nevaru jums neko vairāk līdzēt, jo — pats redzat — esmu lauvai rīklē.

Makgregoram likās, ka Eskvits nevajadzīgi pārspīlē. Samērā klusajā koridorā viņš ilgi spieda Makgregoram roku. Makgregoram tas nepatika, un viņš bija priecīgs, izgājis Strendā, kur bija taksometri, autobusi un necili garāmgājēji.

Viņam bija vajadzīga plašuma un piederības izjūta, ko varēja dot Londona, un viņš lēni gāja pa tukšajām ielām no Koventgārdonas līdz Leiseslerskvēram un Pikadillijai. Makgregoram nekad nebija patikusi Pikadillija, un viņš ātrā solī pagāja tai garām, domādams par to, kad amerikāņu militārā policija savās baltajās kaskās beidzot vāksies projām. Ticis laukā no Pikadillijas, viņš aizmirsa amerikāņus un, nesteidzīgi izgājis cauri Meifērai, nonāca pie Haidparka. Ejot tam cauri, viņš centās tikt vajā no juceklīgajām domām, tāpēc pievērsa uzmanību savam iemīļotajam parkam. Pat prinča Alberta piemineklis k|uva par kaut ko reālu, tā vairs nebija tikai piemiņas zīme dižajam dinastijas ciltstēvam.

Tieši te, pie šī pieminekļa, Makgregors bez īpašas apņemšanās saprata, kas viņam darāms. Viņam bija tikai daži droši ce|i, lai izteiktos publiski. Viņš izvēlējās to, kurš likās vissaprātīgākais. Misis Berijas pansionāta viesistabā viņš apsēdās pie galda, izklāja uz za|ā, bārkstainā galdauta dažas rakstāmpapīra lapas un uzrakstīja vēstuli avīzei The Times»:

Godātais seri

Ņemot vērā neparasto interesi, ko pašlaik radījuši politiskie notikumi Irānā, atjaujiet man dalīties dažos vērojumos, kurus es guvu, nesen apmeklējot šo valsti kopā ar lordu Eseksu.

Pirmkārt, Azerbaidžānas cīņa par zināmu autonomiju tin pašpārvaldi ir patstāvīga, uz vietas radusies kustība. Vēsturiskie fakti un pašreizējais stāvoklis rāda, ka Azerbaidžāņa vienmēr ir cīnījusies, lai gāztu feodālo iekārtu, ko tai (un visai pārējai Irānai) uzspiedušas Irānas pērkamās valdības.

Otrkārt, krievu iejaukšanās mērogi acīmredzot ir niecīgi. Sava cejojuma laikā mēs redzējām tikai dažas krievu karaspēka daļas, bet Kurdistānā tās neredzējām -nemaz. 'Azerbaidžānas valdības vadītāji ir nevis krievi, bet azerbaidžāņi, un, ja nerunā par nedaudziem izņēmumiem, tad viņu vienīgais mērķis ir Azerbaidžānas saimniecības atjaunošana, dzīves apstākļu uzlabošana un ekonomiskie pārkārtojumi. Runa var būt tikai par netiešu krievu ietekmi, bet tā Irānā ir mazāka nekā mūsu pašu ietekme, ko mēs īstenojam ar ministru, politisko partiju un valsts finansu tiešu kontroli un sīku kukuļošanu.

Tagad par kurdu neatkarību. Kurdi prasa neatkarību, kas būtu viņu pašu iegūta, nevis Anglijas valdības dota. Tāpat kā azerbaidžāņi, kurdi tiecas pēc īstas autonomijas, vēl vairāk — pēc pašnoteikšanās tiesībām. Mūsu iecerētais plāns pārliecināt viņus un izmantot politiskā līdzsvara saglabāšanai Vidējos Austrumos met ēnu uz mūsu nodomu godīgumu un ir tiešs trieciens visiem morāles principiem.

' Ar patiesu cieņu —

А. E. Makgregors.»

42. nodaļa

Atelpas dienā starp šīs vēstules uzrakstīšanu un tai sekojošajiem notikumiem Makgregors jutās apmierināts, ka ir darījis pareizi. Viņš domāja tikai par šo rīcību, tāpēc arī neaizgāja pie Eseksa. Makgregors saprata, ka tagad būs spiests nekavējoties izlemt jautājumu par savām attiecībām ar Eseksu, par Indijas lietu ministriju un savu nākotni, bet uzskatīja, ka viņa lēmumi nevar interesēt nevienu, izņemot Ketrinu, savukārt Ketrina bija tikpat kā aizgājusi no viņa dzīves. Tomēr, viņas netieši ietekmēts, Makgregors šajā atelpas dienā aizgāja uz Viktorijas un Alberta muzeju. Šoreiz viņš apskatīja tikai divas zāles. Vienā bija pārstāvēta izsmalcinātā Renesanses skulptūra,

kas Makgregoram nepatika. Viņš bija pret tradicionāliem aizspriedumiem, un, lai ko apgalvoja mākslas pazinēji un pat Ketrina, viņā šī skaisto elku pielūgšana neviesa uzticību. Daudz labāk Makgregors jutās garajā koridorā, kur bija izstādītas agro viduslaiku metāla izstrādājumu kopijas no Itālijas, Vācijas, Francijas, Spānijas un citām civilizētās pasaules valstīm. Viņš izprata zīmējumu, bet, tā kā tehnika bija zīmējuma turpinājums, viņš mācēja novērtēt metāla rakstu. Te varbūt jaucās klāt arī vēlēšanās runāt pretī Ketrinai, kura noteikti uzskatītu šos darbus par garlaicīgiem un viņu pašu par neciešamu. Tāpēc Makgregors aplūkoja tos sevišķi ilgi.

Atlikušajā dienas daļā viņš nejāva sevi traucēt domām par Indijas lietu ministriju. Viņš uzrakstīja vēstuli mātei Kentā un agri aizgāja gulēt. Pusnaktī viņu pamodināja klaudzināšana pie durvīm. Tā bija misis Berija; pikti čukstot atslēgas caurumā, viņa paziņoja, ka esot gan vēls, bet lejā gaidot trīs džentlmeņi, kuri gribot satikt Makgre-goru. Viņš jautāja, kas tie tādi ir, bet misis Berija jau bija nozudusi. Makgregors iemauca kājas čībās, uzvilka rītasvārkus, pieglauda ar roku matus un nokāpa lejā za|iem tepiķiem izklātajā viesistabā. Ieejot tajā, viņam sejā iesitās zibspuldzes uzliesmojums — un viņš ieraudzīja trīs vīriešus, no kuriem viens turēja rokās fotoaparātu. Atkal uzliesmoja gaisma, un Makgregors aizlika sejai priekšā roku.

— Jūs esat tas Makgregors, kurš uzrakstījis šo te? — jautāja viens no vīriešiem.

— Kādu šo»?

— Tas ir pirmais The Times» metiens. — Reportieris sniedza viņam avīzi, kas bija salocīta tā, lai būtu redzama viņa vēstule un paraksts А. E. Makgregors».

— Kas jūs esat? — viņš jautāja.

Viņi nosauca savas avīzes un telegrāfa aģentūras un teica,’ ka meklējot Makgregoru jau stundām ilgi. Viņu balsīs skanēja sašutums.

— Ko jūs vēlaties? — vaicāja Makgregors.

— Mēs gribētu, lai jūs izsakāties par šo tēmu sīkāk, — viņi atbildēja.

— Kādā veidā? — Makgregoram no pārsteiguma pēkšņi pārgāja miegs.

— Tā kā tas ir diezgan sensacionāls lorda Eseksa secinājumu atspēkojums, mēs lūdzam jūs pateikt kaut ko tieši par Eseksu. Tikai dažus vārdus.

— Es neko neteikšu.

— Vai tad jūsu vēstule nav tieša vēršanās pret lordu Eseksu?

—.Nē, nav.

— Bet to skaidros tieši tā, — sparīgi iebilda reportieris.

— Jusu vēstule stipri kaitēs lordam Eseksam Drošības Padomē.

— Nezinu.

— Bet ko par šo vēstuli saka pats lords Esekss? Jūs viņam to rādījāt?

Tajā brīdī, kad Makgregors atbildēja: — Nē, — istabā ienāca vēl trīs, nostājās viņam priekšā un klusēdami sāka rakstīt. Uzradās vēl viens fotogrāfs, ap viņu vēl biežāk uzliesmoja zibspuldzes, bet jautājumi bira kā no pilnības raga.

— Vai Ārlietu ministrijā jums kaut kas jau ir teikts?

— Nē.

— Vai esat jau iesniedzis atlūgumu?

— Nē.

— Vai esat atlaists?

— Nē.

— Kāpēc jūs rakstījāt šo vēstuli — lai radītu grūtības Anglijas politikai Irānā vai lai sagādātu nepatikšanas Eseksam?

— Smieklīgs jautājums, — teica Makgregors.

— Vai jūs nezināt, ka valsts ierēdņiem nav paredzēts izteikt savu viedokli par tamlīdzīgām tēmām, it īpaši presē?

— Es neesmu valsts ierēdnis, — atbildēja Makgregors.

— Kas tad jūs esat?

— Es neesmu valsts ierēdnis, — viņš atkārtoja.

— Vai kāds jums ieteica rakstīt šo vēstuli?

— Nē.

Makgregors jau kāpās atpakaļ, murminādams, ka viņam vairāk nav, ko teikt.

— Vai jūs sniegsit atlūgumu?

— Tā ir manis paša darīšana.

Istaba tagad bija pa pusei pilna ar reportieriem un fotogrāfiem, un Makgregors, pūlēdamies pārkliegt troksni, paziņoja, ka viņš lūdzot atvainot, bet esot jau vēls.

— Acumirkli, — teica viens no reportieriem. — Tā ir svarīga lieta, mister Makgregor.

— Jūs pārspīlējat tās svarīgumu, — teica Makgregors, joprojām kāpdamies atpaka].

— Nebūt ne. Mēs gribam pajautāt jums par Krieviju, mister Makgregor.

— Par Krieviju es neko nezinu, — atteica Makgregors.

— Vai jūs neuzskatāt, ka Krievija rīkojas Irānā agresīvi?

— Nē, neuzskatu.

— Vai jūs nedomājat, ka Krievija izmanto Azerbaidžāņu, lai iegūtu naftas koncesijas?

— Nē.

— Vai jūs neuzskatāt, ka Krievija sāk pret Britu impēriju vērstu kampaņu?

— Nē, neuzskatu.

— Vai jūs esat komunists, Makgregor?

— Žēlīgais dievs, nēl

— Vai esat mistera Bevina ārpolitikas pretinieks?

— Uz tādiem jautājumiem es nevaru atbildēt.

— Vai esat noskaņots labvēlīgi krieviem?

— Paklausieties, — teica Makgregors, — vai jūs neizbeigsit šo klaigāšanu?

Viņš jau bija pie pašām kāpnēm, bet viens no fotogrāfiem bija paguvis pakāpties mazliet augstāk un uzņēma Mak-gregoru tajā brīdi, kad viņš pacēla roku, lai aizsegtos. Citi nostājās aizmugurē un fotografēja Makgregoru, kad viņš drāzās augšā pa kāpnēm — neskuvies, nesukājies, plandošos rītasvārkos un šjūcošās čibās. Ieskrējis savā istabā, Makgregors steigšus aizcirta durvis un sausām lūpām pusbalsī izlamājās. Drebošām rokām viņš aizvēra logu, pa kuru plūda iekšā aukstais gaiss, un satrūkās — kāds klauvēja pie durvīm.

~~ — Kas tur ir? — viņš uzsauca.

— Mister Makgregor? — bija dzirdama misis Berijas balss. — Kā tad būs ar visiem tiem cilvēkiem lejā? Ir jau pāri pusnaktij.

— Pasakiet, lai viņi iet projām, — viņš atbildēja.

— Visi? Viens saka, ka labi pazīstot jūs. Kaut kāds amerikānis.

— Raidiet visus projām, misis Berija.

— Labi, — viņa atteica.

Makgregors aizvadīja nemierīgu nakti rīta avīžu gaidās. Tā kā viņam līdz šim nebija iznākušas darīšanas ar avīzēm, viņš nezināja, kas no tām sagaidāms. Tāpat kā vairums avīžu lasītāju, viņš uzskatīja, ka viss, ko tās raksta, ir tīrā patiesība. Ja kaut kas vispār modināja Makgregorā aizdomas, viņš uzņēma to kā avīzēm neizbēgamu ļaunumu.

Viņš bez sava gala bija atradis neprecizitātes avīžu materiālos, īpaši — strādājot Indijas lietu ministrijā, bet, kad acumirklīgais sašutums bija norimis, viņš turpināja diendienā lasīt avīzes, nopietni nerisinot jautājumu par to, kāpēc un cik lielā mērā šajās ziņās tiek sagrozīta patiesība. Ja neskaita šos īsos dusmu uzliesmojumus, Makgregors nekad nebija domājis par to, kā avīzes pasniedz dzīves īstenības faktus. Varbūt viņš bija zinājis, ka labas avīzes uzdevums ir objektīvi izklāstīt faktus un pretējus viedokļus, bet īstenībā viņam bieži bija nācies redzēt, ka nozīmīgu vēsturisku notikumu pasniedz kā uzjautrinošu gadījumu vai izmanto par ieganstu, lai pazobotos par vienas personas grūtībām vai citas personas muļķību, taču tas nebija aizskāris un mulsinājis viņa skaidro dvēseli. Ja arī kāds bija ieminējies Makgregoram par to, cik milzīga ir avīžu ietekme uz pasaules likteņiem un sabiedriskās domas veidošanos, viņš bija klausījies ar pieklājīgu vienaldzību. Avīzes paliek avīzes. Tu par peniju nopērc vienu, izlasi, ko teicis lords Esekss un vārdā nenosaukti reportieri, bet pēc tam, kad avīze tev apnīk, iesvied to Temzā. Viņam pietika spriešanas spējas, lai no visiem dienas izdevumiem izvēlētos Londonas avīzi The Times», taču tālāk viņa izpratne vairs nesniedzās. Viņš, tāpat kā tik daudzi lasītāji, bija aizmirsis, ka bez izņēmuma visas Londonas avīzes bija pasludinājušas Minheni un Cemberlenu par Anglijas glābējiem. Malkgregoram nekad nebija patikusi Minhenes vienošanās, un viņš nespēja piedot tiem, kuri to attaisnoja, taču pats ne reizi kritiski nevērtēja avīžu lomu šīs vienošanās sagatavošanā. Kara sākumā viņu bija kaitinājusi Londonas avīžu vieglprātīgā plātīšanās, ka Zigfrīda līnija» tiks pārvarēta kā nieks, bet arī to viņš aizmirsa. Tieši tāpat tika aizmirsti. Francijas, Norvēģijas un Krētas maldīgie paredzējumi un šausminošais optimisms, ko pauda pirmās vēstis no Āfrikas tuksneša. Uz šīs pieredzes pamata būtu vajadzējis izveidoties attieksmei pret Eseksu, Azerbaidžāņu, Krieviju un Apvienoto Nāciju Organizāciju. Tomēr Makgregors aizvien vēl izturējās iecietīgi pret avīzēm. Viņam nebija ne mazāko šaubu par avīžu mērķiem un virzienu, par to, kam tās pieder un kāda tām nozīme sabiedrības dzīvē. Vispār nebija nekādu jautājumu, tikai mazliet skeptiska iecietība, kuru, šķiet, nekas nespēja sašķobīt, ja nu vienīgi tas neparastais pārdzīvojums, kas viņu tagad bija piemeklējis.

Agri no rīta Makgregors nokāpa lejā, izņēma no past-

kastes visas mājā pienākošās avīzes un, jau paskatījies vien uz tām, sajuta pazemojošu nelabumu. Vislielākās rīu avīzes pirmo lappusi rotāja četras Makgregora fotogrāfijas. Vienā viņš bija redzams momentā, kad samiegojies un neskuvies ienāk viesistabā. Pārējās trīs atainoja viņa skrējienu augšup pa kāpnēm. Paraksts vēstīja, ka tas ir misters Makgregors, kurš noliedz krievu iejaukšanos Irānas lietās. Bija asprātīgi aprakstīts komiskais skats misis Be-rijas viesistabā, un zem katra uzņēmuma bija viena no viņa noliedzošajām replikām. Zem pēdējās fotogrāfijas, kurā bija redzami Makgregora plikie papēži, kas rēgojās no nomītajām čībām, bija lasāms paraksts: Žēlīgais dievs, nēl» Tā bija atbilde uz jautājumu, vai viņš ir komunists.

Lielāko daļu lappuses aizņēma paziņojums ar virsrakstu, kas bija salikts lieliem burtiem: Anglijas valdība atspēko valsts ierēdņa apsūdzības». Plašajā tekstā tieša atspēkojuma nebija, bet bija tikai atsaukšanās uz neoficiāliem autoritatīviem avotiem Londonas diplomātiskajās aprindās», kuri it kā atspēko apsūdzības, ko šodien avīzē The Times» publicētajā vēstulē izvirza misters Makgregors, lorda Eseksa personīgais palīgs viņa nesenajā braucienā uz Maskavu un Irānu». Sie paši autoritatīvie avoti apgalvoja, ka Makgregora spriedumi ir nekompetenti un runā pretī vispārzināmiem faktiem. Jautājumā par krievu iejaukšanos Irānas lietās oficiālās instances atturas no komen-tārieņi, bet labi informētās aprindās valda uzskats, ka Makgregora minētie fakti ir viegli apgāžami, īpaši tāpēc, ka lords Esekss nodomājis publicēt dokumentus, kuros, kā runā, būs sensacionāli pierādījumi par krievu nelikumīgo rīcību Irānā. Tomēr Makgregora vēstule bija sarežģījusi lorda Eseksa stāvokli gaidāmajā Drošības Padomes sēdē, kurā tiks apspriests Irānas jautājums, un Ārlietu ministrija piešķir nopietnu nozīmi Makgregora rīcībai, kas rada grūtības Anglijas pārstāvim un vājina Anglijas pozīciju. Lords Esekss nevēlējās izteikties, bet viņam tuvas aprindas lika noprast, ka rakstīt šo vēstuli rosinājušas nopietnas nesaskaņas ar lordu Eseksu pavisam citā sakarā. Sīs aprindas izteica pieņēmumu, ka vēstule neatspoguļo Makgregora īstos uzskatus par stāvokli Irānā, bet ir tikai mēģinājums sagādāt lordam Eseksam personiskas grūtības. Makgre-goram gaidāmas nopietnas apsūdzības no Indijas lietu ministrijas puses, bet Ārlietu ministrijā, kā ziņo, tiek pētīta Makgregora personiskā lieta. Tālākie notikumi droši vien izvērsīsies šodien.

Makgregors nolika avīzes atpakaļ vietā un ļoganā gaitā gāja augšā. Dažas minūtes viņš pastaigāja pa istabu un pēc tam noskuvās ar aukstu ūdeni, jo negribēja iet lejā uz vannas istabu pēc karsta ūdens: viņš baidījās satikt reportierus. Viņam vēl joprojām drebēja rokas, un seja spogulī izskatījās tāda dīvaina — izbrīnīta, lai neteiktu vairāk. Pēc noskūšanās Makgregors izskatījās labāk, bet viņš bija divas reizes sev iegriezis, turklāt skapī nebija tīra krekla, bikses prasījās gludināmas, brokastis nebija ne prātā. Viņa istabas logi izgāja uz pagalmu, un nevarēja redzēt, vai avīžnieki ir atgriezušies vai nav. Makgregors apģērbās, uzvilka mēteli un cimdus un lēni kāpa lejā. Viesistabā neviena nebija, bet, līdzko Makgregors atvēra parādes durvis, atkal uzliesmoja zibspuldzes — un viņš ieraudzīja dārziņā stāvam kādus sešus cilvēkus. Citi sēdēja mašīnās pie vārtiem, bet, kad viņi atkal bruka virsū ar jautājumiem, Makgregors neatbildēja. Reportieri sekoja viņam tik ilgi, kamēr viņš pārskrēja pāri ielai un garām braucošās mašīnas aizšķērsoja vajātājiem ceļu.

Indijas lietu ministrijā viņu gaidīja izsaukums pie sera Roulenda Smita. Klusais večuks sēdēja pie sava sarkankoka galda kā juriskonsults, un Makgregors atradās aci pret aci ar Džakobabadas varoni un apspiedēju, kurš izlējis četrpadsmit sikhu dumpinieku asinis.

— Makgregor, — sirmgalvis laipni ierunājās, — jūs droši vien zināt, kāpēc esmu jūs izsaucis?

— Varu iedomāties, — teica Makgregors.

— Vai jūs uzrakstījāt šo vēstuli?

— Jā, ser.

Sers Roulends sarauca uzacis.

— Diezgan dīvaina rīcība, Makgregor.

Makgregors sakrustoja kājas un gaidīja, kas būs tālāk.

— Jūs droši vien arī saprotat, ka esat nonācis diezgan grūtā stāvokli?

Aīakgregors sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Es atnācu, lai iesniegtu atlūgumu.

— Tas nav tik vienkārši, — svarīgi teica sers Roulends. — Un varu jums apgalvot, ka jūsu iesniegums netiks pieņemts. Vai jums ir kas sakāms sakarā ar šo vēstuli?

— Man nav ko teikt, — atbildēja Makgregors.

— Jums taču ir jābūt kaut kādam izskaidrojumam.

— Vēstule pati sevi izskaidro.

— Ar to ir par maz, — teica sirmgalvis, glaudīdams savas žilbinoši baltās ūsas. — Jās it kā nepiederat pie

aizkaitināto cilvēku tipa, Makgregor. Jūs taču neesat aiz kaitināts?

— Nē, ser.

— Varbūt te ir iejauktas jūsu attiecības ar lordu Eseksu?

— Tā gluži nav.

— Tādā gadījumā varbūt kāds ieteica jums rakstīt?

— Neviens nav ieteicis. 4

— Grūti saprast. — Sers Roulends piecēlās, atbīdīja krēslu un izdarīja to, ko nevarēja gaidīt no tik mierīga cilvēka, — pagājās dažus sojus pa kabinetu. — Es tūlīt iešu pie ministra vietnieka, Makgregor, un jūsu paša labā es gribētu piedāvāt viņam kaut kādu saprātīgu izskaidrojumu. Tas jūs neglābs, bet tas, ka viņš jutīs jums līdzi, nāks par labu. Nu, kā tad ir, Makgregor?

— Varu tikai atkārtot to, kas bija rakstīts vēstulē, — teica Makgregors, bet jau mazāk pārliecinoši.

— Bet kāpēc jūs rakstījāt par to avīzē? Kāpēc neuzrakstījāt man?

— Es rakstīju jums, — sacīja Makgregors, — savā ziņojumā.

— Nu, un vai tad ar to nepietika?

— Nē, ser.

. — Kāpēc ne?

— Mans ziņojums tika nobāzts atvilktnē.

— Tas gadās katram no mums, un tas ir vājš attaisnojums tādai rīcībai kā jūsējā.

— Tas nav nekāds attaisnojums un nav arī nekāds iemesls, — teica Makgregors.

— Tad es nesaprotu jūsu motīvus, — atzinās sērs Roulends.— Es gribēju nokārtot šo jautājuma daļu, iekams rīkojos tālāk, bet jūs neesat pateicis neko tādu, kas mani apmierinātu, Makgregor. Būtībā tas viss jau ir izslīdējis man no rokām. Es vairs nevaru jūs sarāt un likt jums pildīt tālāk savus pienākumus. Man jāpiebilst, jaunais cilvēk, ka tas pats par sevi jau ir diezgan nopietns fakts, kad valsts ierēdnis uzstājas presē, bet, kad viņš publiski diskreditē savu priekšnieku, kritizē Anglijas valdības politiku, apdraud diplomātiskās misijas panākumus un liek noprast, ka viņa valdība lieto negodīgas metodes attiecībās ar citu valsti, tad tas ir pavisam nosodāmi. Kas jūs mudināja to darīt? Vai esat kādas politiskās partijas biedrs?

— Nē, ser.

— Varbūt krievi mēģināja jūs ietekmēt, kad bijāt Maskavā?

— Jūs to jautājat nopietni? — sašutis iesaucās Makgre-gors.

— Es tikai gribu izdibināt šīs dīvainās rīcības iemeslu.

— Iemesls ir mana paša pārliecība, — teica Makgregors. — Nekas vairāk.

— Vai jūs esat tik drošs par savas pārliecības pareizību, Makgregor? Tik nešaubīgi drošs?

— Domāju gan.

— Tādā gadījumā es patiesi neko nevaru līdzēt. Ja jau jūs tā turaties pie saviem maldīgajiem priekšstatiem, tad nav vērts mēģināt jums palīdzēt. Jūs bijāt lielisks darbinieks, Makgregor. Kārtīgs, uzcītīgs, reizēm pat izcili labs. Jūs sūtīja līdzi lordam Eseksam tāpēc, ka pazīstat Irānu visos sīkumos un protat vajadzīgās valodas. Jums būtu pavērušās sevišķi spožas nākotnes izredzes, ja jūs nebūtu pazaudējis galvu. Domāju, ka lords Esekss tiešām ir parūpējies, lai jūs pārceļ pie viņa Ārlietu ministrijā vai arī Politiskās izlūkošanas daļā. Viņa rekomendācija var nedaudz palīdzēt nokārtot šo jautājumu, taču jums acīmredzot būs jāsniedz izsmejoši paskaidrojumi Valsts ierēdņu lietu komisijai. Vispirms jums, pats par sevi saprotams, ir jāpaņem atpakaļ vēstule.

— Tas nav Iespējams, — teica Makgregors.

— Tas ir ne vien iespējams, bet pat absolūti nepieciešams, — stingri iebilda sers Roulends. — Ir apdraudēta lorda Eseksa autoritāte Drošības Padomē. Kas attiecas uz jūsu paša stāvokli, tad daudz kas būs atkarīgs no ministra vietnieka un no tālākās notikumu gaitas. Es iesaku jums apsēsties, rakstiski paskaidrot visu un atvainoties. Vēstuli adresējiet lordam Eseksam, lai viņš varētu nokārtot šo jautājumu ar presi. Un arī jums pašam jābūt gatavam, ka jūs var izsaukt. Tas ir viss, Makgregor.

Makgregors piecēlās, paklanījās un izgāja no kabineta.

Viņam nenāca ne prātā būt gatavam». Viņš zināja, kā armijā cilvēkus tur .gatavībā», kamēr nervi sāk niķoties un viņi izdara kādu pārkāpumu, tādējādi izpelnoties rājienu vai sodu. Tā bija pārāk efektīva metode, lai Makgregors savā pašreizējā stāvoklī neņemtu to vērā. Viņš apsēdās pie galda un, nepievērsdams uzmanību saviem ziņkārajiem kaimiņiem — jauniem cilvēkiem svītrainās biksēs —, uzrakstīja seram Roulendam Smitam adresētu atlūgumu. Makgregors jau bija iedevis to sekretāram, kad iznāca pats Roulends Smits un atkal ieaicināja viņu pie sevis.

— Labāk nāciet man līdzi, Makgregor, — teica sers Roulends. — Es nupat runāju ar lordu Eseksu, un viņš izteica vēlēšanos jūs redzēt. Es tūlīt eju pie ministra vietnieka, tā ka varat nākt man līdzi. Kas zina, varbūt Esekss ir atradis jums kādu izeju.

Klusējot iet blakus seram Roulendam Smitam nebija nomācoši. Viņi gāja nevis pāri pagalmam, bet apkārt caur Vaithollu. Makgregoram nebija ko teikt, un sers Roulends runāja tikai nepieciešamības gadījumā. Viņi gāja raitā solī, un, ejot garām Kenotafam, sirmgalvis pacēla cepuri un nokremšļojās. Arī Makgregors atturīgi nokremšļojās, lai gan bija bez cepures. Viņi nebija naidīgi noskaņoti viens pret otru, tomēr Makgregors juta, ka ir neredzamām ķēdēm piekalts seram Roulendam un nevar no viņa aizbēgt. Šī sajūta kļuva vēl stiprāka, abiem ieejot Ārlietu ministrijā. Makgregors piepeši reāli sajuta savu nodarījumu smagumu, un tagad viņš sāka raizēties pa īstam. Ārlietu ministrijā viņam radās apskaidrība, ka vēstule avīzei The Times» bijusi briesmīga kļūda, traģiska kļūda.

Vienā no koridoriem Makgregors klusēdams un it kā diezgan negribīgi šķīrās no sera Roulenda un iegāja Eseksa kabinetā ar augstiem griestiem un logiem uz Sent-džeimsa parka pusi. Esekss viņu gaidīja: atspiedies pret kamīna dzegu, viņš diktēja neliela auguma bālai sievietei. Esekss norādīja Makgregoram uz cietu krēslu un diktēja tālāk piezīmi ar Drošības Padomes sēdi saistītā procedūras jautājumā. Kad Esekss bija beidzis un sekretāre atstājusi kabinetu, viņš piegāja pie augstā, gaišā loga un palika stāvam, salicis rokas aiz muguras.

— Makgregor, — Esekss skumīgi neapmierinātā tonī iesāka, joprojām vērdamies pa logu. — Es gribu, lai jūs apsēstos un uzrakstītu man atvainošanos sakarā ar savas vēstules publicēšanu. Es gribu, lai jūs paskaidrotu, ka visas jusu piezīmes ir uzskatāmas par personīgiem izlēcieniem pret mani, nevis izsaka jūsu īsto, godprātīgo vērtējumu par stāvokli Irānā.

Makgregors piesardzīgi ievilka elpu, bet neko neteica.

— Uz mana galda ir spalva un papīrs, nesteidzieties un apdomājiet visu. — Esekss joprojām stāvēja, pagriezis viņām muguru. — Ja jūtat, ka nevarat atrast pienācīgos formulējumus, uz papīrspiedes ir vēstules uzmetums, ko varat izmantot vai gluži vienkārši parakstīt, ja vēla-

ties. Vai tas jūs apmierina? — Esekss apgriezās, un Male gregors piecēlās.

— Nē, — viņš nervozi atbildēja, — neapmierina.

— Ak tā? Vai jums ir padomā kaut kas labāks?

— Nē.

— Nu, tad sēstieties un rakstiet.

Makgregors papurināja galvu.

— Es to nevaru darīt, — viņš teica.

— Kāpēc ne?

— Manas piezīmes nebija personīgs izlēciens pret ijums, es rakstīju tikai to, ko īstenībā domāju par stāvokli Irānā. — Sie vārdi viņam raisījās ar lielām grūtībām.

— Neiztirzāsim sīkāk šo jautājumu, — teica Esekss.

— Jūsu paša labā neiztirzāsim. Šādi jums būs iespēja viegli tikt cauri un izglābt savu ādu.

— Bet vai nav par vēlu?

— Neesiet nekaunīgs, Makgregor. Jums ir tikai viena Iespēja glābt situāciju un izvairīties no nopietnām nepatikšanām — paziņot, ka ar savu vēstuli jūs gluži vienkārši nokārtojāt ar mani personīgus rēķinus, neko vairāk. Tas pasargās jūs no apsūdzības valdības politikas diskreditācijā un graušanā. Tādējādi jums būs iespēja aiziet ar godu.

— Nav nekāds sevišķais gods atteikties no saviem vārdiem un atzīt tos par kaut kādu sīku izlēcienu pret jums.

— Tas ir pietiekami godīgi un ticami, — teica Esekss.

— Es cenšos paglābt jūs no lielām nepatikšanām, Makgregor, un muļķīgi būtu, ja jūs to nesaprastu.

— Es saprotu. — Makgregoram bija skaidrs, ka tas viss izskatās pēc muļķīgas ietiepības. — Bet es tur neko nevaru darīt.

— Kāpēc tad jūs to vispār darījāt? — Esekss sāka soļot pa istabu. — Kāpēc vispirms neatnācāt pie manis?

— Ko tas būtu devis?

— Es būtu atturējis jūs no šīs muļķīgās rīcības.

— Nedomāju vis.

Tāda atbilde Eseksam nepatika.

— Veins parāvis, — viņš teica, iekaisdams dusmās,

— es zinu par jūsu sentimentālo attieksmi pret Irānu un zinu, ka mūsu viedokļi atšķiras, bet tas jums nav devis tiesības mūsu nesaskaņas, vienalga, vai tās būtu politiska vai personīga rakstura, iznest preses slejās. Ar savu vēstuli jūs apvainojāt tiklab manu misiju kā mani pašu.

' — Vai nepiekrist jums nozīmē jūs apvainot?

— Jā. Kad tas tiek darīts publiski un rakstiskā formā.

— Tur nebija nekā personīga, — tiepās Makgrcgors,

— un es ļoti nožēloju, ka jūs to uztverat tā.

— Netielējieties, Makgregor! — Esekss nekad nebija redzēts tik sadusmots. — Jums tik un tā būs jāatsakās no šīs vēstules, tāpēc atsakieties tagad — un jūs aiztaupīsit sev daudzas nepatikšanas. Es darīšu visu iespējamo, lai palīdzētu jums izkļūt no šīs jezgas.

— Bet es nemaz negribu izkļūt, — teica Makgregors. Strīdā ar Eseksu viņš bija daļēji atguvis savu pārliecību, ko viņam bija laupījušas avīzes.

— Ak dievsl — Iedams gar galdu, Esekss uzsita pa to ar dūri. — Jums taču nav citas izejas. Jūs varat nerēķināties ar personīgām^ grūtībām, ko radījusi jūsu vēstule, bet nevarat nerēķināties ar tās politisko nozīmi, Makgregor. Jūs gribat izjaukt mūsu pasākumu Irānā. īsi pirms Drošības Padomes sēdes jūs graujat manu autoritāti, mēģināt sašķobīt uzticību man. To nedrīkst neņemt vērā. Jūs esat valsts ierēdnis, un jums nav tiesību publiski izteikt savu viedokli bez attiecīgas piekrišanas.

— Es vairs neesmu valsts ierēdnis. Es iesniedzu atlūgumu.

— Jūs to esat izdomājis pārāk vēlu, — teica Esekss.

— Tagad neviens vairs nepieņems jūsu atlūgumu. Pieņemt to var tikai tādā gadījumā, ja jūs publiski atsaucat savu vēstuli. Citādi varat būt pilnīgi pārliecināts, ka jums būs jaatbild komisijai. Bet tur es jums nekādi nevarēšu palīdzēt.

Makgregoram nebija ko atbildēt. Viņš jutās satriekts.

— Vai tagad redzat, kādu neprātību esat izstrādājis? — jautāja Esekss. — Ja jūs neizmantosit šo saprātīgo izeju, tad vispār neizķepurosities no šīs lietas.

Makgregors paskatījās pa logu un, neapzināti atdarinot Eseksu, aptvēra elkoņus ar plaukstām.

— Es nevaru strīdēties ar jums, — viņš teica, — un nav ari nekāda lielā nozīme skaidrot jums, ko es domāju. Man ļoti žēl, ka tā ir iznācis. Es gan negribu klāstīt savus uzskatus, bet nevaru ņemt vēstuli atpakaļ, jo tas nozīmētu atteikties no tā, ko es uzskatu par pareizu. Tas arī ir viss.

— Nu nē! — teica Esekss. — Tas nebūt nav viss. Vai jūs nesaprotat, ka esat ielicis mūsu viltīgo ienaidnieku rokās bīstamu ieroci? Vai nesaprotat, ka jūsu muļķīgā

vēstule Drošības Padomē var mums visu izjaukt? Tā ir bīstama neprātība. Un, ja jūs neesat darījis to tīšuprāt, tad velns lai parauj jūsu mu|ķību!

Makigregors iebāza sasvīdušās rokas mēteļa kabatās.

Esekss mēģināja tuvoties no citas puses:

— Mēs cīnāmies par savu eksistenci, Makgregor, un mēs gandrīz esam nospiesti uz ceļiem. Vai tad ir īstais laiks paust Uzskatus, kurus mūsu ienaidnieki, kam sveša jūsu morālā skaidrība un politiskais godīgums, var vērst pret mums pašiem? Vai gribat, lai starptautiskās apspriedēs mūs sasit lupatās? Vai gribat, lai mums Austrumos būtu vēl mazāka teikšana? Vai gribat, lai mūs izsmej par mūsu sīkajām iekšējām nesaskaņām un bezatbildīgo izturēšanos? Lai mēs kļūtu tikpat smieklīgi kā franēi? Visi tagad ir pret mums, Makgregor, un katra mūsu vismazākā kļūmīte ir vēl viena roka, kura gatava sagrābt mūs aiz rīkles. Mēs dažreiz varam arī kļūdīties, bet nav pieļaujams, ka šīs kļūdas paliek neizlabotas. Mums var būt savs viedoklis, bet mēs nedrīkstam atļauties tādu greznību un izteikt šo viedokli, ja to var izmantot pret mums. Mēs nedzīvojam ideālā pasaulē, Makgregor, mēs dzīvojam pasaulē, kas dienu no dienas kļūst nepakļāvīgāka. Mums jāizkopj sevī spēja upurēt savus labākos centienus, lai tikai izdzīvotu. Mēs esam visaugstāk civilizētā nācija zemes virsū. Tas mums dod dabiskas priekšrocības, un mums jāturas pie tām ar zobiem un nagiem. Ja mēs to nedarīsim, tad katrā ziņā nonāksim līdz komunismam. Un tas nozīmē anarhiju un haosu, kulturālas un normālas dzīves galu. Nekad neaizmirstiet to, Makgregor. Jūs domājat, ka jums ir tiesības uz personīgo viedokli, bet paturiet prātā, ka jums ir ienaidnieks, kas to vien gaida, lai vērstu šo viedokli pret jums. Mums var būt atšķirīgi uzskati, un tas mums nav liegts. Bet mums nav tiesību atklāt savas domstarpības tādam ienaidniekam. Mūsu domstarpības ir sprauga, kurā komunisti var iedzīt politiskas šķelšanās ķīli. Iedot viņiem mazo pirkstiņu nozīmē atdot visu roku. Strīdēties savā starpā nozīmē stiprināt viņu pozīcijas. So briesmu priekšā mums ir jāaizmirst visas iekšējās nesaskaņas. Mums ir jāaizšķērso ceļš krieviem. Ja mēs to neizdarīsim, tad — ardievu, visas mūsu brīvībasl Lūk, kas ir vissvarīgākais, Makgregor, nevis personīgās domstarpības un politiskais godīgums.— Esekss sparīgi pabungoja pa rūti, lai aizbaidītu baložus. — Ja jūs to sapratīsit, jums būs vieglāk upurēt sa-

vus uzskatus vispārības labā. Ir taču tik viegli iekrist aprobežotības valgos, Makgregor, un tik grūti saprast plašākās un vitāli svarīgākās problēmas. Es zinu, jūs esat spējīgs saprast. Un tāpēc ņemiet atpakaļ vēstuli, pirms nav nodarīts vēl lielāks Jaunums. Jūs esat pasācis kaut ko tādu, ko nemaz neesat gribējis. Tāpēc pārtrauciet to, kamēr nav par vēlu.

Makgregors klausījās, kā parlamenta tornī nesteidzīgi sit pulkstenis. Bigbena skaņa bija tīra un dobja un tikpat kā nemaz nepazuda ielas trokšņos. Nekādu šaubu, nekādas svārstīšanās. Bam-m! bam-m! bam-ml — un pulkstenis jau bija .desmit. Viss bija vienkāršāk par vienkāršu.

— Sēstieties, — teica Esekss.

Makgregors atpogāja mēteli, bet palika stāvam pie loga.

— Man ir norunāts pusvienos pabrokastot kopā ar Ke-tiju, — sacīja Esekss. — Jūs varat piebiedroties, ja mēs līdz tam laikam pabeigsim šo sa'runu.

Makgregors saprata, ka viņam nav jāatbild, bet no neveiklās klusēšanas viņu paglāba Eskvits, ienākdams no klusā koridora.

— A, Džons! — iesaucās Esekss. — Nu, ko teica Ho-reiss?

— Ko, pēc tavām domām, viņš varēja teikt? — Eskvits izpleta roKas. — Viņš sarunājas ar žurnālistiem.

— Vai tiešām sniedz oficiālu paziņojumu?

— Nē. Vienu no jokainajiem atspēkojumiem, atsaucoties uz autoritatīvām aprindām.

— Muļķis, vairāk nekas, — teica Esekss. — Tādi atspēkojumi tikai saceļ troksni, bet visu šo lietu var nokārtot tepat uz vietas, ja vien neiejauksies kabinets. Man liekas, ka ir izdevies pierunāt Makgregoru izdarīt to, kas vajadzīgs.

— Vai tā ir, Makgregor? — jautāja Eskvits.

— Tā gluži nav.

— Tas jāizlemj bez vilcināšanās, Makgregor, — uzstāja Esekss. — Citādi nav nozīmes.

— Nesteidzini viņu, Harold, — teica Eskvilts. — Dod viņam laiku.

— Gari domāt nav laika, — atbildēja Esekss. — Kāpēc tu, Džon, nevarētu paņemt viņu līdzi? Šorīt notiek kabineta sēde, tāpēc es vairs nedrīkstu kavēties. Ņemiet vēstuli, Makgregor, un pastrādājiet ar to. Džons jums

palīdzēs, ja būs vajadzība. — Esekss laipni vadīja viņus laukā. — Būšu atpakaļ apmēram pēc stundas.

Eskvits un Makgregors atradās koridorā.

— Ir izveidojies sasodīti neērts stāvoklis, — ierunājās Makgregors.

— Neērts! — Eskvits jau kāpa lejā. — Jūs saņems aiz ausīm un sitīs līdz nāvei, ja nebūsit piesardzīgs, bet, ja jūs būtu parakstījis šo vēstuli, es būtu norāvis jums galvu.

— Bet Esekss noraus man galvu, ja es neparakstīšu.

— Tā ir godīga izvēle. — Eskvits devās uz savu ka-binetu, garāmejot uzsviedis sekretāram uz galda papīru žūksni. — Vispār jūs esat pelnījis pamatīgu kāvienu. Droši vien viņi visi jau ir vaicājuši jums, kāpēc uzrakstījāt šo vēstuli avīzei The Times». Es piebiedrojos šim muļķu baram un ari gribu zināt to pašu.

— Ja jūs nesaprotat, — teica Makgregors, — es nevaru paskaidrot.

— Tā nav īstā atbilde, — sacīja Eskvits. — Es esmu pelnījis labāku.

— Es nevaru paskaidrot, — atkārtoja Makgregors,

— Man tas gluži vienkārši bija jādara.

— Saprotu. Saprotu, ka jums vajadzēja atvieglot sirdi, bet kāpēc tieši tādā veidā? Vai jūs neredzat, ka esat izdarījis lielu grēku un pārkāpis lielu likumu? Ir tūkstošiem likumu un priekšrakstu, ar kuru palīdzību varēs tikt galā ar jums. Vai es neteicu jums, ka pilnā rīklē izkliegt to, ko domā, —ar to vien ir par maz? Daudz par maz. Izdarīt to un lauzt sev kaklu ir neprāts. Velns lai parauj, Makgregor, es taču jums piekodināju, ka šajā gadījumā ir jārīkojas gudri!

— Citas iespējas man nebija, — palika pie sava Makgregors.

— Tpū! — Eskvits paspēra papīrgrozu. — Vai gribat sacensties ar Eseksu, rakstot vēstules avīzei The Ti~ mes»?

— Nē, bet tas ir sākums.

— Neveiksmīgs sākums.

— Cik ilgi, pēc jūsu domām, es varēju sēdēt un klusēt? — pietvīcis iesaucās Makgregors. — Man nebija laika rīkoties gudri, bet uz viltībām man nav ne spēju, ne noslieces.

— Varējāt rīkoties piesardzīgāk, — teica Eskvits,

— un nerakstīt vēstules avīzei The Times».

— Man likās, ka jūs mani sapratīsit.

'' — Es saprotu, — caur zobiem teica Eskvlts. — Bet, Ja es vēl kaut ko saprotu, Makgregor, tad varat man ticēt, ka jums draud briesmas. Jūtu jums līdzi, tomēr nevaru piedot jums šo rīcību. Es labi saprotu, kāds ir jūsu stā-voklis, zinu, kā jūs jūtaties un kāpēc esat sašutis. Bet tieši tāpēc, ka zinu, es negribu, lai šis notikums jūs pazudinātu. Tas nav tik vienkārši, kā jūs iedomājaties.

— Es zinu, ka tas nav vienkārši.

— Tad neesiet tik bezrūpīgsl — iesaucās Eskvits.

— Nav vērts par to strīdēties, — teica Makgregors. — Mēs tikai sarežģījam pavisam vienkāršu jautājumu.

— Blēņas! Mēs cenšamies saglābt jūsu ādu.

— Es nevaru atteikties no saviem vārdiem.

— Jūs var piespiest. — Eskvits paraustīja sevi aiz ūsām. — Vai jūs neapjēdzat, ka visa karaļvalsts ir gatava klupt jums virsū? Jūs esat apgāzis šos Irānas augļu ratiņus, mans mīļais, varbūt aiz neveiklības, un tomēr tas ir bīstami. Tagad visā šajā ēkā mēģina aprēķināt, kādus zaudējumus jūs esat nodarījis, kādas priekšrocības esat devis mūsu diplomātiskajiem pretiniekiem, cik lielā mērā esat kaitējis Eseksam, kuram līdz šim nebija gaidāmi ne mazākie sarežģījumi Drošības Padomē. Jūs esat nokaitinājis Haroldu līdz trakumam. Ar to, ko jūs esat izdarījis, jau pietiek, lai izjauktu viņa norīkošanu uz ANO. Jūs ne vien esat pārvilcis svītru visam viņa-darbam, bet arī palicis mīnu zem mūsu mazās, jaukās sazvērestības Drošības Padomē. Harolds pašlaik drāžas noskaidrot, kāds ļaunums viņam nodarīts un vai nav izgāzusies visa šī iecere. Viņš ir stīvs aiz bailēm, ka jūs vēl nerimsities un pateiksit kaut ko vairāk. Tad viņam tiešām ir beigas. Bet jūs taču vairāk neko neesat runājis?

— Nē.

— Tad nerunājiet arī. Jums tāpat nebūs viegli izgrozīties. Jūs tā piespiedīs, ka tikai turieties! Vilkšus izvilks no jums atsaukumu. Dieva dēļ, turieties tālāk no visa tā.

— Es to nevaru, — ar rūgtumu teica Makgregors.

— Tas ir nepieciešams. Ejiet prom tūlīt pat, — sacīja Eskvits. — Ejiet uz mājām, ejiet, uz kurieni gribat, tikai nerādieties te, ja jums dzīvība dārga. Nelaidiet viņus sev klāt. Nerunājiet ne ar vienu, bet savai ministrijai nerādieties ne tuvumā. Ejiet uz mājām, bet es šovakar vai rīt darīšu jums zināmu, kas te notiek.

— Bet kā tad Esekss?

— Haroldu atstājiet manā ziņā.

— Bet es negribu slēpties no viņa, — teica Makgre-gors.

— Jūs arī neslēpjaties ne no viena, — uzstājīgi attrauca Eskvlits. — Netēlojiet varoni, kad ir darīšana ar viltniekiem. To vien viņi gaida no godīga cilvēka cerībā samalt viņu miltos. Dieva dēj, netēlojiet varoni!

— Lai nu paliek! — sacīja Makgregors. — Es nemaz nejūtos kā varonis. Esmu nomocījies, jūtos mazliet nevesels un nezinu, cik ilgi spēšu to turēt.

— Tad būtu labi, ja jūs uz pāris dienām patvertos pie Ketijas. Viņa dzīvo pie sava tēvoča Pola, un tur jūs neviens neatradīs.

— Nē, — teica Makgregors.

— Aizmirstiet jel savus sīkos ķīviņus, — sacīja Es-kvits. — Viņa priecāsies par jums.

— Nu jau ir par vēlu.

— Jūs taču esat vēl sliktāks par viņu! — iesaucās Es-kvits. — Jūs abus derētu piebremzēt. Kad jūs paši to atzīsit, jums uzreiz kļūs vieglāk.

— Es iešu mājās, — noteica Makgregors, tuvodamies durvīm, kuras Eskvits turēja atvērtas.

— Es pateikšu Ketijai!

— Sakiet viņai, ko gribat, — atbildēja Makgregors.

Tikai ar sabojāto noskaņojumu varēja izskaidrot viņa nepieklājīgo izturēšanos, un brīdi vēlāk viņš to nožēloja, bet Eskvits jau bija aizvēris durvis. Makgregors juta, ka tas viņam ir par daudz. Pat Ketrina bija iejaukta šajā kļūmīgajā notikumā. Makgregoru māca šaubas, mazliet arī bailes, viņa pārliecība par sevi bija sašķobījusies. Uz mājām iet negribējās, un viņš iegriezās pirmajā kino, kas gadījās pa ceļam; tur Noels Kauerds centās aizkustināt skatītājus, tēlodams kaut kādu iedomāti laimīga angļa paraugu. Nenoskatījies filmu līdz beigām, Makgregors gāja projām, jo tā bija viņa paša reālās pasaules nožēlojams surogāts.

43. nodaļa

Neizdabūjis no Makgregora atsaukumu, Esekss nolēma nelaist zudumā laiku un rīkoties. Tajā pašā vakarā viņš vairs neklusēja un sniedza presei paziņojumu ar tādu aprēķinu, lai nakts redaktori pagūtu izmest no pirmajām

lappusēm Jau salikto materiālu un ievietot Eseksa paziņojumu kā rīta avīžu galveno sensāciju. Sājā īsajā, nievājošā tonī ieturētajā paziņojumā bija atspēkoti Mak-gregora apgalvojumi un vēlreiz uzsvērts, ka Makgregora izlēcienam nav nekāda attaisnojuma, ka tas ir personīga rakstura un neatspoguļo viņa patiesos politiskos uzskatus; īstenībā Makgregors esot ģeologs, maz pieredzējis un slikti orientējoties politiskos jautājumos, tāpēc viņa izteikumi esot apšaubāmi. Diezin vai Makgregora rīcība liecinot par lojalitāti un uzticamību, bet viņa izteiktās domas esot nepamatotas, angļa un džentlmeņa necienīgas. Irānas interešu aizstāvēšana un cīņa par kurdu neatkarību esot kļuvušas par Rietumu demokrātijas svētu pienākumu, un tikai demokrātijas ienaidnieki varot domāt par politiskā kapitāla iegūšanu no Makgregora kļūdainajiem un visaugstākajā mērā subjektīvajiem spriedumiem.

Kaut arī Makgregora vēstule vēl nebija atspēkota ar faktiem, Eseksa paziņojums izvērta to par valsts mēroga skandālu. Dīvainā kārtā atklātībai pēkšņi kļuva zināms viens no sera Frānsisa Dreika Maskavas ziņojumiem. Tajā bija runa par Makgregora stūrgalvību, nepaklausību un atteikšanos pildīt uzdevumus un viņš bija raksturots kā cilvēks, kurš nav diez cik piemērots viņam uzticēto pienākumu veikšanai. Pēc tam vairākas oficiālas personas atspēkoja avīzē The Times» publicēto vēstuli. Bet vēl vairāk avīžu paziņoja, ka atspēkojumi vien tās neapmierinot. Valdībai jārīkojoties bez vilcināšanās. Vai af to neesot likta uz spēles visa Anglijas politika Irānas jautājumā? Vismaz viens cilvēks apgalvoja, ka varot atbildēt uz Makgregora apsūdzībām. Kāda oficiāla persona no Irānas paziņoja, ka Makgregors esot komunists, kurš strādā krievu labā, un ka Irānas valdībai šajā ziņā esot neapgāžami pierādījumi. ASV Valsts departamenta paziņojums bija objektīvāks: tajā bija norādīts, ka Makgregora vēstule negrozīs amerikāņu viedokli par stāvokli Irānā. Viņu rīcībā esošā informācija esot pretrunā ar Makgregora apgalvojumiem, un Valsts departaments uzskatot, ka kāda nenozīmīga aizskarta ierēdņa uzstāšanās diezin vai esot pelnījusi nopietnu starptautiskās sabiedriskās domas uzmanību. Amerikāņu delegācija Apvienoto Nāciju Organizācijā nekad nepiekritīšot, ka šī starptautiskā organizācija nopietni nodarbojas ar Makgregora vēstuli. Maskavas radio katru vakaruvbija raidījis Mak-

gregora vēstuli pēc tās publicēšanas, un Makgregora tēva un viga paša ilgā uzturēšanās Irānā tika minēta kā pierādījums viņa uzticamībai un precizitātei. BBC bija nolēmusi uzdot objektīvajam novērotājam komentēt Makgregora vēstuli un izvēlējusies šim nolūkam Elu Hem-beru, plaši pazīstamās Ņujorkas avīzes plaši pazīstamo korespondentu. Hembers esot apdomīgs un prātīgs cilvēks un, balstoties uz personiskiem novērojumiem, varot pamatot lorda Eseksa nostāju un vērtējumu, kaut arī runa neesot par kaut kādām nesaskaņām starp divām personām. Hembers teica, ka jautājums kopumā — jautājums par krievu iejaukšanos Irānas lietās — esot nododams Apvienoto Nāciju Organizācijas starptautiskajam tribunālam. Nekas nedrīkstot kavēt šī jautājuma apspriešanu paredzētajā kārtībā, un nekas nedrīkstot kavēt lordu Eseksu vadīt Anglijas delegāciju Drošības Padomē. Vai tad viens nepazīstams, neapmierināts, nepieredzējis cilvēks, kaut kāds ģeologs, tehnisks darbinieks, kurš acīm redzami tiecas pēc mocekļa oreola, — vai patiešām šis viens cilvēks varot mest ēnu uz Anglijas valdības un Apvienoto Nāciju Organizācijas lomu un autoritāti? Vai šis cilvēks esot nopietni ņemams? Tā taču esot komēdija — sacelt troksni ap kāda personiskajiem uzskatiem, kuri nav neko vērti. Komēdija, kas iespējama tikai demokrātiskā valstī, kur preses brīvību un vārda brīvību varot baudīt katrs, arī jebkurš godīgs muļķis... Valstī, kas esot pretstats tām diktatūrām, kuras apdraud savus mazos kaimiņus un kurām par to būtu jāstājas Apvienoto Nāciju Organizācijas tiesas priekšā, jāsaņem sods un nopēlums. Makgregora mazsvarīgās domiņas nedrīkstot kavēt Anglijas viedokļa uzvaras gājienu.

Sī preses brīvība un vārda brīvība» bija jauna, amerikāņu ierosināta tēma, un Makgregors amerikāņu avīzēs pēkšņi kļuva par simbolu demokrātijai, kas deva vārda brīvību pat saviem pretiniekiem. Taču turpat bija ari likts skaidri saprast, ka šim vārda brīvības simbolam ir jātur mēle aiz zobiem, citādi viņam būs jāaizbāž mute. Anglijā Makgregors kā demokrātijas simbols tika reklamēts atturīgāk, un, tā kā tuvojās Drošības Padomes sēde un uz Anglijas delegātu lordu Eseksu tomēr bija mesta ēna, tad avīzes pieprasīja valdībai atbildi uz Makgregora vēstuli. Ja valdība pilnīgi neatspēkošot šo vēstuli, Anglijas un lorda Eseksa starptautiskais prestižs būšot neglābjami iedragāts.

Skandāls strauji tuvojās kulminācijai, taču valdība nesteidzās ar atbildi, un Makgregors nerādījās ārā no dzīvokļa,. izmisumā gaidīdams oficiālu atspēkojumu, jo tam vajadzēja galīgi izšķirt viņa paša likteni. Viņš nespēja iedomāties, kā oficiālajām instancēm izdosies apslāpēt un izbeigt skandālu. Makgregors nekad nebija stājies šīs komisijas un vispār nevienas komisijas priekšā, viņu nebija aicinājis pie sevis ministra vietnieks, pat sers Roulenas Smits ne. Viņš pats bija darījis visu iespējamo, lai tam drīzāk būtu gals. Viņš bija sakārtojis visus savus papīrus Indijas lietū ministrijā un vairs nebija tur rādījies, pat nebija izgājis no istabas. Visi acīmredzot gaidīja oficiālu jautājuma atrisinājumu, un Makgregora sasprindzinājums bija sakāpināts līdz pēdējam, kad pēkšņi ieradās Eskvits. Tas bija nākamajā vakarā pēc vēstules parādīšanās presē, un Makgregors no veselīga vīrieša, kurš bez cepures klimst pa pilsētas ielām, jau bija pārvērties par bālnēju angli.

— Tur lejā jūs vēl gaidīja kaut kādi avīžu zeļļi, — pavēstīja Eskvits. — Es viņiem pateicu, ka esat aizbraucis uz savām mājām, uz Kentu. Tās taču ir Kentā, vai ne?

— Jā.

— Bet viņi drīz būs atpakaļ, — teica Eskvits, iedegdams gaismu.

— Vai viņiem tiešām vēl nav apnicis? — Iesaucās Makgregors.

— Viņiem tas sagādā prieku.

— Nožēlojamie cilvēciņi!

— Nav ko lamāt šos puišus, — mierīgi teica Eskvits. — Viņi dara to, kas, pēc viņu domām, jādara.

— Zinu, — atteica Makgregors, — un tomēr tas ir pretīgi.

— Labi, lai tas paliek! Savāciet savas mantas — un braucami

— Uz kurieni? — Makgregors jau bija apsējis kaklasaiti un uzvilcis kurpes.

— Pāris dienu padzīvosit pie mums.

— Nav nekādas jēgas ieviliet jūs vēl dziļāk šajā lietā, — iebilda Makgregors.

— Nekur jūs mani nevelkat.

— Kā ne! Un tas draud jums ar nepatikšanām.

— Ejiet nu! Taisieties, taisieties!

— Ko teiks Džeina?

— Viņa mani atsūtīja pēc jums.

22

675

— Bet Jūs?

; — Es teicu, lai viņa mani sūta, — sacīja Eskvits. — Dieva vārds, es negribu bāzties iekšā starp jums un Haroldu, bet es nevaru, velns lai parauj, noskatīties, ka jūs darāt to, kas būtu jādara man, un Jaut jūs saplosīt gabalos. Es to daru pats savā labā. Tā jums tas ir jāuzņem.

Makgregors vairs nestrīdējās pretī. Viņš zināja, ka Es-cvits riskē, iejaukdamies šajā lietā, taču šobrīd Eskvits )ija viņam vajadzīgs. Viņš salika somā šādas tādas lie-as, bet tas nebija viegli izdarāms, jo viņam bija ļoti maz īrās veļas. Makgregors atrada tikai vienu jaunu kreklu, turu viņš taupīja, un divus pārus tīru, bet cauru zeķu. Hskvits neskatījās uz Makgregoru, viņu bija ieinteresē-, usi profesora Brauna grāmata par irāņu konstitucionā-istiem, un, kad Makgregors bija beidzis kravāties, Es-cvits paziņoja, ka paņems šo grāmatu palasīt.

— Tā bija mana tēva grāmata, — teica Makgregors.

— Tā jau es domāju.

Uz kāpnēm viņus apstādināja neapmierinātā misis Bēri ja.

— Kāpēc jūs man nepateicāt, ka gatavojaties iet prom? — viņa jautāja Makgregoram. — Es jums nupat izvārīju vakariņām olu — no šī mēneša porcijas. Jūs braucat prom?

— Jā, uz dažām dienām.

— Vai nepaņemsit to olu līdzi?

— Nē, paldies, — atteica Makgregors.

Par spīti Eskvita viltībai, viens no reportieriem tomēr bija palicis, notvēra Makgregoru pie durvīm un mēģināja viņu pierunāt izteikties tikai viņa avīzei sakarā ar vēstuli avīzē The Times». Viss, ko vien viņš gribēšot, tikšot publicēts un izplatīts arī Amerikā.

— Nē, — teica Makgregors.

— Kurp jūs dodaties? — jautāja reportieris.

— Uz Kentu, — atbildēja Makgregors.

Reportieris sekoja Makgregoram, bet Eskvits aizcirta mašīnas durtiņas, piedeva gāzi un, uzsaucis: — Atvainojiet, veco zēn! — veda Makgregoru pie sevis.

Eskvits dzīvoja Slounstrītā, sarkanā ķieģeļu mājā. Tā bija slavena māja, ko bija cēlis viņa vectēvs ģenerālis lords Kešlots pēc veiksmīgās 1851. gada Indijas kampaņas kopā ar Neipīru. Mājā viss bija palicis tāpat, kā ģenerālim dzīvam esot, un Makgregoram bija iespēja bau-

dlt te valdošo Viktorijas laikmeta mieru. Viņam ierādīja augšstāva istabu, kurā Eskvits bija dzīvojis bērnībā; Džeina Eskvita teica, ka istaba esot pašaura, bet silta un ka pusdienas jau esot galdā. Ēdiens bija karsts, un Makgregors nebilda ne vārda par savām likstām, iekams viņi nebija pārgājuši uz bibliotēku. Te Makgregors no-sūkstījās, ka nesaprotot, kāpēc viņam tā uzbrūk.

— Neviens nedod nekādu jēdzīgu atbildi uz manu vēstuli, — viņš teica. — Apsūdz, atspēko, uzbrūk, bet vispār — apkārt vien. Ar ko es viņus tā esmu saniknojis?

— Laika paliek aizvien mazāk, — atbildēja Eskvits, ar baudu sūkdams labu konjaku. — Pēc dažām dienām sākas Drošības Padomes sēde, un dienaskārtībā ir Irānas sūdzība par krieviem. — Viņš ieelpoja konjaka smaržu. — Mums jāuzbrūk, bet mēs vēl neesam izrēķinājušies ar jums. Ja mēs gribam sakaut krievus Padomē, mums vispirms ir jātiek galā ar jums.

— Kāpēc ar mani?

— DzerietI — neatbildējis piedāvāja Eskvits. — Tas ir pirmskara konjaks.

— Nē, paldies, — nepacietīgi atteica Makgregors.

— Dzeriet vien. Jums tas nāks par labu.

Makgregors izdzēra, pienācīgi nenovērtēdams konjaku. , tad turpinājar

— Viņi taču jau ir izrēķinājušies ar mani. No kā viņi baidās? Ar mani jau ir cauri.

— Jūs un jūsu spriedumi ir galīgi jādiskreditē, pat jānomelno, ja Harolds grib gūt panākumus Drošības Padomē. Viņam tur jābūt pilnīgi nevainojamam, neaptraipītam, autoritatīvam un tik neapstrīdamam, lai par viņa vērtējumu nerastos ne mazākās šaubas. Tikai tad viņš varēs dot krieviem iznīcinošu triecienu. Bet tik ilgi, kamēr kāds uzņem nopietni arī jūsu domas, Harolda nostādne nav ne plika graša vērta.

— Vai kāds to ir paskaidrojis avīzēm? Vai Ņujorkā ari ir doti kaut kādi norādījumi?

— Avīzēm nekas nav jāpaskaldro. Tām ir tikai jāzina, ka jūs esat attaisnojis krievus pierādījumu trūkuma dēj. Pārējais ir iedvesmas un instinkta jautājums.

— Es nerakstīju to vēstuli, lai palīdzētu krieviem.

— Varbūt tieši tāpēc tā ir tik bīstama. — Eskvits iztukšoja vēl vienu glāzīti konjaka. Džeina izlikās to neredzam un ielēja vīram kafiju. — Jūsu vēstule, Makgre-gor, bija nepatīkams godīga cilvēka mēģinājums pateikt

taisnību, un es neesmu pārliecināts, vai jūs maz esat rīkojies tik muļķīgi, rakstīdams šo vēstuli. īstenībā Ketrina pirmā šorīt izteica tādu domu. Jūsu kristāltīro godīgumu ir viegli izsmiet, bet grūti diskreditēt.

— Godīgumam šajā gadījumā nav nekādas nozīmes.

— Jautājumu tas tiešām neatrisinās, un ar godīgumu vien, bez šaubām, ir par maz, piekrita Eskvits. — Vai mēs ne reizi vien netikām mēģinājuši jums to iegalvot? Taču godīgums kaut ko nozīmē. Tas vienmēr kaut ko nozīmē.

— Man un jums — jā, turpretī avīžniekiem un diplomātiem tas nenozīmē neko. Viņi uzklupa man kā traki suņi, līdzko Esekss sāka sniegt savus paziņojumus.

— Eseksam bija jārīkojas ātri un radikāli, — teica Eskvits. — Neļaunojieties uz viņu. Eseksam vajadzēja mainīties lomām ar jums, lai glābtu sevi.

— To viņš izdarīja pamatīgi.

— Bet neiedomājieties, ka nu jau viss ir cauri. Jūs mēģina iztaisīt par tādu kā muļķi un šarlatānu, bet ir cilvēki, kuri diezgan skaļi pastāv uz to, lai jūs atteiktos no saviem vārdiem. Esekss meklēja jūs vakar un šodien atkal, bet es viņam pateicu, ka esat aizbraucis uz laukiem un neesat dabūjams rokā. To, kur jūs atrodaties, es atklāšu viņam tikai tad, kad viss būs norimis. Jums abiem tā būs labāk. Vai vismaz jums, Makgregor. Un man arī. Juceklis tāds, ka nezini, kā izkulties. — Eskvits ar pirkstu paberzēja zodu. — Varbūt jūs redzat kaut kādu izeju?

— Nē, neredzu, — atbildēja Makgregors. — Bet jūs?

Eskvits papurināja galvu.

— Jā, jūs esat pamatīgās spīlēs, — viņš teica.

Sie Eskvita vārdi lika Makgregoram saprast, cik bezcerīgs ir viņa stāvoklis. Atkal no viņa tika prasīta apņēmība, šoreiz vēl nopietnāka, un tas graujoši nomāca viņu. Vajadzēja ielaisties kaut kādā kompromisā, no kura nevarēja izvairīties, lai cik riebīgs tas arī būtu. Viņam pašam bija jāizlemj, viņš vairs nevarēja dalīt atbildību ar Eskvitu.

Eskvitam bija jābrauc darīšanās, un Makgregors palika divatā ar Džeinu. Viņi klusēdami sēdēja viesistabā pie gāzes kamīna. Makgregors uzsāka sarunu par citām lietām — par ažūrajiem dzelzs režģiem Viktorijas un Alberta muzejā, par kuru arī Džeina šo to zināja. Viņai bija grāmata, kurā vesela nodaļa bija veltīta metālapstrādes mākslai. Džeina apsēdās dziļā ādas krēslā, lai rak-

stītu vēstules, bet Makgregors pa to laiku lasīja detalizētos dzelzs izstrādājumu aprakstus un neko lielu no tiem nesaprata. Viņš sēdēja iepretī Džeinai, glāstīdams lielu, pelēku kaķi, kas pēc Eskvita aiziešanas bija iekārtojies Makgregoram uz ceļiem. Tādus viņus arī atrada Ketrina, kas ienāca istabā, berzēdama nosalušās rokas.

— Iegriezos apsildīties, — viņa teica. — Būvējot to

veco tēvoča Pola šķūni, nav ņemtas vērā grūtības ar kurināmo. '

Džeina Eskvita nolika sāņus savas vēstules.

— Kāpēc jūs nedzīvojat pie mātes, Ketij?

— Viņai māja mūždien ir pilna ar kaut kādiem neiedomājamiem cilvēkiem. Patlaban tur ir apmetusies kāda poļu grāfiene. Šķiet, ka viņai šādā vai tādā veidā pazīstama visa sīkā Eiropas muižniecība. Kādēļ šie poļi nebrauc atpakaļ uz savu dzimteni un nesaņem, ko pelnījuši?

Makgregors atdeva Ketrinai savu krēslu, bet pats apsēdās starp viņu un Džeinu. Ketrina iesānis paskatījās uz viņu un teica:

— Sveicināti!

— Sveicinātil — atbildēja Makgregors.

Ketrina runāja tālāk ar Džeinu Eskvitu, gauzdamās, ka trūkst visu to ērtību, pie kurām viņi pieraduši Maskavas vēstniecībā, un starp citu ieminējās, ka sers Frānsiss Dreiks atsaukts atpakaļ uz Londonu, bet Klārks-Kerrs pilnīgi pabeidzis darbu Maskavā un dodoties taisnā ceļā uz Indonēziju, lai tiktu skaidrībā par tur radušos haosu, kaut arī ar tiem muļķa holandiešiem galīgi neesot iespējams sastrādāt.

— Bet vai jūs domājat atgriezties darbā, Ketij? — jautāja Džeina. ,

— Man piedāvā braukt uz Vašingtonu, — teica Ketrina. — Vai nav savādi, ko?

— Man vis nešķiet, ka jums tur patiktu, — sacīja Džeina Eskvita. — Ja jums nepatīk māmuļas poļi, tad nepatiks arī Vašingtona. Pilsēta ir laba, bet pašlaik tā ir pilna ar tieši tāda tipa cilvēkiem, bez tam tur vienmēr nomāc briesmīgā sajūta, ka amerikāņi uz visiem skatās kā uz ubagiem un tajā pašā laikā apvaino viņus, ķa tie ieradušies Amerikā kārtot pašu amerikāņu darīšanas. Tas ir ļoti nepatīkami un diezgan pazemojoši.

— Nu, ar to es tikšu galā, bet man ir jāatjauno sava garderobe.

— Diez vai ir vērts tā dēj braukt uz turieni, — teica Džeina Eskvita. — Visi tagad meklē šādu vai tādu Ieganstu, lai bēgtu uz Ameriku. Jums tas nepiestāv.

- Man nekas nepiestāv, Džeina dārgā, — labsirdīgi sacīja Ketrina. — Un man vienalga, kur es atrodos: te, Amerikā vai vēl kaut kur citur. Kā jūs domājat, mister Makgregor?

Makgregors pamāja ar galvu.

— Jā, tikpat labi jūs varētu būt Amerikā, — viņš vienaldzīgi piekrita.

Ketrina vīlusies paskatījās uz Makgregoru, tad noņēma viņam no cejiem kaķi un mierīgā, laiskā pozā atlaidās krēslā. Makgregors sen nebija redzējis viņu tādu.

— Te ir pārāk labi, lai es strīdētos ar jums, — viņa teica, lēnprātīgi pacēlusi acis pret griestiem. — Mani kaitina jūsu naivums un cerība, ka šie nokaitinātie cilvēki varētu piedot jūsu uzstāšanos. Tikai Makgregors spēj iet

Eret visu pasauli un cerēt, ka tiks cauri sveikā. Viss būtu ijis daudz vienkāršāk, ja jūs būtu bijis laipnāks pret Džeku Bikfordu. Viņš būtu uzrakstījis visu, ko jūs gribējāt teikt, pat vēl vairāk, un būtu iztikuši bez tāda briesmīga pierādījuma kā vēstule. Bet varbūt jūs cerat, ka brāziens ies secen?

Pa pusei jokojot, pa pusei izaicinot, Ketrina atkal jaucās Makgregora lietās, gandrīz vai lūgdama, lai viņai uzticas. Lai kā Ketrina bija viņam vajadzīga, Makgregors tomēr atraidīja viņu aiz vēlēšanās darīt tieši otrādi, aiz atriebības, aiz dusmām. Ketrina paskatījās uz Makgregoru, un viņš pietvīka no šī skatiena intimitātes.

— Es izturēšu brāzienu, — viņš teica. Tas nozīmēja, ka viņš izturēs tiklab ar Ketrinu, kā bez viņas.

— Piedodiet, — viņa teica. — Es vairs nerunāšu. Makgregors tūliņ pat nožēloja savu muļķīgo atriebības kāri, atvainojās un gāja augšā gulēt, pareizāk sakot, nevis gulēt, bet domāt par to, ka viņš ir cietis sakāvi jau pirms kaujas, nemierīgi staigāt pa istabu, tādējādi vairojot savu mulsumu, un galīgi nomocīt sevi ar godīgam cilvēkam briesmīgajām bailēm no negoda. Viņš nolēma rīt tikties ar profesoru Vaitu, vienu no valdības ģeologiem, kas strādāja angļu-irāņu sabiedrībā. Ja viņam kaut cik veiksies, viņš aizies projām no visa tā, viņš atgriezīsies Irānā.

44. nodaļa

Kādreiz viņš bija klausījies profesora Valta lekcijas Londonas universitātē, bet vēlāk strādājis viņa vadībā laboratorijā angļu-irāņu sabiedrības naftas Ieguves rajonos. Makgregors cienīja Vaitu kā zinātnieku un arī kā prātīgu cilvēku, kurš pateiks, vai viņam, mikropaleonto-logam, ir cerība atrast darbu, ja viņš atgrieztos Irānā. Uzzinājis, ka viņu grib satikt jauns cilvēks, profesors tūlīt iznāca no kabineta un aicināja Makgregoru iekšā. Viņš ziņkāri un šķelmīgi uzsmaidīja Makgregoram un atvainojās, kad viesim bija jānoņem no krēsla kādas desmit grāmatas, lai apsēstos. Profesora Vaita kabinetā nekas neatgādināja lielo monopolu starptautisko cīņu par naftu; tā drīzāk bija universitātes laboratorija, turklāt ļoti nekārtīga. Grāmatas un papīri bija sakrauti uz četriem pieciem maziem galdiņiem, kartes un plāni gan karājās pie sienām, gan gulēja uz grīdas, iežu un augšņu paraugi mētājās uz palodzēm, uz galdiem, uz plauktiem un stūrī stāvošajā stikla skapī. Kaut ari pieblīvēta, telpa tomēr šķita kaila un atgādināja muzeju. Tā bija īsta ģeologa darbistaba. Makgregors sajuta istabas smaržu un garšu un saprata, ka beidzot ir atgriezies mājās.

— Kā redzams, jūs esat kļuvis par centrālo figūru mūsu pēdējā politiskajā skandālā, — teica profesors Valts. — To gan es no jums negaidīju, Makgregor.

— Es pats arī negaidīju, — skumīgi atbildēja Makgregors. — Tā iznāca pret manu gribu.

— Ak tā? — profesors brīnījās. Likās, ka viņš uzskata politiskos skandālus par parastu lietu un ka Makgregors parasti ir pratis turēties tālāk no tiem. — Muļķīgs gadījums, — viņš teica un vairs nepieskārās šim jautājumam. — Kā iet, Makgregor?

— Loti labi, profesor. Bet jums?

— Pēdē ā laikā kaut kas nav kārtībā ar nerviem. Man nepatīk lidot, bet pēkšņi visas darīšanas zemes virsū kļuvušas tik steidzamas, ka mums jāšaudās no vienas vietas uz citu kā dēmoniem. Šonedēļ es lidoju uz Irānu, nākamnedēļ braucu atpakaļ, bet vēl pēc nedēļas steigšos uz Birmu vai uz Javu, vai velns viņu zin uz kurieni. Man ir lēnā domāšana, Makgregor, un tāds temps man neder. Es kļūstu ātri sadusmojams, bet es nevaru ciest ātri sadusmojamus cilvēkus.

— Jūs vienmēr esat bijis ātri sadusmojams, — teica Makgregors, — tāpēc lai tas jūs neuztrauc.

— Tas mani nevis uztrauc, bet kaitina, — profesors sacīja. — Bet ko jūs gribat darīt, Makgregor? Vai tad tie no Indijas lietu ministrijas nedomā laist jūs vajā?

— Es lāgā nezinu, — Makgregors atbildēja. — Patiesību sakot, gribēju apvaicāties jums, kā Irānā ar darbu. Ja vien man laimētos izkļūt no šīs jezgas, es laikam labprāt brauktu atpakaļ uz turieni.

— Ciktāl tas atkarīgs no manis, Aivr, — angļu-irāņu sabiedrībā jums vienmēr būs vieta. — Profesors Vaits nopietni, pētīgi paskatījās uz Makgregoru. — Es gan neesmu galvenais ģeologs, bet, kā jau teicu, šonedēļ braucu uz Irānu, un, ja jums izdodas līdz tam laikam nokārtot savas lietas, varat braukt man līdzi. Mums tagad ir pašiem savas lidmašīnas; kaut tās nolādētas!

Makgregors saminstinājās.

— Tieši angļu-irāņu sabiedrībā es negribētu atgriezties, — viņš teica.

Profesors Vaits līdzjūtīgi pamāja ar galvu. Viņam bija lādzīga seja ar lielām, izvalbītām acīm un atkarenām ausīm. Likās, ka viņam ir tukša mute, bet, kad profesors runāja, bija redzami īsi, reti kvadrātveida zobi. Viņš bija neliela auguma, drukns, un viņa gausā runa neatbilda mazajam augumam.

— Un tomēr, — viņš teica, — ja gribat atgriezties, tad tas ir pavisam viegli nokārtojams.

— Mani interesē, vai netiek veikti kaut kādi pētniecības darbi ziemeļos, — sacīja Makgregors. — Lauka vai laboratorijas darbi — vienalga, kādi. Es dzirdēju, ka krievi pētot Hušas plato, un domāju, ka jums varbūt ir zināms par kaut kādām universitātes vai privātām ekspedīcijām. Ja būtu iespējams, es labprāt brauktu atpakaļ uz ziemeļiem.

— Neesmu dzirdējis par tādām. Es apjautāšos, izdibināšu, bet ņemiet vērā, Makgregor, ka tādam darbam, kāds jūs interesē, laiks tagad nav piemērots. Pašreiz iet plašumā izpēte, petroloģija, rupjš darbs, bet angļu-irāņu sabiedrības naftas ieguves rajonos labam ģeologam interesanta darba netrūkst. Kamēr esmu te, varat strādāt kopā ar mani, bet, kad aizbraukšu, paliksit ar Satonu. Varbūt jums pat izdosies veikt kaut ko patstāvīgi. Tādi cilvēki kā jus mums vajadzīgi kā ēst.

— Kad Jums jādod galīgā atbilde? — jautāja Makgre-gors.

— Ne vēlāk kā nākamsvētdien.

— Bet kad jūs lidojat projām?

— Pirmdien.

Pirmdienā bija paredzēts Drošības Padomē apspriest Azerbaidžānas jautājumu.

— Vai jums pietiks laika? — profesors Vaits jautāja.

— Jā. Man tikai jāizlemj, vai es atgriezīšos angju-irāņu sabiedrībā vai ne.

— Tikai neklausieties tajā avīžu pļāpāšanā. — Profesors pabungoja ar pirkstiem pa avīzi, kas gulēja uz galda.

— Visus Šos avīžu trikus ir izdomājuši neinteliģenti cilvēki. Tādējādi viņi cenšas atspēlēties par savu nezināšanu.

— Manuprāt, šoreiz lieta ir nopietnāka, — teica Mak-gregors.

— Te droši vien tiek pītas visdažādākās intrigas, bet jūs turieties tālāk no tām. Nav sevišķi labi jaukties iekšā politikā, īpaši, ja nav nekādas sajēgas par to. Zinātnieki ir pārāk neapdomīgi, Makgregor, lai darbotos politikā, pārāk godīgi un pārāk saprātīgi. Bet tā nav nelaime: kas vienreiz norāvies, tas otrreiz pierausies.

— Politikā es orientējos slikti, — Makgregors sacīja, kaut arī nebija domājis izteikties tik tieši, — tomēr ne sliktāk kā avīzes. Taču, kas attiecas uz Irānu, tad avīzēm nav ne jausmas, kas tur īstenībā notiek. Bet jūs, profesor, zināt to tikpat labi kā es.

— Varbūt ne tik labi, — piesardzīgi Iebilda profesors Vaits, — bet pietiekami gan.

— Vai jums nešķiet, ka Irānā notiekošais būtu nedaudz jāizskaidro?

— Tas nav ne jūsu, ne mans pienākums, Makgregor. — Profesors Vaits brīdi vilcinājās, bet tūlīt arī turpināja:

— Gan atradīsies cilvēki, kuri spēs labāk par mums apgaismot šos politiskos jautājumus.

— Varbūt. Bet viņi to nedara.

— Tiesa. Tomēr jums ir jāturas tālāk no tā, Makgregor. Jūs neesat radīts politikai. Jūs esat jauns zinātnieks, kaut cik labvēlīgos apstākļos no jums var iznākt lietaskoks.

— Šaubos, — teica Makgregors. — Man šķiet, ka manī maz kas palicis pāri no zinātnieka.

— Droši vien Jūs kara laikā esat mazliet atpalicis, bet tā ir mūsu visu kopīga nelaime. Atgriezieties pie sava darba. Raisieties vajā no tiem šausmīgajiem strīdiem, Mūs visus tagad mēģina ievilkt šajās lietās — politiskajos strīdos, ekonomiskajā sacensībā. Tas apdraud mūsu darbu, un mums ir jāpretojas.

— Kā?

— Ignorējot sīko politizēšanu, — teica profesors.

— Tā nav sīka politizēšana. — Makgregors atkal manīja, ka runā vairāk, nekā gribējis, taču strīds un pārrunas izraisījās paši no sevis — un no tā nebija iespējams izvairīties. — Kā cilvēks var klusēt, redzot, ka tiek gatavots liels noziegums?

— Grūti tas ir, bet nepieciešami, — profesors palika pie sava. — Zinātnei ir jāvirzās uz priekšu bez kavēkļiem, bet. ja mēs jauksim zinātnē iekšā politiku, tad vairs nebūsim zinātnieki.

— Bet ja nu mēs vairs nebūsim cilvēki? — nesavaldīgi iesaucās Makgregors, vēlēdamies sevi attaisnot. — Vai labāk nodot visas savas darīšanas cilvēkiem, kurus mēs nicinām?

— Es uzskatu, ka šis jautājums nav atrisināms. — Profesors Vaits bija aizrāvies tāpat kā Makgregors. — Bet, kad mēs jaucamies iekšā politikā, tad dabūjam ciest tāpat, kā pašreiz ciešat jūs, taču tas nav to vērts. Vai varbūt ir?

— Nezinu, — drūmi atbildēja Makgregors,

— Tad kāpēc jūs pazudināt sevi?

— Manuprāt, tagad vairs nav citas izejas, — Makgregors teica. — Šķiet, ka pašreiz notiek cīņa par eksistenci vispār, arī par zinātni un visu pārējo.

— Varbūt jums taisnība, — teica profesors. — Mēs patiesi stāvam šausmīgas izvēles_ priekšā. Vēl vakar fiziķi, atgriezušies no Amerikas, ierosināja man parakstīt protestu pret to, ka informāciju un pētījumus, kas tiek veikti kodolfizikā, kontrolē un pasludina par slepeniem. Ja tagad sāk turēt slepenībā zinātni, tad nav paredzams, ar ko tas beigsies. Diezgan nelādzīgi bija jau tad, kad strādājām Tenesijā. Nav pieļaujams, ka muļķa politiķi mūs komandē.

— Bet viņi jau komandē mils, — iebilda Makgregors. — Militārās varas iestādes kontrolē tik daudzas zinātniskā darba nozares, ka fiziķi pārvēršas par vienkāršiem ieroču konstruktoriem, ne vairāk.

— Tā nav fiziķu vaina, Aivr.,.

— Kāpēc tad viņi neatsakās strādāt armijas labā? Tagad šie fiziķi runā par radioaktīvo putekļu mākoņiem, bet biologi ražo baktēriju koncentrātus epidēmiju izplatīšanai. Kas noticis ar zinātniekiem? Vai ģenerāļi iebiedējuši zinātniekus tiktāl, ka viņi padevīgi izpilda visu, ko no viņiem prasa? '

__— Dzīve nav iedomājama bez ieročiem, — skumji sacīja profesors, — un, tā kā politiķi negrib mieru, tad viņi vismaz prasa ieročus, tādējādi dodot mums iespēju ar dārgiem pētījumiem strauji virzīt uz priekšu zinātni.

— Var jāu būt. Bet vai mums nerūp, kā tiek izmantoti mūsu zinātniskie sasniegumi?

— Jūs meklējat loģiku tur, kur tās nav, — profesors teica. — Ne jau zinātne veido šo pasauli, jaunais cilvēk.

— Jā, ser, bet mums šajā pasaulē ir sava vieta.

— īstenībā pavisam neliela. Cilvēku likteņi tiek izlemti ārpus zinātnes. Sava vieta tajā mums ir, bet, ja jūs gribat atrast to izšķirošo faktoru, kurš nosaka cilvēka eksistenci, tad es nezinu, kur lai jūs to meklējat.

— Es ari nezinu, — drūmi atzinās Makgregors, — bet es sāku domāt, ka eksistences jautājumi tā īsti tiek risināti atsevišķos gadījumos, tādos kā Azerbaidžāņa, un pēdīgi šie risinājumi izveido vienu veselumu.

Profesors pasmaidīja.

— Bet kāds tam sakars ar zinātni?

Makgregors saspringti domāja, kā to izteikt saprotamāk, un nepamanīja profesora ašo smaidu.

— Es domāju, ka zinātnei ir sakars ar visu. Un ar šo Azerbaidžānas jautājumu tā ir saistīta gluži tāpat kā ar visiem citiem. Arī kodolfiziķu protests ir ar to saistīts.

— Un jūsu nevēlēšanās atgriezties angļu-irāņu sabiedrībā arī?

— Zināmā mērā — jā. Starp citu, vai jūs parakstījāt to protestu?

— Protams, parakstīju. Bet es neuzskatu, ka tā būtu tāda pati problēma kā jums risināmā.

— Es gan domāju, ka ir, — teica Makgregors. — Bet apstākļi ir izveidojušies tā, ka mēs esam sakauti jau pirms kaujas.

— Vai tiešām? — Profesors Vaits pašūpoja galvu, vērodams, kā parasti mierīgā Makgregora seja saviebjas no šī neparastā domu sajukuma. Profesoram nebija pa prātam, ka tas notiek ar tādu saprātīgu cilvēku kā Makgre-

gors. — Es redzu, ka šis politiskais jautājums urda Jūs, — viņš teica, — Varbūt jūs esat aizsteidzies man priekšā. Ceru, ka tā: ir, jo mums vajadzīgi jauni, skaidri prāti, kas cīnīsies par zinātnes pastāvēšanu. Bet nepazudiniet sevi, Aivr. Neaizmirstiet, ka esat labs zinātnieks, lielisks savas nozares speciālists. Jums ir jāatgriežas pie zinātniskā darba. Vai no Indijas lietu ministrijas jūs vēl neesat atlaists? Ko viņi vēl grib no jums?

— Esmu Iesniedzis atlūgumu, — Makgregors sacīja,

— bet to negrib pieņemt, kamēr nav nokārtots šis muļķīgais gadījums,

— Dariet tam ātrāk galu, Aivr, un lidojiet man līdzi uz Irānu. Es to pieprasu. Ja jūs to nedarīsit, drīz vien var būt par vēlu, un jūs pats to saprotat.

Makgregors piekrītoši pamāja ar galvu un piecēlās.

— Gaidīšu jūs pirmdien, — teica profesors Vaits.

— Došu jums ziņu, kur jāierodas un tamlīdzīgi. Sakiet — kur man jūs meklēt?

Makgregors iedeva viņam Eskvita un misis Berijas telefona numurus.

— Ja negribat palikt pie mums sabiedrības naftas ieguves rajonos, tik un tā lidosim, — teica profesors, spiezdams Makgregoram roku. — Varbūt Irānā jūs atradīsit sev piemērotu darbu.

Makgregors piekrita un pieķērās šim priekšlikumam kā izšķirošam argumentam par labu savai aizbraukšanai. Viņš bija zinājis, ka profesors Vaits izturēsies pret viņu ar augstsirdību un izpratni. Makgregors no visas sirds pateicās viņam un gāja projām. Tagad atlika vienīgi tikt vaļā no Indijas lietu ministrijas un braukt līdzi profesoram Vaitam uz Irānu. Tāpēc vajadzēja, lai ministrija pieņemtu viņa atlūgumu. Tāpēc vajadzēja iet pie Eseksa.

Makgregors nevarēja piespiest sevi doties pie Eseksa — un nebija pat jēgas mēģināt. Viņš iegriezās Ceringkrosas bankā: un brīdināja pārvaldnieku, savu draugu, ka gatavojas braukt projām; viņš piezvanīja mātei un pateica, ka ir vesels, ka tuvākajās dienās apciemos viņu un pastāstīs, kā viņam klājas; viņš pat izlikās kravājam grāmatas un nopirka lielu čemodānu, kurā salikt liekās mantas, bet piespiest sevi aiziet pie Eseksa viņš nespēja: bija jāpārdzīvo vēl viena sensacionālu apvainojumu diena.

Divi reportieri, uzošņājuši, ka Makgregors apmeties pie Eskvitiem, visu pēcpusdienu nebija likuši mierā Džeinu,

kura izturējusies pret viņiem pieklājīgi un laipni, bet nepietiekami uzstājīgi: viņa nespēja būt asa ne pret vienu. Eskvita vārds vairs nebija nosargājams, un visa Anglija uzzināja, ka tās vislielākais grēcinieks Makgregors slēpjas mājā pie godājamā Džona Entonija Ahaba Eskvita, kurš būs lorda Eseksa palīgs gaidāmajā Azerbaidžānas jautājuma apspriešanā Drošības Padomē. Tas Makgregoram bija par daudz, un viņš juta, ka spēki iet uz beigām. Otrā rītā viņa grēks izskatījās vēl briesmīgāks un stāvoklis vēl vairāk saasinājās. Avīzes un demisionējušie ministri, garīdznieki un pēri, dūži tin sīkie gariņi — visi, kuri prata pietiekami skaļi runāt, pieprasīja, lai valdība ieņem stingru nostāju, lai ātri un enerģiski izrēķinās ar Makgre-goru. Visi ieteica valdībai novērtēt radušos situāciju kā britu diplomātijas krīzi, kas īstenībā tāda arī bija. Līdz Drošības Padomes sēdei bija atlikušas tikai dažas dienas; ar atspēkojumiem un paziņojumiem vien nepietika, tie šajā kritiskajā situācijā vairs nelīdzēja.

Un tagad tam visam vēl tika piepīts klāt Eskvita vārds.

Ja arī tas nebija piespiedis Makgregoru izšķirties, tad Esekss pats izlēma viņa vietā. Viņš aizsūtīja pēc Makgre-gora mašīnu un vienu no saviem jaunajiem, apķērīgajiem palīgiem. Makgregors saprata, ka izvairīties vairs nav iespējams. Laiks bija darīt tam visam galu, bet tas bija iespējams tikai tādā gadījumā, ja viņi savstarpēji vienotos, jo likteņa ironijas dēļ tas bija vienlīdz nepatīkami kā Eseksatn, tā Makgregoram. Atklātie valdības ārpolitikas kritiķi, parlamenta deputāti bez oficiāla amata, kreisie komentētāji, liberālās avīzes, komunisti un daži piesardzīgi neitrālo aprindu pārstāvji visi kā viens pieprasīja nomainīt Eseksu Drošības Padomē ar citu pārstāvi, ņemot vērā izcēlušos skandālu un šaubas par to, cik pareizi viņš novērtējis stāvokli Azerbaidžānā. Tāda prasība nebija nekas jauns, taču šoreiz tā izskanēja kategoriskāk. Tā bija pretruna, kas neizbēgami izrietēja no aizvien negantākajiem uzbrukumiem Makgregoram. Jo vairāk vainoja vienu, jo vairāk šaubījās par otru, un bija jāatrod kaut kāda izeja. Makgregors devās pie Eseksa.

— Jūs esat izdarījis Džonam Eskvitam lāča pakalpojumu, ievilkdams viņu šajā notikumā. — Esekss bija uzlicis acenes ar pusmēnessveida stikliem. Viņš netērēja laiku tukšām runām. — Jūs taču zinājāt, ka Eskvitam pietiek donkihotisma cīnīties jūsu vietā. Tagad viņam būs nepatikšanas.

— Eskvlts necīnījās manā vietā, — teica Makgregors. — Krietns cilvēks būdams, viņš deva man iespēju paslēpties no avīžniekiem un pārdomāt radušos stāvokli.

— Un jūs pārdomājāt?

— Nē, — teica Makgregors. — Tas ir aizgājis pārāk tālu.

— Ko gribējāt, to dabūjāt, — teica Esekss, — un es nevaru just jums līdzi. Pašlaik jūs droši vien apzināties, kādu kjfidu esat izdarījis un cik muļķīgi esat rīkojies. Vai esat ar mieru atsaukt savu vēstuli un atvainoties?

— Vai tā ir vienīgā iespēja, kā galīgi nokārtot šo jautājumu?

— Jā, — atbildēja Esekss. — Uz ko tad jūs cerējāt?

— Nezinu, — teica Makgregors. — Es gribu tikai vienu — uzzināt, ka mans atlūgums ir ņemts vērā, un darīt galu šai lietai, bet atteikties pašam no sevis — tas ir pārāk daudz prasīts.

— Es nezinu, Makgregor, kādēļ daru to jūsu labā, bel pacentieties saprast: ja jūs nekavējoties atteiksities no savas vēstules, es vēl varu glābt jūsu ādu. Varbūt man pat izdosies pasargāt jūs no atlaišanas. Atsakieties uz karstām pēdām, un es mēģināšu parūpēties par jums.

— Nesaprotu, kāpēc jūs piešķirat šai vēstulei tik lielu nozīmi...

— Tajā ir Jaunuma sakne, Makgregor, un šī sakne ir jāizrauj. Man tāpat ir jāpieliek ne mazums pūju, lai atturētu drošības dienesta Jaudis, kuri jau grasās ķerties jums klāt. Esmu pacietīgi gaidījis, Makgregor, bet ilgāk gaidīt vairs nedomāju.

Sis tiešais uzbrukums bija tas, kas Makgregoram vajadzīgs, lai sāktu pretoties. Bezpersoniskais un nenotveramais pretinieks, kas bija uzbrucis viņam no avīzēm un radio, kā arī baumas bija turējuši Makgregoru neziņā un tikpat kā lieguši iespēju uz sitienu tieši atbildēt ar sitienu. Tagad, atrodoties aci pret aci ar Eseksu, Makgregoram bija tas jādara, pat ja iepriekš viņš nebūtu par to domājis. Beidzot viņam bija iespēja saķerties ar reālu pretinieku.

— Kas bijis — bijis, — Makgregors teica. — Es atnācu šurpu cerībā, ka mēs kopīgi varbūt atradīsim pienācīgu izeju. Bet par to vēstuli vairs nav vērts runāt. Jo vairāk es par to dzirdu, jo lielāka kļūst mana nevēlēšanās atteikties no tās.

К 1 v\ ; . :

Esekss noņēma acenes un it kā not jauna novērtēja pretinieku.

— Ja jūs nevarat saprast šo priekšlikumu, — viņš teica, — parunāsim par citu. Es mēģināju atrast jums piemērotu izeju, bet, tā kā jūs spītējaties, tad tas ir bezcerīgi. Dodu jums pēdējo izdevību, Makgregor. Jūs gribat, lai jūsu atlūgumu pieņem un lai var darīt galu šai lietai. Jūs gribat, lai viss notiktu ātri un bez aizķeršanās.. Labi,

; es gādāšu, lai jūsu atlūgums tiek pieņemts, ja jūs atsakāties no savas vēstules. Jums ir jāatsakās >no tās.

Beidzot jautājums bija izvirzīts skaidri: pilnīga brīvība par apkaunojošo atteikšanos no saviem uzskatiem. Mak-gregors bija nok]uvis politiska ķīlnieka lomā, un, kaut arī tas nebija nekas negaidīts, viņu pārsteidza cinisms, ar kādu tas tika darīts. Tā viņš arī pateica Eseksam.

— Nedomāju gan, ka jūs padarīsit mani par politisku ķīlnieku. Turklāt tik klaji.

Esekss ieķērās galda malā ar tādu spēku, ka pirkstu locītavas kjuva baltas.

— Būs ne tik klaji vien, velns parāvis, ja jūs nenāksit pie prāta, — viņš teica. — Lieta ir nopietna, un ceremonijām nav laika. Jūs gribējāt atklātību — te tā būs.

— Bez kauna un bez izlikšanās, — izsmējīgi noteica Makgregors.

— Tieši tā. — Esekss bija nobālis. — Es jums pateikšu, cik nopietni tas ir. Krievi jau ierosinājuši apspriest jūsu vēstuli. Viņi pat prasa, lai jūs aicinātu uz Drošības Padomes sēdi par liecinieku. Redziet nu, cik dziji jūs esat iekū liesi

— Es tikai uzrakstīju vēstuli, — teica Makgregors. — Neko vairāk.

— Nē, jūs esat izdarījis daudz vairāk. — Eseksā atkal uzvirda dusmas. — Jūsu rīcība liecina par zināmu neloja-litāti, Makgregor, un no tā jūs tik lēti vis netiksit vajā. Jūs esat izmantojis savu dienesta stāvokli, lai apsūdzētu pats savu valdību nopietnos starptautisko normu pārkāpumos. Iegaumējiet: jūs neesat nekāds večuks, kurš izsaka savu viedokli. Jūs sūtīja konfidenciālā misijā kā Anglijas valdības pārstāvi, lai jūs palīdzētu man īstenot valdības politiku. Jūs rīkojaties musinoši, uzstājoties pret savu valdību. Tā ir ļaunprātīga dienesta stāvokja izmantošana. Jums ir tiesības uz personīgo viedokli, Makgregor, bet kā oficiāla persona jūs nedrīkstat šo viedokli paust skaļi. To, ko jūs esat izdarījis, sauc par nodevību.

— Nodevību? Kādu nodevību?

— Nekliedziet! — aizrādīja Esekss. — Es jūs neapsūdzu. Es tikai konstatēju, kāds ir stāvoklis. Neapstrīdamu faktu.

— Fakti nebūt nav tādi, — teica Makgregors. — Es neesmu nodevis ne sev parādīto uzticību, ne pienākumu. Es tikai uzrakstīju vēstuli, kurā pateicu patiesību — gan valdībai, gan vispār visiem.

— Vēstuli, kurā jūs apsūdzat valdību ...

— Protams, apsūdzu. Kāpēc lai es neapsūdzētu, ja valdība savā rīcībā ķeras pie meliem un izliekas neredzam patiesību! Ja es tādējādi arī pieviļu kāda uzticību, man tik un tā ir taisnība, un šo taisnību jūs nevarat man atņemt.

— Jūs esat nožēlojams morālists! — Esekss aprāva viņu. — Bet te ir runa vairāk par formu nekā par morāli. Formāli jūs var apsūdzēt visos politiskajos grēkos, un to jūs arī piedzīvosit, ja vien kaut cik neizklīdīs šī morālā migla jūsu galvā. Varbūt nodevība ir skarbs vārds, Makgregor,-bet jums jāskatās īstenībai acīs.

— Es neko neesmu nodevis. Nekol

— Labi, tad sauksim to par nelojalitāti.

— Arī nepiekrītu.

— Tad sauciet, kā gribat, velns parāvis, tikai saprotiet, par ko es runāju! Jūsu dēļ var izgāzties viss mans darbs, Makgregor, bet es to nepieļaušu. Ja gribat, lai jūs atlaiž, — lūdzu. Būs pēc jūsu prāta, ja uzrakstīsit atsaukumu, ko es no jums prasu. Pretējā gadījumā var atrast citus paņēmienus, kā nokārtot šo jautājumu, un es ķeršos pie tiem.

' — Zinu, ka jūs to darīsit, — teica Makgregors, — bet

man šķiet, ka jūs veltīgi zaudējat laiku. Jūsu darbs ir izgāzies jau sen — Maskavā un Azerbaidžānā. Vairāk izgāzties jūs nevarat, un es nekādā ziņā neatbildu par jūsu grūtībām.

— Man nav nekādu grūtību, Makgregor. Runa ir tikai par metodes izvēli. Jūs esat muļķis. Vai jūs nezinājāt, ka, sākot strādāt Indijas lietu ministrijā, jūs vairs neesat noteicējs par savu dzīvi? Sakarā ar šīs vēstules publicēšanu jums jāatbild pēc likuma par valsts ierēdņiem un pat pēc likuma par valsts noslēpuma izpaušanu.

— Pēc kāda panta?

— Par uzticības pievilšanu, par musināšanu un vel par daudz ko.

— Tātad man ir dota pēdējā izvēle? — Makgregors atkal pacēla balsi.

— Šobrīd jūs glābj tikai mana savaldība!' — kliedza Esekss. — Ja es ļaušu visam ritēt savā gaitā, Makgregor, jums klāsies plāni!

Makgregors samiedza acis.

— Kas man uz to būtu jāsaka?

— Jūs varat teikt tikai vienu.

— Tad es arī pateikšu. — Makgregors piecēlās. — Ejiet pie velnal Es nekad neatteikšos no šīs vēstules. Jūs pārliecinājāt mani, ka man ir taisnība, pilnīga taisnība. Man vienmēr ir bijusi taisnība.

Iestājās klusums. Tad Esekss nosvieda uz galda savas brilles.

— Nevainojiet mani par sekām, — viņš draudīgi teica. — Vainojiet pats sevi. Vainojiet savu muļķīgo mēģinājumu izjaukt politisku soli, kam ir tik būtiska nozīme mūsu Anglijas eksistencē.

— Jūsu Anglija nav mana Anglija, — Makgregors attrauca, — un, ja es rīkojos muļķīgi, tad tikai tādēļ ka neapzinājos savas rīcības svarīgumu. Tagad es rīkošos tikpat apņēmīgi kā jūs. Tās vēl nav beigas. Esmu gatavs uz visu tāpat kā jūs.

— Vēl kāds jūsu publisks paziņojums, Makgregor,. — un, dieva vārds, notiks visļaunākais. Jūs -zināt, kas jūs gaida.

— Jā, ser. Es gaidu no jums vislielāko nelietību.

— Jūs esat prātu zaudējis!

Makgregors jau gāja projām.

— Nāciet atpakaļ, Makgregor, — teica Esekss. — Nāciet atpakaļ un uzvedieties kā normāls, prātīgs, objektīvs, lojāls anglis un cilvēks. Nāciet atpakaļ, citādi jūs piedzīvosit kaut ko tādu, kas būs pāri cilvēka spēkiem. Nāciet atpakaļ, citādi jums būs dārgi jāmaksā par savu negodu un nodevību.

MLakgregors neatbildējis aizvēra durvis.

45. nodaļa

Tagad viņam bija vajadzīgs Eskvits, taču pirmām kārtām viņš saprata, ka Eskvitu nedrīkst iejaukt. Vēl viena pret Eskvitu vērsta apsūdzība — un viņam būs beigas, un

Makgregors Jau nolādēja sevi par to, ka vispār bija atjāvis Eskvitam iejaukties šajā lietā. Eskvitam tāpat gaidāma liela skaidrošanās? patiesībā viņam būs gandrīz vai neiespējami kaut cik jēdzīgi paskaidrot, kāpēc Makgregors slēpjas lorda Eseksa galvenā palīga mājā. Vairāk nekas nedrīkst Eskvitu skart. Taču viņš bija vajadzīgs Makgre-goram vairāk nekā jebkad agrāk: Makgregors saprata, ka Eseksa politika Azerbaidžānas jautājumā jāatmasko vēl tālāk. To viņš bija stingri apņēmies. Ja jau viņa vēstule avīzei The Times» bija bijusi tik iedarbīga, tad pilnīgs visu faktu izklāsts varēja atspēkot itin visus Eseksa argumentus, iekams viņš tos darītu zināmus. Makgregors apzinājās savas rīcības sekas, tomēr tās viņu pagaidām neuztrauca. Viņš vairāk domāja par to, vai drīkst spert šo galīgo soli. Bija vajadzīgs Eskvits, kas pateiktu Makgre-goram, vai viņš rīkojas pareizi vai nepareizi. Un vēl Eskvits bija viņam vajadzīgs, lai uzzinātu, ko darīt tālāk.

Viņš nevarēja iziet uz ielas, uzsvilpt kādam žurnālistam un izlikt visu, kas uz sirds. Arī doktors Ross nebija izeja. Tas, kas Makgregoram bija sakāms, bija jāpasaka tā, kā pienākas: skaji, ar visu nopietnību, svarīgi, iedarbīgi, un viņš zināja, ka pats nepratīs rādīt tam piemērotus apstākļus. Sājā ziņā viņš nepalaidās uz sevi, bet lieta bija tik svarīga, ka nedrīkstēja piejaut ne mazāko risku, ne šaubas, ne kļūdīšanos.- Bija vajadzīgs Eskvits, bet Eskvits nebija aizsniedzams. Viņam bija vajadzīgs Eskvits vai Ketrina, bet palikusi bija tikai Ketrina.

Ja arī apņemšanās iet pie Ketrinas prasīja no Makgre-gora iekšēju cīņu, viņš to neapzinājās, jo bija izlēmis vienā mirklī. Ne vienmēr cilvēks izvēlas, savu jūtu vadīts, un šī apņemšanās Makgregoram maksāja dārgāk nekā kura katra cita. Veselais saprāts teica, ka citas izejas nav. Viņš joprojām bija noskaities uz Ketrinu, nepaļāvās uz viņu, bija aizvainots, pat dusmīgs, bet tagad viņš vismaz varēja stāties pretī Ketrinai, un viņai, tāpat kā Makgregoram, būs jāizlemj reizi par visām reizēm. Tā bija ne vien izvēle starp viņu un Eseksu, un tas bija vēl viens iemesls, lai ietu pie viņas.

Makgregors nezināja, kur Ketrina dzīvo. Viņa reiz bija teikusi, ka tagad apmetusies pie sava tēvoča Pola, taču viņam nebija ne jausmas, kas ir tēvocis Pols. Bija vien jāiet pie Džeinas Eskvitas un jāpajautā. Viņa sēdēja tukšā, pustumšā istabā pie loga. Istaba gan nebija gluži tukša. Tajā stāvēja garš, saplaisājis, senlaicīgs Vindzoras galds.

Džeina Eskvita sēdēja tā galā, ņēma no priekšā noliktās kaudzes vecas grāmatas un ar elju Iezieda to ādas iesējumu. Viņa strādāja cītīgi un, kad ienāca Makgregors, paskatījās uz viņu un klusēdama pasmaidīja. Makgregors brīdi vēroja viņu, tad, nepacietības mākts, sāka runāt.

— Džeina, — viņš jautāja, — kā lai es atrodu Ketrinu?

Džeina mazliet pagrieza galvu uz viņa pusi.

— Es domāju, ka viņa dzīvo pie sava tēvoča Pola. Tepat netālu, Belgreivskvērā.

— Kas ir šis tēvocis Pols?

— Istminsters. — Viņa noslaucīja iesējumu. — Grāfs īstminsters. Viņš ir ļoti vecs un, liekas, slims. Vai gribat satikt Ketiju?

— Jā.

— Gribat — es piezvanīšu un uzzināšu, vai viņa tur ir.

— Nē, nē. Es vienkārši iešu turpu.

— Varbūt viņa Šodien atnāks pusdienās, —- teica Džeina. — Es tikai starp citu ieminējos viņai, bet, ja gribat, pateikšu, lai atnāk katrā ziņā. Tad jūs noteikti viņu satiksit.

Makgregors papurināja galvu.

— Patiesībā manis vairs te nebūs, — viņš teica. — Domāju šodien iet atpakaj uz mājām, Džeina.

— Kāpēc jūs gribat iet atpakaļ uz mājām? — Džeina bija pārsteigta.

— Nevaru taču mūžīgi dzīvot pie jums.

— Bet nekādas steigas arī nav, Aivr. Neskrieniet tā projām.

— Tā, man liekas, būs labāk.

— Tā jūs laikam darāt tāpēc, ka avīzes uzzināja, kur jūs atrodaties.

— Nē, — teica Makgregors. — Tur neko nevar darīt. Es neizsakāmi nožēloju, ka jūs tikāt iejaukti šajā lietā. Tagad Džonam nebūs miera.

— O, par to neuztraucieties! To viņi piedēvēs Džona dīvainībām. Avīzes vienmēr gaida no viņa kaut ko sevišķu. Lūdzu, izmetiet to no prāta. Viņš jutīsies aizskarts līdz sirds dziļumiem, ja jūs tagad aiziesit.

— Fakts ir tāds, — savilcis nelaimīgu seju, teica Makgregors, — ka vēlāk būs vēl ļaunāk. Man acīmredzot būs jāsāk atklāta cīņa ar Eseksu, un šoreiz tā būs nopietnāka.

— Tad tāpēc jūs gribat satikt Ketiju?

— Jā.

— Pareizi darāt, Iedams pie Ketijas, — teica Džeina. — Nezinu, ko viņa jums sacīs, Aivr, bet, lūdzams, esiet uzmanīgs ar viņu. Ketrina pašlaik ir tādā stāvoklī, ka var izdarīt briesmīgu muļķību. Kad Džons pārnāks, es aizsūtīšu viņu pie jums, un viņš jums palīdzēs visu nokārtot,

— Nevajag, — Makgregors sacīja. — Viņam ir jāpaliek malā. Noteikti, Džeina. Manis paša dēļ, ticiet man.

— Man šķiet, ka jūs maldāties, Aivr. Džons ir ļoti nobažījies par visu, kas notiek, un gribēs zināt, ko jūs darāt. — Džeina nolika grāmatu un rāmi sakrustoja rokas. — Džons saredz jūsos daudz ko no sevis. Manuprāt, viņš pats tagad gribētu rīkoties tā kā jūs, bet uzskata, ka ir par vēlu. Tāpēc viņš ir stingri apņēmies darīt visu, lai jums būtu iespējams rīkoties, kā nākas. Viņš pastāvīgi jūt, ka jaunībā ir izvēlējies nepareizu ceļu, un baidās, ka arī jūs piespiedīs izdarīt to pašu kļūdu, Jo jums mācas virsū no visām pusēm. Viņš patiesi ir gaužām nelaimīgs, nokļuvis starp divām ugunīm, un varat iedomāties, kā viņš jūtas, strādādams kopā ar Haroldu un tajā pašā laikā sargādams jūs kā savu miesīgu dēlu. Es viņu vēl nekad neesmu redzējusi tik nelaimīgu.

— Tieši tāpēc būs labāk, ja es iešu projām no šejienes.

— Nē, — teica Džeina. — Viņš grib, lai jūs dzīvotu pie mums. Varbūt viņam šķiet, ka jūsu lēmums būs arī viņējais, tāpēc nedomājiet, ka nodarīsit Džonam pāri, ja paliksit.

— Es nekādā ziņā negribu nodarīt viņam pāri, Džeina. Es tikai negribu, ka viņš aizstāv mani pats sev par sliktu. Manas nepatikšanas nedrīkst viņu skart. Nekādā ziņā nedrīkst! Es nekustināšu ne pirkstu, ja viņš pats bāzīs galvu cilpā.

Džeina Eskvita lēni pamāja ar galvu.

— Lai notiek! — viņa teica.

— Kur Ketrina dzīvo? — Makgregors steidzīgi pajautāja, lai pieliktu punktu šai sarunai.

— Lielajā, georgiešu stilā celtajā mājā Belgreivskvēra un Viljamskvēra stūrī. — Džeina Eskvita pavadīja Mak-gregoru līdz ārdurvīm. — Es gan gribētu, lai jūs vēl dažas dienas paliekat pie mums, Aivr.

, — Nevaru, — atteica Makgregors, — bet šovakar es vēl pienākšu.

Viņš izgāja bez mēteļa un, lietum smidzinot, soļoja pa miglaino Londonu cauri Kadogangārdensai, pa Cešem-

pleisu, līdz nonāca pie lielās mājas, kas aizņēma visa Bel-greivskvēra stūri. Māju iejoza čuguna žogs, portiks bija plats, grezns, ar kolonnām. Pati māja izskatījās drūma, nožēlojami salta un tukša. Makgregors atgrūda mitrās vārtu restes, pagalam nomākts piegāja pie durvīm, paraustīja durvju zvaniņu un gaidīja. Viņš nosprieda: ja Ketrinas nebūs mājā, viņš vairs nenāks uz šejieni.

Sirma sieviete ar jaunavīgu seju atvēra durvis un iededzināja gaismu priekšnamā. Viņa atvēra durvis plaši un laipni, un Makgregors nesaprata, kas ir šī sieviete — ģimenes locekle vai kalpone. Pēc tam viņš atjauta, ka tā durvis atver tikai turīgu Jaužu mājā un ka šī sieviete droši vien ir saimniecības vadītāja. Kad sieviete paskatījās uz Makgregoru, viņam sametās kauns par savām slapjajām un notašķītajām drēbēm, taču viņš noslaucīja kājas uz paklājiņa, iegāja priekšnamā un apjautājās pēc Ketrinas.

— Vai viņa ir mājā?

— īsti nezinu, — atbildēja saimniecības vadītāja. — Vai viņa jūs gaida?

— Nē.

— Ak tā? Bet kā lai jūs piesaka?

— Pasakiet, ka atnācis Makgregors.

Saimniecības vadītāja pamāja ar galvu un lūdza pagaidīt, norādīdama uz nelielu, ar zīda atlasu pārvilktu dīvāniņu apaļās halles vidū. Viņa aizgāja, bet Makgregors sāka skatīties apkārt. Halle bija pilnīgi apaļa, ar augstām marmora sienām; baltas marmora kolonnas balstīja stikla kupolu. Sājā baltajā iežogojumā iegriezās melnas kāpnes. Tās graciozi aizlocījās līdz balustrādei, kas bija apvilkta ar sarkanu samtu; aiz tās bija nozudusi saimniecības vadītāja. Uz šo marmora cilindru iznāca vairākas durvis. Pie sienām karājās lielas gleznas, bet ēnā zem kāpnēm, gluži kā tur iestumta un puslīdz aizmirsta, stāvēja sengrieķu atlēta skulptūra dabiskā lielumā. To visu apspīdēja maiga kristāla lustras gaisma, un Makgregors pat jutās glaimots, ka tāda liela lustra deg šajā muzejam līdzīgajā mājā viņa dēļ. Parketa grīda, marmora sienas un te valdošā kārtība atgādināja viņam Kremli. Viņš vispirms bija apsēdies uz dīvāniņa, bet tad piecēlās, saraustīja žaketi, sakārtoja kaklasaiti, izvilka kabatu atlokus, noslaucīja pielijušās uzacis, tad piegāja tuvāk gleznām, vāzēm uz pjedestāliem un, visbeidzot, statujai. Viņš mēģināja noteikt, kas tas ir — skrējējs, soļotājs vai diskobols —, kad piepeši izdzirdēja Ketrinas balsi.

— Tas Jr Fīdijs, — viņa sausi teica. — Viens no četriem 'Atēnu vēstnešiem, kuri sekoja Feidipidam ar ziņu par uzvaru pie Maratonas. Mans vecaistēvs nozadzis to no kalna, kur tā bijusi uzcelta pirms divtūkstoš gadiem, atvedis uz šejieni un nobāzis zem kāpnēm. Vai jums tā patīk? — Tā varēja būt gan viena, gan otra Ketrina.

— Es atnācu aprunāties ar jums, — atteica Makgre-gors.

— Tad iesim augšā, tur ir siltāk, — Ketrina aicināja. — Te es nosalšu savos rītasvārkos. — Viņai mugurā bija rožains, ar zeltu izšūts rltatērps, kas sniedzās līdz potītēm. Nevērīgi turēdama to ciet, viņa ātri gāja augšā pa kāpnēm. Ketrina acīmredzot bija gulējusi, jo, kāpdama augšā un iedama cauri sarkanajām portjerām, viņa reizi pa reizei paberzēja acis. Pa tumšu gaiteni viņi iegāja nelielā istabā ar apzeltītām mēbelēm. Gaiši zila šķērssiena ar arku vidū šķīra istabiņu no lielas guļamistabas. Ketrina iededzināja divas lampas un nogrūda grāmatu no atzveltnes krēsla, kas bija apvilkts ar damastu. Ogles kamīnā vēl gailēja, un Ketrina pastiepa rītakurpē ieauto kāju pret uguni.

— Lūdzu, piemetiet klāt ogles, — viņa teica.

Makgregors izņēma no spaiņa prāvu ogles gabalu un

pāri Ketrinas izstieptajai kājai uzmeta to uz kamīna restēm. Pēc tam paņēma kruķi, sasmalcināja ogles, izslējās taisni un, nostājies viņai blakus, noslaucīja rokas. Viņš bija stingri apņēmies piespiest Ketrinu izdarīt galīgo izvēli, bet neparko nevarēja iesākt.

— Es atnācu pie jums tāpēc, ka jūs un Eskvits esat vienīgie, kuri var palīdzēt man izdarīt to, ko esmu nodomājis, — viņš teica. — Būtībā jūs vienīgā, jo es nedrīkstu iejaukt Eskvitu vēl lielākās nepatikšanās.

— Bet mani drīkstat? — jautāja Ketrina.

Makgregors neatspēkoja viņas jautājumu, viņa nebija

par to vainojama. Iesākums gan nebija nekāds veiksmīgais, taču Makgregors nedomāja atkāpties.

— Jūs nav tik viegli kaut kur iejaukt, un gluži tādā pašā stāvoklī kā Eskvits jūs neesat, — viņš sacīja. — Bet jums ir jāizlemj.

— Kas man jāizlemj?

— Dievs to zina — es nevaru un nevaru saprast, kāpēc jūs vienu dienu esat tāda, bet otru dienu pavisam citāda.

—- Bet vai jūs vispār mani saprotat?

— Neesmu drošs par to.

— Tātad atnācāt, lai pārliecinātos?

— Nē, — nepacietīgi atbildēja Makgregors.

Ketrina klusēja, it kā būtu saņēmusies, lai nestrīdētos un jautu viņam izteikties.

Viņš to saprata un tāpēc sāka runāt:

Šodien man ar Eseksu bija pamatīga saruna, var teikt, diezgan asa un nepatīkama saruna.

Ketrina pamāja ar galvu.

— Zinu, — viņa teica, — es kopā ar viņu dzēru tēju.

— Redzu, ka viņš nav zaudējis laiku.

— Nē. Tāpat kā jūs.

— Tātad man nav jums jāskaidro, kas noticis, — Viņu iepriecināja kaut vai tikai tas.

Ketrina paraustīja plecus. Viņi stāvēja blakus ar muguru pret kamīnu, kur sāka liesmot Makgregora piesviestās ogles. Pelēkie dūmi strauji ievijās skurstenī, un Makgregors ar zābaka purngalu pavandīja ogles, lai tās labāk degtu.

— Ja jūs zināt, kas starp mums noticis, — viņš teica, — tad droši vien arī apjaušat, kādēļ esmu atnācis pie jums.

Ketrina neko neatbildēja;

— Ko viņš jums teica? — jautāja Makgregors.

— Pietiekami daudz, lai būtu saprotams, ka esat nolēmuši iznīcināt viens otru.

— Tā gluži nav. Esekss man bijis nebijis. Es tikai nepiekrītu itin nekam viņa rīcībā un, ja vien varēšu, darīšu tam galu.

— Jā? — izbijusies jautāja Ketrina. — Kādā veidā?

— Iedošu jūsu draugiem žurnālistiem sīku ziņojumu par to, kas īstenībā notiek Azerbaidžānā. Gribu precīzi paskaidrot viņiem, kāpēc mēs braucām uz turieni un ko tur darījām.

— Kāpēc?

— Tas ir vienīgais, ko es varu likt pretī Eseksam, — teica Makgregors. — Lūk, kāpēc man vajadzīga jūsu palīdzība. Es nepratīšu to pienācīgi izdarīt, bet jūs pazīstat visus korespondentus un varat izkārtot tā, lai es varētu parunāt ar vajadzīgajiem cilvēkiem vajadzīgajos apstākļos. Tas jādara nekavējoties, jo Drošības Padome sanāk rit vai parīt un visam, kas man sakāms, līdz tam laikam ir jābūt pateiktam, turklāt pateiktam, kā pieklājas.

— Vai zināt, ko Harolds izdarīs ar jums, ja jūs griezīsities pie preses?

— Ir par vēlu prātot par to.

— Nē,, nav par vēlu. Es domāju tā: ja jūs klusēsit un neraustīsit lauvu aiz astes, viņš nepieļaus, ka jūs kāds vajā.

— Negribu par to runāt, — teica Makgregors. — Tas nav svarīgi.

_ — Nē, ir gan svarīgi, — iebilda Ketrina, pakāpdamās tālāk no liesmojošā kamīna, — Nav vērts strēbt karstu putru un raut citus sev līdzi bezdibenī.

— Es nestrebju karstu putru un nedaru muļķības, — viņš teica. — Ja negribat piedalīties šajā lietā, tad tā arī pasakiet, un es iešu projām.

— Jūs gribat, lai es bez apdoma nostājos jūsu pusē?

— Nē, bet jums vienreiz ir jāizvēlas un godīgi tas jāpasaka.

— Nekā sevišķi godīga te nav. — Ketrina bija paņēmusi no lakotā galdiņa suku un sāka sukāt matus. — Lai ko jūs arī darītu, tas viss izskatīsies pēc personīgas atriebības Haroldam.

— da jūs tā domājat, tad es nevaru jūs pārliecināt par pretējo.

— Bet kā jūs zināt, ka šī izrunāšanās ar žurnālistiem kaut ko dos? Vai jums nešķiet, ka Esekss pratīs atbildēt uz visu, lai ko jūs arī teiktu?

— Nē, man tā nešķiet. Un jums?

— Es gan nevērtētu viņu tik zemu un labi padomātu, iekams rīkojos. Dievs vien zina, ar ko tas jums var beigties. Jums draud lielākas briesmas nekā Haroldam. Jums jāsaprot, ko darāt, Makgregor. Es zinu, ko darīs Esekss, ja jūs ņemsit talkā presi, un man tas jāpaskaidro arī jums. Jūs esat pārkāpis spēles noteikumus: jūs apsūdzat visus — valdību, valsti, likumu. Es spriežu, ka viņš visu to aicinās palīgā, ja jūs griezīsities pie žurnālistiem.

— Vai viņš lūdza, lai jūs man to paskaidrojat?

— Nē. Viņš tikai lūdza mani, lai uzmeklēju jūs un pierunāju mest pie malas šo muļķīgo ideju un nebāzt galvu cilpā. Nu, vai metīsit pie malas?

— Jūs gribat mani pierunāt?

Ketrina mitējās sukāt matus, pacēla galvu un ielūkojās viņam sejā. Pēkšņi Ketrina pasmaidīja; tāds smaids bija retums.

— Mīļo Makgregor! — Viņa bija izlēmusi.

— Vai gribat? — viņš atkārtoja.

— Ne. — Viņa vēl bridi skatījās uz Makgregoru, tad atsāka lēni sukāties.

Ar tādā formā izteiktu apņemšanos Makgregoram nepietika. Viņš gribēja, lai Ketrina skaidri izteiktu savu lēmumu.

— Vai esat gatava izpildīt manu lūgumu?

— Esmu.

Tāda atbilde viņu gandrīz apmierināja.

— Šoreiz, Ketij, nedrīkst būt nekādu pēkšņu pavēr sienu, — viņš teica. — Šoreiz tas ir pārāk nopietni.

Ketrina bija iegājusi blakusistabā un, atgriezusies ar zeķēm rokās, apsēdās krēslā pie kamīna.

— Makgregor, — viņa mierīgi teica, — man šķiet, ka jūs pamatīgi riskējat, griezdamies pie žurnālistiem. Vai nebūtu labāk, ja to darītu kāds cits?

— Kurš? — aizdomīgi vaicāja Makgregors.

— Kaut vai es.

— Jūs? — Viņš neticēja savām ausīm.

— Jā gan, — Ketrina apstiprināja. — Vai gribat, lai es to izdaru?

— Nē. — Makgregoram sametās karsti, un viņš pagāja tālāk no kamīna. — Man viss jāizdara pašam, un es do māju, ka jūs to zināt.

— Es zinu, ka būs briesmīgi, kad tas sāksies, — teica Ketrina. — Harolds nejoko, un man gribētos, lai jūs atrodat citu izeju no šī nepatīkamā stāvokļa.

— Citas izejas nav.

— Nē, — viņa lēni sacīja, — domāju, ka nav. Bet es nevaru iedomāties, kā jūs izbēgsit no Harolda atriebības.

— Es arī nezinu, — nomāktā balsī teica Makgregors. — Nemaz negribu runāt par to.

— Bet jums ir tam jāsagatavojas. Saprotiet, jāsagatavojas.

— Nemaz negribu runāt par to.

— Labi. — Ketrinai acīmredzot bija kaut kādi savi plāni.

— Kad jūs varat sasaukt kopā šos cilvēkus? — jautāja Makgregors.

— Lai jūsu uzstāšanās būtu iedarbīga, — teica Ketrina, — visam jābūt zināmam jau rīt, tāpēc viņi jāsasauc kopā šovakar pat. Vai varat šodien?

— Jā. — Makgregors skatījās, kā viņa velk (kājā zīda zeķi.

— Vai jūs varat mēroties spēkiem ar tādiem cilvēkiem kā Members?

— Es varu mēroties spēkiem ar jebkuru.

Tad ejiet un atnāciet apmēram pēc pusotras stundas. Pusastoņos. Ap to laiku viņi visi būs te. Es gribu, lai viņi sapulcētos līdz jūsu atnākšanai. Par laimi, patlaban pilsētā ir daudz mūsu Maskavas korespondentu. Es sapulcēšu jums vajadzīgos cilvēkus, taču pārliecināt viņus vajadzēs jums pašam. Nenāciet agrāk par pusastoņiem, bet daudz ari nekavējiet.

— Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

— Ja varat dabūt, atnesiet mazliet ogļu. Si ir pati aukstākā māja visā Londonā. — Ketrina uzmeta Makgre-goram ašu skatienu, un viņš pietvīka, jo bija vērojis viņu. — Vai gribat vēl nedaudz pagaidīt? — Ketrina jautāja, nenovērsdama no viņa savu rāmo skatienu.

— Nē, Ketij, — viņš teica. — Nē, es labāk iešu.

Viņa uz bridi pagrieza Makgregoram muguru, iebāza kājas čībās un gāja viņam pa priekšu uz durvīm. Kad Makgregors gāja garām, Ketrina pasniedzās un sabužināja viņam matus pakausī.

— Es varētu jums vai iesist, — viņa teica.

— Tikai ne tagad.

— Kāpēc jūs vēl aizvien esat tik piesardzīgs, tik pārliecināts par sevi?

— Es ne par ko neesmu pārliecināts.

— Neesat? Es gribētu, lai jūsu seja nebūtu tik noslēpumaina. — Pie kāpnēm viņa apstājās. — Ja es jūs mulsinu, atcerieties, ka jūs man vienmēr liekat šaubīties pašai par sevi. Jūs esat pārāk piesardzīgs ar mani. Arī tagad jūs esat pārāk piesardzīgs.

Makgregors jau bija nokāpis mazliet zemāk un, redzēdams, ka viņa neseko, apstājās.

— Es nekad nevaru saprast, par ko jūs runājat, — viņš teica.

Ketrina pašūpoja galvu, pagriezās un aizgāja. Makgregors nokāpa lejā pa melnajām kāpnēm un izgāja no aukstās, tumšās mājas.

Kad Makgregors atgriezās, māja laistījās vienās ugunīs: gaisma plūda no augstajiem logiem, pār masīvajām parādes durvju kolonnām, no pagrabstāva lodziņiem un atspoguļojās uz nolijušā trotuāra. Gaisma it kā atdzīvināja lielo savrupmāju, un tā atguva daļu savas agrākās verdošās dzīvības. Dzīvību tai bija iedvesusi Ketrina.

Makgregors iegāja mājā, nesdams melnu spaini ar ogļu

nedējas normu. Saimniecības vadītāja par to nebrīnījās, un, kad Makgregors nolika spaini pie durvīm, šī klusā sieviete paņēma no viņa mēteli un pa apgaismoto gaiteni pavadīja viņu līdz augstām divviru durvīm.-Sieviete^atvēra tās, un Makgregors iegāja bibliotēkā, kas bija pilna ar cilvēkiem. Pārsteigts viņš uz īsu brīdi apstājās, bet,jau pēc mirkļa klāt pienāca Ketrina, saņēma viņu aiz piedurknes un veda pie kamīna, paklusām jautādama, vai .viņš atnesis ogles. Kad viņš apstiprinoši pamāja ar galvu, Ketrina pasmaidīja it kā atviegloti, it kā ironiski un pagrieza Makgregoru ar seju pret tiesu.

Istabā bija ap pusotra desmita žurnālistu. Viņi jau bija apklusuši, un Makgregors saprata, ka viņa ierašanās pārsteigusi šos cilvēkus. Viņi pazina Makgregoru, bet, protams, nebija cerējuši ieraudzīt viņu te. Skaidrs, ka to ar gudru ziņu bija izkārtojusi Ketrina. Makgregors uzreiz ieraudzīja pazīstamus cilvēkus: Hemberu, Stīlu, Džebu Vilzu, Džeku Bikfordu no avīzes The Times», sirmo velsieti Džeku Tenneru, Daily Worker» Maskavas korespondentu. Skatīdamies uz viņiem, Makgregors juta, cik neizdevīgā stāvoklī viņš ir salīdzinājumā ar šiem nepacietībā degošajiem cilvēkiem, kuri bija saskrējuši te aiz cieņas pret vienu sievieti. Visi aizdomīgi blenza cits uz citu, un, to redzot, Makgregors zaudēja daļu paļāvības. Te nebija ne pievilcības, ne vienkāršības, ne draudzības, nevienas izcilas personas, nebija Eseksa. Bija tikai Makgregors, kas stāvēja pie kamīna, nolaidis rokas gar sāniem; saspringtā sejas izteiksme liecināja, ka pasaule saņēmusi viņu spīlēs. Taču Makgregoram bija vajadzīgas šīs spīles, jo nebija šaubu, ka ir pienākuši viņa agrākās dzīves pēdējie mirkļi. Viņš dusmojās pats uz sevi par to, ka pārāk sarežģī šo pāreju. Korespondenti viņu šobrīd neinteresēja, tos viņš uzskatīja tikai par līdzekli sava mērķa sasniegšanai. Tomēr viņš priecājās, ieraugot pazīstamas sejas, pat Hemberu, un labprātāk skatījās uz tiem korespondentiem, kurus pazina, nekā uz gluži svešiem. Tie visi bija ievērojami amerikāņu un angļu avīžu pārstāvji. Visi vērīgi skatījās uz Makgregoru. Ketrina gan bija veikli sagādājusi pārsteigumu žurnālistiem, tomēr viņiem jau bija radušās aizdomas, ka viņus izmanto kaut kādā nolūkā, un tas viņiem nepatika. Viņi stāvēja ar glāzēm rokās un gaidīja no Ketrinas paskaidrojumus.

— Ja kāds no jums to nezina, — viņa teica, vēl arvien turēdama Makgregoru aiz piedurknes, — tad šis ir Aivrs

Engirss Makgregors. — Ketrina bija rūpīgi sasukājusies, mundra, mazliet pietvīkusi, taču izturējās mierīgi un brīvi. — Es lāgā nezinu, ar ko Makgregors grib sākt, bet, lai būtu kā būdams, jūs tūlīt dzirdēsit izsmeļošu atskaiti par viņa un Eseksa izdaudzināto misiju. Katram ir kaut kas sakāms par šo misiju, bet es domāju, ka Esekss un Makgregors vienīgie zina par to visu patiesību. Harolds par to pastāstīs parīt Drošības Padomē, bet Makgregors tūlīt. Tas prasīs laiku, tāpēc iesaku jums apsēsties. Man nepatīk, ka jūs visi stāvat kājās, tas ir nedabiski.

— Ketij, — iejautājās viens no žurnālistiem, — vai Makgregors mūs informēs tikai mūsu zināšanai vai vispārējai zināšanai? Viņš droši vien nedrīkst darīt to zināmu atklātībai.

Ketrina pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem.

— Jūs stāvat pārāk tuvu Ārlietu ministrijai, mister Smit, — viņa teica. Misteram Smitam mugurā bija melna žakete un svītrainas bikses. — Kā gan žurnālists var Jautāt, vai ir at|auts sniegt informāciju vai navf Nekad agrāk neesmu neko tādu dzirdējusi.

— Vai to drīkstēs iespiest vai ne?

— Drīkstēs, Makgregor? — Ketrina jautāja.

— Protams.

— Redziet nu, Maikl, — viņa teica Smitam.

— Bet kāds jums ar to sakars? — jautāja Hembers. — Ar ko izskaidrojama jūsu līdzdalība, Ketij?

Ketrina viņu pārtrauca:

— To jūs varēsit jautāt man pēc tam, kad būsit noklausījies Aivru. Pagaidām tas nav svarīgi, bet pēc tam jums pašam būs vienalga.

— Varu saderēt, ka Haroldam Eseksam gan nebūs vienalga, — teica Stils.

Visi iesmējās, bet Ketrina Izskatījās garlaikota un pagalam rāma, kaut arī Makgregors sajuta, ka viņas pirksti saspiež viņa delmu. Sos cilvēkus vajadzēja iepriecināt, uzjautrināt un tajā pašā laikā piespiest klausīties. Makgregors zināja, ka šajā ziņā var pilnīgi paļauties uz Ket-rinu.

— Nezinu, vai viņš gribēs stāstīt jums par sarunām Maskavā vai ne, — Ketrina turpināja. — Man šķiet, ka par Molotovu un Staļinu labāk nerunāt.

— Kāpēc tā? — aši iejaucās Hembers. — Lai stāsta no paša sākuma!

— Principa pēc! — piebalsoja Stils.

— Tad sāciet, Makgregor, — skubināja Džebs Vilzs,

— ja jau esam nonākuši līdz principam.

— Acumirkli, Makgregor, — teica Stīls. — Kāpēc jūs ar tādu steigu gribat darīt zināmu šo informāciju? La! sariebtu Eseksam?

— Nē, — Makgregors atbildēja. — Es tikai neesmu vienis pratis ar viņu.

— Tātad tas nozīmē, ka jūs esat vienis prātls ar krieviem?

— Tā to var saprast, — teica Makgregors, — bet tas nav svarīgi.

Stīls gribēja vēl kaut ko jautāt, bet pārējie Iebilda, un pat Džeks Bikfords teica Stilam, lai viņš apklustot un ļaujot paklausīties, kas Makgregoram sakāms.

— Makgregor, — teica Bikfords, — sāciet no paša sākuma un pastāstiet, kāpēc jūs braucāt uz Maskavu. Vai tiešām Esekss nopietni cerēja pierunāt krievus ievirzīt lietu Azerbaidžānā tā, kā vajag mums?

— Esekss pats īsti nezināja, ko iesākt ar krieviem, -— Makgregors ierunājās, un Ketrina palaida vaļā viņa roku.

— Lai nu kā, bet viņam vajadzēja atjaunot Teherānas valdības varu Azerbaidžānā. Tas bija vienīgais norādījums, ko Esekss bija saņēmis, pārējais bija atstāts viņa paša ziņā. Esekss neko nezināja par Azerbaidžāņu, bet Azerbaidžānai pašai par sevi nebija nekādas nozīmes. Jau pirmajā dienā Esekss pateica man, ka mēs turpinām seno cīņu ar krieviem Irānā, ka krievu Ietekme Irānā apdraud mūsu intereses Vidējos Austrumos un ka vienīgā cerība paglābties no bojāejas Ir atjaunot Teherānas valdības varu Azerbaidžānā un padzīt no turienes krievus.

r— Vai jūs toreiz iebildāt Eseksam? — jautāja Stils.

Taču pārējie atkal piespieda viņu apklust.

>— Ļaujiet jel Makgregoram runāt, — teica Džebs Vilzs.

— Dieva dēļ, lai viņš stāsta, kā grib! Jautājumus varēsim uzdot vēlāk.

— Toreiz es neiebildu Eseksam, — turpināja Makgregors. — Es neko daudz nezināju par notiekošo. Zināju tikai to, ka mūsu rīcībā esošā informācija par Azerbaidžāņu ir nepareiza. Tā nāca no netīriem avotiem, no vissliktāko slavu ieguvušiem cilvēkiem armijā un žandarmērijā un pat no tādiem, kuri, kā mēs zinājām, kara laikā bijuši vācu aģenti. Acīmredzot viņi bija mūsu vislabākie informatori Irānā, jo ziņoja mums tieši to, kas bija vajadzīgs mūsu politisko mērķu sasniegšanai: ka krievi ar

varu nodibinājuši Azerbaidžāni autonomu režīmu, ka visas sacelšanās Azerbaidžānā izprovocējuši un organizējuši krievi. Tas nav tiesa, jo Azerbaidžāņa vienmēr bijuši pret Teherānas valdību. Taču Maskavā es sevišķi neiedziļinājos mūsu nodomos, kamēr nebija sākušās sarunas. No paša sākuma mēs gribējām panākt ietekmes līdzsvaru Irānā. Azerbaidžāņa un turienes notikumi mūs nemaz īsti neinteresēja. Mēs tikai gribējām atgūt zaudēto varu Irānā, bei tas nozīmēja, ka Azerbaidžānā jāatjauno Teherānas valdības vara. Teherānas valdība bija mūsu rokās, un, kad mes runājām par tās tiesību atjaunošanu, mums prātā bija mūsu pašu tiesības, un ikreiz, kad Esekss tikās ar krieviem, viņš piedāvāja jaunu plānu Teherānas valdības varas atjaunošanai ziemeļos. Sākumā mēs vienkārši prasījām, lai krievi garantē Teherānas valdībai iespēju atjaunot savu varu Azerbaidžānā, un mēģinājām pierunāt krievus sākt sarunas šajā jautājumā. Esekss uzskatīja, ka kaut ko sasniegs, ja vien izdosies uzsākt sarunas. Taču Molotovs nebija piedabūjams uz sarunām. Viņš paziņoja, ka tā ir Irānas iekšēja, nevis starptautiska problēma un ka tā jāapspriež mūsu vēstniekiem Irānā. Tad Esekss padarīja to par starptautisku problēmu, piespiezdams Drelku iesniegt krieviem notu, kurā apsūdzēja viņus par 1942. gada angļu-irāņu-padomju līguma pārkāpšanu, paziņodams, ka krievi iejaukušies Azerbaidžānas iekšējās lietās un nav rēķinājušies ar Anglijas vitālajām interesēm.

— Tieši kurā dienā nota tika iesniegta? — jautāja Stils.

— Neatceros.

— Vai jūs visu to neesat pierakstījis?

— Esmu. Vēlāk parādīšu savas piezīmes.

— Ļaujiet viņam turpināti — citi apsauca. — Kāda bija atbilde uz notu, Makgregor?

— Višinskis to noraidīja un paziņoja, ka tam neesot nekāda sakara ar Anglijas vitālajām interesēm. Višinskis raidīja mūs pie Sučkova no Tuvo Austrumu nodaļas, teikdams, ka krieviem neesot iebildumu pret Azerbaidžānas notikumu apspriešanu pēc būtības, bet viņi nedomājot apspriest nekādus priekšlikumus vai risinājumus. Kad Esekss to apsprieda ar Sučkovu, saruna izvērsās strīdā par jaunās varas likumīgumu Azerbaidžānā. Krievi teica, ka tas esot patiesi demokrātisks režīms, bet mēs apgalvojām, ka to izveidojuši krievi. īstenībā tas pat nebija strīds, jo mums nebija, ar ko pamatot savu viedokli, turpretī krieviem netrūka faktu, kas pierādīja, ka viņiem ir taisnība.

Mums šī saruna nebija visai veiksmīga, tāpēc Esekss pavērsa to uz citu pusi un sāka runāt par Azerbaidžānas valdības paplašināšanu, iekļaujot tajā visu partiju pārstāvjus. Sučkovs savukārt teica, ka viņš nejaukšoties Azer-baidžāņas iekšējās lietās. Sākās jauns strīds par to, kurš faktiski jaucas Irānas lietās, un krievi bez grūtībām pierādīja, ka Anglija Irānas lietās jaucas ne mazāk, kā, pēc mūsu apgalvojuma, jaucas krievi.

— Harijs; bez šaubām, izvirzīja konkrētus priekšlikumus, Makgregor, — labsirdīgi teica Hembers. — Vai viņš neierosināja izmeklēšanu?

— Jā. Viņš ierosināja izveidot komisiju, lai noskaidrotu apstākļus, kādos Azerbaidžānā radīta autonomā valdība. Komisijai vajadzēja sastāvēt no pieciem locekļiem — Anglijas, Krievijas, Azerbaidžānas, Teherānas valdības un Amerikas pārstāvja, kuram acīmredzot būtu lēmēja balsstiesības. Sīs komisijas lēmumi būtu jāpieņem bez iebildumiem. Mūsu plāna panākumi bija atkarīgi no tā, vai krievi būs ar mieru atzīt amerikāņu objektivitāti, bet mēs jau iepriekš bijām par visu vienojušies ar Amerikas vēstniecības darbinieku. Viņu nostāja bija arī mūsu nostāja. Tomēr krievi noraidīja priekšlikumu izveidot komisiju, kaut arī mēs teicām, ka jāizkliedē visas pasaules aizdomas, ka ar to tiks pārbaudīts, kā krievi tur vārdu un tamlīdzīgi,-lai tikai visa atbildība gultos uz krieviem. Visa iecere izgāzās. Cits nekas ari nebija gaidāms, un Esekss jau bija nolēmis braukt uz mājām, kad pēkšņi viņu uzaicināja pie sevis Staļins.

— Vai Esekss mēģināja panākt audienci pie Staļina? — jautāja viens no Makgregoram svešajiem žurnālistiem.

— Nē; Viņš bija cerējis tikties ar Staļinu drīz pēc mūsu ierašanās Maskavā, bet pēc tam bija zaudējis cerību. Staļins pats uzaicināja Eseksu, un tā Eseksam bija pēdējā iespēja kaut ko sasniegt. Viņš teica Staļinam, ka situācija Azerbaidžānā kaitē Anglijas un Padomju Savienības attiecībām, un lūdza Staļinu izmantot viņa ietekmi, lai panāktu kompromisu. Esekss teica, ka mūsu intereses Azerbaidžānā ir nevis iejaukšanās, bet gan vēlēšanās saglabāt vēsturiski izveidojušos saikni. Mēs esot palīdzējuši radīt Irānas valsti un neesot tajā svešinieki. Mums arī jāņemot vērā savas likumīgās intereses dienvidos, jo lielāko daļu naftas mēs saņemot no turienes. Esekss teica, ka situācija ziemeļos esot bīstama.un ka Azerbaidžānas režīms neesot labvēlīgi noskaņots pret Irānu, jo tā esot

dumpinieku vara, kas balstoties uz laupīšanu un terorismu. Viņš lūdza, ' lai Staļins vēlreiz iepazīstoties ar Anglijas nostāju un ar paļāvību izturoties pret Anglijas valdības labajiem nodomiem.

— Ko Staļins atbildēja Eseksam? — jautāja HemBers. — Atkārtojiet vārdu pa vārdam.

— Vārdu pa vārdam es neatceros, — teica Makgre-gors, — bet viņš teica Eseksam, ka tas acīmredzot esot nepareizi informēts par stāvokli Azerbaidžānā, un jautāja, vai Esekss negribot pats iepazīties ar situāciju. Esekss piekrita, un Staļins teica, ka došot mums lidmašīnu un ka mēs varot lidot uz jebkuru Azerbaidžānas daļu. Tādā veidā mēs arī nokļuvām tur.'

— Tas ir pārāk vispārīgi, — sacīja viens no korespondentiem. — Vai jūs nevarētu pateikt, kādā secībā un tieši kādos datumos notika sarunas, un minēt vismaz pāris Molotova un Staļina izteikumu? Vairāk faktu un mazāk komentārul

— Man ir visu manu ziņojumu kopijas, — Makgregors teica, pielikdams roku pie krūškabatas. — Varu darīt zināmu jums visu, kas vien jūs interesē.

— Vai jūs parādīsit mums savus ziņojumus?

— Jā, — Makgregors atbildēja.

— Vispirms lai izrunā visu līdz galam! —. sauca Džebs Vilzs, pārkliegdams balsu murdoņu. Viņš bija neredzēti nepacietīgs. — Mums ir mazāk la.ika nekā jums, kuri strādā žurnālos. Turpiniet, Makgregor. Dažiem no mums atlikusi labi ja stunda, lai pagūtu dabūt rakstu avīzē.

— Runāšu iespējami īsi, — teica Makgregors.

— Un dodiet vairāk faktu, — piemetināja misters Smits.

— Viens izslēdz otru, — Makgregors iebilda. — Es sniegšu vispārēju pārskatu, bet, ja jums būs vajadzīgi fakti, vēlāk varēsit ieskatīties manos ziņojumos. Taču ar faktiem vien vēl ir par maz. Es ļoti maz ko saprotu no jūsu darba, bet esmu pārliecināts, ka sīkumu uzskaitījums vien jums neko nepateiks par mūsu īstajiem nodomiem Maskavā. Fakti vien jums neko nepateiks par mūsu slepenajām intrigām. Mēs sākām blēdīties jau pirmajā dienā pēc ierašanās Maskavā. Mēs domājām, ka izdosies apkrāpt krievus un viņi piekritīs mūsu plāniem, kuriem bija viens mērķis — nosargāt mūsu intereses Irānā. Neviens mūsu vēstniecībā nerunāja par to citādi, kad saruna notika skaidrā politiskā valodā. Paši savā starpā mēs iztikām bez smalkumiem, spriežot par mazo nāciju suverenitāti

un tautu brīvību», mēs izdomājām viltību pēc viltības, lai apvestu ap stūri krievus. Bet krievi nebija tik dumji, kā mēs domājām, un tāpēc mūsu plāni izgāzās. Mēs izgāzāmies Maskavā ne jau tāpēc, ka Anglija cienītu, bet Krievija necienītu mazo tautu tiesības. Un arī. ne tāpēc, ka krievi nebūtu draudzīgi noskaņoti un nevēlētos sadarboties. Mēs gluži vienkārši nepratām apvest viņus ap stūri — un tas ir viss.

— Bet ko jūs teiksit par krievu nodomiem? — jautāja Stils.

— Lai kādi arī būtu krievu nodomi, — atbildēja Mak-gregņrs, — tie negrozīs mūsējos. Šodien mums nav tiesību apsūdzēt krievus Apvienoto Nāciju Organizācijā, ka viņi jaucas Irānas iekšējās lietās. Mēs vienmēr esam jaukušies Irānas lietās un jaucamies ari patlaban. Sājā nolūkā mēs arī braucām uz Maskavu. Pat mūsu tā sauktā stāvokļa-izpēte Azerbaidžānā ātri vien pārvērtās par mēģinājumu ar uzpirkšanu un glaimiem iegūt tur politisku ietekmi, kas nāktu par labu mums un kaitētu krieviem. Pirms izbraukšanas no Teherānas mūs apspriedē Vēstniecībā informēja par stāvokli Irānā. Mums teica, ka mums pēc iespējas ātrāk jāpārtrauc Tudē partijas un citu politisko partiju darbība, kuras pieprasa brīvas arodbiedrības un plašu agrāro reformu. Bija skaidrs, ka mēs zaudēsim savas pozīcijas Irānā, ja Azerbaidžānā pie varas paliks Demokrātiskā partija un īstenos savas ekonomiskās un politiskās reformas. Mums teica, ka- tas katastrofāli ietekmētu mūsu naftas koncesijas dienvidos un politisko situāciju visos Vidējos Austrumos. Mums teica, ka mūsu vienīgā cerība ir stiprināt citas, Demokrātiskajai partijai naidīgas partijas, īpaši seīda EI-Zila reliģisko partiju; šo cilvēku mēs kara laikā izsūtījām no Irānas, jo viņš bija Vācijas piekritējs. Irāņi nav sevišķi reliģiozi, bet mūsu nolūks ir atjaunot Irānā islama ietekmi, lai radītu pretsvaru reformu atbalstītājiem un krieviem. Sī iejaukšanās nevienu nemulsināja, gluži otrādi — mēs gribējām iejaukties pēc iespējas vairāk, un neviens to neslēpa. Pat mūsu Azer-baīdžānas brauciena maršrutu izstrādāja vēstniecības eksperti, un tas tika izplānots tā, lai Esekss varētu tikties ar vajadzīgajiem cilvēkiem un apliecināt viņiem mūsu atbalstu, lai ko viņi ari uzsāktu pret Azerbaidžānas valdību. Ievērojama daļa mūsu ceļa veda caur Kurdistānas centrālajiem rajoniem, jo tur ir šeihi, kurus vajadzēja pārliecināt, lai viņi lūkojas enerģiskāk. Sājā nolūkā mēs

nospriedām pamudināt kurdus иг bruņotu cīņu pret Azerbaidžāņu ne vien tāpēc, lai gāztu Azerbaidžānas valdību, bet arī lai sarīdītu kurdus pret azerbaidžāņiem. Kurdi mums turpmāk var sagādāt ne mazāk raižu kā azerbaidžāņi, ]o viņi dzīvo ap mūsu naftas ieguves rajoniem, bet pagaidām mēs vēl cerējām tikt galā ar viņiem, kurinot naidu starp kurdu ciltīm, kā arī starp kurdiem un citām tautām. Vēlāk Esekss nosprieda, ka .kurdi varētu kļūt par mūsu galveno balstu Vidējos Austrumos, ja viņus saņemtu rokās un apvienotu mūsu vadībā, bet tas viņam ienāca prātā jau pēc tam, kad bijām apmeklējuši Kurdistānu. Kad braucām projām no Teherānas, mums iedeva prāvu naudas summu, ar ko nostiprināt mūsu ietekmi, bet iznāca tā, ka lielāko daju savu aģentu mēs nesasniedzām, jo mūs aizturēja mukru cilts kurdi. Vienu no saviem cilvēkiem mēs tomēr dabūjām redzēt — tas bija Zandžānas gubernators. Mums ļoti vajadzēja parunāt ar viņu, bet, kad ieradāmies tur, viņu paša muižā bija ielencis viens no Azerbaidžānas Demokrātiskās partijas vadītājiem — Džavats Gočali.

— Bet Ketija? — viņu pārtrauca Hembers. — Tā kā jūs, liekas, tunājat arī viņas vārdā, tad paskaidrojiet mUms, kā taš gadījās, ka viņu paņēma līdzi šajā braucienā, bet mūs ne. Vai viņa brauca kā oficiāla vai kā neoficiāla persona?

Makgregors negribēja, ka atgādina viņa paša aizdomas, un viņš nezināja, uz ko Hembers tēmē. Makgregors paskatījās uz Ketrinu. Viņas seja pauda vienaldzību, viņa neteica ne vārda, un Makgregors mirkli izjuta dusmas.

— Par Ketrinu man nekas nav zināms, — viņš teica. — Zinu tikai to, ka viņa brauca mums līdzi.

Sājā brīdī istabā ienāca klusā saimniecības vadītāja ar ogļu spaini, piemeta ugunī ogles un atkal izgāja. Daži no Korespondentiem izmantoja izdevību, lai piepildītu glāzes no kristāla, karafēm, kas stāvēja uz sarkankoka galda, un Makgregors atkal paskatījās uz Ketrinu, lūgdams viņu atjaunot klausītāju uzmanību. Šoreiz Ketrina pasmaidīja, jo saprata, ko nozīmējuši abi viņa skatieni.

— Man nebija sevišķi grūti pierunāt Haroldu ņemt mani līdzi, — viņa sacīja žurnālistiem. — Toreiz viņš nebija pārliecināts, vai Makgregors brauks vai nebrauks. Viņi bija par kaut ko sastrīdējušies.

— Par ko? — jautāja Hembers.

— Cik es atceros, tad Makgregors bija pret šo braucienu.

— Kāpēc tad jūs braucāt? — Members jautāja Makgre-goram.

— Tāpēc, ka brauca Ketrina, — Makgregors atbildēja un pats pasmaidīja par savu atzīšanos. Daži iesmējās, daži teica, lai viņš turpinot, un Makgregors atkal sāka runāt. Viņš stāstīja par ielenkto gubernatoru, par Eseksa mēģinājumu viņu glābt, par Džavata un kapteiņa piekaušanu un, visbeidzot, par zvērisko virsnieku spožajos zābakos.

Hembers atkal pārtrauca viņu.

- — Bet kas notika ar šo virsnieku? — viņš jautāja.

Makgregors ievilka elpu un teica:

— Viņš bija tieši atbildīgs par to,' ka nogalināja kapteini, kuru sita kopā ar Džavatu. Kad braucām projām no muižas, man izdevās ieraut viņu mašīnā, bet pēc tam es nodevu viņu demokrātiem.

Hembers nelikās mierā: /

— Kas ar viņu notika, Makgregor?

— Viņu pakāra. — Makgregors nenovērsa skatienu no Hembera un citiem žurnālistiem, lai viņi nemanītu, cik grūti viņam izrunāt šos saltos vārdus.

— Vai jūs uzskatāt sevi par vainīgu viņa nāvē? — jautāja Stīls.

— Netieši — jā.

— Vai uzskatāt, ka jums ir morālas tiesības raidīt cilvēku drošā nāvē? — Stīls jautāja. — Vai tas jūs neuztrauc, Makgregor?

— Uztrauc, — skumji atzinās Makgregors. — Bet es nezināj.u, ka viņu pakārs.

— Vai tas ir attaisnojums?

— Nē. Es nebūt nemēģinu novelt no sevis atbildību.

— Tātad jūs atzīstat, ka esat galvenais viņa nāves vaininieks.

— Par to es pats vēl neesmu ticis skaidrībā, — teica Makgregors, cieši skatīdamies uz Stilu. — Nogalināšana iederējās karā starp gubernatoru un Džavatu tāpat kā tajā karā, kurā piedalījāmies mēs paši. Es domāju, ka Āfrikas tuksnesī es biju netieši vainīgs simtiem nevainīgu cilvēku nāvē. Bet šie cilvēki bija mūsu ienaidnieki.

— Vai jūs uzskatījāt šo virsnieku par savu ienaidnieku?

— Jā, — lēni atbildēja Makgregors, — uzskatīju.

— Metiet pie malas šo morālo pratināšanu! — iesaucās Džebs Vilzs. — Pabeidziet, Makgregor, lai varu jūsu stāstījumu dabūt iekšā Ņujorkas rīta avīzēs.

Makgregors negribēja vairīties no sarunas par virsnieku, tomēr nopriecājās par Džeba Vilza iejaukšanos. Viņš sīki pastāstīja par piedzīvojumiem mukru ciltī, par saviem politiskajiem strīdiem ar Eseksu sakarā ar Zadē un Saļimu., Viņš izskaidroja Zadē centienus un teica, ka Esekss nolēmis- atbalstīt tieši tācfus cilvēkus, jo bijis pret kurdu neatkarību. Tikai vēlāk, kad^1 Esekss sapratīs, ka kurdi nolēmuši Cīnīties par savu neatkarību, viņam radusies labāka doma izmantot šo kurdu kustību un iekļaut to# Anglijas valdības noteiktos ietvaros.

— Bet kur palika nauda, kuru, kā jūs minējāt, jums iedeva Teherānā? — jautāja Džeks Tennerš. — Es dzirdēju, ka Esekss atdevis to Zadē.

— Es nezinu, kur palika šī nauda, — Makgregors sameloja.

— Harijs par to Tebrizā droši vien nopirka tepiķus, — teica Hembers, visi iesmējās un sāka iztaujāt par Tebrīzu; to Hembers art bija gribējis darīt.

Makgregors teica, ka Tebrīzā viņi maz ko paguvuši izdarīt, jo Esekss steidzies atgriezties Londonā līdz Drošības Padomes sēdei..

— Mēs ar Ketrinu staigājām pa pilsētu, un, kaut arī redzējām Tebrīzā krievus, viņu bija ļoti maz salīdzinājumā ar azerbaidžāņu kareivjiem. Pilsēta līdzinājās bruņotai nometnei,, taču nebija vērojams ne terors, ne laupīšana, par kuriem mēs bijām brīdināti. Demokrātiskās partijas biedri, kuri ietilpst valdībā, visi bija azerbaidžāņi. Daži no viņiem bija pavadījuši vairākus gadus emigrācijā Krievijā, citi te, Anglijā, bet vairums bija Tebrīzas revolucionāri vai reformu piekritēji no inteliģences aprindām, ī<aut kas līdzīgs agrākajiem konstitucionālistiem. Īstenībā viņu vidū bija tikai daži sirmgalvji, kuri bija piedalījušies 1906. gada revolūcijā. Neviens no viņiem, izņemot vienu, neieminējās par Azerbaidžānas atdalīšanu no Irānas, tāpat neviens nerunāja par visas zemes un rūpniecības sabied-riskošanu. Viņu priekšstati par reformām maz atšķiras no mūsu leiboristu partijas programmas, viņi vienīgi paredz sadalīt lielos zemes īpašumus zemniekiem. Bet attiecībā uz sociālajām reformām, izglītību un valsts pārvaldi viņi prasa tikai pašu nepieciešamāko. Tikai viens cilvēks, kurš runāja par Azerbaidžānas atdalīšanu no Irānas, bija krie-

viskāks par pašiem krieviem. Viņš bija armijas, cilvēks, bet neviens viņā sevišķi neklausījās.

Makgregoram pēkšņi iepletās acis, ieraugot pavērtajās durvīs pavīdam Eskvita galvu. Eskvits pārlaida skatienu istabai, cieši paskatījās Makgregorā, parāva galvu atpakaļ un aizvēra durvis. Makgregors nezināja, vai vēl kāds ir redzējis vai pazinis Eskvitu, un steidzīgi turpināja savu runu.

'— Tas ir apmēram viss, ko es gribēju teikt, — viņš sacīja un paberzēja sausās plaukstas. — Mēs steigšus atgriezāmies Teherānā un tikpat steigšus aizbraucām no Irānas. Kaut arī mēs neizpētījām stāvokli Azerbaidžānā sevišķi rūpīgi, tomēr redzējām pietiekami daudz, lai zinātu, kas tur notiek. Mēs redzējām tikai dažus krievus. Mēs neredzējām nekādas pazīmes, kas liecinātu par krievu politisku vai militāru iejaukšanos. Gluži otrādi, mēs redzējām pietiekami daudz, lai saprastu, ka azerbaidžāņi ir sacēlušies pēc pašu ierosmes un pašu interesēs. Ne jau visi azerbaidžāņi bija sacelšanās dalībnieki, taču viņu bija pietiekami, lai sacelšanās būtu sekmīga. Cik es saprotu, krievu iejaukšanās izpaudās tikai tādējādi, ka viņi nejāva Teherānas valdībai sūtīt karaspēku uz Azerbaidžāņu, lai apspiestu sacelšanos, bet es neticu, ka krievi kaut kādā mērā bijuši sacelšanās dalībnieki. Tas arī nebija vajadzīgs. Azerbaidžāņiem pirmo reizi bija iespēja sacelties, un viņi izmantoja šo iespēju, un, lai ko teiktu Apvienoto Nāciju Organizācijā, fakts paliek fakts.

— Kas būtu noticis, jā krievi būtu atļāvuši valdības karaspēkam ieiet Azerbaidžānā? — vaicāja Stīls. — Vai sacelšanās būtu izdevusies?

— Nē, — Makgregors atteica. — Nedomāju vis, ka tā būtu izdevusies. Azerbaidžāņi nebija īpaši labi organizēti cīņai, viņiem bija ļoti maz bruņojuma, turklāt ne jausmas, kā ar to rīkoties. Kura katra armija būtu viņus, sakāvusi.

— Vai tas, jūsuprāt, vēl aizvien ir tāpat? — jautāja Džebs Vilzs.

— Nezinu, — Makgregors atteica. — Es nezinu pietiekami daudz par to, kā mainās situācija. Ja Teherānā sāktu rīkoties, tad, manuprāt, vēl aizvien spētu sakaut demokrātus, jo lielākā daļa sacelšanos bija tikai vietēja rakstura. Azerbaidžāņiem nav lielu, savienotiesspējīgu spēku un, jādomā, kādu laiku vēl arī nebūs. Man šķiet, ka varētu notikt viss kas, taču es nedomāju, ka krievi atļaus kaut kam notikt, ja vien mēs neradīsim saspīlētu situāciju.

Ja mēs to izdarīsim, tad būsim- tieši atbildīgi par Azer-baidžānas bojāeju, par viņu reformu galu, par iznīcinātajām cerībām lauzt Teherānas pērkamo varu.

— Vai tas ir viss? — jautāja Members.

— Jā, ja vien jūs neinteresē, lūk, šis. — Makgregors izvilka no kabatas savus ziņojumus. — Te ir visi sīkumi, datumi un viss, ko es tolaik rakstīju Indijas lietu ministrijai. Pēdējais ziņojums ir kopsavilkums par visu misiju, bet es domāju, ka ne Indijas lietu ministrijā, ne Ārlietu ministrijā to neviens nav lasījis.

Ziņojumi ieinteresēja tikai dažus korespondentus, arī Bikfordu un žurnālu līdzstrādniekus. Pārējie steidzīgi paspieda Makgregoram roku, ķircinoši pārmija kādu vārdu ar Ketrinu un aizbrāzās katrs ar"savu guvumu.

Arī Džebs Vilzs steidzās, tomēr mazliet aizkavējās un teica:

— Ketij, es nu beidzot braucu projām uz Ameriku, un man rādās, ka jūs neredzēsit manu traģisko atgriešanos dzimtenē. — Viņš, kā vienmēr izsmējīgi, palūkojās vispirms uz Ketrinu, tad uz Makgregoru. — Ja vien, protams, jūs pati negribat braukt līdzi.

— Es varbūt brauktu, — teica Ketrina, — bet jūs nekādā ziņā neatgriezīsities, Džeb.

— Neesiet tik pārliecināta, — teica Džebs Vilzs. — Vispār jūs rīkojaties tā, ka jūs tur nemaz nelaidis iekšā. Es pat šaubos, vai laidīs mani, — viņš gandrīz skumji piebilda.

— Gan mēs vēl kaut kur tiksimies, Džeb, — teica Ketrina.

Viņš neko neatbildēja un izgāja, nevērīgi pametis, ar roku atvadām.

No amerikāņiem bija palicis vienīgi Hembers. Makgregors dzirdēja viņu jautājam Ketrinai, cik var ticēt tam, ko teicis Makgregors. Taču arī Hembers steidzās un bridi apstājās pie Makgregora, vilkdams ar roku pār īsi apgrieztajiem matiem un plati smaidīdams.

— Šoreiz jums būs beigas, Makgreģor, — viņš teica. — Es jau redzu jūs sēžam Tauerā. Jūs abus ar Ketiju. — Viņš iesmējās un izgāja.

Džeks Bikfords, The Times» korespondents, palika pēdējais un jautāja Makgregoram, vai nevarot aizņemties ziņojumus, apsolīdams atdot tos neskartus un veselus.

— Cik žēl, ka jums nācās ķerties pie šāda paņēmiena, Makgregor, — viņš teica, — bet jums acīmredzot nebija

dtas Izejas! -2ēl gan, — viņš atkārtoja, pašūpoja galvu un uzlika cepuri. — Zēl, — viņš vēlreiz noteica un tad sekoja pārējiem.

Makgregors un Ketrina klusēja un, līdzko ārdurvis noklaudzēja pēdējo reizi, steidzās meklēt Eskvitu. Viņi atrada to vienā no lielajām, spoži apgaismotajām istabām. Pat nenovilcis mēteli, Eskvits drūmi sēdēja Luija stila krēslā, izstiepis kājas. Viņš dzēra konjaku, ko pēc viņa rīkojuma bija atnesusi saimniecības vadītāja.

— Kad es ieraudzīju jūsu sejas izteiksmi, — viņš nepieceldamies sacīja Makgregoram, — nospriedu, ka man labāk turēties tālāk. Man bija bail visu izjaukt. īstenībā tie ir meli, nekas vairāk. Es negribēju tikties ar jūsu avīžniekiem. Ko jūs izdarījāt? Tikāt vajā no Eseksa?

— Viņi, liekas, uzskata, ka esmu ticis vajā pats no sevis, — nopietni atbildēja Makgregors.

— 'Varbūt viņiem ir taisnība, — teica Eskvits, pūzdams uz nosalušajām rokām. — Varu jums darīt zināmu, ka rīt valsts dienesta kolēģijas dižvīri noturēs sēdi kopā ar drošības dienesta pārstāvjiem, lai spriestu par jūsu likteni. Tā kā. esat pastrādājis vēl vienu noziegumu, tad varat nešaubīties, kāds būs viņu lēmums.

— Bet ko Esekss? — jautāja Makgregors.

— Viņš ir diezgan drūms. — Eskvits mazliet iztaisnojās krēslā. — Es domāju, ka rīt viņš k|ūs krietni drūmāks, uzzinājis, ko jūs esat izdarījis. Līdz Drošības Padomes sēdei atlikusi viena diena, bet jūs metat jaunu bumbu. Nabaga Harolds! Dievs vien. to zina, kas tagad būs. Haroldam taču ne sapņos nerādījās, ka jūs to dabūsit gatavu, Makgregor, un arī es pats šaubījos. Biju domājis, ka diez vai jums pietiks drosmes izdarīt to, uz ko es pat3 nekad nebiju spējīgs. Kā klājas jums, dārgā Ketij?

— Velti jūs atnācāt, — teica Ketrina. — Makgregors negribēja, ka jūs tiktu iejaukts šajā boļšoj skandal. Kāpēc jūs ieradāties?

— Es atnācu pēc Makgregora, — apņēmīgi teica Eskvits, paskatīdamies uz abiem. — Un izbeidziet šīs muļķīgās runas par to, ka es nedrīkstu tikt iejaukts šajā lietā. Vēl man kaut kas ir iekšā, draudziņ, un, lai arī jūsu rūpes ir aizkustinošas, tās ir neizturamas. — Eskvits centās runāt tīši nevērīgā tonī un nervozi raustīja sevi aiz ūsām, it kā lai mazinātu savu vārdu nozīmi.

— Līdz šim, — sacīja Makgregors, atcerējies, ko teica Džeina Eskvita, — manu uzturēšanos jūsu mājā varēja

izskaidrot ar jūsu dīvainībām un ekscentriskumu, pie ku- riem ir pierasts, Bet otrreiz vairs nevar.

Eskvitam šie vārdi sāpīgi iedzēla, un tas nebija apslēpjams, kaut arī Eskvits ātri pielēca kājās.

— Ekscentriskums, jūs sakāt? Vai tas ir īstais iemesls, Makgregor? Tā jūs domājat, Makgregor?

Makgregors saprata, cik aizvainots jūtas Eskvits, un, būdams pārsteigts par to, apzinājās arī, cik nežēlīga cīņa notiek Eskvita dvēselē.

— Nē, — skots steigšus sacīja, —> tā es nedomāju.

— Tad kāda velna pēc jūs aizlaidāties? — iesaucās Eskvits, pārāk atklāti izrādīdams savu prieku. — Tas, manu zēn, nav sevišķi smalkjūtīgi.

— Nu, tad es būšu smalkjūtīgs, — nopūzdamies teica Makgregors, — un iešu atpakaļ pie jums.

— Labi, — sausi teica Eskvits. — Ketij, Džeina gaida Jūs pusdienās.

Ketrina paskatījās uz Makgregoru, kas gaidīja viņu.

— Nē, — viņa teica. — Es norunāju tikties apakšnamā ar Tomu Kromvelu. Man jātiekas ar viņu jau šovakar.

— Kāpēc? — jautāja Makgregors.

— Es pati vēl īsti nezinu. Pasakiet Džeinai, ka būšu rīt uz lenču.

Makgregors neiebilda, jo zināja, ka nedrīkst iebilst Ketrinai, lai kādi arī būtu viņas nodomi. Viņa sameklēja Makgregora mēteli, pie durvīm palīdzēja viņam sakārtoties un noskatījās, kā Eskvits atgrūž vaļā čuguna vārtus.

— Nerunājiet vairs par to, ka brauksit prom, — viņa klusi teica Makgregoram.

— Jūs taču zināt, ka Eskvitam plāni klāsies, ja es pa-' likšu.

— Tā ir viņa darīšana. Kārtējo reizi viņš cīnās pats ar sevi. Droši vien nav nekāds lielais prieks vilkties nopakaļ Eseksam un tajā pašā laikā izmisīgi turēties pie jums.

— Zinu, zinu. — Makgregors negribēja, ka runā par to.

— Tad jaujiet viņam pašam tikt galā ar sevi, — teica Ketrina. — Netraucējiet viņu.

— Viņš nezina, ko dara, — sacīja Makgregors,

— Nu, tad uzzinās, — Ketrina nepacietīgi iebilda. — Pašlaik visiem iet grūti, un pat Haroldam, jādomā, nav priecīgi ap sirdi. Interesanti būs redzēt, kā Harolds izgrozīsies.

— Vai tiešām viņam ir iespējams izgrozīties? — Mafc-gregors pat negribēja piejaut tādu iespēju.

— Nezinu, — Ketrina nedroši atteica. — Viņam vēl atliek runāt Drošības Padomē.

— Makgregor! — dzsauca Eskvits.

— Varbūt Džons var jums pateikt, kas' Eseksam padomā, — teica Ketrina.

— Nē.

— Tad pajautājiet viņam par sevi. Ja komisija sanāk rīt, tad viņam ir jāzina, kas jūs gaida.

Makgregors papurināja galvu.

— Labāk nejaukt viņu iekšā.

— Makgregor! — atkal uzsauca Eskvits.

Ketrina nopūtās un saknieba lūpas, it kā gribētu izlīdzināt lūpukrāsu. Pagriezusi pret sevi Makgregora seju, Ketrina noskūpstīja viņu uz vaiga un iesmējās, tāpēc ka viņš tik ilgi bija to gaidījis un tagad tik koši pietvīka.

— Arlabunakt! — viņa teica, un Makgregors vēl nebija sasniedzis kāpnes, kad durvis viņam aiz muguras aizvērās.

Makgregors iekāpa hamberā un koncentrēja visu uzmanību uz briesmām, ko solīja brauciens kopā ar Eskvitu; viņš juta, ka tas ir vieglāk nekā domāt par pēkšņajām briesmām, kas viņam draudēja jaunajā situācijā. Garīgā pacilātība, ko viņš bija izjutis, stādamies pretī Eseksam, jau bija izgaisusi. Tagad atkal atlika gaidīt, kā oficiāli tiks izlemts viņa liktenis, gaidīt to, ko oficiāli sauc par pavēli vai par valdības lēmumu, vai par attiecīgiem pasākumiem vai apzīmē ar vēl kādu citu tikpat izdevīgu un stiepjamu terminu, kas nozīmē likumīgā formā ietērptu ātru atmaksu. Makgregors zināja: ja viņš tagad sāks par to runāt ar Eskvitu, Eskvits atbildēs ar vienu no savām filozofiskajām prātulām, bet tādu filozofēšanu Makgregors pašreiz negribēja. Viņš aizmirsa, cik nomākts ir pats Eskvits, un šobrīd šis cilvēks viņam vispār nebija vajadzīgs.

Bet Eskvitam bija vajadzīgs Makgregors un viņš gribēja būt vajadzīgs Makgregoram.

— Makgregor, — Eskvits draudzīgi ierunājās, — nesāciet nožēlot savus grēkus. Es redzu, ka jūs jau sākat svārstīties. Jūs esat rīkojies tā, kā jārīkojas godīgam cilvēkam, un nekad nešaubieties par to.

— Es arī nešaubos, — teica Makgregors.

Eskvits turpināja, vairāk gan — lai pārliecinātu pats sevi:

— Tagad jums ir jāvairās no mocībām, kuras jūs līdz šim tik neatlaidīgi atraidījāt. Patlaban jūs esatrnocekļa lomā, draudziņ, — atmaksa par to, ka dumpojaties viens pats. Tikai anarhisti un slepkavas tic, ka individuāla dumpošanās kaut ko dod, bet es gribētu pasargāt jūs no tādām nekur nederīgām politiskām teorijām. Kā jums liekas, vai jūs .var pasargāt?

— Domāju gan, — Makgregors atbildēja.

— Tomēr, — turpināja Eskvits, — vispirms jūs jāpasargā no valsts pasākumiem. Ar savu rīcību, Makgregor, ar savu izmisuma pilno, nepārdomāto, apbrīnojamo, godīgo rīcību jūs esat metis izaicinājumu visuvarenajam Likumam, un-jums neizbēgt no briesmīgām sekām. Vai jūs to saprotat?

— Par kādu visuvareno Likumu ir runa? — jautāja Makgregors.

— Par dzelzs papēdi», par valsti, tās 'autoritāti, tiesiskajiem pamatiem, morālajiem pamatiem, īsi sakot, par mistisko valsts visvarenību.

-r- Šaubos, vai esmu nodarījis valstij tik lielu ļaunumu, — Makgregors skumīgi teica. — Vairāk gan Eseksam un viņa politikai.

— Vairāk! — izsmējīgi atkārtoja Eskvits. — Ko vēl jums vajag,"mans draugs? Esekšs ir valsts, un viņa politika ir valsts politika. Valsts nav nekas vairāk kā valdības rokās koncentrēta vara, un, saceļoties pret Eseksu, jūs esat sacēlies pret pašu valsti. To, Makgregor, nepiedod, par to atriebjas, ātri, nežēlīgi, ar visu likuma bardzību.

— Tātad rīt komisija spriedīs man tiesu.

— Varbūt. Tas atkarīgs no dažādiem apsvērumiem un, es domāju, nevis no morāliem vai juridiskiem, bet no politiskiem apsvērumiem. Neviena komisija nenodarbosies ar šī jautājuma juridisko pusi. Tā domās par spēku pārsvaru politiskajā cīņā un piespriedīs jums sodu atkarībā no jūsu vainas dēļ izveidojušās politiskās situācijas. Rīt visas Anglijas politiskās aprindas nostāsies vai nu jūsu pusē, vai pret jums, ja tas jau nav noticis. Ja varat nojaust, kas gūs virsroku, tad varat arī uzminēt, kāds liktenis jums paredzams.

— Daudz kas var būt atkarīgs no Eseksa ietekmes.

— Var būt, — Eskvits teica, gandrīz vai uzdrāzdamies virsū taksometram, kuram gribēja pabraukt garām. Izla-

mājis pārbijušos šoferi, viņš turpināja: — Harolds sagrābs jūs aiz rīkles, ja tas viņam izdosies, bet var iznākt arī otrādi. Varbūt jūs esat vājinājis viņa ietekmi. Es nezinu. Jums tagad jāmeklē mierinājums pašam sevī, Makgregor. Vai aptverat, ka vienā naktī esat kjuvis par cilvēku, kurš -simbolizē izvēli?

— Nē, neaptveru.

— Protams, nē, — nomāktā balsī teica Eskvits. — Jums tas nevar būt tik skaidrs kā man, jo jūs esat paveicis to, kas man bija jāizdara jūsu vecumā, bet ko es neizdarīju. Divdesmit gados man pieticis laika par to padomāt. Es tagad skaidri zinu, kāda jums bija izvēle. Tikai muļķis, kurš zaudējis savu izvēles iespēju, zina to. Jūs to nevarat zināt.

— Man nebija nekādas izvēles, nekādas alternatīvas. Esekss radīja tādu situāciju, ka man tikpat kā nebija citas izejas.

— Pēdējā brīdī, Makgregor, izvēle bija atkarīga tikai no jums. Jums bija jāizvēlas starp savu veco un jauno priekšstatu par cilvēka eksistences jēgu. Lai izaicinātu Eseksu, jums vajadzēja nospriest, ka visa jūsu dzīve ir bijusi viltus, ka likumības, lojalitātes, valsts varas un pārvaldes mākslas fetišs ir viltus, ka jūsu paša gudrība un veselais saprāts ir svarīgāki par visām pārējām vērtībām, lai cik dziji jūsu apziņā tās arī būtu iesakņojušās. Vienā mirklī jums bija jāsarauj saites ar savu pagātni. Jūs nācāt pie saprašanas, ka pati sabiedrība ir neīsta, un jums bija jāņokrata tās važas, tāpēc ka jūsu saprāls spieda to darīt. Tas ir viss. Ikreiz, kad cilvēks tā rīkojas, veselā saprātā skubināts, viņš gribot negribot kļūst par revolūcijas iniciatoru..

Viņi jau bija piebraukuši pie Eskvita mājas, bet vēl brīdi pasēdēja mašīnā.

— Ja jūs nebūtu nostājies pret Eseksu, — drūmi' teica Eskvits, — jūs turpmāk dzīvotu tādu pašu dzīvi kā es — izaicinošu, bezjēdzīgu, sūru un bezmērķīgu. Es visu mūžu esmu zinājis, ka mūsu sabiedriskā iekārta ir viltota, un tomēr visu mūžu atdevis, lai to saglabātu arī turpmāk. Es nekad neesmu spējis izrauties no tās žņaugiem, un pēc tam, kad k|uvu divdesmit gadus vecs, tas bija ar katru gadu aizvien grūtāk izdarāms, bet tagad ir pilnīgi neiespējami. Šodien es varu jūs uzņemt savā mājā, Makgregor, varu saprast un attaisnot jūsu rīcību, un tomēr rīt es būšu tāds Eskvits, kādu Esekss grib redzēt, normāls Es-

kvīts, uzcītīgs EskvTts, lietišķs, nosvērts, neuzpērkams, pastāvīgs un ekscentrisks Eskvits, kas kopā ar vfņo piedalīsies dižajā misijā Drošības Padomē. Rīt es būšu Eskvits, caurcaurēm cilvēks, kurš, bez šaubām, palīdzēs Eseksarrr padarīt nekaitīgu jūsu varonīgo uzbrukumu vējdzirnavām. Iesim, draudziņ, iedzersim konjaku, varbūt k|ūs vieglāk ap sirdi,

46. nodaļa

Eseksam vispirms bija jāsaprot, kāpēc Makgregors spēris tik neticamu soli.

— Vai. es viņu nebrīdināju, ka vēl viena publiska uzstāšanās — un pret viņa vērsīsies likums par valsts drošību? Vai viņš to nesaprata, Džon? Vai tiešām viņš neapjēdza, ka es nejokoju,; ka viņa murgi, par Irānu nav tāda riska vērti? Viņi abi ar Ketiju vakarvakarā droši vien piedzērušies! Citādi tas nav izskaidrojams., Makgregors ir rīkojies nekrietni, ievilkdams Ketiju šajā skandālā, un es ceru, ka viņam pietiks godprātības publiski paziņot,, ka viņa ne pie kā nav vainīga, un uzņemties visu atbildību pašam. Dieva vārds, nevar runāt par godu, j.a tāds cilvēks kā Makgregors tā izrīkojas ar mani. Viņš ir pelnījis sodu. Ja viņš nesaņems, atmaksu par tādu zemiskumu, tādu nodevību, tad mums draud anarhija. Vienā nakti Makgregors ir satricinājis visas pasaules ticību ang]a lojalitātei. Es- saprotu, var rīkoties izaicinoši, bet kāpēc angļa veselais saprāts pēdējā brīdī nelika viņam apdomāties, neatgādināja pienākumu, lojalitāti., uzticību, dienesta pienākumu'un godu? Kāpēc viņš tā darīja?

Eskvits pacēla otru avīzi.

— Pasauc Makgregoru un pajautā viņam: pašam. Viņš tev pateiks..

— Es vairs negribu viņu redzēt, — atteica Esekss.

— Kas attiecas uz Ketiju, — sacīja Eskvits, kas bija atlaidies pusguļus uz ādas dīvāna, jo viņam sāpēja un reiba galva, — tad tieši viņa visu to izkārtoja Makgre-goram.

— Neticu, — teica Esekss.,

— Zinu, ka netici, bet tā ir. Kāpēc tu nevari parunāt ar viņu pašu? Viņa tev visu paskaidros joti precīzi un saprotami.

— Es neatlaidīgi pieprasu nejaukt Ketrinu šajā notikumā,— sacīja Esekss. — Moras jāgādā, lai viņa tiktu reabilitēta un atvainota.

— Vai Ketiju arī var apsūdzēt valsts drošības likuma pārkāpšanā? — Eskvšts nolaida roku un ļāva avīzei nokrist uz grīdas. Pēc tam pacēla citu un āizsedza ar to seju, lai kaut cik mazinātu galvassāpes.

— Protams, nē.

— Bet Makgregoru?

— Tas nav atkarīgs no manis. Tu taču zini.

— Un tomēr?

— Protams, viņu apsūdzēs.

— Šauboši — Eskvšts noņēma avīzi no sejas, sakrustoja rokas uz krūtīm un paskatījās uz Eseksa kabineta parietētajiem griestiem. Viņš aplaizīja sausās lūpas un atkal aizvēra acis. — Makgregors ir devis tev šausmīgu triecienu, Harold. Ja valdība uzskata., ka sabiedriskā doma ir Maķgregora pusē, tad viņu nesodīs pārāk bargi īstenībā par upuri vari kļūt' tu, nevis Makgregors.

— Makgregors rīkojas pārāk neprasmīgi, viņš negūs plašu atbalstu, — teica Esekss. — Pat viņa paša paziņojums ir pavērsies pret viņu. Makgregors droši vien jau iedomājies, ka vakarvakarā ir mani galīgi diskreditējis, bet, cik es saprotu, tad viņš ir diskreditējis pats sevi. Vispirms viņam <nav izdevies apmuļķot presi: visas šīsdienas avīzes prasa vērst pret viņu disciplinārus pasākumus par viņa zemisko rīcību.

— Lielākā daļa avīžu ir tavā pusē, Harold, — Eskvits novaidējies izslējās. — Par to nav nekādu šaubu. Bet nav arī, par ko sevišķi priecāties, tu taču pazīsti presi. Tu esi apmierināts, ka avīzes publicē tikai dažus vārdus no Maķgregora paziņojuma, bet pēc tam citē izcilus darbiniekus, kuri prasa nekavējoties iznīcināt Makgregoru. Bet viscaur tā nav, un ne jau visi prasa noskalpēt Makgregoru. Daži alkst noskalpēt tevi. Mūsu vissolīdākās avīzes ir nodrukājušas gandrīz visu Maķgregora paziņojumu un izsakās par to, ka sakarā ar izcēlušos skandālu, šaubām, strīdiem un visas pasaules saasināto uzmanību, kas pievērsta mūsu rīcībai, vajag atcelt tevi no amata un atteikties no Krievijai izvirzītās apsūdzības. Šīs avīzes nevaino tevi, nē. Kā tās uzsver, Anglijas labā slava Drošības Padomē nedrīkst ciest mūsu iekšējo nesaskaņu dēļ. Protams, tās prasa izmeklēt Maķgregora minētos faktus un viņa motīvus un uzskata, ka viņš pelnījis sodu, ja ir

pievīlis viņam parādīto uzticību, un tādām domām nevar nepiekrist. Ir vēl citas avīzes, kas atbalsta šo viedokli, arī tavs vecais draugs Daily Worker».

— Kā nu nel Bet ne jau no Daily Worker» ir atkarīgs, kurš no mums gūs virsroku — Makgregors vai es —, ja nu tu tā nostādi jautājumu,

' — Neesi tik pārliecināts! — brīdināja Eskvits, — Vai tas tev patīk vai nepatīk, tu nevari neņemt vērā, cik tas ir svarīgi. Tās ari min izcilu personu izteikumus, un šīs personas prasa tevi atlaist. Sešdesmit parlamenta deputāti jau iesnieguši premjerministram petīciju, kurā pieprasa tavu atcelšanu; viņu vidū ir vairāki garīdznieki un citi godājami dievbijīgi leiboristi. Turklāt viens: arhibīskaps, viens bijušais vēstnieks, divi atomfiziķi, viens uni-- versitātes rektors, vienpadsmit profesori, pieci ievērojami arodbiedrību līderi un daudzi citi paziņo, ka tava iecelšana var tikai iedragāt angļu diplomātijas prestižu Drošības Padomē neatkarīgi no tā, vai Makgregora uzbrukumi ir attaīsnņjami vai nav. Nelaime ir tā, ka šis notikums met ēnu uz tevi, un politiskās aprindas ir noraizējušās par to.

— Pie velna ēnul — teica Esekss un paņēma šjjaucienu tabakas no persiešu opija kārbiņas. — Kas vispār pievērsīs uzmanību šo politisko plānprātiņu varzai? Vai tu domā, ka valdības politika ir atkarīga no tādu cilvēku viedokļa? Un pie velna politiskās aprindasl Pasaulē ir lielāki spēki par leiboristu valdībām, un gan mēs vēl redzēsim, kas patiesībā taisa politiku. — Esekss pagrieza taisni Cērčila portretu.

— Vienalga, — gurdi teica Eskvits, vēl aizvien neatvērdams acis. — Lai kas arī taisītu politiku, tevi nelaidis iekšā Drošības Padomē, ja uzskatīs, ka Makgregors saviem pretiniekiem ielicis rokā labu ieroci. Tas varbūt neuzlabos Makgregora stāvokli, bet var pasliktināt tavējo.

Abi vecie draugi pazina viens otru visu mūžu, un starp viņiem nepastāvēja neikāda izlikšanās — Eskvits bija to pilnīgi iznīcinājis.

— Kāpēc tevi tā uztrauc mans stāvoklis? — noskaities' jautāja Esekss. — Galvoju tev, ka rīt piedalīšos Drošības Padomes sēdē un visi argumenti pret to nav plika graša vērti. Rit apspriedīs Azerbaidžānas jautājumu. Krievi vairs nevar ilgāk novilcināt tā iekļaušanu dienaskārtībā. Rīt es iesniegšu Drošības Padomei visus faktus un informāciju, ko esmu rūpīgi sagatavojis. Panākumi man ir nodrošināti. Es varu pārliecinoši pierādītāka jautājums par

krievu iejaukšanos Irānas lietās ir pietiekami nopietns, lai to izskatītu Drošības Padomē. Uz savu pierādījumu pamata es pieprasīšu, lai Drošības Padome pieņem lēmumu, kas apturētu Krievijas. iejaukšanos, un es to arī panākšu. Ja tu iedomājies, ka Makgregors vēl var mani pizkavēt, tad tu, Džon, vērtē mani pārāk zemu. Nav ko te vārtīties un lauzīt savu stulbo, nelaimīgo galvu. Ja arī Makgregors ir ievārījis man ziepes, tad vari būt drošs, ka es pratīšu tikt ar to galā.

— Jā, jā. — Eskvits pagrieza galvu, lai paskatītos uz Eseksu, kas sāka lasīt Reitera aģentūras telegrammas no Ņujorkas un Vašingtonas. — Prātīgākais, ko tu vari iesākt, ir darīt visu iespējamo, lai Makgregors netiktu apsūdzēts un sodīts par nelojalitāti.

— Ak dievs! Kas tad tur prātīgs?

— Ja tu sagādāsi Makgregoram nepatikšanas, Harold, viņu vēl vairāk atbalstīs un apbrīnos par to, ka Makgregors, "zinot, kādas sekas viņu gaida, ir palicis pie sava. Puse avīžu zina, ka viņam piedraudēts ar visādām nepatikšanām, ja neturēs muti. Ja atklāsies, ka tas ir taisnība, tavs vārds tiks iemīdīts dubļos. Makgregora rīcība ir ļoti pārliecinoša. Viņš var zaudēt visu, un tas rada cieņu pret viņa vīrišķību. Bet, ja tu tagad iejauksies un izglābsi viņu, Harold, tu padarīsi nekaitīgu pusi savu politisko pretinieku, kuriem nepatīk tava rīcība.

— Tas viss ir galīgas aplamības un muļķīgi gājieni, — teica Esekss. — Vienīgā, iespēja, kā cīnīties ar Makgregoru, ir pierādīt, ka viņš sakūdīts uz‘ nelojālu rīcību. Tas noderētu par pamācību citiem. Vislabākā atbilde ir parādīt, ka viņš noziedzies pret valsti un tāpēc ir pelnījis sodu. Rīt ap to laiku, kad es ieradīšos Drošības Padomē, viss jau būs nokārtots, vari nebažīties. Šovakar pulksten septiņos jautājums par Makgregoru tiks izvirzīts apakšnamā, un, ja esmu pareizi uzminējis atbildi, tad Makgregors tiks padarīts nekaitīgs. Pat mūsu vissīvākie pretinieki Drošības Padomē neuzdrīkstēsies atsaukties uz cilvēku, kurš apsūdzēts dzimtenes nodevībā. Viņi paši šo to zina par nodevību, un Makgregoram viņu acīs vairs nebūs nekādas vērtības.

— Esi gan tu stūrgalvīgs, Harold! — Eskvits piecēlās, sagrīļojas un, lai nenokristu, pieķērās pie dīvāna atzveltnes.

— Bet ko tad tu gribi? — jautāja Esekss. — Pievilt man paradīto uzticību un grozīt savu pārliecību, lai glābtu

Makgregoru? Es neesmu ne ciniķis, rrē savādnieks, Džon. Esmu cilvēks, kurš tic tam, ko dara, tam, kas ir jādara. Es zinu, ka pašlaik man nesaudzīgi un nelokāmi jācīnās par savu dzimteni un savām mantotajām tiesībām, un neaizmirsti, ka tas ir arī tavs pienākums. Apturēt krievu iejaukšanos Azerbaidžāni nozīmē apturēt to it visur, ari pašā Anglijā. Ja mēs vieni nevaram apturēt krievus, tad tas jāizdara Drošības Padomei. Anglijai, visai Eiropai nav nākotnes, ja mēs pieļausim, ka krievi Eiropā kļūst par noteicējiem ar savu viltus doktrīnu un savu bīstami augošo varenību. Apzināti vai neapzināti — Makgregors ar savu uzbrukumu man ir atbalstījis viņus. Ne aiz personīga ļaunuma vai aiz atriebības man ir jādara gals viņa neprātībai, kamēr viņš nav pastrādājis vēl kaut ko un laupījis mums vienīgo iespēju apturēt krievus. Teikt, ka esmu stūrgalvīgs, nozīmē teikt, ka esmu uzticīgs pienākumam. Bet tu esi muļķis, ka runā par stūrgalvību. Paliec vien pie sava cinisma. Makgregors zināja, ka dara, ūn viņam nevar būt attaisnojuma. Mani ne mazāk kā tevi sarūgtina traģiskais liktenis, kas viņu gaida, bet man ir jānocietina sevi pret simpātijām un draudzību un jāpārvar jebkura vēlēšanās glābt viņu. Ja tas būtu atkarīgs tikai no manis, es vēl varētu Makgregoru pažēlot, taču tagad runa ir nevis par mani un Makgregoru, bet par kaut ko vairāk.

— Viens tavs vārds, — neatlaidās Eskvits, — un Makgregoru attaisnos.

— Makgregoru nekas nevar attaisnot. Viņš ir vienā pusē, mēs — otrā. Es nevaru neredzēt šo kraso atšķirību starp mums — un tu arī ne. Ir par vēlu. v

— Var gadīties, ka viņš tomēr izrādās stiprāks par tevi, — drūmi un nedroši teica Esikvits, skatīdamies pāri parkam uz Bekingemas pili.

— Šodien viņš vairs neko nepaspēs izdarīt, un aizbēgt arī viņš nevar. Starp citu, kur viņš ir?

— Pie mums, — Eskvits nepagriezdamies atbildēja,,

Esekss gandrīz palika bez valodas.

— Vai tad tu viņu neizliki uz ielas?

— Viņš gāja projām, bet es liku viņam griezties atpakaļ.

— Tad dzen viņu laukā! — nesavaldīgi iekliedzās Esekss. — Raidi viņu projām! Tiec vaļā no viņa! Kad avīžnieki uzošņāja viņu te pirmo reizi, tā vēl nebija nekāda nelaime, jo tu jau esi gana traks, bet tagad tā vien trūkst,

lai galīgi padarītu mani visiem par apsmieklu. Kurš ticēs maniem vārdiem, uzzinājis, ka tu pieturi savā mājā cilvēku, kas tos noliedz? Bet ko domās par tevi? Tu strādā kopā ar mani un dod pajumti cilvēkam, kurš mūs nodevisl Patiesībā man ir tiesības jautāt — kā pusē tu galu galā esi? 1

Eskvits joprojām stāvēja ar muguru pret Eseksu.

— Makgregors Ir zēns uz goda, — viņš teica. — Lai viņš paliek pie manis, tur nav nekā Jauna.

— Nav nekā ļauna? Tā nedrīkst, Шоп. Tas taču Ir izsmiekls! Tu strādā kopā ar mani un tajā pašā laikā tā jūti līdzi Makgregoram, ka pēc vakarējā izlēciena dod viņam patvēfumu savā mājā? Kaut arī tev viņa žēl, viņam jāatstāj jūsu māja. Uz karstām pēdām!

Es kvīts brīdi klusēja.

— Es tev nepiekrītu, — viņš beidzot sacīja.

— Vai tev prātsl Saproti taču, ka tā nedrīkst, īpaši tagad. Dzīvojot pie tevis, Makgregors iegūst autoritāti, kas var kļūt bīstama. Tu to- zini. Sājā gadījumā nedrīkst jauties personīgām jūtām. Ir izveidojusies kritiska politiska situācija, un pat netiešs norādījums uz to, ka tu atbalsti Makgregoru, var padarīt smieklīgu gan tevi, gan mani. Kā es varu aizstāvēt savu pozīciju Drošības Padomē, ja man draud tādas briesmas? Tūlīt piezvani viņam un pasaki, lai .iet projām. Man vienalga, kā tu to izdarīsi, tikai dari ātrāk!

Eslsvits pagriezās pret Eseksu un noslaucīja muti, it kā gribētu, kaut viņam tās nebūtu.

— Man ļoti žēl, Harold, — viņš tik tikko dzirdami teica, — bet es to nevaru izdarīt, tāpēc nelūdz mani.

— Man ir tevi jāludz.

— Zinu.

— Par ko tad ir runa? Ko- lai es domāju, ja man tu vari atteikt, bet Makgregoram ne? Stāvoklis ir dīvains, Džon, bet tev ir jāizvēlas.

Eskvits pavīpsnāja, kā varētu pavīpsnāt mirstošais pats par savu nāvi.

— Vari saukt manu stāvokli pat par smieklīgu, — viņš sacīja.

—» Protams, tas ir smieklīgs, bet tev ir noteikti jāizvēlas, šoreiz tu nevari dzīt tādus jokus kā citkārt. Es nepieļaušu, jo tie nav nekādi joki. Makgregors tavā mājā — tā ir ņirgāšanās par mani, un tāpēc Makgregoram ir Jāiet

projām. Taisies vaļā no viņa, Džon, es tik tiešām to pieprasu.

— Prasi, cik tev tik, — teica Eskvits tādā tonī, lai neaizvainotu Eseiksu. — Tas ir pāri maniem spēkiem, Harold.

— Tev tas ir jā dara.

Eskvits papurināja galvu uņ smagu skatienu paskatījās uz Eseksu.

— Tas taču Ir smieklīgi, — teica Esekss. — Attopies, Džon! Tu acīmredzot vakar esi par daudz ieķēris. Ej paguli, bet pēc tam izdari to, kas tev jāizdara. Tagad nav īstais laiks ērmoties.

— Nesauc mani par ērmīgu Un jukušu! sacīja Eskvits.

— Kā tad lai tevi sauc? Vai uzskatīt, ika tu šobrīd esi pie pilna prāta?

— Tā jau ir tā nelaime, ka esmu pie pilna prāta.

Esekss pacēla rokas, likdams Eskvitam apklust.

— Džon, mums nav ko ķīvēties. Vai tiešām pēc tik ilgiem draudzības gadiem mēs tāda nieka dēj saiesim lielajā? Tas ir bezjēdzīgi. Makgregors navjtā vērts, lai mēs pārmītu savā starpā Jaunu vārdu. Lai viņš iet projām, Džon! Dieva dēj, ļauj šim cilvēkam iet savu ceju, un izbeigsim šo nepatīkamo sarunu. To gan es nebiju gaidījis! .

— Jā, — lēni teica Eskvits. — Dīvaini tas ir. Vēl vakarvakarā es teicu Makgregoram, ka cilvēks neapzinās savu lēmumu, kamēr nav to pieņēmis. Esmu muļķis, Harold, un man nāk smiekli, ka es divdesmit gadus esmu vairījies no dažiem šādiem mirkļiem. Es zinu, ka tev jāatrauj mani no Makgregora, bet zinu arī to, ka nevaru atjaut tev to darīt. Makgregors ir pēdējā skrandiņa no manis paša, mans pēdējais godīguma un vīrišķības piliens. Kas paliks pāri no manis, ja es to atdošu?

— Ej izgulies! — dusmīgi teica Esekss. — Negribu tevi steidzināt. Tu drusku nāksi pie prāta, ja apdomāsi, kādā situācijā sevi. nostādi ar tādu rīcību. Es tevi nesteidzinu, Džon, bet...

— Tikai neatkāpies, — sacīja Eskvits, pašūpodams

galvu. — Dieva dēļ, tikai neatkāpies ne par collu, Harold! . ;'

— Es neatkāpjos, — teica Esekss. — Es nevaru atkāpties, taču zinu, ka tu rīkojies muļķīgi un neprātīgi, bet, mazliet padomājis, grozīsi savus uzskatus.

Nē, nē, — Eskvits sacīja. — Es vairs negribu par to domāt.

Esekss uz brīdi apjuka.

— Tev tā nav vienkārši izvēle starp Makgregoru un mani, — viņš izmisis teica. — Tu izlem savu likteni. Man tev tas jāpasaka tieši acīs, tāpēc ka, arī turpmāk atbalstīdams Makgregoru, tu vienalga pazudināsi mūs abus. Es neuzspiežu tev izvēli. Agri vai vēlu tev pašam būs jāizvēlas. Tu zini, ka vairs nevarēsi te strādāt, ja atbalstīsi Makgregoru. Ļoti labi zini. Ja tu iziesi pa šīm durvīm, neatteicies no Makgregora, tev nekādos apstākļos vairs nebūs iespējams šeit atgriezties.

Eskvits paņēma no krēsla savu lietusmēteli un spieķi ar ziloņkaula rokturi; viņš izskatījās vairāk nomākts nekā Esekss.

— Ir daudz iemeslu, kāpēc es tevi atstāju, Harold, bet nevienam no tiem nebūtu nozīmes, ja es pēkšņi nebūtu atradis pats sevi. Es gandrīz necerēju, ka radīsies tāda izdevība. Par to, Harold, es mūžam būšu tev pateicīgs. — Sie vārdi nāca no sirds. — Tas izskatās pēc likteņa veltes, jo dzīvē tā nemēdz būt. Es to negaidīju. Nemaz negaidīju.

— Vai tiešām es nespēju tevi pārliecināt? — Esekss negribēja samierināties ar Eskvita aiziešanu. Viņš stāvēja Eskvita priekšā, gandrīz vai aizšķērsodams viņam ceļu.

— Nē.

— Zēl, ka tu esi tik akls un bīstams muļķis.

Eskvits nepacietīgi papurināja galvu.

— Ja jau tu nožēlo, tad man jādara tas pats. Liec mani mierā, Haroldl

— Es neuzskatu to par tavu galīgo lēmumu, — teica Esekss. — Es gaidīšu tevi atgriežamies.

— JJpurējot Makgregoru?

— Pie velna Makgregoru! Tas taču ir smieklīgi. Tu nevari mani pamest, Džon.

— Par vēlu, — teica Eskvits un piegāja pie durvīm. — Es tev vairs neesmu vajadzīgs,

Esekss satvēra viņu aiz rokas.

— Ja nu tu esi tā izlēmis, tad es, cerams, varu rēķināties ar tavu klusēšanu. Tev ir jāklusē. Vismaz līdz vakaram. Līdz rītdienai. Vismaz dažas dienas, Džon, kamēr es izlemju šo jautājumu līdz galam.

— Galvot nevaru, — Eskvits sacīja. — Es tiešām nepiekrītu taviem plāniem.

— Attiecībā uz Makgregoru?

— Ne tikai attiecībā uz Makgregoru, bet uz visu politisko situāciju.

— Tātad tu gribi nodot mani, lai glābtu savu draudziņu Makgregoru? — Eseksa dzēlīgais tonis nenoslēpa no Eskvita šo vārdu patieso nozīmi. Viņš' apstājās.

— Es darīšu Makgregora labā visu, ko vien varēšu, — Eskvits teica bez mazākā naidīguma, tikai ar skumjām.

— Es nekaitēšu tev, Harold, bet es nejaušu pazudināt Makgregoru. Varbūt man izdosies iebiedēt kādu ar jauniem atmaskojumiem, ar jauniem faktiem. Ar manis paša. Bet es to darīšu tikai nepieciešamības gadījumā.

— Mani ļoti apbēdina tavi vārdi. Ja man iesistu, būtu vieglāk, nekā dzirdot to.

— Ļoti žēl, bet man bija tas jāpasaka.

— Manuprāt, tu tikpat esi nokavējis, — teica Esekss.

— Šovakar visu izlems apakšnamā, bet rīt — Drošības Padomē. Netrako, Džon. Saki, ko gribi, bet tu tikpat esi nokavējis.

— Varbūt tev taisnība, — Eskvits piekrita. — Uz redzēšanos, Harold!

Esekss tik tikko valdījās, tomēr vairs neaizturēja Es kvitu.

— Uz redzēšanos! — viņš teica un saņēmies piebilda

— Pasveicini Džeinu.

— Labi. Nākamnedēļ atnāc kādreiz pusdienās.

— Labprāt, — atteica Esekss. — Uz redzēšanos!

— Ardievu! — Eskvits izgāja pa augstajām ozolkoka durvīm, kas bija prasmīgi izrotātas ar griezumiem; ozola zaru un lapu raksts uzvijās augšup, aplodas centrā nobeidzās ar zīli un pa otru aplodu pretējā kārtībā vijās akpa-kaj uz leju.

47. nodaļa

Tajā pašā brīdī, kad Eskvits gāja ārā no Eseksa kabineta, Ketrina viņa mājās piktojās, ka viņš nav pārnācis uz lenču.

— Kur viņš ir palicis, Džeina? Es gribēju, lai viņš parņnātu ar Tomu Kromvelu. Uz Džonu nevar paļauties, Kā jūs domājat, ko viņš dara?

— Nudien nezinu, Ketij, — Džeina Eskvita atbildēja.

— Es gfaidlju viņu pārrodamies, bet viņš apmēram pirms stundas piezvanīja un pateica, ka esot jābrauc pie Rou-lenda Smita. Jā, un piemetināja, ka vēl pie kaut kādām svarīgām personām.

— Viņam un Haroldam šorīt, jādomā, rūpju ir papilnam, — teica Kelrina. — Bet tas nekas. Viņa brokastis var atdot Tomam. Bet vai jums patiešām pietiks viņam, Džeina? Piedodiet, ka uzgrūdu jums kaklā Tomu, bet es gribēju viņu savest kopā ar Makgregoru un Džonu. Vai patiešām pietiks?

— — Noteikti, — atbildēja Džeina. — Pagājušajā nedēji māsa no Vankūveras atsūtīja man šķiņķi.

— Makgregor, — Ketrina jautāja, —- vai atdevāt Džei-nal savas pārtikas kartītes? .

— Nē. — Makgregors bija apjucis. — Tās palika pie manas saimnieces. Es nedomāju, ka nodzīvošu te tik ilgi. Vai aiziet un paņemt?

— Ne jau tagad, — teica Ketrina. — Atnesiet citreiz. Džeinai nav viegli jūs paēdināt,.

— Vai tiešām? — Makgregors jautāja.

— Neklausieties nu, ko Ketija melsi — teica Bžeina.

— Mums tikai sviesta ir pamaz, bet sviesta nekad nav pieticis, tāpēc lieciet viņu mierā, Ketij. Kad atnāks misters Kromvels?

— Tūliņ.

— Tad es iešu pagādāt kaut ko brokastīm, — Džeina Eskvita teica.

Pirms iziešanas no istabas viņa paskatījās uz Makgregoru. Viņš bija izstiepies uz platās palodzes un atslābinājies-tāpat kā Eskvils uz ādas dīvāna Eseksa kabinetā. Džeina paņēma no viena krēsla spilventiņu, ,gādigi pacēla Makgregora galvu un pabāza spilventiņu zein tās, smaidīdama par to, kādu piepūli viņam prasa vismazākā kustība. Kad Džeina bija izgājusi no istabas, Ketrina paklakšķināja mēli.

— Petīcija, ko parlamenta locekļi vakarvakarā iesniedza premjerministram, jādomā, ir jūsu roku darbs, — Makgregors teica Ketrinai gandrīz pārmetoši. — Tad tāpēc jūs nakts vidū skrējāt pie Kromvela?

— Tas nav mans roku darbs, — teica Ketrina. — To izdarīja viņš. Tāpēc arī viņš grib satikt jūs. Šovakar apakšnamā notiks karstas debates starp jūsu draugiem

un jūsu ienaidniekiem. Kromvels grib zināt precīzi, ko tur var darīt.

Makgregors klausījās izklaidīgi.

— Es domāju, ka šodien apspriež likumprojektu par og)rūpniecibas nacionalizāciju, — viņš teica. — Bet kādas vispār var būt debates par mani?

— Sī likumprojekta apspriešana jau ir beigusies, — teica Ketrina, pāri Makgregora galvai skatīdamās uz vecās gobas melnajiem zariem, kas pletās pār zirgu stalli. — Šovakar sākas debates par ārpolitiku. Bet pirms tam tiks uzdoti jautājumi un viens no konservatoriem jautās par jums — vai esat saņēmis pienācīgu sodu. Kromvels teica, ka viņš un viņa draugi leiboristi uzdošot tādu pašu jautājumu attiecībā uz Eseksu. Tas nozīmē, ka kaut kādā veidā tiks izlemts gan jūsu, gan arī viņa liktenis.

— Kāda nozīme ir jautāt par Eseksu? — Makgregors gribēja piecelties sēdus, taču pārdomāja. — Rīt Drošības Padomē viņš cīnīsies uz dzīvību vai nāvi. Es domāju, ka mana šīrīta uzstāšanās būs pietiekami ietekmīga, lai neautu tam notikt, bet nezin vai visā Anglijā ir atrodams caut viens cilvēks, kurš spētu tikt skaidrībā tajā putrā, со avīzes savārījušas no maniem vārdiem.

-г .Neesiet tik ass, — teica Ketrina.

— Kādam tad man, pēc jūsu domām, ir jābūt?

— Prātīgam. Krievi vismaz zinās, ko atbildēt Heroldam.

— Ar to nepietiek. Viņi nezina visus sīkumus.

— Drošības Padome zina visus sīkumus. Viņiem ir jūsu ziņojums.

— Kā viņi tikuši pie tā?

— Es par to parūpējos, — teica Ketrina.

— Esekss droši vien ir sagatavojis jaunus argumentus un faktus, un maniem ziņojumiem būs nulles vērtība. Mana vienīgā cerība' bija apstādināt Eseksu pirms Drošības Padomes sēdes. Bet tagad viņš vairs nav apstādināms un neviens viņu vairs nevar atspēkot.

— Jūs esat izdarījis visu, kas bija atkarīgs no jums, tāpēc iguliet mierīgi. — Ketrina bija pabīdījusi Makgregora kājas sānis un sēdēja viņam blakus uz palodzes, joprojām lūkodamās aukstajā, pelēkajā rītā aiz loga.

— Cik es saprotu, — teica Makgregors, — no manis nekad nekas nav bijis atkarīgs. Manuprāt, es esmu izdarījis lielāko kļūdu savā mūžā, Ketij. Kā cilvēks drīkst iedomāties, ka viņš var ietekmēt savas valsts valdību,

tās politiku? Tas, ka viņam ir tiesības balsot, ievēldt valdību, ir viens, bet kā viņš var iedarboties uz šo valdību, pat kuru ir nodevis balsi? Ko es varu darīt, lai grozītu valdības nostāju Azerbaidžānas jautājumā, kaut arī zinu, ka tā ir satrūdējusi, bīstama un amorāla? Dieva vārds, tagad man ir skaidrs, ko domāja Eskvits, teikdams,, ka esmu nostājies pret dzelzs papēdi». Pie velna tādu val-dībul Valdība ir tikai aizsegs;'aiz kura visi šie ner^dpmle spēki vērpj savas politiskās intrigas. Šiem spēkiem netiek klāt, Ketij. Nav iespējams iedarboties uz tiem, kaitēt tiem. Tādus sīkus nemiera cēlājus kā es šie spēki sagrābj un aprij, izmantojot presi un likumu, kas pazemo cilvēku, kā vien var. Kā man varēja ienākt prātā, ka es spēju grozīt šīs lielvalsts politiku? Vai es varu ietekmēt vēstures gaitu, pārveidot impēriju, vai vāru īstenot godīgu politiku, ja tās politika vienmēr ir bijusi negodīga? Kāda jēga ir riskēt ar to, kā dēj ir vērts dzīvot, muļķīgi riskēt, mēģinot labot visas sistēmas Jaunumu? Esmu stulbenis, nekas vairāk, un brīnos, kāpēc jūs neapturējāt mani uzreiz un neļāvāt man atgriezties Irānā, kur es nodarbotos ar to, ar ko jānodarbojas. Man nekad nav bijis ne mazāko izredžu pieveikt Eseksu. Un pat tad, ja es būtu pieveicis viņu, atrastos citi konflikti un citi eseksi. Bet viņu es nekad nebūtu uzvarējis. Es to zinu. Zinu. Ne mirkli es neesmu jutis, ka man stājas pretī taustāmi, reāli spēkil Man pretī ir stājies tikai Esekss. Visu pārējo aizsedza necaurredzama siena, pret kur es vienmēt atdūros. Varas iestāžu rīcība, informācija un valdības lēmumi — viss bija cieši savijies vienā neizdibināmā, nepieejamā veselumā. Viss bija saliedēts un rūpīgi noslīpēts. Un . tagad, kad tiešām esmu iekritis, mani piemiegs, ka nebūs ko redzēt. Mani tas neuztrauc, jo es tik un tā neko vairs nevaru darīt. Es pat nevaru pamest visu un aizbēgt no šīs bedres, ko esmu pats sev izracis. Man jāgaida, kad oficiāli pasludinās spriedumu, kas apmierinās visus, kuri alkst manu asiņu. Vai vēl kāds jebkad ir izdarījis tādu muļķību, tik nepiedodamu muļķību? Valdība un tās politika eksistē, un tas ir viss. Ne es, ne jūs nevaram neko pret to iesākt. Valdība ir pārāk liela un stabila, pārāk labi organizēta. Tā ir kaut kas tāds, ar ko mums jāsamierinās un jāsadzīvo, uzņemot tās vadību uņ lēmumus kā neapstrīdamas un negrozāmas dieva gribas izpausmes. Bet tiem, kuri nevēlas pakļauties, par piemēru lai noder Makgregors. Es veltīgi esmu pazudinājis sevi. Veltīgi mēs esam pūlējušies — gan

es, gan jūs, gan Eskvits un visi tie, kuri domāja, ka spēs grozīt notikumu gaitu. Neviens nespēj grozīt politisko norišu gaitu. Mēs nevaram pieveikt spēkus, kas stājas mums pretī. Labāk nemaz nemēģināt. Esmu sapratis mācību, ko man vajadzēja saprast pašā sākumā, un, ja vien es izkulšos no šīs jezgas, atpakaļ mani vairs nedabūs. Es vairs nekad neuzbrukšu tiem, kuriem pieder vara; tagad es zinu, ka viņi ir neuzvarami. Vislabākais ir stāvēt malā, un, ja tikai man izdosies, es neiešu politikai ne tuvumā. Rīt es kopā ar Vaitu braukšu uz Irānu un karošu ar naftu, un uzspļaušu visam pārējam... ja vien izkulšos no šīs jezgas, par ko es gan stipri šaubos.

Ketrina bija piecēlusies un pagājusi tālāk no Makgre-gora.

>— Negribu ar jums runāt, ja jūs tā nokarat degunu,— viņa teica. — Vai tāpēc jūs esat tik satriekts, ka pasaule uzreiz nemainās pēc jūsu prāta? Vai jūs iedomājāties, ka aizkavēt Eseksu un ietekmēt valdības politiku ir tik vienkārši? Vai cerējāt panākt to ar vienu sitienu, bet, kad neizdevās, jums uzreiz nolaidās rokas?

— Jūs pārspīlējat, — iebilda Makgregors. — Ja es kaut cik būtu aizkavējis Eseksu, es neuzskatītu, ka tas ir bezcerīgi. Bet es zinu, ka Esekss turpina iesākto kursu un viņa plāns palicis nemainīgs, un visi mani pūliņi šajā cīņā nav neko grozījuši ne par mata tiesu.

— Tā krist izmisumā ir muļķīgi, — ar nepatiku teica Ketrina. —=> Nebiju gaidījusi, ka jūs ļausities apjukumam kā tāds nožēlojams franču inteliģents vai dāņu fermeris. Varbūt jūs gaida grūts liktenis, bet tas nav attaisnojums.

— Tam nav nekāda sakara ar manu likteni. — Mak-gregoram bija jāapsēžas, kaut arī galva plīsa vai pušu aiz sāpēm. — Lai kas notiktu ar mani, tik un tā jebkurš mēģinājums ietekmēt valdību un tās politiku ir lemts neveiksmei.

— Jūs esat vienpatis, bet viens cilvēks nevar panākt nekādas pārmaiņas. Un jūsu cīņas paņēmiens nav vienīgais. Jūs lielākoties esat cīnījies neprasmīgi, vāji un nedroši. Pat jūsu pēdējā vēršanās pret Eseksu bija drīzāk izmisuma solis nekā pārdomāts politisks gājiens.

— Jūs tagad atsakāties no tā?

— Nē. Un nemokiet mani vairāk, nekā vajadzīgs. Jums, Makgregor, tā bija vienīgā izeja —r riskanta, bet vienīgā. Tagad jūs visu to bojājat — gaužaties par to, ka neesat

pastrādājis brīnumu. Jums nekad tikpat kā nebija cerību uz veiksmi, bet eš domāju, ka jūs to saprotat. Jūs noteikti' to sapratāt vakarvakarā. Bet, ja reālais iznākums ir licis jums tā vilties, Makgregor, tad jum» derētu ielūkoties reālajā dzīvē. Nedomājiet, ka jūs vienīgais tā cīnāties. Nedomājiet, ka visi pārējie pēkšņi atteiksies no cīņas tāpēc vien, ka jums nav izdevies atturēt Eseksu. Jau sen pirms tam, kaa jūs sākāt saprast kaut ko no politikas, cilvēki cīnījās par jūsu Azerbaidžāņu — un ne tikai Azerbaidžāņa, bet te un visur, ja gribat zināt. Tas nav izdarāms vienā dienā un vienā paņēmienā. Tā ir sīva, izmisuma pilna cīņa, un ik dienu tajā iesaistās jauni cilvēki — un nevis tāpēc, lai nekavējoties atrisinātu konkrēto jautājumu kā jūs, bet lai atrisinājums aptvertu visus jautājumus, to vidū arī Azerbaidžāņu, Eseksu un Drošības Padpmi. Līdz šim jūs esat turējies pie sava kā Horācijs — gandrīz neuzvarams un nesalaužams. Tādu kā patlaban es negribu jūs redzēt ne acīs. Es nerunāšu ar jums, iekams nebūsit sapratis, ka esat muļķis, egoists un bezcerīgi pazudis cilvēks!

— Cerība šajā gadījumā ir kļuvusi par neprātu. Ko es esmu sasniedzis? jūs sakāt, ka man derētu ielūkoties reālajā dzīvē? Bet jūs pati? Ielūkojieties labi un sakiet, ko devuši visi mūsu pūliņil

— Tas vēl nav zināms. Tas, ka avīzes plēš jūs gabalos, nebūt nenozīmē, ka jūs neko neesat panācis. Jūsu taktika reizēm ir tikpat netverama kā jūsu pretinieka taktika.

— Daudz gan tas līdzēs! Eseksu tas neatturēs.

— Tas vien vēl nav nekas.

— Bet kas vēl?

— Ja jūs pavērtētu savu rīcību ar vēsu prātu, jūs-redzētu, kāda tai nozīme, bet pašreiz jūs esat pārāk sarūgtināts un satriekts, lai spētu to saprast. Vēl nekas nav zaudēts. Jūs taču īstenībā nezināt, kā tas ir iedarbojies uz Eseksu. Šodien viss vēl tikai sākas.

— Rīt Esekss runā Drošības Padomē.

— Es vairs negribu runāt ar jums. Ejiet sadzerieties kārtīgi kafiju, varbūt tas mazlietiņ apskaidros jūsu miglainās smadzenes. Ja gribat krist izmisumā un aprakt sevi dzīvu, tad katrā ziņā dariet to bez manīs. Es vairs negribu jūs redzēt. — Ketrina izgāja no istabas, un Mak-gregors nikns un nomākts sēdēja viens, kamēr atnāca Toms Kromvels.

Tas bija neliela auguma cilvēks, kas straujā, atsperīgā gaitā sojoja pa Eskvita paklājiem. Ketrina bija stāstījusi Makgregoram, ka viņa īstais uzvārds esot Cimmermanis un ka cilvēki smejoties par to tāpat kā par viņa politis- . kajiem uzskatiem, tāpēc viņš esot pieņēmis uzvārdu Kromvels un teicis: Paskatīsimies, kā viņi smiesies tagad!» Kromvels ienāca, cieši turēdams kreisajā rokā papīru žūk-sniti, bet labo sniedza Džeinai un Makgregoram. Viņš acīmredzot uzskatīja sasveicināšanos par lieku ceremoniju un, apsēdies pirmajā krēslā, kas pagadījās, sāka runāt ar Džemu un Makgregoru kā sens, tuvs paziņa. Galvvirsa viņam bija kaila, bet virs ausīm un uz pakauša bija saglabājušās īsas pūciņas. Pēc visa spriežot, Kromvels bija aizņemts cilvēks, un, tā kā viņš atteicās no kokteiļa, tad Džema Eskvita aicināja visus brokastīs. Papīrus viņš bija sabāzis žaketes kabatā un pie galda sāka skaidrot Makgregoram situāciju, taču Makgregors, iegrimis savās domās, klausījās pa ausu galam. Viņš vispār atradās gandrīz letarģiskā stāvoklī, un Kromvela teiktais viņu maz interesēja.

— Neviens īsti nezina, kā viss iegrozīsies, — sacīja Kromvels. — Pēc manām domām, lēmums, kas vakar tik ātri pieņemts parlamentā, liecina, ka vairākums ir Eseksa pusē, bet tas vēl neko lielu nenozīmē. Jūsu liktenis būs atkarīgs no valdības vai valsts dienesta komisijas lēmuma, bet to neviens iepriekš nevar zināt, pat es ne. Esmu pārliecināts, ka valdība negrozīs savu ārpolitisko kursu uz šī Eseksa atzinuma pamata, bet, ņemot vērā jūsu atmaskojumus, viņiem varbūt būs jāpiekāpjas un jāupurē Esekss.

— Vai vēl nav par vēlu? — jautāja Makgregors, vairīdamies no Ketrinas dusmīgā skatiena.

— Varbūt ir. Bet valdība zina, ka mēs uzdosim jautājumu par Eseksu, un tai būs jārēķinās ar apstākļiem, kas izveidojušies šorīt, tā ka gaužām grūti pateikt, ir par vēlu vai nav. Esekss ir kļuvis valdībai par apgrūtinājumu, bet leiboristu vidū daudzi ir neapmierināti ar to, ka esam atstājuši tik daudz konservatīvo diplomātiskajos posteņos. Esekss ir raksturīgs piemērs, un tam var’ būt sava nozīme. Tomēr viņš vienmēr ir bijis lojāls, un viņi varbūt atļaus viņam runāt Drošības Padomē. Pēdējos desmit gados Esekss ir iemantojis vispārēju cieņu, un nekādi skandāli nevar sagraut viņa reputāciju. Bez tam viņš tik labi prot turēt sevi rokās, ka cilvēki, no kuriem ir atka-

rīgs lēmums, var pakļauties personīgajām simpātijām. Savukārt ir grūti apstrīdēt un apšaubīt jūsu politisko godīgumu, Makgregor. Vakar jūs nepratāt pienācīgi izmantot presi, un lielākā daja jūsu paziņojuma bija slikti izklāstīta un palika nesaprotama. Tagad ir par vēlu darīt zināmus parlamentam visus faktus, žēl, ka jūs tik ilgi vilcinājāties. Protams, kas attiecas uz jautājuma diplomātisko pusi, tad Ārlietu ministrijai būs rūpīgi jāapsver, kādu labumu no jūsu paziņojuma var gūt krievi, Visi jūsu paziņojumi ar Drošības Padomes starpniecību ir nonākuši krievu rokās, un tas ir trieciens Eseksam. Visa nelaime ir tā, Makgregor, ka jūs esat pārkāpis noteikumu neizpaust slepenas misijas detaļas. Nav šaubu, ka uz jums var attiecināt likumu par valsts ierēdņiem un varbūt arī likumu par valsts noslēpumu. Es domāju, ka jums izvirzīs šādas tādas apsūdzības, protams, ja vien jums nepalīdzēs kaut kādi mums nezināmi spēki. Tas gan ir maz ticams, jo es pazīstu visus, kuri augstākos līmeņos varētu nostāties jūsu pusē. Tāpēc nelolojiet nekādas sevišķās cerības. Mēs, saujiņa leiboristu parlamentā, atbalstām jūs tāpēc, ka šis gadījums vēlreiz parāda, ka mūsu ārpolitika kļūst aizvien pārsteidzīgāka. .Jūs sapurinājāt mūs. Parlamentā diezgan daudzi ir sajūsmā par jūsu rīcību, Makgregor, un tas mūs stimulē, jo mēs zinām, ka ir vēl citi cilvēki, kuri — līdzīgi jums — ir gatavi ieņemt noteiktu politisko nostāju, nebaidoties no sekām. Es priecājos, ka esat mierīgs un nopietns cilvēks. Tādu es arī gribēju jūs redzēt, un man jāteic, ka neesmu vīlies savās cerībās. Mēs cīnīsimies par jums līdz galam, Makgregor, uz to jūs varat paļauties.

Toms Kromvels bija apēdis Eskvita brokastis tikpat ātri, cik ātri bija izgrūdis Makgregoram savus pēkšņi prātā iešāvušos spriedumus. Pēc brokastīm viņš bez vilcināšanās gribēja uzzināt no Makgregora visus vajadzīgos sīkumus. Kromvels apsēdās viņam blakus uz palodzes, vienā rokā turēdams papīrus, bet otrā cieši sažņaudzis pildspalvu. Viņa jautājumi vairāk atgādināja reportiera nekā politiska darbinieka jautājumus, un viņš skaidri zināja, kas viņam vajadzīgs no Makgregora, no vienaldzīgā Makgregora, kuru Ketrina šajā mirklī acīm redzami ienīda.

— Cik jums gadu, Makgregor?

— Trīsdesmit.

— Jūs esat dzimis Irānā? Nodzīvojis tur gandrīz visu

mūžu? Runājat vietējas valodās? Pazīstat valsts iedzīvotājus un ģeogrāfiju?

— Jā.

<— Protat azerbaidžānrski?

— Mazliet.

— Cik daudz? Lai sarunātos šajā valodā?

— Jā.

— Vai jums nekad nav bijusi darīšana ar krieviem? Es domāju Irānā vai kaut vai tepat Anglijā. Vai neesat bijis, piemēram, Arrgļu-padomju draudzības biedrībā?

— Nē..

— Bet kā fr ar. politiskajām partijām? Vai esat kādas angļu vai irāņu partijas biedrs? Varbūt jums agrāk ir bijusi saskare ar kādu politisko partiju?

— Nē.

— Par ko jūs balsojāt pēdējās vēlēšanās?

— Par leiboristiem.

— Kāpēc?

— Pats nezinu. — Makgregors negribēja gari skaidrot. — Man.šķita, ka tā ir visprātīgāk.

' — Vai jūs lūdzāt, lai jūs sūta licfzj Eseksam uz Maskavu?

— Nē. Es gribēju aiziet no Indijas lietu ministrijas un atgriezties savā darbā. Mani aizturēja, atsaucoties uz likumu par ārkārtējo stāvokli.

— Vai Indijas lietu ministrijā jūs nonācāt pēc paša vēlēšanās?

— Nē.

— Par jūsu dienestu armijā es nejautāju, man jau ir jūsu dienesta lapa. Tā daudz ko nozīmē, Makgregor, un liecina jums par labu. Kur'jūs iemācījāties krievu valodu?

— Irānā mums kaimiņos kādu laiku dzīvoja krievu ģimene.

— Vai tikāties ar viņiem, kad bijāt Azerbaidžāņa?

— Nē. Viņi jau pirms kara aizbrauca atpakaļ uz Krieviju. īstenībā viņi bija pa pusei armēņi.

— Vai krievi kādreiz ir lūguši jums informāciju vai palīdzību?

— Nē, — lēni atbildēja Makgregors. — Tikai doktors

Rcss.

Kroni vels iesmējās.

— Tiešām? Kas viņam bija vajadzīgs?

— Kaut kas avīzei Daily Worker» par Azerbaidžāņu.

— Un jūs viņu atraidījāt? .

— Jā.

— Vai jums būtu vēl kaut kas man sakāms?

— Nezinu.

— Man nav laika jūs izprašņāt, un jūs, cik var spriest, ari neesat noskaņots man palīdzēt. Es tikai gribēju zināt, ko var atbildēt uz visāķīgākajiem jautājumiem, ja mums būtu jāatspēko baumas par jums parlamentā. Opozīcija šovakar gāzīs jums virsū ko vien varēdama, jo ir tikpat saniknota kā Esekss. Ja jautājumu vairāk nebūs, debates noteikti turpināsies, bet, lai būtu kā būdams, šodien yai nu jūs, vai Esekss tiksit sakauti lupatās. Uz redzēšanos, Makgregor! Tiksimies pārtraukumā starp sēdēm. Sevišķas cerības nelolojiet. Esekss- būtībā groza visu pēc sava prāta, un es neredzu, kā jūs varētu viņu pieveikt. Uz redzēšanos!

Toms Kromvels aizgāja, un Kētrina,.pat nepaskatījusies uz Makgregoru, aizgāja reizē ar viņu.

Makgregors saņēmās un ķērās pie grūta darba: vajadzēja uzrakstīt mātei un izskaidrot notikumu pēdējo pavērsienu. īsās telefona sarunas neapmierināja ne viņu, ne māti: viņa lāgā nesaprata, ko dēls dara, bet viņš to nevarēja paskaidrot. Tik un tā māte bija Makgregora pusē, pret visiem, un gribēja braukt uz Londonu, lai atbalstītu viņu. Makgregors bija lūdzis māti nebraukt. Tāpat viss bija diezgan sarežģīti, tāpēc viņš apsolīja mātei, ka aizbrauks uz Sipbornu, līdzko varēs izrauties. Bet pagaidām lai māte nebrauc uz Tonbridžu ļsvanīt viņam. Viņai mājās nebija telefona, bet zvanīt no vietējās pasta nodajas māte negribēja, tāpēc gāja uz sešas jūdzes attālo Tonbridžu un runāja no turienes, no telefona būdiņas. Makgregors teica, lai viņa to nedarot. Viņš rakstīšot mātei katru dienu. Tagad viņš apsēdās, lai izpildītu savu solījumu, bet nepaguva iesākt, kad piezvanīja profesors Vaits.

Profesors teica Makgregoram: ja viņš vēl neesot atmetis domu par braukšanu uz Irānu, tad lai rīt pusdienas laikā esot ar savu bagāžu ang]u-irāņu sabiedrības Londonas kantorī. Izlidošana esot pulksten divos. Makgregors neteica ne jā», ne nē», bet profesors sacīja, lai Makgregors izlemjot pats un ka viņš rīt gaidīšot.

Tad pārnāca Eskvits. Viņš neteica ne Džeinai, ne Makgregoram par savu aiziešanu no Eseksa. Viņš tikai sacīja, ka atnācis pēc Makgregora, lai vestu viņu uz apakšnamu, kur notiks debates par ārpolitikas jautājumiem. Bija jau vēls, un vajadzēja doties ceļā.

48. nodaļa

Kaut ari Eskvits brauca ātri un pārdroši, viņi nokavēja spīkera iznākšanu, un palāta jau klausījās lūgšanu, kad viņi pagāja zem Senstīvenhollas akmens velvēm. Apakšnama zāle bija nodegusi 1940. gadā, un pagaidām, kamēr nebija uzcelta jauna, valdība valsts lietas lēma augšnamā. Jau izdzirdot savu soļu dunu uz gaiteņa akmens plāksnēm, Makgregoru sāka kratīt drebuji; varbūt vainīgas bija pelēkās, mitrās sienas vai blāvais apgaismojums, vai pārliecība, ka gaidāms jauns farss, pēdējais un vispretīgākais, bet varbūt uz viņu ar savu drūmo klusēšanu iedarbojās Eskvits, kas likās tikpat satraukts kā Makgre-gors. Sarūgtinājumā viņš bija zaudējis ticību šai tiesai — valsts augstākajai tiesai, kuras spriedumu viņš tagad gaidīja. Arī Eskvitā nemanīja šo ticību; viņš pat nemēģināja slēpt savu noskaņojumu, kas bija drūms, it kā arī viņš gaidītu tiesu. Makgregors ar acīm meklēja Ketrinu, bet viņa nekur nebija redzama, tikai policisti un klerki stāvēja gaiteņos un kaut kādi cilvēki steidzās garām. Makgregors kopā ar Eskvitu palika stāvot netālu no kāda policista, nezinādami, ko viņi īsti gaida.

Viņi nekustējās no vietas un nesarunājās. Abi stāvēja, sabāzuši rokas mēteja kabatās, un neveiksmes un gaidas jau bija uzdzinušas Makgregoram nelabumu, kad garš vīrietis melnā žaketē un svītrainās biksēs pienāca klāt un sveicināja Eskvitu.

— Sveicināti, Džon! — viņš teica. — Jūsu vieta būs galerijā. Vietu ierādītājs tūlīt jūs pavadīs, bet pārtraukumā, ja būs vēlēšanās, aiziesim uz kafetēriju iedzert tēju. .

Kad Eskvits iepazīstināja viņu ar Makgregoru, šī ne pārāk vecā, bet jau sirmojošā konservatora sejā atspoguļojās zināms izbrīns, tomēr viņš izrakstīja abiem caurlaides. Vietu ierādītājs uzveda viņus augšā un pēc parakstīšanās grāmatā ielaida nelielā galerijā, kurā stāvēja divi mazi, izgriezti soliņi ar sarkanu polsterējumu. īstenībā tas bija izgriezts balkoniņs sešiem vai septiņiem cilvēkiem, un, iegājuši tajā, viņi jau bija palātā, taču tagad tā bija nevis auksta abatija, bet bagātīgi apdarināta sarkana zāle, pilna ar cilvēkiem.

Pirmajā īsajā rindā sēdēja Ketrina, un, tā kā Eskvits iegāja pirmais, tad viņam ierādīja vietu blakus Ketrinai.

Makgregors apsēdās aizmugurē, otrajā īsajā rindā, kas atradās augstāk. Viņa kājas bija Ketrinai gandrīz pie paša kakla, un, skatīdamies zālē, Makgregors redzēja viņas zīdainos matus. Apsēdies viņš sāka vilkt nost lietusmēteli, cenzdamies netraucēt savu kaimiņieni, vecāku dāmu, kas izskatījās gandrīz vai pēc hercogienes. Salocījis lietusmēteli un pēc iespējas piesardzīgi iespiedis to starp cejiem, Makgregors aplaida skatienu apkārt un, redzot krāsainās vitrāžas, gotiskās velves un griezta koka paneļiem klātās sienas, jutās kā baznīcēns. Uz cilvēku, kurš to redzēja pirmo reizi un kuru ziņkāre novērsa no rūgtām domām, redzētais atstāja patīkamu iespaidu.

Zāle bija nepārprotami sadalīta divās pusēs; zemāk cita pretī citai pacēlās solu rindas. Valdības partijas pārstāvji sēdēja pa kreisi no Makgregora, bet opozīcija — pa labi; kā vienus, tā otrus varēja viegli atšķirt pēc labi pazīstamajām sejām. Dziļumā savā augstajā krēslā kā tronī cienīgi sēdēja spīkers mantijā un parūkā. Zemāk un priekšā bija novietojušies klerki, bet vēl zemāk stāvēja garš galds, kas pārdalīja priekšējās solu rindas. Tas bija nokrauts ar grāmatām un papīriem, un tā vienā galā gulēja zizlis. Abpus galdam cits pret citu sēdēja valdības partijas un opozīcijas līderi: Etlijs, Cērčils, Daltons, Idens, Strečijs, Brekens, Morisons, Lovs. Sers Stefords Kripss bija tā izstiepis savas garās kājas, ka pēdas atradās uz galda malas; tāda vaļība Makgregoram likās necienīga un nepiedienīga. Pretī sēdošais misters Idens bija spiests skatīties uz Kripsa kurpju pazolēm. Solos, kas pacēlās četrās rindās katrā pusē, sēdēja nepacietīgi vīrieši un dažas klusas sievietes. Kaut kur no galerijas apakšas joprojām nāca iekšā palātas locekļi, un Makgregors redzēja, kā viņi paklanās spīkeram. Savas galerijas augstumā Makgregors pamanīja vēl vienu šauru balkoniņu, kura galā sēdēja divi trīs cilvēki. Tieši pretī stiepās garāka galerija, un pēc tās izskata Makgregors sprieda, ka tā ir preses galerija. Viņš apskatīja sēdes dalībniekus, cerēdams ieraudzīt Eseksu, bet Eseksu nekur neredzēja. Eseksa vispār nebija palātā.

Makgregors zināja, ka katra parlamenta sēde sākas ar atbildēm uz jautājumiem. Vairums jautājumu tika iesniegti rakstiski jau pirms sēdes sākuma, un vietu ierādītājs bija iedevis Makgregoram jau iesniegto jautājumu sarakstu. Bet pirms rakstisko jautājumu nolasīšanas tika uzdoti mutiski jautājumi, kuri bija'adresēti tieši ministriem. Paš-

Iaik misters Daltons informēja par tabakas ievešanu uz amerikāņu aizdevuma rēķina. Par spīti nepacietībai, Makgregors ar interesi ieklausījās jautājumos. Daži no tiem attiecās uz komerciāliem un finansu darījumiem, taču lielākoties runa bija par sīkiem, bet nožēlojamiem varas iestāžu pārkāpumiem. Jautājumi nāca no abām pusēm, un ministriem, uz kuriem tie attiecās, bija jāatbild. Klausoties to visu, Makgregors ātri apguva parlamenta procedūras likumus un vienlaikus pārliecinājās, ar kādu dabisku nopietnību strādā šis vēlētais orgāns, taču Makgre-goru īsti interesēja tikai tas, kam būs sakars ar viņu pašu. Bet viņa kārta vēl nebija pienākusi. Kad tā beidzot pienāca, zāle aizturēja elpu gaidās. It kā sajutuši, ka ilgi gaidītais brīdis ir klāt, ienāca vesels bars palātas locekļu. Makgregors arī sajuta to un palūkojās lejup uz Ketrinas galvu, bet viņa sēdēja kā pārakmeņojusies un stingi vērās uz priekšu.

Spīkers deva vārdu augsti godājamam palātas loceklim no Lombardijas, kurš bija piecēlies no savas vietas opozīcijas solos, lai uzdotu jautājumu. Tas bija cienīga izskata sirmgalvis ar lentītē iesietu tumšu pensneju. Viņš bija garš un sausnējs, bet runāja balsī, kas atgādināja dresēta suņa dobjo ņurdoņu.

— Mister spīker! Mans jautājums ir domāts ministram, kas šeit pārstāv premjerministru. — Viņš ieturēja pauzi, pārlaizdams zālei asu, pētīgu skatienu. — Viens no valsts kalpotājiem, kāds A. E. Makgregors, nesen publicējis presē paziņojumu sakarā ar valdības misiju Maskavā un Azerbaidžānā — misiju, kurā viņš piedalījies. Viņš izvirzījis nopietnas apsūdzības ne vien valdībai, bet arī vienam no mūsu viscienījamākiem diplomātiskajiem pārstāvjiem un visai Britu nāciju sadraudzībai. Viņš ir izteicis briesmīgas, ar lojalitāti nesavienojamas un nepamatotas aizdomas par mūsu godīgumu attiecībās ar citām valstīm. Tā kā mums pasaules priekšā ir jācieš liels negods un tā kā Makgregors ir izdarījis sliktu pakalpojumu visai Sadraudzībai, es gribētu jautāt valdībai, kādi pasākumi ir veikti, lai galīgi un negrozāmi atsauktu Makgregora paziņojumu. Vēl vairāk, — viņš norūca, — kādi pasākumi ir veikti, lai sodītu šo cilvēku, kurš lauzis uzticību, pārkāpis likumus un valdības lēmumus.

Šajos vārdos nebija nekā dramatiska, bet kurš gan nenobālēs, izdzirdējis tādu pret sevi vērstu apsūdzību! Makgregors paliecās uz priekšu, lai dzirdētu mistera Et-

lija atbildi, bet ieraudzīja, ka Etlija nav zālē, tāpat vēl vairāku ministru. Mistera Etlija vietā piecēlās neliela auguma tumšmatis raga brillēs; viņš nolika sev priekšā uz galda dažas papīra lapas un nokremšļojās.

Džons Eskvits pagriezās pret Makgregoru.

— Tas ir Bačers, — viņš pačukstēja, — viena ministra vietnieks parlamentā. Sitiet mani nost, ja es atceros, tieši kura.

Misters Bačers noņēma brilles un sāka tās slaucīt; Makgregors dusmīgi nodomāja, vai viņi vienmēr tā velk garumā.

— Man ir uzdots atbildēt uz šo jautājumu, — misters Bačers teica, — jo tas attiecas uz mūsu ministriju. — Viņš runāja vienaldzīgi, gandrīz vai murmināja, tomēr Makgregors skaidri dzirdēja katru viņa vārdu. — Sis nav no tiem jautājumiem, uz kuriem var atbildēt ātri, un es lūdzu augsti godājamo palātas locekli bruņoties ar pacietību. Makgregora lieta ir sarežģīta problēma, kas skar trīs vai četras ministrijas, to vidū Ārlietu ministriju un Indijas lietu ministriju, kā ari premjerministra kanceleju un mūsu ministriju. Vēl vairāk — tā ietilpst valsts dienesta resora kompetencē. Pašreiz šī lieta kļūst sevišķi delikāta un bīstama, jo var ietekmēt mūsu nostāju rītdienas Drošības Padomes sēdē. Tomēr es pacentīšos pēc iespējas izsmeļošāk atbildēt uz abiem godājamā palātas locekļa jautājumiem. Vispirms, es domāju, palāta piekritīs, ka minētā Makgregora uzstāšanās presē liecina par takta un mēra izjūtas un pavalstnieka uzticamības trūkumu.

— Pareizi! Pareizi! — Makgregors dzirdēja saucam no visām pusēm.

— Viņš rīkojies zemiski, izmantodams savu dienesta stāvokli! — izkliedza kāds palātas loceklis. Pārējie izteica līdzīgas piebildes pie mistera Bačera iznīcinošā raksturojuma, un spīkers bija spiests aicināt palātas locekļus ievērot kārtību.

Misters Bačers ar pirkstu kauliņiem atspiedās pret galdu.

— Palāta ari ņems vērā, ka autoritatīvas personas jau ir sniegušas attiecīgus paziņojumus, kas pierāda, ka Makgregora vēstule nav pelnījusi nopietnu uzmanību. Es galvenokārt runāju par paziņojumiem, kurus sniedzis viņa priekšnieks, cilvēks, kurš vadīja misiju Maskavā un Azerbaidžāņa, — par lordu Eseksu. Mēs uzskatām, ka Mak-

gregora smieklīgo apsūdzību atspēkošanai grūti atrast autoritatīvāku personu par lordu Eseksu.

— Pareizi! Pareizi!

Misters Bačers ievilka elpu un sāka runāt skaļāk:

— Tagad par pasākumiem attiecībā uz pašu misteru Makgregoru. Es biju cerējis saņemt ziņas par šo jautājumu līdz palātas vakara sēdei, taču vēl neesmu tās saņēmis. Mazliet pacietības, džentlmeņi, ļaujiet man pabeigti Es zinu, ka sakarā ar Makgregora lietu ir izveidojusies kritiska situācija, kas apdraud mūsu starptautisko reputāciju, tomēr šī lieta ietilpst valsts dienesta resora kompetencē, un attiecīgas instances pašlaik spriež, ko darīt ar Makgregoru.

— Cik ilgi mums būs jāgaida? — nepieceldamies jautāja godājamais palātas loceklis no Lombardijas.

— Ceru saņemt atbildi līdz palātas vakara sēdes slēgšanai, tātad drīz vien. Lūdzu atļauju sniegt palātai tālāku informāciju Makgregora lietā, līdzko manā rīcībā būs šī informācija.

Palātas loceklis no Lombardijas pielēca kājās un ducināja tālāk:

— Tā kā atbilde ir neapmierinoša un šis notikums uzskatāms par krīzi visas valsts mērogā, es oficiāli paziņoju, ka esmu nodomājis atgriezties pie šī jautājuma ārpolitiskajās debatēs, kas ir nākamais darba kārtības punkts.

Misters Bačers piecēlās.

— Iebildumu nav, — viņš teica. — Nav šaubu, ka mēs varēsim atrisināt šo Makgregora jautājumu par apmierinājumu augsti godājamajam palātas loceklim, kad es saņemšu valsts dienesta resora lēmumu šajā sakarā. Atkārtoju: tas būs drīz, ne vēlāk kā stundas laikā.

Mistera Bačera atbilde nevienu neapmierināja, un spīkeram atkal bija jāsauc palāta pie kārtības. Makgregoram zuda pēdējā pacietība, viņu kaitināja zālē sēdošie cilvēki, šī sēde un viss, ko tā viņam simbolizēja. Viņš neuzskatīja to par pagaidu atelpu. Skatīdamies uz savām baltajām rokām, kas bija krampjaini ieķērušās ceļos, viņš domāja par to, ka lieta atkal mokoši ievelkas garumā. Likās, ka viņa uztraukumiem nebūs gala. Viņam atkal ir jāsēž un jāgaida kāda ministra untums. Uz brīdi Makgregoram pat radās vēlēšanās piecelties un iet projām, bet Eskvits, it kā uzminējis viņa nodomu, pagrieza galvu un uzsmaidīja viņam — un Makgregors, pamājis ar galvu, palika sēžam.

Sājā brīdī piecēlās Toms Kromvels. Viņš negaidot uzradās tieši aiz mistera Bačera muguras. Vicinādams virs galvas savu papīru žūksni, viņš vērsās ar jautājumu pie visas palātas.

— Ministr, kurš pārstāvat premjerministru! — viņš sāka. — Es gribētu zināt, vai valdība ir izskatījusi tai iesniegto pieprasījumu nekavējoties atcelt lordu Eseksu no amata un pēc iespējas ātrāk atņemt viņam speciālās pilnvaras piedalīties rītdienas Drošības Padomes sēdē. — Opozīcijas solos jau kliedza nost!», un Kromvelam bija jāpārkliedz šis troksnis. — Es jautāju to tāpēc, ka Makgregora vēstule ir radījusi nopietnas šaubas un aizdomas par lordu Eseksu, jo vairāk tāpēc, ka Makgregora izvirzītie argumenti liekas esam ticami un neapstrīdami.

Izcēlās ellišķīgs troksnis, sašutušie palātas locekļi klaigāja un apvainoja cits citu ar visiem parlamenta procedūras atļautiem paņēmieniem. Makgregors piecēlās, lai labāk dzirdētu, bet ari lielākā daļa zālē sēdošo bija pielēkuši kājās un kliedza cits uz citu pāri ejai. Makgregors pamanīja konservatīvo, kurš bija izsniedzis viņiem caurlaides. Viņš apsūdzēja Kromvelu diversijā pret visu laiku labāko Anglijas diplomātu, kaitniecībā pret misiju, no kuras ir atkarīga pati impērijas pastāvēšana, un visbeidzot paziņoja, ka Kromvels esot vēl lielāks nodevējs nekā Makgregors. Ar to acīmredzot bija sasniegtas robežas, kurās viens parlamenta loceklis drīkst apvainot otru. Pēc šiem vārdiem zāle mazliet pierima un varēja sadzirdēt spīkeru, kas brīdināja palātas locekļus un aicināja uzklausīt misteru Bačeru. Misters Bačers vienaldzīgu, garlaikotu sejas izteiksmi bija stāvējis trakojošās plosās vidū un tikai tad, kad zālē bija iestājies pilnīgs klusums, atbildēja Tomam Kromvelam.

— Arī šis jautājums ir ļoti nopietns, — viņš svinīgi teica. — Atbildēt uz to bez sagatavošanās nav iespējams. Lords Esekss un Makgregors būtībā ir vienas un tās pašas problēmas divas puses, un šī problēma ir jārisina ar apdomu un uzmanīgi. Kad man būs atbilde uz vienu no šiem jautājumiem, es varēšu atbildēt ari uz otru. Palātas locekļiem jābruņojas ar pacietību. Situācija ir kutelīga, un mēs cerējām, ka palātas locekļi būs savaldīgāki. Katras puses pārstāvji ar bīstamu neatlaidību cenšas panākt vaininieka sodīšanu, bet es neko vairāk nevaru pateikt, iekams nav pieņemti attiecīgi lēmumi. Pašlaik tos sagatavo, un pēc jautājumiem es atstāšu šo zāli un drīz vien

būšu atpakaļ ar lēmumu, kas atrisinās šo neparasto problēmu. Bet pagaidām būtu vēlams, lai palātas abu pušu pārstāvji apdomīgāk izteiktos par lordu Eseksu, par misteru Makgregoru un mūsu diplomātiskajām lietām.

Misters Bačers apsēdās, un, lai izvairītos no kārtējās neparedzētās diskusijas, spīkers tūlīt brīdināja palātas locekļus, ka jauniem kārtības traucējumiem var būt nopietnas sekas; pagaidām viņš negribot saukt locekļus vārdā, bet nepieciešamības gadījumā tas tikšot darīts. Brīdinājums iedarbojās klusinoši, un klātesošie turpināja klausīties atbildes uz jautājumiem kā saitē turēti suņi, kas to vien gaida, kad tos palaidīs vaļā, lai varētu netraucēti mesties cits citam virsū.’

Pārtraukumā Ketrina un Eskvits piecēlās, un Mak-gregors, nolicis lietusmēteli uz sola, sekoja viņiem. Uzzinājuši no policista, ka viņi ir brīvi uz pusstundu, viņi kopā ar Kromvelu nogāja lejā kafetērijā; tā bija iekārtota pagrabā, kur vēstures elpa uzvēdīja stiprāk, nekā kafetērijā atļauts. Viņi pasteidzās ieņemt vietas pie galdiņa, pirms bija saskrējuši palātas locekļi. Kromvels pajautāja, ko kurais ēdīs; Makgregors atbildēja, ka neko, Eskvits teica, ka iedzeršot tikai kafiju, bet Ketrina paziņoja, ka izvēlēšoties pati. Makgregors sēdēja un vēroja, kā Ketrina un Kromvels paņem paplātes, jautri tērzēdami, noiet gar stikloto leti, paņem ēdamo un nāk atpakaļ. Makgre-goram gandrīz vai apskrējās dūša, redzot, ka Ketrina paņēmusi tomātu salātus. Velns parāvis, kā gan viņa tagad spēj ēst? Viņam kļuva tik pretīgi, ka vajadzēja novērsties.

— Kāpēc jūs neko neēdat? — Ketrina jautāja viņam.

— Paldies, negribu.

— Toms uzskata, ka jums palātā ir daudz vairāk piekritēju, nekā viņš gaidījis.

Makgregors neko neatbildēja.

— Neizsamistiet tik ļoti, — viņa klusi teica.

Makgregors nevarēja dabūt pār lūpām ne vārda.

Eskvits un Kromvels pieliekami aizrautīgi sarunājas

savā starpā, lai Ketrinai būtu izdevība uzmundrināt Makgregoru, bet, redzēdami, ka no tā nekas neiznāk, viņi steidza aizpildīt nepatīkamo pauzi ar saviem minējumiem.

— Kaut kur augšā notiek nopietnas sarunas, — teica Kromvels. — Man nebija laika uzzināt kaut ko vairāk, bet es domāju, ka mēs tiešām drīz dabūsim zināt lēmumu.

— Šodien jūs visi palātā izskatāties neparasti drūmi,— Eskvits teica ne tik daudz Kromvelam, cik Makgregoram.

— Nesaprotu, ko jūs iesāktu, ja parlamentā būtu aizliegts lietot tik pilnskanīgus un krāšņus epitetus. Un es jau nodomāju, ka jūs, leiboristi, esat atteikušies no tiem.

— Kā var atteikties no tāda krāšņa rotājuma! — pajokoja Kromvels, pārliecināts, ka bijis ļoti asprātīgs.

Garām .gāja Eskvitam pazīstams konservatīvais; ieraudzījis viņus, tas pienāca klāt, uzrunāja Kromvelu vārdā, tad atspiedās viņam uz pleca, paklanījās Ketrinai, pameta ar galvu Makgregoram un apvaicājās Eskvitam par Džeinas veselību.

— Tom, — viņš jautāja Kromvelam, — vai jūs treš

dien braucat uz Liverpūli ar tirdzniecības flotes delegāciju? - .

— Domāju, ka braucu, Džef, — atbildēja Kromvels.

— Es braukšu jums līdzi, — teica konservatīvais.

— Bet, dieva dēļ, ieņemiet man vietu pie loga un ar muguru pret lokomotīvi. Es laikam esmu vienīgais cilvēks pasaulē, kuram kļūst slikti no braukšanas vilcienā. Mēs vēl tiksimies, veco zēn, — viņš teica Eskvitam. — Arlabu-naķtl — viņš novēlēja pārējiem.

Kad viņš bija aizgājis, Ketrina bažīgi palūkojās uz Makgregora bālo, saspringto seju un ēda tālāk savus salātus. Gandrīz tai pašā brīdī Makgregors piecēlās no galda.

— Te ir auksti, — viņš teica. — Es labāk iešu atpakaļ uz zāli. -гг Viņš aizgāja tik negaidīti, ka pat Ketrina bija pārsteigta.

— Sasodīti nepatīkami dzirdēt, kā tevi zākā palātā, — teica Kromvels, noskatīdamies pakaļ Makgregoram. — Ja Makgregoru nodos drošības dienesta rokās, mums, sociālistiem, tas būs kauna traips uz visu mūžu.

— Kas viņam noticis, Ketij? — jautāja Eskvits. — Es domāju, ka viņš to uzņems vieglāk.

Ketrina pagriezās un redzēja Makgregoru izejam pa virpuļdurvim.

— Nezinu, — viņa nervozi atteica. — Ko nezinu, to nezinu.

— Nav arī nekāds brīnums, — teica Kromvels. — Viņu sit pamatīgi.

Eskvits pamāja ar galvu.

— Un ka vēl! — viņš teica.

— Manuprāt, viņam vispār ir nolaidušās rokas, — teica Ketrina. — Viņš ir zaudējis ticību tam, ko izdarījis. Lai kāds arī būtu lēmums, Makgregoram tas būs tikai kārtējais likteņa joks, tāds pašlaik ir viņa noskaņojums.

— Ejiet pie viņa, — sacīja Eskvits,

Ketrina papurināja galvu.

— Es viņam neko nevaru līdzēt.

Viņiem vairs nebija par ko runāt, un, nesagaidījuši pārtraukuma beigas, viņi atgriezās savās vietās; Makgre-gors stīvi sēdēja blakus savai hercogienei, atspiedies pret apzeltīto balustrādi. Eskvits un Ketrina apsēdās priekšā un klusēdami gaidīja, kad sāksies debates par ārpolitiku.

Zāle pamazām pildījās, un, kad zvans bija pavēstījis pārtraukuma beigas, ienāca spīkers, palātas locekļi piecēlās — un sākās debates. Pēc visām formalitātēm pienāca ilgi gaidītais brīdis: godājamais palātas loceklis no Lombardijas piecēlās, ‘ lai uzrunātu palātu. Vienā rokā viņš turēja pensneju, ar otru bija ieķēries žaketes atlokā. Viņā bija jaušams teatrāli vecmodīgs angliskums, un viņa dārdošā balss tricināja palātu kā tāla, bet draudīga negaisa grandi.

— Apstākji prasa, — viņš ducināja, — lai šī skandalozā Makgregora lieta tiktu izlemta šeit, palātā. Sis skandāls pilnīgi pamatoti ir pievērsis sev mūsu uzmanību, jo tajā izkristalizējas problēma, ar kuru mums jāsaduras šīsdienas debatēs par ārpolitiku. Sī problēma, ser, būtībā ir ļoti vienkārša: vai mēs drīkstam pie|aut, ka komunisms ietekmē mums vitāli svarīgu jautājumu izlemšanu? Mums, konservatīvo partijas pārstāvjiem, nopietnas raizes sagādā leiboristu valdības nespēja cīnīties ar šo Jaunumu ne pašu mājās, ne ārzemēs. Un tagad mēs vērojam pārsteidzošu ainu: komunistiski noskaņots valsts ierēdnis sniedz atbalstu un palīdzību ārzemniekiem, bet leiboristu valdība šajā sakarā dara maz vai nedara gandrīz neko. Pieprasot disciplinārus pasākumus pret šo Makgregoru, mēs pieprasām, lai valdība beidzot apzinātos angļu demokrātijai draudošās briesmas. Kas notiks ar Britāniju, ja tādiem cilvēkiem ļaus celt neslavu mūsu valdībai un graut mūsu starptautisko autoritāti? Kas notiks ar Britāniju, ja Kremlim arī turpmāk ļaus iebiedēt mazās kaimiņvalstis un ar savām viltībām jaukties citu valstu, arī Anglijas, lietās? Mūsu draugiem sociālistiem sen vajadzēja beigt skatīties uz šo ļaunumu caur pirkstiem. Angļu tauta devusi viņiem varu ne jau tādēļ, lai viņi savukārt

uzticētu mūsu lietas stūrgalvīgajiem komunistiem un visādiem makgregoriem, un ne tādēļ, lai mēs ciestu šos bezgožus. Ar sociālistu piekrišanu viņi ir iespiedušies pašā mūsu sabiedriskās dzīves centrā, mūsu politiskajās partijās, mūsu arodbiedrībās, mūsu presē, mūsu universitātēs, jā, un pat garīdzniecībā! Vēl ļaunāk — viņi ir pieplūdinājuši valsts iestādes ar saviem draugiem un aizgājuši pat tiktāl, ka pilda atbildīgus diplomātiskus uzdevumus, lai kompromitētu savus priekšniekus ar nodevīgiem publiskiem paziņojumiem. Es saku, ka tam ir jādara gals. Sie nodevēji varbūt brēks pēc vārda brīvības un demokrātijas, bet tāpat rīkojās arī Hitlers. Ar to nebūs nodarīts pāri vārda brīvībai un demokrātijai mūsu valstī, ja komunisti un viņu līdzskrējēji tiks padzīti no valsts iestādēm. Vēl vairāk — tieši tādēļ, lai nosargātu vārda brīvību un demokrātiju, mums viņi ir jāiznīdē. Sis iekšējais ļaunums nav šķirams no starptautiskā ļaunuma, jo mēs esam Rietumu demokrātijas balsts un Rietumu nākotne ir atkarīga no britu modrības gan pašu valstī, gan aiz tās robežām. Un es prasu, lai mūsu valdība sāk ar pašu valsti, tādējādi stiprinot savas pozīcijas starptautiskajā arēnā. Es neprasu oficiāli pasludināt sarkano darbību ārpus likuma, tam vēl nav īstais laiks. Sos draudus var likvidēt, ja sociālistu valdība apzināsies savu atbildību un sāks tīrīšanu, jā, valsts iestāžu tīrīšanu, padzenot no tām un nododot tiesai visas personas, kurām ir komunistiska pārliecība un sakari ar komunistiem. Tīrīšanu var sākt ar minēto Makgregoru. Varbūt viņš nav komunists, taču viņš ir uzskatāms piemērs ļaunumam, par kuru es runāju. Ikdienā mēs ik uz soļa sastopam tādus cilvēkus kā Makgregors, kuri tieši vai netieši atrodas komunistisko ideju ietekmē. Tas bija viņš, kuram uzticēja piedalīties valdības misijā, vissvarīgākajā valdības misijā kopš kara beigām. Un tas ir viņš, kas kaitē šai misijai un mēģina diskreditēt ievērojamo un cildeno diplomātu lordu Eseksu, kura personīgo cieņu un nevainojamo reputāciju šis samaitātais jaunais cilvēks gribētu iemīt dubļos. Ar ko tas beigsies, ja mēs dosim pilnīgu vaļu tādiem cilvēkiem? Ar smiekliem tikt vaļā no šiem makgregoriem nav iespējams. Viņi nav nekādi muļķi. Viņi ir velnišķi gudri un prot izmantot savu augsto dienesta stāvokli citas valsts interesēs. Jā, citas valsts! Un ne jau visi viņi ir sīkas marionetes kā Makgregors. Viņu vidū ir izcili darbinieki, profesori, zinātnieki, inženieri, izdevēji, lieli speciālisti. Se-vīšķi daudz viņu ir mūsu mācību un zinātniskajās iestādēs, un no turienes mums viņi jāpadzen vispirmajā kārtā, tāpēc ka tur viņi ir sevišķi bīstami. Katram ir tiesības kritizēt valdību, bet, velns parāvis, neviens nav devis viņam tiesības ļaunprātīgi izmantot vārda brīvību, lai uzbruktu mūsu dzīvesveidam. Aizvien biežāk un biežāk mēs sastopam zinātnes, mākslas, inteliģences pārstāvjus, kuri, ļaunprātīgi izmantojot iespēju brīvi izteikt savus uzskatus, klaigā, ka viņu patieso brīvību apdraudot patriotisms. Vai tad šie ļaudis kaunas no patriotisma? Vai viņiem ir tiesības paust savus uzskatus, darīt tālāk savu darbu un palikt brīvībā, ja viņi nav patriotiski noskaņoti attiecībā uz mūsu sabiedrību? Es saku — nē, ser! Lojalitāte ir viena no brīvības prerogatīvām, bet šie ļaudis, kuri dod komunistiskus triecienus mūsu valstij un visai impērijai, ir nelojāli. Turklāt viņi rīkojas nodevīgi ne vien attiecībā uz sociālistu valdību, bet arī attiecībā uz troni. Tādējādi jautājums vairs neiekļaujas atsevišķu partiju politikas ietvaros. Mums ir jāapvienojas, lai atklātu šos cilvēkus un padzītu viņus no sava vidus. Mums jānorauj viņiem liberāļu, progresīvi un saprātīgi domājošu cilvēku maska. Mēs, konservatīvie, piedāvājam valdībai pilnīgu atbalstu jebkuros pasākumos, kas vērsti pret šiem briesmoņiem. Un vispirms mēs prasām tīrīšanu, visa valsts aparāta tīrīšanu. Mēs prasām padzīt šos makgregorus, kuri grauj mūsu pozīcijas dzimtenē un ārzemēs. Mēs piedāvājam valdībai iespēju sadarboties ar mums, pirms nododam šo jautājumu apspriešanai angļu tautai. Pēc valdības nostājas attiecībā uz Makgregoru mēs spriedīsim par tās labajiem nodomiem. Tagad ir izdevība. Paskatīsimies, vai jūs pratīsit to izmantot. Valdībai ir jāizvēlas starp lordu Eseksu un Makgregoru, starp nacionālā pienākuma apziņu un nacionālo interešu nodevību. Visas pasaules acis šovakar ir pievērstas šai zālei, un nācijas liktenis ir atkarīgs no valdības rīcības šajā jautājumā. Izvēlieties, džentlmeņi! Parādiet vēstures priekšā savu drosmi vai neprātu!

Godājamais palātas loceklis no Lombardijas runas beigās dobji noņurdēja, tad, pakāpies atpakaļ, apsēdās savā vietā, no visām pusēm skanot atzinīgiem izsaucieniem.

— Apbrīnojams cilvēks, — teica Makgregorain blakus sēdošā hercogiene. — Lielisks cilvēks, tik daiļrunīgs, lepns, apņēmīgs, noteikts, cēls!

Makgregors pieklājīgi pamāja ar galvu un nodomāja,

vai vēl kaut kas ir palicis pāri no viņa ticības britu valsts iekārtai un britu godam. Te nupat bija runājis cilvēks, pret kuru Makgregors līdz šim bija izturējies ar dziju cieņu, dižais lombardietis», cilvēks, kuru visa Anglija cienīja, neņemot vērā viņa partijas piederību un politisko pārliecību; tagad šis cilvēks ņirgājās par godīgumu un taisnīgumu. Makgregoru tik smagi neaizskāra pret viņu izvirzītā nepamatotā apsūdzība kā tas, ka apsūdzība nāca no šī cilvēka mutes; ja tamlīdzīgas lietas var notikt apakšnamā, tad var sagaidīt visu ko, un, lai blakus sēdošā hercogiene sauc dižo lombardieti» par lielisku un cēlu, — Makgregoram tikpat kā vairs nebija ticības cēlumam un godam.

Dažādās vietās sāka celties kājās citi runātgribētāji, bet kāds mazs, rudmatains leiborists jau bija sācis runāt, un spīkeram atlika tikai pieteikt viņu: palātas loceklis, kurš pārstāv Skotijas rūpniecību.

— Mister spīker, — kliedza šis orators ar raksturīgo glāzgovieša akcentu, — mēs nule kā dzirdējām progresīvi domājošu cilvēku vajāšanas paraugu, kas diezin vai iederas pat izdaudzinātajā Amerikas Daisa komisijā un katrā ziņā ir šī apakšnama locekļa necienīgs! Nudien jābrīnās, cik viegli vārds komunists» nāk pār lāpām mūsu godājamajam opozicionāram. Viņš bez lielas domāšanas raida šo vārdu pret Makgregoru ar vienu vienīgu nolūku — diskreditēt godīgu cilvēku, kurš drosmīgi riskējis ar savu sabiedrisko stāvokli, lai plašām aprindām darītu zināmus dažus šaušalīgus faktus. Viņš lieto šo vārdu tā, kā to lietoja nacisti, lai nomelnotu katru liberālu ideju, katru progresīvu rīcību, katru nepieciešamu politisku reformu. Mūsu palātai pamatīgi jāpārdomā šī runa un nekavējoties jānosaka sava attieksme pret to. Tādas progresīvu cilvēku vajāšanas metodes, kādas lieto mūsu godājamais draugs, visur ir kļuvušas par reakcionāru un karakurinātāju iecienītu agresijas ieroci. Visā pasaulē šie cēlie cilvēki ir padarījuši komunismu par biedu, lai katram brīvi domājošam cilvēkam varētu piekārt komunista vai komunistu līdzjutēja etiķeti. Katrs, kurš cīnās par elementāru brīvību, ir komunists, bet komunisms taču ir jānīdē. Zinātniekus, kuri cīnās par zinātnisko pētījumu brīvību, skolotājus, kuri cīnās par tiesībām mācīt, politiskos darbiniekus, kuri cīnās par tiesībām īstenot reformas, strādniekus, kuri cīnās par tiesībām apvienoties, un diplomātus, kuri cīnās par mieru, — viņus visus mūsu

godājamie draugi sauc par sarkanajiem. Bet, vai šie ļaudis ir sarkani vai nav, viņi aizstāv elementārās tiesības uz brīvību, tātad mūsu godājamais draugs, vajājot progresīvi domājošos, ir pieteicis karu šīm mūsu elementārajām tiesībām. Sī cīņa notiek, mani draugi, un pašlaik šajā zālē tā ir cīņa ne vien par cilvēku, vārdā Makgre-gors, bet par cilvēku vispār. Sāksim ar sarkano vajāšanu valsts iestādēs, bet beigsim ar to, ar ko tā beidzās Vācijā un Itālijā. Sāksim ar Makgregoru, bet beigsim ar visiem tiem, kuri sēž šajā zāles pusē. Es dzirdu ironiskus smieklus opozīcijas solos, taču konservatīvo smiekli nevienu nevar pievilt. Konservatīvajiem neizdosies noslēpt ne savu pagātni, ne savus nodomus. Mums arī ne. Ja pieļausim, ka strīds par Makgregoru izvēršas par precedentu, uz kura pamata var atlaist un nopulgot valsts ierēdņus, tad mēs, sociālisti, varam uzskatīt sevi par likteņa piemeklētiem. Ne jau Makgregors mums, sociālistiem, ir jānopaļā. Mums jāadresē savi nosodošie vārdi lordam Eseksam. Ne jau Makgregors īsteno politiku, kas būtībā ir mūsu sociālistisko principu nodevība. To dara lords Esekss. No visiem viedokļiem lords Esekss ir parādījis, ka nelokāmi seko impērijas politikai, kuras mērķis ir apspiest jebkuru sociālu pārveidojumu mēģinājumu. Mums nevis jāiznīcina Makgregors par to, ka viņš atmaskojis šo cilvēku; mums jāaizstāv un jāatbalsta Makgregors, jo viņš ir drosmīgs, godīgs cilvēks; viņš ir krietns anglis pretstatā šim politisko intrigu speciālistam. Un, ja Makgregora drosmīgās rīcības sekas ir diplomātiska katastrofa, tad vainīgi esam tikai mēs paši. Mēs, sociālisti, atstājām valsts vadošos posteņus konservatīvo ierēdņu rokās un ļāvām viņiem noteikt mūsu ārpolitikas kursu. Ar kādām tiesībām tāds cilvēks kā Esekss pārstāv sociālistu valdību? Vai viņš ir sociālists? Vai viņam ir kaut kas kopīgs ar sociālistiem? Bet varbūt viņš ir fanātisks konservatīvais? Vai mūsu vēstnieki citās valstīs ir sociālisti? Vai mūsu tā sauktie padomnieki Ārlietu ministrijā ir sociālisti? Nē, seri Viņi visi ir konservatīvie. Konservatīvie no dzimšanas, aiz nejaušības un pēc savas politiskās pārliecības. Ja jau runā par tīrīšanu, tad vispirms mums ir jātiek vaļā no šiem cilvēkiem. Izmantojot savu ietekmi, viņi nosaka mūsu ārpolitikas kursu — par pilnīgu apmierinājumu mūsu opozicionāriem konservatīvajiem. Bet šis kurss ir pieglaimošanās Amerikai un nesamierināma cīņa ar Krieviju. Kad parā-

dās tāds cilvēks kā Makgregors, kurš atklāj viņu patiesos nodomus, mūs aicina iznīcināt šo cilvēku, un dažiem no mūsu leiboristu ministriem pietiek nekaunības piekrist viņa nosodīšanai. Kas mēs esam par sociālistiem? Mak-grēgors — lūk, kurš mums jāatbalsia, nevis izcilais un cēlais diplomāts lords Esekss. Esekss mums nav vajadzīgs. Lai kāda politika arī tiktu īstenota, nav grūti saprast, ka Makgregors saka taisnību. Es ļoti maz zinu par Makgregoru, bet ar to, ko es zinu, pietiek. Es zinu, ka uz viņu izdara briesmīgu spiedienu, lai viņš paņemtu atpakaļ savu vēstuli, bet viņš, būdams cilvēks ar stingru pārliecību, nepadodas. Tagad piedraud ar negodu, viņu padara par sarkanā terora simbolu, sauc par gļēvuli un nodevēju. Kauns un negods tam vecajam tirānam, kurš sēž pretī, par nepārdomātajiem vārdiem! Nav ko kliegt uz mani nost»! Makgregors nav intrigants. Viņš nav ne nodevējs, ne gļēvulis, ne politisks oportūnists kā šis augsti godājamais džentlmenis, pretējā solā sēdošais, kurš tik lepni tur savu sirmo galvu. Makgregoram pat nevar pārmest ierēdņa godkāri. Likteņa ironijas dēļ viņu demobilizēja un,nosūtīja uz Indijas lietu ministriju konservatīvie no koalīcijas valdības, kuri acīmredzot nosprieda, ka no tāda lieliska jauna cilvēka būs vairāk labuma Indijas lietu ministrijā nekā armijā. Sis jaunais cilvēks prata trīs vai četras valodas, un viņa biogrāfija bija nevainojama pat no konservatīvo viedokļa. Lords Esekss pats izvēlējās viņu sev par palīgu, braucot uz Maskavu, jo viņš ilgi bija dzīvojis Irānā un tika uzskatīts par speciālistu Irānas lietās. Makgregors nav ne politiķis, ne diplomāts, ne arī valsts ierēdnis; viņš ir ģeologs, un uz viņu liek zināmas cerības šajā jomā. Turklāt viņš ir godavīrs, cilvēks, kurš izcēlies karā, apbalvots ar Militāro krustu, vairākkārt pieminēts ziņojumos no frontes un ir divreiz ievainots. Viņš nelūdza, lai viņam ļauj piedalīties diplomātiskajās misijās Maskavā vai Azer-baidžānā. Viņam vispār nekad nav bijis nekādu politisku interešu. Un es jums teikšu, mani draugi, ka tādu cilvēku kā Makgregors nav tik viegli nomelnot. Jūs varat viņu nosodīt, pazudināt te, palātā, bet daudziem no mums viņš uz laiku laikiem paliks varonis uz klusējošo fona, drosminieks, kurš pacēlis balsi tādā laikā, kad ļoti daudzi godīgi cilvēki klusē, baidoties ciest par savu godīgumu. Ja mēs gribam noniecināt šo cilvēku par viņa godīgajiem un lietpratīgajiem spriedumiem, mēs paši būsim zaudē-

juši elementāro godīgumu. Varbūt Makgregors ir pārkāpis priekšrakstus un ir pelnījis sodu, bet mēs taču esam augstākā tiesa šajā valstī, un mūsu spriedums ir spriedums visiem. Mēs nedrīkstam nomelnot šā cilvēka labo slavu. Vēl vairāk — sodot Makgregoru, mēs nedrīkstam sankcionēt sarkano vajāšanas kampaņas sākumu. Ja mēs to izdarīsim, mēs līdz ar to atzīsim, ka pieņemam konservatīvo politiku. Mums tagad ir iespēja parādīt, ka šoreiz esam sociālisti, esam drosmīgi cilvēki. Ja mēs notiesāsim Makgregoru, vēsture notiesās mūs.

Skots apsēdās, valdot pilnīgam klusumam; neatskanēja arī neviens izsauciens.

— Sis cilvēks ir uzpirkts par Maskavas zeltu, — Mak-gregoram teica hercogiene, — un viņš pats ir sodāms kā nodevējs. Padomājiet tikai, tādus cilvēkus ievēlē parlamentā un viņi elpo to pašu gaisu, ko misters Čērčils, misters Idens un šis apbrīnojamais lombardietis.

— Jā, — pieklājīgi teica Makgregors: viņš bija labi audzināts cilvēks.

Makgregoru iepriecināja vismaz tas, ka izcilā sirmā valstsvīra juna nebija palikusi bez atbildes. Ar savu īso runu šis divkosis bija izraisījis viņā riebumu. Atbilde bija gluži vienkārši nepieciešama. Tomēr Makgregors saprata, ka,vienalga, ko skots bija teicis, tas nekādi neietekmēs lēmumu. Nekādas runas šeit, palātā, neizšķirs Mak-gregora likteni. To pašlaik izlēma citur. Šī nebūt nebija valsts augstākā tiesa. Tā atradās kaut kur citur, kaut kādās nezināmās sienās, aiz slēgtām durvīm, kur Makgre-gorarn nekad nebija lemts iekļūt un pat ne ielūkoties. Tas, ko viņš redzēja pašreiz, bija tikai maldināšana, lai slēptu īsto, slepeno varas perēkli.

Zāle viļņojās sašutumā, klātesošie strīdējās un apmētāja cits citu apvainojumiem, tā ka spīkeram bija jāpārkliedz pieaugušais troksnis. Beidzot viņam ar asiem ap-saucieniem izdevās ieviest kārtību. Vienā mirklī opozīcijas pusē atkal bija kājās augsti godājamais lombardietis. Visi pārējie palātas locekļi sēdēja, izjuzdami godbijību tin cieņu pret šo cēlo cilvēku, kurš viņus atkal uzlūkoja. Makgregors dzirdēja hercogieni nosakām: — Ir gan neatlaidīgs šis brīnišķais sirmgalvis!

— Mūsu draugi leiboristi, — teica brīnišķais sirmgalvis, — visiem spēkiem mēģina radīt sajukumu šajās debatēs, taču, par spīti viņu pūliņiem, iznākums ir viens un tas pats. Komunisms paliek komunisms. Tas ir sagūstījis

savos tīklos jau pusi Eiropas. Austrumu milža dzelžainie pirksti ir sagrābuši Ķīnas sirdi. Tas jau stāv pie Indijas ziemeļu vārtiem. Irāna, Turcija, Afganistāna un Grieķija vēro notikumu draudīgo gaitu. Sarkanā imperiālisma taustekļi, aizvien vairāk izplezdamies, apdraud pašas Briiu impērijas komunikācijas. Si imperiālisma vara izplatās Austrumos un Rietumos, visā mūsu pasaulē. Būdami ideālisti, leiboristi vēl varētu neņemt vērā Austrumus, taču neņemt vērā Rietumus viņi nedrīkst. Sī sērga jau atnākusi līdz mūsu mīļotajai salai, un ir laiks darīt tai galu. Ja Rietumu demokrātija negrib aiziet bojā, tai ir jāorganizējas. Austrumeiropas lielās nācijas jau ir zaudētas. Dzelzs priekškars ir nolaidies pār tām kā politiska giljotīna. Somija, Baltijas valstis, Polija, Cehoslovakija, Rumānija, Bulgārija, Dienvidslāvija, Ungārija un puse Vācijas ir pagalam. No Eiropas tik maz kas palicis pāri, ka tikai Rietumu enerģiska rīcība var novērst sarkanā fašisma pilnīgu uzvaru. Ja leiboristu valdība bez vilcināšanās neķersies pie Rietumu tautu apvienošanas, lai aizstāvētu to vitālās intereses, tad šai valdībai būs jāpieredz angļu tautas dusmas, jo mēs pieprasām radīt šādu bloku. Angļiem ir jāuzņemas atbildība par to, ka Eiropas tautas ir nodotas. Lai šī tauta paliktu dzīva, tai jāvada pārējās, visiem spēkiem un godam sargājot brīvību un kultūru. Kopā ar amerikāņu partneriem viņpus okeāna mums jārada bloks, kam nevarētu stāties pretī neviena tauta vai tautu apvienība. Mūsu lielā impērija ir jāpārvērš par demokrātijas politisko arsenālu, kas vienmēr būtu gatavs ar padomu un rīcību atbalstīt vadību, kura jāizveido Lielbritānijā. Ja pasaules tautas būs mūsu pusē, mēs neaiziesim bojā. Ja mūsu rīcībā būs neapstrīdamais atoma spēks, mūs nevarēs neatzīt. Leiboristu valdība stāv smagas izvēles priekšā: vai nu mēs demokrātijas vārdā sasniedzam šos mērķus, vai arī tiekam ierauti asiņaina atvara sarkanajā virpulī. Pirmā izdevība pierādīt savu apņēmību leiboristiem ir Irānā. Tur Krievija ir izmantojusi savas priekšrocības, lai sašķeltu šo tautu un visbagātākajā provincē izveidotu viltus republiku. Pēc šī parauga Krievija rīkosies visā Eiropā; ļausim tai pilnīgu vaļu Irānā. Mūsu draugiem leiboristiem, aizstāvot šo Makgre-goru, nav vērts radīt jucekli Irānas jautājumā. Lai Mak-gregors saka ko sacīdams, krievi ir iejaukušies Irānas lietās. Viņi jaucas iekšā itin visur, radīdami komunistu piektās kolonnas», kuras gatavas pie pirmās izdevības

1

sagrābt varu. Mums viņi jāatmasko. Ja radušies šādi sarežģījumi, mūsu pienākums ir atsaukties katrai tautai. Irāna nav pirmā un nebūs pēdējā. Ja vien mēs Rietumos neapvienosimies, tad Francija, Nīderlande, Skandināvija, Austrija, Itālija un Spānija nokļūs sarkanā velna varā. Arī Vācija mums sagādā bažas. Mums jārūpējas, lai tā nezustu Rietumu demokrātijai. Iedomājieties, kāda būtu Eiropa ar sarkanu Vācijul Un tieši uz to mūsu padomju draugi arī tēmē. Sarkano durkļu aizsegā viņi Vācijā nodibinājuši policejisku valsti un iesūta angļu-ameri-kāņu zonā savus spiegus, kaitniekus un aģitatorus, lai traucētu mūsu demokratizācijas procesu. Tālāk. Lai sasniegtu mērķus, par kuriem esam karojuši, mums jābūt pārliecinātiem, ka mūsu starptautiskās miera un drošības organizācijas ir īstajās rokās. Mums, rietumniekiem, cieši jāsadarbojas ar Apvienotajām Nācijām. Tādējādi mēs radīsim stipru demokrātisku pasaules organizāciju, kas tiks galā ar jebkuriem draudiem no Austrumiem. Un lai mūsu nodomus saprot pareizil Mēs negribam karu, bet nebaidīsimies ari no padomju draudiem. Paturēsim prātā, ka atombumba, pārdabiskais spridzeklis, ko cilvēks izrāvis no rokām dieviem, arī mums vairs nav noslēpums. Tā tagad ir neatņemama Rietumu demokrātijas sastāvdaļa, un kā tāda tā paliks mūsu noslēpums līdz tam laikam, kad citas tautas spēs pienācīgi novērtēt mūsu uzticību un labo gribu. Dievs ir devis mums šo ieroci, lai aizstāvētu kristietību un demokrātiju, mūsu kristīgo demokrātiju. Un pasaule to neaizmirsīs. Irānai ir jābūt mūsu pirmajai aizsardzības līnijai. Rīt Anglijas pārstāvis Drošības Padomē darīs zināmu, ka cīņa par Irānu ir mūsu cīņa. Lai ko arī teiktu šis neapmierinātais valsts ierēdnis, tas nedrīkst kavēt mūs pildīt savu pienākumu. Mums jāsauc pie kārtības šis Makgregors un vēlreiz jāapliecina paļāvība un uzticība lordam Eseksam. Esekss ir jāatbalsta. Mūsu draugiem leiboristiem jāatturas no Eseksa apvainošanas, un šajā palātā turpmāk vairs nav pieļaujami draudi izcilajam diplomātam. Eseksam jādod pilnīga rīcības brīvība, lai viņš rīt varētu pildīt savu misiju tā,, kā uzskata par vajadzīgu. Šovakar mums jāparāda pasaulei, ka mēs visi esam viņa pusē, ka stāvam pāri partiju interesēm un sīkiem strīdiem, un mūsu pirmais uzticības apliecinājums Eseksam lai ir Makgregora atstumšanai Mums jāparāda pasaulei, ka uzskatām viņu par nodevēju, un kā pret tādu mums pret viņu arī jāizturas. Ja darīsim

to nekavējoties, mēs panāksim visu, ko vēlamies, šī palātas puse pieprasa, lai leiboristu valdība pasludinātu Krieviju par agresori. Mēs pieprasām, lai mūsu valdība nosūtītu Padomju valdībai ultimātu ar prasību izbeigt iejaukšanos citu valstu lietās, ar prasību tās diplomātiskajiem pārstāvjiem būt pieklājīgiem un goddevīgiem saskarē ar Lielbritānijas pārstāvjiem. Mēs pieprasām, lai valdība nekavējoties sāktu veidot militāru un politisku Rietumu aliansi ar Ameriku priekšgalā. Bez tam pieprasām, lai tiktu izveidota īpaša komisija, kas pētītu Anglijas komunistiskās partijas un tamlīdzīgu organizāciju sakarus ar Kremli. Ser, mēs gribam skaidrību visos jautājumos par Krieviju. Es beidzu.

Makgregors nenovērsa acis no ministru soliem, gaidīdams Bačera atgriešanos. Viņš pats brīnījās, kā varējis palikt te, kad katrs zālē teiktais vārds aizvien vairāk sadusmoja viņu un tuvināja sakāvei. Viņam bija puslīdz vienalga, ko pavēstīs Bačers, ka tikai viņš atnāktu un viss būtu ātrāk cauri. Sis pārbaudījums bija pāri viņa spēkiem. Likās, ka pēc dižā lombardieša» runas nekā satriecošāka vairs nevar būt, taču, kad hercogiene skaļi pateicās dievam par to, ka eksistē tāda iestāde kā apakšnams, kas ļauj dižajam lombardietim» atrasties nācijas garīgā vadoņa postenī, Makgregors pagriezās pret viņu un asi izgrūda:

— Sājā iestādē nav ne smakas no dižuma vai garīguma, un, ja šis cilvēks pārstāv mūsu nacionālo saprātu, tas nozīmē, ka mēs esam muļķi, bet visi lejā sēdošie — liekuļu bars.

Gan Ketrina, gan Eskvits izdzirdēja šos vārdus un aši paskatījās atpakaļ, pārsteigti ne mazāk kā hercogiene. Makgregors juta, ka muļķīgi bijis izturēties tik izaicinoši, bet viņu paglāba Toms Kromvels, kas sāka runāt it kā no vidus, rokas kabatā sabāzis, lai valdītu neparastu uztraukumu.

— Vēl nesen, — viņš teica. — fašisms antikomunisma vārdā žņaudza jebkuru brīvības izpausmi Eiropā. Tas iznīdēja visniecīgākās brīvās eksistences pazīmes, jebkuru dzīvību, domu un balsi, kurā bija kaut vai cilvēka tiesību uzplaiksnījums. Divdesmit miljoni cilvēku vai vēl vairāk aizgāja bojā karā, ko fašisms bija sācis pret komunismu, pret komunistisko kustību Francijā, Norvēģijā, Cehoslo-vakijā un pat Anglijā. Šodien mūs aicina turpināt to, ko iesāka fašisms, turpināt Belzenes un Būhenvaldes tradīci-

jas. Es nepārspīlēju. Sīs baismās cilvēku spīdzināšanas un iznīcināšanas vietas ir tieši saistītas ar Šo kampaņu pret Krieviju un komunismu. Pašreiz mūs aicina iekļau-ties šajā kampaņā un sākt to ar Makgregoru. Piekrizdami tam, mēs, parlamenta locekļi, parakstīsim paši sev politisku nāvesspriedumu — un parlaments sabruks kopā ar visām pārējām komunistiskajām» iestādēm. Lai gan šī iecere sākas ar Krieviju un komunismu, mēs visi zinām, ar ko tā beidzas. Mēs to jau esam pieredzējuši, un mūs atkal vada tie paši cilvēki. Komunisma pretinieki vienmēr uzstājas krustnešu vai dižu ideālu — demokrātijas, ticības, rases, nācijas, dzīvesveida, brīvības, konstitūcijas, daiļuma, kultūras, likuma, kārtības, ģimenes, mājas pavarda, brīvās iniciatīvas, sievietes cieņas un pašas civilizācijas — aizstāvju lomā. Tādi cēli aizstāvji» ir katrā valstī, un tieši viņi pašlaik vada cīņu pret tā saukto sarkano imperiālismu. Pie mums viņu priekšgalā stāv Mos-Iijs, bet Eiropā — fašistiskie politiķi un noziedzīgie kola-boracionisti. Lūk, viņi, jūsu vēlamie sabiedrotie. Visi kā viens. Spožs antikomunisma pārstāvis Eiropā ir ģenerālis Franko. Viņš būs jūsu draugs un sabiedrotais šajā Rietumu blokā, viņš aizstāvēs Rietumu kultūru, brīvību un demokrātiju pret krievu ekspansionismu» un sarkano fašismu». Viņš kopā ar citiem līdzīgiem vedīs mūs šajā politiskajā krusta karagājienā, un Britānijas vārdu pasaules priekšā atkal aptraipīs sakars ar vismelnākajiem spēkiem Eiropā. Mēs atkal būsim nācija, kas izceļas ar skaistiem vārdiem un nodevīgu rīcību. Mēs atkal dibināsim pašu apkaunojošāko no visām politiskajām savienībām britu godīguma un taisnīguma vārdā,

Kāds zālē izkliedza:

— Ko jūs, sociālists, saprotat no britu godīguma!

— Daudz vairāk nekā jūs, godājamais palātas locekli. Jūs taču bijāt tas, kurš kādreiz pasludināja Hitleru par šķīsto Eiropas bruņinieku». Jābrīnās, kā mēs vispār vēl varam runāt par godu pēc tā, kā toreiz izturējās daži šis palātas locekļi. Bet, ja mums vēl ir palicis kaut cik cieņas pret sevi, tad mēs to zaudēsim uz visiem laikiem, ļaudami lordam Eseksam rīt Drošības Padomē stāties pie reakcionāro spēku saliedēšanas. Vēl vairāk: ja mēs atstumsim tādus cilvēkus kā Makgregors, kas ar nesavtīgu godīgumu nelokāmi tiecas parādīt mums pareizo ceļu, mēs līdz ar to formāli noliegsim labāko, kas ir katrā anglī; taču mūsu salā ir daudz tādu makgregoru un mums

nemūžam neizdosies viņus pilnīgi salauzt vai piekrāpt. Makgregors pārstāv Anglijas vistālredzīgākos cilvēkus, tās inteliģenci, domātājus, zinātniekus, visus, kuri pašlaik ar pētnieku neuzpērkamo godīgumu vēro mūsu pūli-' ņus vadīt valsti. Aizvien vairāk makgregoru sāk piedalīties politiskajā dzīvē, un viņi ir par daudz gudri, lai vi-, ņus ar saviem viltīgajiem manevriem varētu maldināt tādi politiskie jāņtārpiņi kā Esekss. Viņi ir par daudz gudri, lai viņus piekrāptu ar šajā palātā dzirdamo ākstīgo gvelšanu par mūsu tā saukto vispasaules misiju jeb svēto krusta karagājienu pret boļševismu. Viņi labi saprot mūsu spēli un, tāpat kā Makgregors, nebaidīsies, visiem dzirdot, nosaukt lietas īstajā vārdā. Viņi zina, ka cilvēcei nav uz ko cerēt, ja Anglija ļaus sakūdīt sevi pret Krieviju opozīcijas solos sēdošajiem dižvīriem, kuri pasludinājuši šo valsti par Jaunuma sakni.

Ja jau mūsu dižvīri grib spriedelēt par ļaunumu, imperiālismu, ekspansionismu un draudiem citām nācijām, tad lai pievēršas Amerikai. Lūk, kur īstais konservatīvo sabiedrotais šajā jaunajā karagājienā pret Krieviju. Amerikāņu kapitāls ir pacēlis karogu, uz kura rakstīts lētais lozungs par kārtības ieviešanu pasaulē, bet mēs neesam nekas vairāk kā nožēlojami muļķi, kas velkas tam nopakaļ. No mums prasa un gaida, lai mēs noslaukām no zemes virsas krievus, bet iznākumā upuri būsim mēs paši — mēs, sociālisti, demokrāti, progresa piekritēji, liberāļi, republikāņi. Kaut arī tas nav Amerikas karagājiens vien, tomēr to vada, finansē, virza un izmanto tieši amerikāņu kapitāls, jo Amerika patlaban ir negantu ekspansionistu, imperiālistu, kapitālistu, fašistu rokās — sauciet viņus, kā vēlaties. Viņi, šie ļaudis ar atombumbu un dolāru maisu, uzskata sevi par pasaules valdniekiem. Viņi ir izrāvuši Ameriku no iebiedēta cilvēka vārgajām rokām un ar šī cilvēka starpniecību gatavojas dot triecienu cilvēces mūžsenajām tiesībām. Kopā ar mūsu imperiālistiem viņi pieprasa, lai pasaule apstādina Krieviju.

— Pareizi, pareizi! — iesaucās lombardietis.

— Apstādināt Krieviju? Bet kāpēc? — jautāja Krom-vels. — Tāpēc, lai amerikāņu kapitāls varētu izplatīt savu ekonomisko un politisko kundzību visā pasaulē, no viena pola līdz otram! Amerikāņu imperiālisti, tāpat kā' mūsējie, baidās no jebkādas kustības par sociālu un ekonomisku brīvību, jo, ja pasaule kļūs labāka, viņu imperiālismam tajā nebūs vietas — un viņi to zina. Tam nav

vietas tur, kur Krievija rāda kolektīvas saimniekošanas un kolektīvas varonības paraugu.

Ja arī mēs kādreiz varējām gaidīt no Amerikas vadību pasaules lietās, tad tikai pēdējā prezidenta Rūzvelta laikā, bet šie cilvēki nav Rūzvelta sekotāji. Rūzvelta sekotāji ir pazuduši no redzesloka. Viņu vietā Amerikā ir nākuši jauni cilvēki — cilvēki, kuri pārstāv kapitāla intereses, militārus centienus, politisko'draudu un ekonomiskā spiediena politiku. Lūk, šiem cilvēkiem mums iesaka sekot šajā lielajā karagājienā pret Krieviju. Taču viņi nevēršas pret Krieviju vien. Viņi vēršas pret visiem, kuri negrib pakļauties, kuri tiecas pēc pašnoteikšanās un aizstāv savas galvenās elementārās brīvības. Viņi vēršas pret katru progresīvu pilsoni un pirmām kārtām pret tiem vīrišķīgajiem cilvēkiem, kuri varonīgi cīnās par savām tiesībām pašā Amerikā. Amerikāņu sazvērnieki jau ir sagrābuši pasauli pie rīkles. Mūs, angļus, viņi ir uzpirkuši ar saviem sudraba grašiem, lai pasargātu mūs no īsta sociālisma grēka. Visa mūsu ekonomika tagad balstās uz amerikāņu aizdevuma pamatu. Vai var iedomāties vēl lielāku vienas valsts kundzību pār otru?

— Kauns!

Lombardietis pielēca kājās un iekliedzās:

— Jūs apmelojat mūsu lielāko sabiedroto! Ņemiet atpakaļ savus vārdus! Ņemiet atpakaļ, kad jums saka!

Viņu atbalstīja vēl citi.

Kromvels par atbildi kliedza:

— Es ņemšu atpakaļ savus vārdus, ja godājamais sabiedrotais opozīcijas pusē ņems atpakaļ savējosi Lai viņš ņem atpakaļ savus vārdus par Krieviju, tad es ņemšu atpakaļ savējos par Ameriku!

Makgregors skaidri sajuta bīstamu neapdomību, kas bija pārņēmusi visus šajā zālē sēdošos. Gandrīz vai pārkāpjot parlamentārās pieklājības robežas, viņi kliedza un ārdījās, nepievērsdami uzmanību spīkera izsaucieniem. Bija brīdis, kad Makgregors šaubījās, vai viņa priekšā vispār ir angļi. Taču tas bija tikai brīdis: vēl pēc mirkļa viņi atkal kļuva par anglosakšiem, un kāda gara, stalta sieviete, izmantojot nelielo apjukumu, spēcīgā, dzidrā balsī cienīgi uzsauca:

— Draugi!

Zālē atskanēja smiekli.

— Es jūs saprotu, — viņa smaidot teica. — Zinu, ka tā nav pieņemts uzrunāt apakšnamā. Bet es tīšām lietoju

šo uzrunu, lai atgādinātu godājamajiem palātas locekjiem viņu atbildību citam pret citu.

Iestājās klusums.

— Tagad mums pasniegs nedaudz liberālas objektivitātes, — Eskvits, pagriezies pret Makgregoru, nočukstēja tik skaļi, ka to vajadzēja dzirdēt visai palātai. — Vai zināt, kas tā ir?

— Mis Livingstona?

— Jā, un tūlīt viņa sēdes dalībniekiem iegrozīs smadzenes vietā.

— Tss! — nošņāca hercogiene.

— Redziet nu! — teica Eskvits.

Mis Livingstona jau bija sākusi savu runu, un Makgre-gors juta to pašu, ko visi klātesošie: šī sieviete pārvērta viņus par skolēniem, pilnīgi piesaistīja viņu uzmanību, padarīja smieklīgas viņu dusmas. Viņa bija parlamenta pirmā dāma, izcila angļu liberālisma figūra, humāniste, pacifiste, sieviete, kuras neliekuļotību neapšaubītu neviens palātas loceklis.

— Es nebiju domājusi piedalīties šajā strīdā, — teica mis Livingstona, — bet jūtu, ka man ir morāls pienākums aizstāvēt mūsu amerikāņu draugus. Tas nenozīmē, ka es gatavojos uzbrukt Krievijai vai kritizēt to. Es tikai aicinu jūs būt saprātīgiem un pienācīgi novērtēt Ameriku. Kāpēc mums būtu jāizturas ar aizdomām pret tiem motīviem, kuri nosaka Amerikas rīcību starptautiskās lietās? Kāpēc piepeši iztēloties šo liberāli demokrātisko lielvalsti kā kaut kādu Molohu vai Marsu? Tam nav nekādas jēgas! Katram ir jāsaprot, ka Amerika šobrīd ir visstiprākā valsts pasaulē. Tad kāpēc lai mēs pretotos tam, ka Amerika uzņemas atbildību, kas ir proporcionāla tās nozīmīgumam? Nav nozīmes gausties par to, ka Amerika izgājusi no kara rūpnieciski bagātāka nekā tad, kad tā iestājās karā, turpretī mēs pārējie esam bankrotējuši. Amerika piedalījās karā galvenokārt ar savu rūpniecību, bet, ja nebūtu bijis amerikāņu produkcijas, kas ar mums tagad būtu?

— Tieši tas, kas ir! — iesaucās glāzgovietis.

— Nav taisnība. Mēs esam mūžīgi parādnieki Amerikai, mēs lielā mērā esam tai pateicību parādā par savu brīvību un nedrīkstam atmaksāt tai ar apvainojumiem. Tagad Amerika izmanto savas kolosālās bagātības, lai nostiprinātu visā pasaulē vārgo demokrātiju, ko apdraud nekārtības un nabadzība. Kāpēc tad mēs izturamies ar aizdomām pret tās rīcības motīviem? Kāpēc meklējam savtīgumu? Nav nekāda pamata uzskatīt, ka Amerikai rūp tikai pašlabums. Amerikāņi ir pazīstami visā pasaulē ar savu iecietību, augstsirdību, ar savu paskarbo labvēlību. Lai viņi palīdz tiem, kuriem var palīdzēti Lai Džefersona un Rūzvelta gars vada atpalikušās pasaules tautas uz demokrātiju! Jā! Un lai vada ari mūs! Amerikāņi ir krietni, godīgi ļaudis un to, kas viņiem pieder, ir nopelnījuši sūrā darbā. Tāpēc, kad viņi piedāvā dalīties savā bagātībā un palīdzēt ar nesavtīgu padomu, izturēsimies pret viņiem kā pret brāļiem. Nesauksim viņus te, šajā zālē, par pārijiem. Vairums palātas locekļu, par laimi, piekrīt maniem uzskatiem šajā jautājumā, bet tos, kuri ir izņēmums, es aicinu būt iecietīgiem. Mācīsimies iecietību no tās pašas Amerikas, bet, ja jūs vēl šaubāties par mūsu Aizatlantijas draugu labajiem nodomiem, tad vismaz nesteidzieties nosodīt, pagaidiet, kamēr vēsture pateiks savu pārdomāto vārdu par amerikāņu ārpolitiku.

— Pareizi, pareizi! — teica hercogiene.

Zālē valdīja klusums, un Makgregoram šķita, ka viss parlamenta organisms ir sastindzis tādā kā neitrālā stāvoklī. Pat Toms Kromvels, kā kaut ko gaidīdams, brīdi ieturēja pauzi, bet pēc tam gari nopūtās, it kā ilgi būtu aizturējis elpu.

—- Godājamā lēdija jauc amerikāņu tautu ar amerikāņu politiku, — viņš teica ar skābu grimasi. — Tieši tāpēc, ka amerikāņu tauta ir augstsirdīga, amerikāņu politiskajiem darboņiem ir iespējams jaukt viņiem galvu un iestāstīt, ka Amerika ir visas pasaules krustmāmiņa. Tās ir blēņas, un amerikāņu tautai vajadzētu to saprast. Ja nesapratīs, tad pašreizējā politika novedīs pie tā, ka visa pasaule izturēsies pret amerikāņiem ar nicinājumu. Es zinu, amerikāņi ir augstsirdīgi. Zinu ari, cik augstsirdīga ir amerikāņu politika. Bet tās ir divas dažādas lietas. Sķiez-damies ar dolāriem, šie politikāņi grib saņemt pretī politisku atbalstu savā darbībā, kas vērsta pret Krieviju un jebkuru citu valsti, kuru viņiem labpatīk pasludināt par sarkanu! Atļaušos atgādināt godājamajai lēdijai, ka amerikāņu labdarība it visur ir saistīta ar cīņu pret sarkanajiem. Ķīnā amerikāņu kapitāls vēl tagad iztērē daudz vairāk līdzekļu Сапа Ķaiši militārās diktatūras radīšanai, nekā tērēja, palīdzot Ķīnai karā pret Japānu. Eiropā un Āzijā ir tik daudz kara posta piemeklētu tautu, ka amerikāņu palīdzība ar naudu un mašīnām tām ir gandrīz

vai dzīvības Jautājums. Tomēr šai amerikāņu politiķu palīdzībai nacionālajā jauncelsmē ir sava cena. Viņi bez kādiem noteikumiem piedāvā naudu, mašīnas un ieročus katrai valstij, kas ir ar mieru nolādēt Krieviju un komunismu un pasludināt Ameriku par visu brīvo tautu dievu. Pat uzvarētajā Itālijā, Vācijā un Japānā Amerika atbalsta katru grupējumu, kas vēršas pret sarkanajiem un pret Krieviju. Sī pārmēru tikumīgā» morāle nav valdāma, tā ar savām alkatīgajām rokām aptvērusi visu zemeslodi, tās garie pirksti ir iebāzti visās valstīs, tās skaļā balss dzirdama it visās malās, arī te, apakšnamā.

— To pašu var teikt par Krieviju! — Opozīcijas rindās valdīja troksnis, visi bija pielēkuši kājās, bet Kromvels, pacēlis balsi, turpināja.

— Kāpēc jārunā par Krieviju? — viņš jautāja. — Ja runa ir par vienas valsts jaukšanos otras valsts lietās, runāsim par Ameriku, kas jaucas visu valstu lietās. Vai pašreiz pasaulē ir kaut viena valsts, neskaitot Krieviju un tās tā sauktos satelītus, kas ar tīru sirdsapziņu var paziņot, ka nav atkarīga no amerikāņu dolāra? Mēs visi esam nospiesti uz ceļiem, tikai negribam to atzīt. Mūsu amerikāņu saimniekiem nebija vajadzīgi ne ieroči, ne okupācijas karaspēks: viņiem pietika ar kapitālu. Ar kapitāla palīdzību var nožņaugt visu pasauli, ja vien piepalīdz paši upuri. Mūs aicina palīdzēt, lai nospiestu'uz ceļiem citus: Franciju, Dienvidslāviju, Bulgāriju, Cehoslovakiju, Poliju, visu Austrumeiropu, Grieķiju, Turciju un Irānu. Mūs aicina palīgā, lai tā sauktais komunisms visā pasaulē atdotu vietu dolāram. Bet šis dolārs nozīmē, ka varas grožus pārņems tie, kuri pārdos paši sevi un savu tautu par bagātības smaku, par varas ilūziju.

Tādi cilvēki ir atrodami katrā zemē. Amerikā nepastāv neliešu un muļķu monopols. Amerika tikai ir bagātāka, tāpēc neliešiem tajā ir kur izvērsties. Bet mēs visi sekojam tai, rīkojoties saskaņā ar savu pašu nelietību un muļķību. Pašreizējā britu politika nav labāka par Amerikas politiku, kaut arī mums ir sociālistu valdība. Esmu sociālists un valdības partijas biedrs, bet es katru dienu jautāju sev, kā sociālisti var vadīt valsti, ārpolitikā sadarbojoties ar nežēlīgi cietsirdīgajiem amerikāņu kapitālistiem. Un mūs nespiež to darīt, jo mums vēl aizvien ir iespēja izvēlēties. Acīmredzot tā ir mūsu brīva griba, mūsu bailes pilnīgi pāriet sociālismā. Mēs labāk paliekam pusceļa, turamies pieklājības robežās, esam piesardzīgi,

nevis rīkojamies. Mūsu politikas mērķis šodien ir nevis attaisnot sociālismu, bet gan attaisnot kapitālismu. Tāpēc ārpolitikā mūsu nodomi saskan ar mūsu pretinieku konservatīvo nodomiem. Mēs tā baidāmies no sociālisma, ka pieņemam viņu politiku. Bet viņu politika ir — saliedēt vienotā frontē pret krieviem amerikāņu un angļu imperiālismu, kas izmisīgi cīnās par savu eksistenci pasaulē, kora vairs negrib nest koloniālās atkarības un ekonomiskās verdzības jūgu. Taču mūsu godājamais kolēģis, kas sēž pretī, uzskata, ka mēs vēl pietiekami stingri nerealizējam šo politiku. Tiklīdz mēs pasperam soli uz priekšu pret krieviem vērstajā kampaņā, tā no mums prasa iet aizvien tālāk un tālāk, lai beidzot mēs nonāktu līdz karam. Mūsu kapitālisti un imperiālisti prasa, lai mēs piedalītos šajā amerikāņu krusta karā, cerēdami, ka arī mūsu impērijai atlēks.kādas druskas, kā, piemē-, ram, tās, kuras mēs cenšamies uzlasīt Irānā. Bet smieklīgākais ir tas, ka tajā pašā laikā mūs skubina vēl vairāk vājināt mūsu grīļojošos impēriju, lai atvērtu durvis amerikāņu kapitālam.

' Piecēlās viens no ministriem.

— Jūs atļaujaties pārāk daudz, — viņš aizrādīja.

— Pārāk daudz? — atjautāja Kromvels. — Es atļaušos vēl vairāk. Anglijā šodien ir cilvēki, kuri gatavi sadarboties ar amerikāņu ekspansionistiem pat ar šādiem noteikumiem. Viņi mīļuprāt atteiktos no Britu impērijas, lai tikai arī viņus laistu pie teikšanas pasaules hegemonijā, ko cer nodibināt viņu amerikāņu draugi. Jā, un vairums šo cilvēku sēž opozīcijas solos. (Troksnis zālē.) Tie ir cilvēki, kuri līdz ar mātes pienu iezīduši impērijas ideju, cilvēki, ar kuru priekšteču ģimeņu pūliņiem šī impērija ir radīta, balstīta un tagad beidzot grūst. Kādreiz viņi bija mūsu valsts dižākie cilvēki, bet tagad ir kļuvuši par vissliktākajiem cilvēkiem. Viņi ir tie, kuri prasa radīt pret Krieviju vērstu fronti. Viņi prasa blokus, savienības, spēku pārbaudes, ultimātus — visu, kas palīdzētu apvienot pasauli pret vienu valsti, pret vienu ideju.

Kromvels klusēdams nogaidīja, kamēr norimst troksnis.

— Ja mēs tagad neatturēsim šos kara tīkotājus, — viņš turpināja, — drīz būs par vēlu. Mēs esam vienīgā valsts, kas var apturēt šo krusta karagājienu. Amerikā izdevība jau ir palaista garām, bet pie mums vēl ne. Bez britu atbalsta šis plāns ir lemts neveiksmei. Tāpēc pa-

saules nākotne ir atkarīga no lēmumiem, kurus mēs pieņemam te, savā palātā. Pat vēl vairāk: no tiem ir atkarīgs stāvoklis, kādu šajā pasaulē ieņems Britānija. Ja mēs visur atbalstīsim tā sauktos antikomunistiskos karagājienus, tāpat kā atbalstījām Grieķijā, mūsu labo vārdu un pašu mūsu eksistenci nolādēs visi brīvas domas cilvēki. Mums neizdosies apspiest Eiropas un Āzijas tautu centienus pēc sociālām pārmaiņām, lai ko mēs teiktu par komunismu, ko propagandē Krievija, lai kā arī vajātu šīs idejas piekritējus. Lai notiktu sociālas pārmaiņas, nemaz nav vajadzīga krievu propaganda, un velti Ārlietu ministrija uri amerikāņi mēģina iegalvot mums pretējo. Tās izraisījuši briesmīgie apstākļi, kādos eksistē lielais vairums pasaules iedzīvotāju. Cīnītāji par sociālām pārvērtībām ir katrā zemē, arī pie mums; Makgregors ir viens no tādiem cīnītājiem, Arī mēs, sociālisti, piederam pie viņiem. Tāpēc arī mēs pašlaik esam vairākumā šajā palātā. Cilvēki, kurus mēs cenšamies apspiest citās zemēs, prasa daudz pieticīgākas tiesības nekā tās, ko te baudām mēs, daudz pieticīgākas sociālās pārmaiņas, nekā mēs,, sociālisti, ceram īstenot Lielbritānijā. Vai patiešām mēs nodosim šos cilvēkus, kārsim viņiem klāt komunistu etiķeti un deldēsim viņus visur, kur vien atradīsim, līdz beidzot sāksim karu ār pašu Krieviju — karu', kas noslaucīs mūsu salu no zemes virsas? Amerikāņu imperiālisti paziņo, ka šis gadsimts esot amerikāņu gadsimts. Vai mēs upufēsim sevi šī skaļā lozunga vārdā vai ari stāsimies blakus Eiropas, Āzijas un citām tautām, kuras tiecas pēc neatkarības, ekonomiskās stabilitātes, pašnoteikšanās un tiesībām pašām kārtot savas lietas? Vai mēs piedalīsimies kampaņā pret sarkanajiem, ja paši esam sarkanie?

No leiboristu soliem atskanēja protesta saucieni.

Kromvels dusmīgi pagriezās pret saviem kolēģiem.

— Jā, — viņš teica, — mūsu pretiniekiem konservatīvajiem mēs vienmēr esam bijuši sarkani, un tādi mēs ari esam. Sarkanais karogs ir leiboristu valdības karogs, un mēs neesam ne barbari, ne briesmoņi, ne velni, ne teroristi. Varbūt mēs csarn muļķi. Ja mēs esam tādi, tad tā opozīcijas acīs ir mūsu vienīgā labā īpašība. Patiesībā mēs esam .godīgi, atklāti cilvēki, tādi kā parastie cilvēki katrā zemē, tādi kā Makgregors, kā cilvēki, kurus’ mūs aicina nodot. Mēs nedrīkstam viņus nodot, ja negribam, lai šī pasaule aiziet bojā. Mēs nedrīkstam ķerties klāt MakgregoramI

Daži no mums varbūt uzskata, ka ir politiski lietderīgi veicināt šo krusta karagājienu pret Krieviju, aktīvi nepiedaloties tajā, lai radītu Eiropā kaut kādu trešo spēku», spēka politikas balansa faktoru. Tāda īstenībā ir mūsu valdības pašreizējā politika. Bet kā lai mēs izvairāmies no pilnīgas iesaistīšanās šajā politiskajā spēlē? Amerikāņus, kuri atrodas šī karagājiena avangardā, neapturēs nekas. Roka, kurā viņi tur atombumbu, dreb aiz nepacietības. Atombumba ir kļuvusi par viņu talismanu, viņu ticības simbolu. Tas ir viņu jaunais antikomunisma ierocis, uzlabota Belzene vai Maidaneka. Jau pirmoreiz lietota, atombumba morāli bija vērsta pret krieviem. To nometa, lai ātrāk pieveiktu Japānu un lai Krievija nevarētu piedalīties galīgajos norēķinos ar šo valsti. Bez šaubām, tā būtu jau nomesta uz Krieviju, ja nebūtu bijis jābaidās, vai Krievijai nav tāds pats vai vēl pilnīgāks atomierocis. Si briesmīgā neziņa spiež amerikāņus pastiprināt politiskās un ekonomiskās represijas pret vīrišķīgajiem brīvības aizstāvjiem visā pasaulē. Tas arī ir amerikāņu imperiālistiskā izmisuma noslēpums. Ar atombumbu vien viņi nespēj nospiest uz ceļiem Eiropas un Āzijas tautas. Viņi nespēj uzvarēt, ja mēs neatbalstām viņus ar savu starptautisko autoritāti un politisko pieredzi. Tagad viņiem ir nodrošināts Britānijas atbalsts gan ārpolitikā, gan starptautiskajās organizācijās, kur tiek izlemti miera un drošības jautājumi. Balstoties uz mums, Amerika ar savu pretkrievu politiku citu pēc citas izjauc starptautiskas konferences. Mums starptautiskajā arēnā varbūt pat ir vadošā loma šīs politikas īstenošanā — mums, Anglijai, kur vara pieder sociālistiem! Vēlētajai leiboristu valdībai!

— Jums vajadzētu lepoties ar to! — iekliedzās kāds no konservatīvajiem.

— Mums vajadzētu kaunēties, — ar rūgtumu atteica Kromvels, uzrunādams abas palātas puses. — Padomājiet labi. Mums ierosina sākt šo apkaunojošo karagājienu ar lorda Eseksa uzbrukumu Krievijai Drošības Padomes rītdienas sēdē. Mums atvēl godu dot pirmo triecienu, bet mūsu amerikāņu partneri pa to laiku runās skaistus vārdus par demokrātiju, vārda brīvību, personības brīvību, ticības brīvību un iniciatīvas brīvību. Vēl vairāk — mūs aicina sākt pašiem ar sevi, nomelnojot Makgregora labo vārdu. Makgregora nopulgošanai ir jābūt Britānijas panākumu ķīlai cīņā pret Krieviju. Mūs, sociālistus, šajā

cīņā ir jāpārstāv lordam Escksam, konservatīvo diplomātam, kuru mēs, sociālisti, divdesmit gadus esam nosodījuši un nicinājuši. Cik nožēlojami muļķi mēs esami Mēs ceram saglabāt savu ekonomisko kundzību pār Irānu, sagraujot tautas kustību par pašnoteikšanos un neatkarību. Mēs, sociālisti, lietojam kapitālistu metodes, lai noturētu savas impērijas īpašumus ne tikai Irānā, bet visā pasaulē. Mēs, sociālisti, izmantojam antikomunistiskās cīņas lozungu, lai izmisīgi turētos pie impērijas, kuru esam saņēmuši mantojumā. Bet tieši mūsu pašreizējā politika ir visdrošākā garantija, ka mēs to zaudēsim. Konservatīvie prasa, lai mēs padziļinām un ar bruņotu spēku stiprinām šo politiku. Bet ‘ mēs, sociālisti, prasām, lai mū§u vadītāji atsakās no pašreizējās ārpolitikas un atbruņo to. Mēs prasām, lai tiek lauzts klusais līgums ar mūsu pretiniekiem konservatīvajiem, kurš nosaka mūsu ārpolitisko kursu. Mēs prasām, lai mūsu ārlietu ministrs publiski paziņo par britu atteikšanos piedalīties jebkādos nolīgumos un Rieturņu blokos, kas vērsti pret Krieviju. Mēs prasām, lai mūsu valdība atbalsta kustību par sociālām un ekonomiskām reformām visās pasaules valstīs. Mēs prasām, lai mūsu civilās un diplomātiskās iestādes kļūst īsteni sociālistiskas, lai to mērķi un kadri būtu sociālistiski no augšas līdz apakšai. Mēs prasām, lai attiecībā uz mūsu koloniju iedzīvotājiem tiek pieņemts jauns kurss, kas dotu viņiem iespēju patstāvīgi izlemt savas iekšējās lietas. Mēs prasām, lai mūsu politiku Apvienoto Nāciju Organizācijā nosaka sociālistiskas Britānijas un vispārēja miera intereses. Mēs prasām, lai Drošības Padomes rītdienas sēdē mūsu pārstāvji nepiedalās nekādos uzbrukumos Krievijai. Bet pirmām kārtām mēs prasām, lai mūsu valdība šodien pat paziņo, ka nepiekrīt lordam Eseksam un viņa politikai, atsauc viņu no delegācijas Drošības Padomē, bet Makgregoram garantē brīvību un iespēju atklāti paust savus uzskatus. Mēs prasām pilnīgu Makgregora reabilitāciju. Piekopjot šo godīgo leiboristu politiku, Britānija var kļūt par aizstāvi apspiestajām tautām, kuras cinās par savu brīvību. Un tad mēs varēsim sākt īstenot tās lielās sociālās pārvērtības, bez kurām nav iespējams garantēt mieru, neatkarību un drošību ne mums pašiem, ne citām tautām. Tas ir mūsu uzdevums. Mās atbalstīs angļu tauta, visas pārējās tautas. Mums ir iespēja izvēlēties: vai nu realizēt jauno politiku, vai arī ang[u un amerikāņu krustnešu politiku, kas sākas ar Mak-

gregora vajāšanu, bet beidzas ar atombumbu. Mēs vēl varam izvēlēties. Ja mēs tagad negrozīsim savu politiku, tad angju tauta un visas pārējās pasaules tautas piespiedīs mūs to grozīt. Tā ir mūsu pēdējā izdevība!

Un tad Makgregora mokpilnās gaidas bija galā.

Zālē ienāca Bačers. Viņam bija rokā papīra lapa, ar ko viņš pavicināja spīkeram, kurš tūlīt deva Bačeram vārdu; pēkšņi visi apklusa, aprima un, tāpat kā Makgre-gors, gaidīja, ko pavēstīs šis cienīgais cilvēks.

— Man ir neliels paziņojums, — teica Bačers. Nežēlīgi pārbaudīdams klātesošo pacietību, viņš pagaidīja, kamēr iestājas pilnīgs klusums, un tad turpināja bez kāda ievada. — Džentlmeņi! Autoritatīvas personas ir nolēmušas, ka Aivrš Enguss Makgregors, kas uz laiku atrodas valsts dienestā un nesen ir izpaudis svarīgu konfidenciālu informāciju par diplomātisko misiju, kurā Viņš piedalījies, tiek nekavējoties atbrīvots no. ieņemamā amata Indijas lietu ministrijā. Taču, ņemot vērā viņa militāros nopelnus, kā arī lorda Eseksa palīga godājamā Džona Entonija Eškvita personisko lūgumu, Makgregoram netiks izvirzītas nekādas apsūdzības., par to, ka viņš pārkāpis likumu par valsts noslēpuma glabāšanu vai likumu par valsts drošību. Tomēr Makgregora reputācija ir aptraipīta, viņš zaudē visas privilēģijas un tiesības uz pensiju un nekad vairs nedrīkst stāties viņa Karaliskās augstības dienestā ne Anglijā, ne ārzemēs.

Kauns! — kāds iekliedzās, un visā zālē atskanēja sašutuma saucieni.

Misters Bačers pats apklusināja sēdes dalībniekus, atkal pavicinādams savu papīru, un tad turpināja:

— Tagad par to, kas attiecas uz lordu Eseksu. Nav ne mazāko šaubu par to, cik godīgs ir lords Esekss, kuru mēs uzskatām par savu visizcilāko diplomātu. No mūsu viedokļa viņa reputācija, viņa uzvedība, lojalitāte un politiskā līnija ir nevainojamas. Lorda Eseksā autoritāte mūsu diplomātu vidū pašreiz ir lielāka nekā jebkad agrāk, un šis cilvēks nerada mūsos neko citu kā tikai cieņu un sajūsmu. Tomēr, ņemot vērā insinuācijas, kas nesen sākušas izplatīties ārzemēs sakarā ar viņa neseno misiju, mēs uzskatām, ka nebūtu delikāti prasīt, lai viņš arī turpmāk veiktu speciālā pārstāvja pienākumus Drošības Padomē. Lords Esekss tiks nekavējoties atbrīvots 116 šiem pienākumiem, un, apspriežot Irānas jautājumu, Drošības Padomei netiks sniegti nekādi ar viņa misiju saistīti

materiāli, novērojumi, fakti vai liecības. Mēs uzskatām šādu lēmumu par vispareizāko, jo nevēlamies atklāt Drošības Padomē savas iekšējās politiskās nesaskaņas, un, tā kā mēs dedzīgi atbalstām Apvienoto Nāciju Organizāciju, esam gatavi izņemt no apgrozības visus materiālus, kurus varētu uzskatīt par apstrīdamiem. Rīt Irānas jautājuma apspriešanā piedalīsies tikai mūsu pastāvīgie pārstāvji, un apspriešana notiks uz divu ieinteresēto valstu iesniegto materiālu pamata. Par lorda Esēksa paveikto darbu nebūs runa, un, lai kādu lēmumu Irānas jautājumā Drošības Padome ari pieņemtu, mēs to akceptēsim. Mēs gribam uzsvērt: lorda Eseksa atcelšana nebūt nenozīmē, ka mēs esam zaudējuši uzticību viņam. Lords Esekss -nekavējoties saņems jaunu posteni vai jaunu diplomātisko uzdevumu. Sis uzdevums būs vēl atbildīgāks par nupat izpildīto, un mēs varam tikai nožēlot, ka visam viņa lielajam veikumam Irānā svītru pārvilkusi nelojāla ierēdņa maziska rīcība. Ceram, ka godājamie opozīcijas pārstāvji ir apmierināti ar pieņemto lēmumu, un valsts interesēs ierosinām šim jautājumam šovakar vairs nepieskarties.

Misters Bačers noņēma brilles un pirms apsēšanās brīdi ieklausījās pieaugošajā kņadā. Kopā ar visiem pārējiem viņš vēroja, kā opozīcijas pārstāvji met zemē ejā starp rindām jautājumu sarakstus, piezīmes un papīra lapas, kliegdami, ka valsts, britu tauta un Esekss esot krituši par upuri nodevībai. Tas turpinājās tik ilgi, kamēr atkal piecēlās dižais lombardietis>, kas ar savu buldoga skatienu visus apklusināja.

— Mēs nebūt neesam apmierināti, — viņš dusmīgi teica, — un es esmu nodomājis turpināt Šī jautājuma apspriešanu tūliņ pat. Bet vispirms es gribētu zināt, kāpēc ne premjerministrs, ne ārlietu ministrs nepiedalās debatēs par šo svarīgo jautājumu. Ja arī tas nav viņu dienesta pienākums, tad tas ir viņu morāls pienākums būt klāt šajā kritiskajā brīdī, un es ierosinu viņus nekavējoties izsaukt uz palātu.

Misters Bačers piecēlās.

— Premjerministrs un misters Bevins pašlaik ir padomju vēstniecībā pieņemšanā pie mistera Višinska, padomju delegāta Apvienqto Nāciju Organizācijā. Opozīcijas līderis misters Cērčils arī piedalās šajā pieņemšanā. — Bačers pasmaidīja. — Mūsdienās ir grūti pateikt, kur cilvēkam liek būt morālais pienākums.

Zālē bija dzirdami smiekli, un Ketrina paskatījās atpa kaļ uz Makgregoru.

Makgregors bija nozudis.

Izgājuši koridorā, Ketrina un Eskvits nekur nevarēja Makgregoru atrast, un Eskvita apgalvojumi, ka viņš gluži vienkārši aizgājis uz mājām, Ketrinu nenomierināja.

— Viņš ir jāsameklē, — Ketrina teica. — Nevar zināt, kā viņš to visu ir uzņēmis, bet šorīt viņš runāja kaut ko par bēgšanu uz Irānu.

— Ar viņu nekas nenotiks, — mierināja Eskvits. — Un nekur viņš neaizskries, iekams nebūs uzzinājis, ar ko rīt būs beigusies Irānas jautājuma apspriešana Drošības Padomē. Varbūt viņam nebija viegli, bet nekas briesmīgs ar , viņu nenotiks. Ar viņu viss būs kārtībā, Ketij.

— Nebūs, — teica Ketrina. — Viņš būs ļoti sāpīgi uzņēmis Bačera paziņojumu. Un nez vai viņam būs vieglāk no tā, ka arī Harolds ir cietis sakāvi. Nav nekāda lielā patika dzirdēt, kā tevi paļā apakšnamā, un es esmu pārliecināta, ka viņš to ir uzņēmis ļoti sāpīgi. Viņam droši vien tagad ir gluži vienalga, kas notiek ar Eseksu vai ar Irānu. Viņš ir pilnīgi zaudējis perspektīvu un lielā mērā arī spēju saprātīgi spriest. Mums ir jāatrod Makgregors, kamēr viņam vēl nav radusies izdevība bēgt.

Tomēr Ketrinai neizdevās atrast Makgregoru, kaut arī viņa ilgi gaidīja pie Eskvitiem, bet pēc tam kopā ar Džonu devās pie misis Berijas. Viņš nekur nebija atrodams, un Ketrina brauca uz savām mājām un gaidīja tik ilgi, kamēr Saprata, ka gaidīt ir bezcerīgi. Viņa aizgāja gulēt, nodomādama, ka līdz rītam Makgregors varbūt atjēgsies un darīs prātīgi, nebēgdams uz Irānu, jo tas nozīmētu pilnīgi atzīt savu sakāvi. Cerības uz to gan bija vājas, un tās izgaisa pavisam, kad no rīta atnāca Eskvits, lai pateiktu viņai, ka Makgregors bijis pie misis Berijas. Viņš savācis visas savas mantas un ar skubu atstājis māju.

49. nodaļa

Ketrina droši vien pavisam viegli būtu iedibinājusi, kas noticis ar Makgregoru, taču viņa negribēja izdibināt. Apvainojusies par Makgregora nozušanu un vienlaikus, kā parasti, ar vēsu prātu apsvērusi, viņa nolēma šodien labāk nogaidīt, lai pārliecinātos, vai viņš ir aizbraucis vai

nav. Sākumā Ketrina gribēja viņu atturēt, bet tad no sprieda, ka galīgajai izvēlei jāpaliek Makgregora ziņā. Vai viņš lidos projām vai paliks tepat — tas bija jāizlemj viņam pašam. Tomēr vēlāk Ketrina sāka šaubīties, vai ir rīkojusies pareizi, jo diena gāja uz beigām, bet Makgre-gors kā nerādījās, tā nerādījās, taču Ketrina zināja —< ja viņš ir palicis Anglijā, tad noteikti atnāks.

Ketrina gaidīja Makgrcgoru majestātiskās, georgiešu stilā celtās mājas plašajos, tukšajos apartamentos. Viņa pat nepapūlējās apģērbties. Lielāko dienas daļu viņa nosēdēja savā istabā pie kamīna, bet pievakarē vairs nespēja rimties un, savilkusi ciešāk ar zeltu izšūtos rītasvārkus, klimta pa garajiem gaiteņiem un nekurinātajām istabām ... Tik daudz visa kā bija šajā mājā! Neparasti ieilgusī gaidīšana deva viņai iespēju pirmo.reizi pienācīgi apskatīt tās bagātības. Ketrina pazina šo māju kopš mazām dienām, bet vēl ne reizi nebija piedzīvojusi tādu brīdi kā šis, kad bija spiesta meklēt, ar ko aizpildīt laiku. Viņa aplūkoja mēbeles, tapetes, dārgos persiešu tepiķus no Šī-rāzas un Isfahānas, flāmu, itāļu un angļu glezniecības šedevrus pie sienām, grieķu vāzes un krētiešu kausus, ķīniešu biķerus un itāļu porcelānu, ar krāsainiem zīmējumiem ilustrētos rokrakstus un grāmatas, statujas un augstās, grieztās ozolkoka durvis. Tas viss bija viņas. Tā bija viņas daļa no bagātības, kas piederēja no vecuma sagrabējušajam sirmgalvim, pēdējai atvasei dzimtā, kura bija dižciltīga jau tolaik, kad Vilhelms Iekarotājs atnāca un apvienoja visas nelielās apmetnes Temzas austrumu krastā, nosauca tās par Istminsteru un uzdāvināja šai dzimtai, gribēdams nodrošināties ar tās atbalstu un uzticību. Tēvocis Pols bija pēdējais, kura dzīslās ritēja Istminsteru asinis. Ketrina no tēva puses arī piederēja pie viņiem, bet pa tik tālu sānlīniju, ka nebija pieskaitāma pie dzimtas turpinātājiem. Vienīgā dzimtas tradīciju nesēja bija šī milzīgā, tukšā māja, kas diezin vai varēja saglabāties šajā kurināmā trūkuma, dzīvokļu krīzes un lielo sociālo pārmaiņu laikā, kuru pārdzīvoja Anglija. Ketrina pirmo reizi sāka domāt par to, ko viņa ar to darīs. Droši vien viņas tēva advokāti vai vēl kāds cits ir izlēmis, ko iesākt, lai izvairītos no mantojuma nodokļa. Tas viss būs vējā, arī zagtā skulptūra, kurā Fīdijs atveidojis Maratonas uzvaras vēstnesi Feidipidu.

Kad bija tā satumsis, ka nevarēja vairs neko redzēt, Ketrina atgriezās pie sava kamīna, jo negribēja dedzināt

gaismu tukšajās istabās. Labākas tās bija tādas — tumšas un pamestas. Tomēr saimniecības vadītāja atnāca pateikt, ka bibliotēkā kuroties kamīns un Ketrina turpat varot arī paēst pusdienas, jo lejā esot siltāk nekā viņas istabā. Ketrina nokāpa lejā, ejot pieglauzdama matus, un bibliotēkā sēdās pie pusdienām, kas sastāvēja "no zupas, jēr-ga|as .gabaliņa un kafijas; ēdot viņa izšķirstīja vakara avīzes. Tās visas bija pilnas ar ziņojumiem par grandiozu sarkano sazvērestību», kas nupat atklāta Kanādā. Tā bija galvenā dienas sensācija. Vēl daudz vietas bija atvēlēts pret Makgregoru vērstajam sašutumam un Eselc sam veltītajiem cildinājumiem. Bez tam tika spriests, kāds šovakar būs Drošības Padomes lēmums. Kamēr Ketrina te ēda jērgaju, Drošības Padomes sēde jau notika, bet Makgregors bija nozudis, un līdz ar Makgregoru bija nozudusi viņa neilgā ticība politiskās rīcības iedarbīgu-mam. Bet cik daudz bija zudis no Ketrinas pašas? To viņa nezināja un varbūt arī nekad neuzzinās, un Ketrina iedzēra nedaudz sarkanvīna, lai pārliecinātos, cik dzīvas viņā vēl ir atmiņas par Makgregoru. Ketrina iemiga un nogulēja, kamēr viņu pamodināja zvans pie parādes durvīm. Saimniecības vadītāja acīmredzot bija izgājusi, un Ketrina kāpa lejā atvērt durvis, iepriekš iedegusi āra gaismu.

Tas nebija Makgregors. Tas bija Esekss.

— Sveicināta, Ketij! — viņš teica. Mugurā viņam bija pelēks, viduklī piegulošs divrindu mētelis, galvā pelēka filca platmale, bet rokā spieķis ar sudraba uzgali. Viņš izskatījās jauns, skaists un cerību pilns. — Vai grasāties pārģērbties, lai kaut kur ietu?

— Nē. Nāciet iekšā, — aicināja Ketrina. — Es snaudu pie kamīna. Cik ir pulkstenis?

— Kādas divdesmit uz deviņiem.

— Vai esat pusdienojis?

— Jā.

— Tad ir labi. Man nav ko jums piedāvāt.

— Neraizējieties. Pret glāzīti Pola melnā konjaka gan es neiebilstu. Anglijā viņam vienīgajam ir saglabājies konjaks, kas k|uvis melns no vecuma. īstenībā tas ir sulīgi violets. Vai viņam vēl ir?

— Bibliotēkā ir pudele, — atteica Ketrina, vezdama Eseksu turp.

Esekss novilka mēteli un bez ceremonijām piemeta kamīnā ogles. Tad viņš apsēdās vienā no dziļajiem krēs-

liem, bet Ketrina pasniedza viņam konjaku kristāla pokālā. Viņš atlaidās krēslā, nopūtās un atpogāja savu zilo žaketi. Bija neierasti redzēt Eseksu zilā uzvalkā, taču viņš tajā izskatījās elegants līdz pat baltajām zīda zeķēm, kas ap potītēm bija zēniski sakrunkojušās.

— Kur Makgregors? — viņš jautāja.

— Nezinu.

— Biju gandrīz pārliecināts, ka atradīšu viņu te,

— Vai viņš jums vajadzīgs?

— Nē. Man esat vajadzīga jūs. Kur viņš ir palicis?

— Nav ne jausmas, — atbildēja Ketrina. — Droši vien aizbraucis atpakaļ uz Irānu. Es domāju, ka viņš ir atmetis visam ar roku, noklausījies tās muļķības, kas vakar par viņu tika sarunātas apakšnamā. — Ketrina nebija noskaņota saudzēt ne Makgregoru, ne sevi, ne Eseksu. Viņa runāja to, ko domāja, un viņai ienāca prātā, ka-Esekss zina par Makgregora nozušanu, kaut arī dievs vien zināja, kā viņš to būtu varējis izdibināt. Tagad, pēc šķiršanās no Džona Eskvita, nebija neviena, kas va.-rētu pastāstīt Eseksam par Makgregoru.

— Man vēl nav bijis izdevības atvainoties jums par visām šīm nepatikšanām, dārgā, — teica Esekss. — Es centos nepieļaut, ka jūsu vārdu sasaista ar šo skandalozo notikumu, bet tas vairs nebija atkarīgs no manis.

— Ļoti cēli, Harold, — sacīja Ketrina, — bet es esmu pilnīgi atbildīga par savu līdzdalību, lai kā tā arī izpaustos, tā ka esiet bez raizēm. Mums vispār nav vērts par to runāt. Tiklīdz to visu sāk pārcilāt no jauna, tā vairs nevar iztikt bez savstarpējiem pārmetumiem. Mēs vienkārši ieņēmām šajā lietā pretējas pozīcijas — tas arī viss.

— Protams, — teica Esekss. — Es arī nenācu uz šejieni, lai runātu par šo tēmu.

— Tiešām?

—‘Jā. Mēs visi esam aizgājuši katrs uz savu pusi, un es nedomāju, ka būtu liela jēga analizēt, kāda bijusi katra līdzdalība. Es negribu nevienu vainot un negribu pārrunāt sekas. Turklāt es pārāk lielā mērā esmu anglis, lai atzītu savu sakāvi.

— Tad vispār liksim mierā šo tēmu, — ierosināja Ketrina.

— Esmu pārsteigts, dzirdot to no jūsu mutes, — teica Esekss, un viņa balsī ieskanējās kādreizējā familiaritāte. — Nebiju gan domājis, ka reiz varētu rasties situācija,

kuru Jūs sīki jo sīkf nelztirzātu ar sev piemītošo cinisko analītiskumu. Vai jūs saudzējat mani vai savu mēlīti vai arī esat mainījusi paradumus?

— Ak, beidziet taču! — sacīja Ketrina. — Pietika jau ar Makgregoru.

— Nabaga Makgregors! Man viņa patiešām žēl: nostādīt sevi muļķa lomā, sabeigt karjeru un ar tādu troksni izgāzties! — Tomēr Eseksu māca dusmas, un viņš to nespēja noslēpt. Viņš piecēlās, ielēja sev vēl konjaku un atkal apsēdās. — Neņemot vērā savu personīgo attieksmi pret Makgregoru, varu teikt, ka priecājos par šī jaunā cilvēka aizbraukšanu.

— Par to nav šaubu, — piezīmēja Ketrina.

— Jā. Tagad jums būs vieglāk atgūties. O, es labi saprotu, ko jūs jutāt pret viņu! Man pašam Makgregors vienmēr ir paticis. Manuprāt, patīk arī vēl tagad, ja nerunājam par cieņu. Bet, redzat, Ketij, starp mums un Makgregoru ir vesels bezdibenis. Mūsu pasaule nav samierināma ar viņa pasauli, lai cik ideālistiski mēs cerētu, ka ir iespējams aizmirst atšķirības mūsu izcelsmē. Tās nekad nav aizmirstamas. Tiešr tāpēc mēs abi, Ketij, neesam tādi paši cilvēki kā šāds Makgregors. Jebkuras attiecības starp mani un jums, Ketij, ir dabiskas. Jebkuras attiecības starp jums un Makgregoru ir pretdabiskas. Jūs, cerams, saprotat, par ko es runāju. Es vairs neesmu nekāds jaunais, Ketij, bet zinu, ka citādā ziņā mēs esam apmēram vienādi. Esmu savā mūžā pazinis diezgan daudzas sievietes; viņu vidū bija gan skaistas, gan arī sasodīti gudras, bet es nekad neesmu saticis sievieti, kura būtu izraisījusi manī vienlaikus gan dziļu cieņu, gan apbrīnu, gan maigumu. Tas ir, neesmu saticis pirms jums. Zinu, ka šajā strīdā jūs nostājāties pret mani, jo cieši ticat pasaules mainībai. Bet es nedomāju, ka jūs tiešām nostājāties pret mani. Es uzskatu, ka jūs mēģinājāt nostāties pati pret sevi, bet jums no tā nekas neiznāca. Sabiedrībā jūs stāvat uz zināma līmeņa, Ketij, un nevarat nokāpt no tā. Ja jums nepietiek ar to, ko esat pieredzējusi pati, palūkojieties uz Džonu Eskvitu, kas pazudinājis sevi pilnīgi. Vai tiešām jūs nesaprotat, ka nav iespējams mainīt savu dabu? Jebkurš mēģinājums atteikties no savas vietas sabiedrībā un no atbildības tās priekšā noved pie bojāejas, tāpat kā tas notika ar Džonu. Ketij! Mēs lieliski saprotamies un cienām viens otru, un būtu laiks izdarīt no tā reālus secinājumus. Jums jau būtu jāsaprot, ka esmu vienīgais cilvēks, kurš spēj apmierināt visas jūsu vajadzības. Mēs abi esam neparasti cilvēki, un mēs to zinām. Dažā ziņā mūsu viedokļi var ari nesaskanēt, bet es neizslēdzu kompromisa iespēju. Es uztveru pasauli tādu, kāda tā ir, bet zinu, ka jūsu uztvere un izpratne ir pat asākas nekā man. Tomēr ari šajā ziņā es varu būt jums noderīgs. Par spīti Makgregora nodevīgajam gājienam, diplomātiskajās sfērās mani ciena vēl vairāk un vērtē vēl augstāk nekā līdz'šim. Es esmu tieši tas cilvēks, kurš jums vajadzīgs, Ketij, lai atraisītu jūsu jūtas un stiprinātu pārliecību, jo es vienīgais spēju pienācīgi novērtēt un atbalstīt jūsu centienus. Es, tikai es, Ketij! Līdzīgi jums es stāvu augstāk par parastām, muļķīgām cilvēciskām kļūmēm. Mana cieņa nav pazemojama vai aizskarama. Mūs abus laimīgi apvieno mūsu pārākums pār citiem. Jums ir jānovērtē šīs priekšrocības. Es nevaru pieļaut, ka jūs neņemtu tās vērā, Ketij. Es nevaru pieļaut, ka jūs ignorētu mūsu dabisko radniecību. Aizmirstiet visu, kas bijis, un pamēģiniet, dārgā, ieraudzīt mani tādu, kāds esmu. Es esmu atradis savu vietu starp izcilajiem Anglijas vīriem. Es esmu ierakstījis savu vārdu, vēsturē tā, kā retajam tas ir izdevies. Anglijā nav atrodams otrs tik cēls tituls kā lorda Eseksa tituls un otrs, kas būtu tik ilgi turēts godā. Tie ir svarīgi apstākļi, Ketij, un mums abiem tie jāņem vērā. Vēl vairāk — man ir tiesības uz jums. Ar savu izturēšanos jūs pati esat man piešķīrusi šīs tiesības. Lai ko es būtu gaidījis no jums, Ketrin, es neko neesmu prasījis un neko neesmu saņēmis, bet ir pienācis brīdis, kad mums katram pilnā mērā jāapzinās sava pieķeršanās. No šīs pieķeršanās ir izveidojušās attiecības, ar kurām ir jātiek pilnīgā skaidrībā. Izlemiet to, Ketij. Labāku par mani jūs sev neatradīsit. Jums tas ir jāsaprot. — Esekss atvilka elpu, piecēlās un ielūkojās viņai tieši acīs. — Pavisam drīz es laikam braukšu uz Vašingtonu — pēc divām trim dienām. Visas formalitātes mēs varam nokārtot tur vai te, kur vien jūs vēlaties. Bet jūs esat vajadzīga man pēc iespējas drīzāk, Ketij. Pēc iespējas drīzāk.

Ketrina nožēloja, ka iedzērusi sarkanvīnu, ielaidušies snaudā un pamodusies no tā, ka pie parādes durvīm zvana Esekss. Viņa nožēloja, ka te nav Makgregora un nav zināms, kur viņš vispār atrodams, un ka šajā krēslā, satraukti gaidot atbildi, sēž Esekss, nevis Makgregors. Ketrinai vairs nebija neviena, izņemot viņu pašu.

— Ko lai es atbildu? — viņa teica. — Vai tas ir tik viegli izlemjams, Harold?

— Es varu pagaidīt, — gandrīz vai izmisis, sacīja Esekss. — Es gribu, lai jūs izšķiraties tūlīt, Ketij, šovakar pat. Zinu — ja jūs neizlemsit šovakar, tad neizlemsit nekad.

— Es patiešām jūtos glaimota, Harold. Pazīstu jūs pietiekami labi, lai prastu to novērtēt.

— Es nemaz negribu, lai jūs justos glaimota. Un es arī negribu, lai jūs vairītos no atbildes.

— Nē, nē, — Ketrina teica. — Ja es gribētu jūs atraidīt, Harold, tad izdarītu to bez liekas šaubīšanās. Bet es tiešām nezinu, ko atbildēt.

— Labi, es pagaidīšu, — viņš teica.

Ketrina piecēlās, savilka ciešāk rītasvārku jostu un ielēja Eseksam vēl konjaku. Viņa nedaudz ielēja arī savā vīna glāzē un iedzēra malciņu, kaut arī konjaks viņai nemaz negaršoja. Ketrinai bija vajadzīgs kaut kas rūgts un negaršīgs, lai vismaz uz mirkli atgūtu veselo saprātu, dzīvības, pasaules un nepārtrauktības izjūtu.

— Kāpēc jūs braucat uz Vašingtonu? — Ketrinai nebija tik svarīgi to zināt, cik dzirdēt pašai savu balsi cerībā, ka tas viņai palīdzēs tikt skaidrībā ar sevi.

— Lieta ir diezgan kutelīga, — teica Esekss, — bet pirmām kārtām tā attiecas uz amerikāņu plānu par finansiālo palīdzību Eiropai. — Arī Eseksam kļuva vieglāk, dzirdot savu balsi ar parastajām lietišķajām intonācijām. — Viņi dod dolārus, bet mēs nodrošinām vadību. Tas ir neredzēti grandiozs pasākums, Ketij. Visas diplomātiskās karjeras laikā man nav bijis tik atbildīga uzdevuma.

— Cik ilgi jūs tur būsit?

— Ne mazāk kā trīs četrus mēnešus.

— Man bija izdevība braukt uz Vašingtonu, — viņa teica un pēkšņi izdzirdēja garu zvanu lejā pie durvīm. — Es atteicos, jo Džeina pārliecināja mani, ka tas esot nepatriotiski.

— Ja jūs brauksit kopā ar mani, tas nebūs nekas nepatriotisks.

— Laikam gan, — Ketrina piekrita. — Atvainojiet, Harold, es paskatīšos, kas tur zvana, un, ja varat pagaidīt, pie viena arī apģērbšos.

— Varat nesteigties, — teica Esekss, un Ketrina, atstājusi viņu vienu, gāja atvērt durvis.

Viņa ieslēdza gaismu uz lieveņa, pagrieza auksto vara rokturi un atvēra durvis. Uz krēslas fona Izgaismots stāvēja Makgregors, apjukušais, izmirkušais, drūmais Mak-gregors, bez mēteja un bez cepures. Viņš nespēra ne soli tuvāk, kamēr Ketrina nepiecirta kāju un neteica:

— Man salst. Nāciet taču iekšā, dieva dēļ!

- Makgregors noslaucīja kājas uz paklājiņa un ienāca iekšā.

— Jūs vienmēr ierodaties pārāk vēlu, — viņa pārmeta, aizvērdama durvis.

— Pārāk vēlu kam?

— Nezinu. Kur jūs tik ilgi bijāt pazudis?

— Kāda tam nozīme?

— Ir gan nozīme. — Viņi stāvēja tumšajā, templim līdzīgajā hallē. Caur šauro stiklu virs durvīm maigo marmoru apspīdēja tikai gaismas stars no ārlampas. Tas kā blāva josla stiepās līdz pašai kāpņu pakājei.

— Piedodiet, — teica Makgregors. Ar savalkātu, pikulī savīstītu kabatlakatu viņš sāka slaucīt no sejas miglas pilienus. Pēc tam viņš ar to pašu kabatlakatu noslaucīja rokas, kā mašīnists noslauka rokas ar lupatas skrandu, un, Ketrinas kritiskā skatiena pavadīts, iebāza drāniņu kabatā.

— Bet es domāju, ka jūs esat aizlidojis uz Irānu, — viņa sacīja, mēģinādama nomierināties, mēģinādama būt prātīga. Tomēr viņa nespēja valdīt dusmas. Tās nebija apzinātas dusmas. Tās bija bezjēdzīgas, bīstamas un nevaldāmas dusmas, kas pārņēma Ketrinu pret pašas gribu.

— Tātad neesat aizlidojis! — viņa teica.

— Nē.

— Kur jūs bijāt?

— Es gandrīz vai gribēju braukt projām kopā ar profesoru Vaitu un tomēr neaizbraucu.

Ketrina izslēdza ārgaismu — halle iegrima zilajā krēslā, kas plūda iekšā no augšas caur stikla kupolu, — un devās uz kāpnēm pārliecināti kā cilvēks, kurš pazīst savu māju. Makgregoram vajadzēja iet uzmanīgi, un viņš gribēja izstiept uz priekšu rokas, taču neizdarīja to, tikai sāka šļūkāt kājas.

— Nāciet man līdzi augšā, — aicināja Ketrina.

— Bet vai nevar iedegt gaismu?

— Te nav kam uzgrūsties, — Ketrina viņu mierināja, jau kāpdama augšā.

Makgregorā sarosījās tās pašas paniskās bailes, ko

viņš bija izjutis toreiz, ar kaunu izgāžoties Maskavas vēstniecības slidotavā. Tā bija tā pati Ketrina, un viņš atkal bija tas pats upuris, un Makgregoram vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, lai nepakristu vai nepakluptu. Viņš sataustīja margu auksto, gludo marmoru. Viņš turējās pie tām un kāpa augšā mierīgi un ar cieņu, kaut arī apkārt bija pilnīga tumsa. Ketrina negaidīja viņu augšā,, bet tur, gaiteņa otrā galā, dega maza lampiņa. Ar tās gaismu pietika, lai Makgregors redzētu Ketrinas stāvu sev priekšā un, sekojot Ketrinai, aizietu līdz viņas istabai. Makgregors pagaidīja, kamēr viņa iededzina zeltītās lampas, un devās tieši pie kamīna. Uguns tik tikko liesmoja, taču viņš nemeta klāt ogles, iekams Ketrina nebija palūgusi to izdarīt. Makgregors nodomāja, ka tās ir pēdējās no viņa nestajām oglēm, un nekūra lielāku uguni. Viņš piemeta klāt tik daudz, lai liesma nenodzistu un varētu ātrāk sasildīties.

— Nosusiniet matus, — teica Ketrina, sniegdama viņam dvieli. — Un, lūdzu, pagrieziet savu krēslu uz otru pusi. Es gribu pārģērbties pie kamīna.

Makgregors paņēma dvieli un pagrieza savu atzveltnes krēslu gandrīz vai ar muguru pret kamīnu. Tagad viena puse telpas pie uguns piederēja viņam, bet otra — Ketrinai. Makgregors skatījās taisni uz priekšu un dzirdēja viņu rosāmies aizmugurē.

— Nekas mani tā nekaitina, — viņa teica, — kā jūsu neapņēmības lēkmes. Sevišķi bieži tās gan neuznāk, Mak-gregor, bet, ja gadās, tad jūs esat pilnīgi to varā. Kāpēc jums bija tā jānozūd? Kāpēc bija tik ilgi jāgaida? Spriežot pēc jūsu izturēšanās vakar, es nodomāju, ka jūs aiz riebuma esat atmetis visam ar roku un kopā ar profesoru Vaitu aizbraucis uz Irānu. Starp citu, kāpēc jūs neaizbraucāt?

— Es grozīju savu lēmumu, — grūtsirdīgi atbildēja Makgregors.

— Bet kāpēc jūs tik ilgi nenācāt?

— Man bija vajadzīgs laiks. Man bija jāapzinās, ko es daru.

— Vai jūs joprojām uzskatāt, ka visi jūsu pūliņi bijuši veltīgi?

— Tā gluži nav.

— Vai jūs vakar nejutāties apmierināts vismaz ar to, ka jums izdevies apstādināt Eseksu?

— Nē, — viņš teica, — Es nebūt nebiju apmierināts.

Kāda jēga bija aizkavēt Eseksu, ja tie paši cilvēki pieņems tos pašus lēmumus?

— Tātad jūs vēl aizvien domājat, ka nekas nav izdarāms! Ka dzelzs papēdis» ir pārāk visvarens, ka nevienam nav lemts grozīt valsts politiku. — Ketrina atkārtoja Makgregora vārdus ar tādu nežēlību, ka viņš pietvīka.

— Nē jel, es redzu, ka dažas politiskas pārmaiņas var izcīnīt, — viņš skarbi teica, sakustēdamies krēslā. — Bet tās ir tik niecīgas, ka neskar varas būtību, valdības, nācijas, valsts centienu būtību, vārdu sakot, to, kam te ir izšķīrēja nozīme. Varbūt mēs arī apstādinājām Eseksu, varbūt izjaucām viņa konkrēto ieceri pret Irānu. Bet viņi taču sāks no gala.

— Protams, sāks.

— Bet es domāju tā: ja es apstādināšu Eseksu, būs darīts gals visam — visām intrigām, visām sazvērestībām. Es domāju, ka ar to viss beigsies: mūsu diplomāti liks Azerbaidžāņu mierā, izturēsies, kā džentlmeņiem pieklājas, un atzīs savu sakāvi. Bet tā jau ir tā nelaime, Ketij, — viņš skumīgi teica, — ka nekas nav beidzies. Kaut arī Esekss ir atcelts, atradīsies citi cilvēki ar citiem plāniem, un viņi sāks ar to, ko Esekss neizdarīja līdz galam. Viss turpinās, tātad arī man ir jāturpina!

— Vai jums vajadzēja tik daudz laika, lai nonāktu pie tā?

— Nē. Tikai tagad man ir sākusies īstā cīņa, un es redzu, ka nedrīkstu atstāt kaujas lauku. Es būtu paveicis vairāk, ja man būtu bijusi skaidra manas rīcības politiskā jēga: es būtu rīkojies noteiktāk, ja būtu sapratis, ko daru. Nav nekādas jēgas pieļaut, lai kaut kas notiek, bet pēc tam domāt, ko varētu darīt. Ir jābūt kaut kādai metodei, kas palīdzētu izprast visus darbojošos politiskos spēkus, un metodei, kas dotu iespēju rīkoties uz šīs izpratnes pamata. Ir jābūt zinātnei par politiskiem notikumiem — konkrētai un precīzai zinātnei, kas spēj padarīt cilvēka rīcību pārdomātu un mērķtiecīgu.

— Vai tā atkal nav jūsu piesardzīgi zinātniskā pieeja? Kā man iā nepatīk! — Ketrina uzlika rokas uz Makgregora krēsla atzveltnes, bet viņš to neredzēja.

— Nē, tā nemaz nav piesardzīga pieeja. Zinātniska — varbūt, bet man taču ir jāzina, ko es daru un kāpēc to daru, un kādus rezultātus varu gaidīt. Viss, ko es līdz šim uzskatīju par politiskās dzīves galvenajiem vadošajiem spēkiem, ir izrādījies nevērtīgs: diplomātija, politika, valsts, likums un pat šis apakšnams. Man ir zudusi visa nemākslotā un nešaubīgā cieņa pret šiem institūtiem. Tagad man jātiek skaidrībā, ko tie īstenībā ir vērti. Lūk, cik tālu es esmu aizgājis, Ketij! Cīnoties ar Eseksu par Irānu, es pēkšņi attapos, ka cīnos ar noteiktu valsts principu. Pēkšņi attapos, ka mana dzīve ir neatšķetināmi savij usies ar politiku — viss, ko es daru, pat mans darbs, pat mana vēlēšanās atgriezties Irānā. Tāpēc es pašreiz esmu tik apjucis, Ketij, un negaidiet no manis ātrus lēmumus. Pagaidām negaidiet.

Ketrina klusēja; viņa skatījās uz Makgregora smilšu krāsas matiem un Jāva viņam runāt.

— Es galīgi neko nezinu, — viņš nepacietīgi turpināja, — un šī nezināšana mūždien noved mani pie viena un tā paša. Ja es zinātu tos likumus un spēkus, kas virza sabiedrības politisko dzīvi, es prastu orientēties jebkurā situācijā un precīzi noteikt savu lomu tajā. No visa tā, kas man ir mācīts, te nekas nav derīgs, bet, kamēr nebūšu atradis skaidru un pareizu pieeju sabiedrisko parādību analīzei, es tā arī palikšu nezinātājs. Es zinu tikai vienu: mart ir taisnība, bet Eseksam nav. Man bija taisnība Irānā, un man bija taisnība, kad es nostājos pret Eseksu, un man bija taisnība vienmēr, lai ko es arī darīju. Es zināju, ka Eseksam nekad neizdosies īstenot savas politiskās idejas, jo viņš grib atņemt cilvēkam dabas dotās elementārās tiesības. Nav pieļaujams, ka viņš un šis iombardietis drīkst darīt visu, kas viņiem ienāk prātā, pasludinot par komunistu katru, kurš ir nostājies pret viņiem. Ne jau visus var pazudināt un nomelnot ar apvainojumiem nelojalitātē un nodevībā. Varbūt tieši šie apvainojumi pamudināja mani atgriezties. Es esmu nodevis tikai to, kas bija nododams, un neuzskatu, ka man vajadzētu būt lojālam pret politiku, kas nav pelnījusi atbalstu, pat ja tā ir valsts politika. Ja mani apsūdz nelojalitātē, tad vispirms noskaidrosim, kas ir lojalitāte. Ja lojalitāte nozīmē Eseksa, lombardieša un pat Bačera uzskatu atzīšanu, tad es esmu nelojāls un arī palikšu nelojāls, jo nekad nebūšu vienis prātis ar šiem cilvēkiem, un, ja viņi saup mani par komunistu, — lai sauc veseli! Es nezinu, kas ir komunisms. Zinu tikai to, ka cilvēki, kuri mani apsūdz, ir krāpnieki. īpaši dižais Iombardietis». Es nespēju saprast, ka esmu varējis paļauties uz šo cilvēku vai pat cienīt viņu. Pēkšņi viņš man liekas bīstamāks par visiem, spējīgs maldināt, iebiedēt un pat nodot. Kad viņš prasa, lai zinātne pakļaujas viņa politiskajiem uzskatiem, tas vairs nav joks, Ketij. Tas mani satrauc visvairāk. Tādi kā šis trulais fanātiķis no Lombardijas nedrīkst pieskarties zinātnei. Nav iedomājams, ka viņiem ļautu jaukties iekšā zinātnē ar viņu uzskatiem par politisko lojalitāti. Ja viņiem to ļaus, no zinātnes nekas nepaliks pāri. Viņi to nogalinās.

Tagad Ketrina stāvēja viņa priekšā svārkos, džemperī, kurpēs ar zemu papēdi un īsās zeķēs. Nekad vēl viņa nebija likusies Makgregoram tik jauna, un viņš nevis steigšus cēlās augšā, bet gan uzmanīgi apskatīja Ketrinu un dziļi nopūtās.

— Es pats nezinu, kā tas viss notika, Ketij. Nezinu, kā esmu ievilkts tik dziļi politiskā strīdā, kas var novest pie tik svarīgiem lēmumiem, tomēr es to nenožēloju. Man nepatīk tas, kas ar mani ir noticis, un es šaubos, vai vēl kādreiz dzīve man liksies skaidra un vienkārša, un tomēr es negribētu atgriezties pagātnē. Lielā politika un diplomātija nav mana sfēra, un es ar kaunu esmu izmests no tām. Bet es neesmu atteicies no cīņas, ja tieši tas jūs interesē. Tagad es vairs nekad nespēšu atteikties. Man pat šķiet, ka es tikai tagad sāku dzīvot, un es vismaz zinu, ka mans laiks un pūliņi nav palaisti vējā. Es ņemu atpakaļ savus vārdus. Jā, es apstādināju Eseksu, un Drošības Padome ir nolēmusi nejaukties Irānas lietās.

— Ko nolēmusi Drošības Padome? — Ketrina viņu pārtrauca.

Makgregors bija pārsteigts.

— Es domāju, ka jūs zināt.

— Nē.

— Tā noraidījusi Irānas sūdzību par krievu iejaukšanos. Ir nolemts, ka nekāda Drošības Padomes rīcība nav vajadzīga, ka stāvokli Azerbaidžānā var noregulēt tiešās sarunās starp Irānu un Krieviju.

— Tad tāpēc jūs pārdomājāt un atgriezāties?

— Nē. — Makgregors piecēlās un piegāja Ketrina! klāt.'— Par Drošības Padomes lēmumu es uzzināju tikai pie Eskvitiem.

— Ā! — viņa novilka. — Tātad jūs vispirms bijāt pie viņiem?

— Jā.

Ketrina paņēma no viņa dvieli.  — Bet es nodomāju, ka jūs staigājāt apkārt miglā, —

viņa teica, aizvainota par to, ka pirms šurpnākšanas Makgregors ir aizgājis uz citurieni.

— Nē, — viņš vientiesīgi sacīja. — Es atnācu uz šejieni tieši no Eskvitiem.

Ketrina saiti pamāja ar galvu.

— Iesim lejā. — Viņa pagaidīja, kamēr Makgregors aizstumj krēslu vietā un aizliek priekšā ugunij vara aiz-, slietni. — Kā klājas Džonam?

— Nekas, labi, ~ atbildēja Makgregors, un Ketrina nodzēsa gaismu.

— Ko viņš jums teica?

— Neko sevišķu.

— Vai bija sašutis, ka jūs tik ilgi pazūdat?

— Nē. Viņš zināja, ka es atgriezīšos.

— Ak tā? Tātad viņš zināja vairāk nekā es.

Makgregorani atkal bija jāiet lejā pa tumsu; Ketrinas vienaldzībā, viņš atkal nojauta briesmas un kāpa lejā ļoti uzmanīgi.

— Vai jūs zinājāt, ka viņš ir iesniedzis atlūgumu? — Ketrina jautāja. '<'

— Jā.

— Ak tā? Vai jūs runājāt ar viņu par to?

— Nē, —- atbildēja Makgregors. Ketrinas dēļ viņš nesāks ķidāt Eskvitu. Tas, kas viņu saistīja ar Eskvitu, piederēja viņiem vienīgajiem, un to nevarēja uzticēt pat Ketrinai. Viņš bija atgriezies pie Eskvitiem bez kādas kautrēšanās, ne tā kā šeit. Tur viņš nebija mulsi stāvējis pie durvīm, gaidot, kad ielaidīs. Viņš vienkārši atvēra durvis un gāja augšā pa kāpnēm, un šī atgriešanās pie Eskvitiem bija tik dabiska, cik dabiska vien var būt. Pateikts netika tikpat kā nekas, bet Makgregoram likās, ka angļu valodā laikam gan nebūtu atrodami vārdi, kas šajā brīdī izteiktu vairāk nekā Džeinas Eskvitas zilās acis. Makgregors nodomāja, ka Džeina ir mazlietiņ raudājusi, atstājusi viņu divatā ar Džonu, un, to zinot, viņam kļuva vēl siltāk ap sirdi. Pat Džona Eskvita neparastā klusēšana palīdzēja viņam labāk izprast šo cilvēku, un Makgregors pats ldusēja, izjuzdams bezgalīgu cieņu pret Eskvitu. Makgregors būtu varējis pateikt Ketrinai, ka Eskvits ar savu paraugu un argumentu spēku ir palīdzējis viņam atgriezties daudz lielākā mērā nekā viņa. Makgregors nebija neko bildis Eskvitam par to atbalstu, ko viņš bija sniedzis cīņā pret Eseksu un kas pašam Eskvitam bija tik dārgi maksājis. Vārdi te bija lieki. Eskvits

tikai it kā starp citu bija ieminējies, ka beidzot esot atraisījies no mocībām, kurām visu mūžu pats sevi lēmis, un ka par to viņš esot pateicību parādā Makgregoram. Tomēr viņš palika tas pats Eskvits, jo bija sūtījis Makgregoru pie Ketrinas, turklāt ne visai cildinoši izteicies par viņas nelāgo dabu un nepastāvību, kā arī iesacījis Makgregoram nekavēties, lai Esekss neaizsteigtos viņam priekšā. Eskvits teicās redzējis Eseksu Sentralhollā. Viņi abi gaidījuši Drošības Padomes lēmumu Irānas jautājumā. Pat šķērsojot ielu, Eskvits bija gājis cieši blakus Makgregoram, stāstījis par Drošības Padomi un bijis gatavs saderēt uz pēdējo grasi, ka Esekss ir galīgi satriekts un droši vien ir aizdrāzies pie Ketrinas. Bez tā Eskvits nevarēja iztikt — viņam bija jāuzmundrina cilvēks, bet Makgregoram nebija radušās ne mazākās šaubas, ka Eseksu viņš tur nesastaps.

Makgregors iegāja Ketrinai līdzi bibliotēkā. Viņš iegāja, kā ieiet istabā,, kur neviena nav, un, tikai aizgājis līdz kamīnam, acīm redzami nodrebēja, ieraugot Eseksu, kas stāvēja un sūca konjaku. Viņš apstājas kamīna priekšā pie paklāja iepretī Eseksam. Abi stāvēja katrs savā galā, un liesmu atblāzma šaudījās pa paklāju no viena pie otra. Tas bija Amritsāras paklājs, noausts tik blīvi, ka izskatījās pēc sarkana samta. Uguns jautri sprēgāja kamīnā starp abiem pretiniekiem, kuri bija nostājušies stabilās pozās.

— Labvakar, Makgregort — Esekss sveicināja laiski, pārāk laiski.

Makgregors ievilka elpu.

>— Necerēju jūs te sastapt, — viņš teica.

— Droši vien, — piekrita Esekss. — Mēs domājām, ka jūs esat aizbraucis uz Irānu. — Viņš sniedza Makgregoram savu glāzi: — Ielejiet man, lūdzu, vēl konjaku.

Ketrina paņēma pudeli un izlēja tukšu.

— Kāpēc man būtu jābrauc uz Irānu? — jautāja Makgregors.

— Ketija sacīja, ka jūs it kā esot atmetis visam ar roku.

— Ketija pati nezināja, par ko runā, — teica Makgregors. Viņš vēroja Ketrinu, kas lēja viņam konjaku savā glāzē, lai viņš varētu ātrāk iedzert. Makgregors dzēra, aizturējis elpu, lai nenolietu zemē ne lāsi. Ketrina apsēdās netālu no viņiem.

Esekss nožāvājās un paņēma tabakas šķipsniņu,

— Jā, necerēju vis, ka vēlreiz satikšu jūs, Makgre-gor, — viņš teica. — Un Ketija arī ne. Diezin vai viņa šovakar jūs gaidīja. — Tam vajadzēja nozīmēt, ka Ket-rina vispār, velns parāvis, nav gaidījusi Makgregoru, ka viņa klātbūtne ir apgrūtinoša un nevēlama un ka labāk būtu, ja viņš no šejienes aizvāktos.

Makgregors apsēdās.

— Kāpēc jūs neaizbraucāt uz Irānu? — Esekss jautāja pieklājīgas ziņkāres tonī. — Vai, ņemot vērā pašreizējos apstākjus, jums tur nebūtu labāk nekā Anglijā?

— Kādus apstākļus? — jautāja Makgregors.

Esekss negribēja stāvēt viens un arī apsēdās. Ar savām

pozām abi vīrieši it kā uzsvēra savas tiesības sēdēt te. Katrs no viņiem cerēja nosēdēt ilgāk par otru. Kad viens aizies, otrs paliks, un izaicinošā vaļība, ar kādu viņi bija atlaidušies Viktorijas laika krēslos, liecināja, ka ir sākusies izmisīga, izšķiroša divkauja. Abi nekustīgi sēdēja savos ādas cietokšņos, abi turēja rokā kristāla pokālus, gluži kā talismanus, kas piešķir pacietību, bet Ketrina ar melno konjaku vairoja viņu spēlcus ilgajai kaujai.

— Nu, es negribētu jūs apbēdināt, atgādinot jūsu nepatikšanas, — ierunājās Esekss.

— Tās man jau ir pāri, — atteica Makgregors.

— Par to es nešaubos, — Esekss laipni sacīja. — Bet Džons Eskvits par to samaksāja ar savu karjeru.

Makgregors palaida to gar ausīm.

— Jūs, jādomā, atgriezīsities savā īstajā darbā, — teica Esekss. — Skaldīsit akmeņus, meklēsit naftu un tamlīdzīgi.

— Jā, pa pusei.

— Bet vai profesors Vaits jau aizlidoja, Makgregor?

— Šorīt.

— Vai angļu-irāņu sabiedrība pieņems jūs atpakaļ darbā, manu zēn?

— Maz ticams. — Makgregors.nedomāja vairīties no sarunas.

— Varbūt es varu jums palīdzēt, — teica Esekss. — Ja gribat, piezvanīšu lordam Derringam no angļu-irāņu sabiedrības. Mēs esam labi draugi, un es palūgšu viņu parūpēties, lai jūs pieņem atpakaļ agrākajā vietā.

— Paldies! — Makgregors atteica. — Nez vai ir vērts.

— Nu, kāpēc ne!

— Nē jel, nepūlieties, — atbildēja Makgregors.

— Bet es pats to gribu, — uzstāja Esekss.

—T'Ļoti jauki no jūsu puses, — Makgregors pieklājīgi teica, — bet tas nav vajadzīgs.

— Es jūtos zināmā mērā atbildīgs par to, ka esmu ievilcis jūs politikā, Makgregor, un uzskatu par savu pienākumu palīdzēt jums atgriezties tajā pasaulē, kas jums ir saprotama. — Esekss atslīga dziļāk krēslā. — Jums jāpaliek pie savas zinātnes, manu zēn. Anglijai ir vajadzīgi zinātnieki un inženieri. Mēs esam ieinteresēti, lai jūs pilnīgi nodotos savam darbam, kas kalpotu rūpniecības un aizsardzības vajadzībām. Labi speciālisti mums ir vairāk vajadzīgi nekā diplomāti amatieri, un jūsu nemākulīgajiem vingrinājumiem politikā patlaban nav īstais laiks. Katram jādara savs darbs un pie tā arī jāturas. Aizmirstiet sīkās diplomātiskās ķildas, Makgregor. Atgriezieties pie sava darba, bet politiku atstājiet tiem, kuri to saprot.

Makgregors sēdēja nekustīgi un nemēģināja strīdēties ar Eseksu. Pat tagad, šajā nestabilajā situācijā, kas turēja visus trīs kopā, Makgregors juta, ka pārsvars ir Eseksa pusē. Klusumu pārtrauca Ketrina.

— Harold, — viņa teica, — Makgregors saka, ka Drošības Padome esot nolēmusi atturēties no rekomendācijām Azerbaidžānas jautājumā. Tā noraidījusi Irānas sūdzību un pieņēmusi lēmumu, ka strīds par Azerbaidžāņu ir jāizšķir tiešās sarunās starp Krieviju un Irānu. Vai jūs to zināt? — Aiz tā bija saklausāms: Kāpēc jūs nepateicāt man agrāk?»

— Jā, es zināju, mana dārgā, — sacīja Esekss. — Bet Irānas sūdzība nebūt nav noraidīta. Es redzu, ka Makgregors jūtas kā uzvarētājs, taču jūsu vietā, Makgregor, es vis pārāk nepriecātos. Tas vēl nav viss.

— Kas tad vēl ir palicis? — jautāja Makgregors.

— Drošības Padome tiešām ir pieņēmusi lēmumu, ka jautājums par Azerbaidžāņu noregulējams tieši starp Krieviju un Irānu, taču tas paliek Padomes dienaskārtībā. Tas nozīmē — ja tiešās sarunās vienošanos nepanāks, tad jautājums atkal var tikt izvirzīts apspriešanai Padomē, bet es varu galvot, ka vienošanās netiks panākta. Kamēr Irānā ir dzīvi Anglijas pārstāvji, neviena Irānas valdība ne par ko nevienosies ar Krieviju. Nesteidzieties svinēt uzvaru, Makgregor. Strīds paliks neizšķirts. Jautājums atkal tiks izvirzīts nākamajā Drošības’ Padomes sēdē, kas notiks Ņujorkā, un šoreiz aizķeršanās nebūs. Šoreiz jūsu draugi krievi dabūs, ko pelnījuši, un Azerbaidžāņa tiks atjaunota normāla kārtība.

Ketrina piecēlās un ielēja Makgregoram mazliet konjaka.

Eseksa neloģiskais domu gājiens aizkaitināja Makgre-goru, un viņš nemierīgi sakustējās krēslā.

— Es brīnos, kā jūs varat tik droši runāt par to, kas notiks Irānā, — viņš sacīja.

— Izlemt Irānas likteni Ņujorkā nebūs grūti, — Esekss atteica un atlaidās krēslā.

— Jūs varat kalt plānus par to, kas notiks Drošības Padomē, — sacīja Makgregors, — bet es esmu pārliecināts, ka noteikt notikumu gaitu Irānā nav jūsu spēkos. Varbūt jums izdosies izjaukt Azerbaidžānas jautājuma noregulēšanu tiešās sarunās, iespējams, ka Ņujorkā jums izdosies realizēt to, kas neizdevās Londonā. Varbūt, nezinu. Bet to gan es zinu, ka jums neizdosies noturēt Irānu pilnīgā pakļautībā, kā jūs to gribat. Jūs varat darīt visu ko. Varat ievest Azerbaidžānā Teherānas karaspēku, varat gāzt jauno valdību un apspiest sacelšanos, taču jūs nevarat neļaut azerbaidžāņiem un irāņiem sacelties atkal un atkal — līdz tam laikam, kad viņi būs tikuši vaļā no pērkamajiem valdniekiem, zemes īpašniekiem, policijas, armijas — no visiem, kuri viņus apspiež, ari no mums. Ne ar kādiem Drošības Padomes lēmumiem jūs to neaizkavēsit. Visi jūsu lēmumi neņem vērā pašus irāņus, un šī kļūda ir jūsu nezināšanas un intrigu rezultāts. Jums irānis ir stulbs zemnieks, kas nespēj tikt galā pats ar savām lietām, neizglītots, pagrimis cilvēciņš, kas pakļaujas jebkurai blēdībai, jebkuram diplomātiskam trikam un ir gatavs nest jebkuru jūgu. Līdzko ieraugāt kādu protesta pazīmi, jūs vainojat krievus un steidzat sūdzēties Drošības Padomei. Bet krievi nav vainīgi. Ir sacēlies pats irāņu zemnieks. Ja kāds no jums kaut cik pazītu Irānu, tas jums būtu skaidrs. Viņi var būt netīri un pagrimuši, opija apdullināti, atpalikuši un truli, bet tieši no šiem ļaudīm jums ir jābaidās, nevis no krieviem. Varbūt paies vēl ilgs laiks, ceļā gadīsies šķēršļi, bet agri vai vēlu irāņi izlidinās ārā mūs un pie viena arī mūsu ieliktās pērkamās draudzīgās» valdības. Lai saceltos, viņiem nav vajadzīgi nekādi sarežģīti politiski iegansti, lai kā arī jūs klaigātu par komunistisko propagandu. Irānā nav neviena vīrieša, nevienas sievietes vai bērna, kurš neciestu no zemes īpašnieku patvaļas, kuru darba apstākļi nebūtu pārvērtuši par vergu, kurš nebūtu kļuvis par pērkamo ierēdņu upuri, kuru nebūtu situši, apvainojuši un aplaupījuši policisti un kareivji. Zemniekus dzen nabadzībā nodevas hāniem, rūpniecības strādnieki saņem smieklīgi mazu algu, nezina, kas ir pilns vēders, un ir pārstrādājušies. Irānā nav neviena pieaugušā, kuram nebūtu kādas hroniskas slimības, nav neviena bērna, kuru negalētu nost trūkums, netīrība un sērgas. Viss valdības aparāts ir izkurtējis, tas balstās uz kukuļošanu, izspiešanu un pārestībām, un no likumības šajā valstī nav palicis pāri ne tik, cik melns aiz naga. Tur nav ne īstu tiesu, ne politisko tiesību, ne autoritatīvas valdības, ne darba likumdošanas, ne tiesību apvienoties, bet ir tikai viens ceļš uz labāku dzīvi — sacelšanās ceļš, uz kura jau nostājušies azerbaidžāņi un kurdi. Paldies dievam, krievi ir pavēruši viņiem ceļu uz sacelšanos, un lāsts pār mums, kas ar visādiem līdzekļiem cenšamies izjaukt šo sacelšanos! Bet mums tas neizdosies, lai ko ari nolemtu Drošības Padome Ņujorkā. Jūs varat izspiest krievus no Azerbaidžā-nas, varat to atdot atpakaļ saviem Teherānas tirgotājiem un ministriem — tik un tā pēc kāda laika viss sāksies no gala, jo jums neizdosies nomākt irāņa centienus pašam būt sava likteņa lēmējam. Viņš nav tik neizglītots un dumjš, lai nesaprastu savu stāvokli. Viņš nav tik nožēlojams un iebiedēts, lai nesaceltos. Viņš nav arī tik nekulturāls: valoda, kurā viņš runā, un tas, ko viņš radījis šajā valodā, liecina, ka starp irāņu zemniekiem var sastapt daudz dabiskāku kultūru nekā hotelī Savoja», kur apmetas visas pasaules diplomāti. Jā, šis zemnieks ir atpalicis, nabadzīgs un netīrs, bet pie tā lielā mērā vainojama mūsu ietekme, kurā Irāna bijusi simt gadu, ja ne vairāk. Tagad mūsu laiks ir pagājis. Sie ļaudis ir zaudējuši jebkuru cerību, un, viņiem tagad nospļauties gan uz apakšnama gudreļiem, gan uz Drošības Padomes prātniekiem. Viņi ir novesti līdz izmisumam, un mums derētu padomāt par metodēm, ar kurām mēs aizstāvam savu varu un savu naftu. To visu mums ir lemts zaudēt. Gan naftu, gan varu, gan ietekmi — visu līdz pēdējam. Lai tikai neatstātu to visu mums, irāņi ir gatavi nopostīt Abadanu, visus naftas urbumus, visas citas mūsu klātbūtnes un spēka zīmes. Viņi sāk mūs ienīst, un tas ir sākums cīņai, kuru mēs nevaram apstādināt, kuru jūs nevarat apstādināt ne ar kādiem Drošības Padomes lēmumiem. Ja vien mums neizdosies apkaut visus irāņus, visus līdz pēdējam, mēs šo cīņu zaudēsim. Mēs nevaram nezaudēt.

Ketrina ielēja Eseksam mazliet konjaka, lai atjaunotu līdzsvaru. Viņa nevis apsēdās bet stāvēja pie uguns, it kā nepacietīgi gaidītu šīs divkaujas beigas. Ilgāk tā vairs nevarēja turpināties, jo atrisinājums bija jaušams pavisam tuvu — un ne viens, ne otrs vairs nevarēja to attālināt. Klusuma brīžos šķita, ka viens no viņiem kuru katru brīdi padosies, taču Esekss izdzēra konjaku un atkal metās uzbrukumā.

— Makgregor, — viņš teica, — nekādas sacelšanās Irānā vairs nebūs — par to es jums galvoju. Mēs atjaunosim Azerbaidžānā Teherānas varu, jo savu nodomu realizēšanā iesim daudz tālāk, nekā uzdrošinās krievi. Cejā uz Irāku jau ir indiešu divīzija, kas paliks tur pilnīgā gatavībā gadījumam, ja Irānā notiks kaut kas ārkārtējs. Amerikāņi ir ar mieru dot irāņu armijai ieročus par desmit miljoniem dolāru. Padomājiet par to, Makgregor. Militārā palīdzība par desmit miljoniem dolāru — munīcija, ložmetēji, lidmašīnas, tanki, transportlīdzekļi — viss, kas vajadzīgs armijai, lai uzturētu likumību un kārtību tādā pretlikumīgā valstī. Kādas izredzes ir jūsu draugiem, manu zēn? Mēs glābsim demokrātiju Irānā, un krievu draudiem būs gals uz visiem laikiem.

Konjaks bija izdzerts, un Ketrina stāvēja starp viņiem, nepacietīgi skatīdamās te uz vienu, te uz otru.

Makgregors jutās neērti, tomēr palika sēžam, kaut arī uz pašas krēsla malas.

— Ja jūs cerat, ka šie desmit miljoni dolāru saglabās jums Irānu, — viņš teica, — tad jūs katrā ziņā zaudēsit. Ne divdesmit, ne trīsdesmit miljoni dolāru nepadarīs irāņu demokrātiju labāku, nekā tā ir. Vispirms jau pusi no šīs naudas pievāks jūsu labākie draugi Irānā — pērkamie ministri un citi Anglijas un Amerikas sirdsdraugi. Bet ar to, kas atliks, nepietiks, lai pārliecinātu pārējos Irānas iedzīvotājus par jūsu labajiem nodomiem. Irānim ir vajadzīgi nevis amerikāņu automobiļi un ledusskapji, bet visparastākā brīvība. Ar amerikāņu naudu tā nav izpērkama, un jūsu draugi amerikāņi to, liekas, ir sapratuši. Tieši tāpēc viņi, manuprāt, iegulda naudu karama-teriālos, lai glābtu Irānas demokrātiju. Dīvaina demokrātija, kas glābjama tikai ar amerikāņu dolāriem, amerikāņu ložmetējiem un britu politiskajām intrigām. Un tomēr es varu saderēt, ka Šis tumsonīgais, nesaprātīgais irānis vienalga nepadosies un sakaus jūs. Varat gāzt naudu tin ložmetējus kā no pilnības raga, bet jums nebūs cilvēku, kuri jūs atbalstītu. Dolāri un ložmetēji nozīmē tikai jaunu apspiešanas formu un nostāda parastajam cilvēkam pretī vēl vienu ienaidnieku. Vai nav par daudz ienaidnieku parastam cilvēkam?

Makgregors pēkšņi jutās noguris un strauji aprāvās, Esekss nekustīgi sēdēja ar puspievērtām acīm. Makgregors palūkojās uz Ketrinu, bet viņa skatījās uz abiem naidīgi: arī viņas pacietība bija izsīkusi.

Makgregors piecēlās, un abu acis pievērsās viņam.

— Ir jau vēls, — Makgregors teica.

— Jā, — dzēlīgi piekrita Ketrina.

— Es nu labāk iešu, — Makgregors viņai sacīja.

Ketrina nenovērsa skatienu.

— Varbūt labāk palieciet, — viņa sacīja.

Abi klusēdami paskatījās uz Eseksu.

Esekss sakustējās.

— Kā būtu, ja mēs iedzertu kafiju, Ketrin? — viņš teica.

Ketrina norima, it kā kāds būtu uzsitis knipi un pamodinājis viņu no trauksmaina miega.

— Tā būs melna, — viņa teica. — Pēdējo pienu es izdzēru pusdienās.

— Ak, es tikpat nekad, nedzeru kafiju ar pienu, — Esekss sacīja, un Ketrina aizgāja uzvārīt kafiju, atstādama viņus divatā. Viņa klusītēm aizvēra durvis, it kā baidīdamās iztraucēt abus vīriešus, un bez viņas istabā kļuva brīnum klusu.

Viņi nesarunājās. Makgregors stāvēja uz Atnritsāras paklāja, bet Esekss bija gluži kā ieaudzis krēslā ar visu savu nevainojami pašūto zilo uzvalku. Viņš bija sakrustojis rokas, pēc vecā paraduma turēdams elkoņus plaukstās. Makgregors pēkšņi ievēroja, ka arī pats tieši tā tur savus elkoņus. So paradumu viņš bija aizguvis no F.seksa. Tagad vairs nebija jāgudro, kur likt rokas, un Makgregors nelaida tās vaļā, kaut arī Esekss, paskatījies uz viņu, palaida vaļā savējās, pasmaidīja un iebāza roku kabatā, lai izņemtu pīpi. Šķita, ka viņš ļoti grib uzsmēķēt, taču viņš neizsiējās taisni. Viņš aizvien dziļāk un dziļāk atslīga savā ādas krēslā, it kā būtu nolēmis nekad to neatstāt. Aizsmēķējis viņš atmeta galvu atpakaļ, izpūta garu dūmu mākoni, atkal ieņēma iepriekšējo pozu un tā sēdēja, kamēr Ketrina atnesa kafiju.

Esekss nepiecēlās, lai paņemtu kafiju. Ketrina pasniedza viņam tasīti, un viņš nesteidzīgi sāka malkot. Visi tris klusēja, kamēr kafija nebija izdzerta. Likās, ka tas velkas ļoti ilgi; beidzot Esekss nopūtās un smagi piecēlās,

— Es nu labāk iešu, — viņš teica.

Esekss atdeva Ketrinai tasīti un paskatījās apkārt, ar acīm meklēdams savu pelēko mēteli.

— Pirms braukšanas uz Vašingtonu vēl daudz kas darāms, — viņš paskaidroja.

Makgregors palīdzēja viņam uzvilkt mēteli.

— Varbūt aizvest jūs kaut kur, Makgregor? '

— Nē, paldies.

Esekss sniedza roku;

— Nu, tad arlabunakt, manu zēni

Makgregors sajuta atslābstam rokasspiedienu,

— Arlabunakt! — viņš atbildēja.

— Arlabunakt, Ketijl — teica Esekss.

— Arlabunakt, Harold!

Ketrina lēni gāja viņam līdzi uz bibliotēkas durvīm. Esekss neatskatījās uz Makgregoru, kas stāvēja, kur stāvējis, — pie kamīna. Viņš izgāja kopā ar Ketrinu, bet Makgregors palika gaidot viņas atgriešanos.

Nākdama atpakaļ, Ketrina berzēja kailos delmus.

— Kļūst auksts, — viņa teica un noliecās pie uguns, it kā gribētu uzņemt sevī visu tās siltumu un spilgtās, dzīvās krāsas. Tad viņa nostājās blakus Makgregoram, un abi skatījās pretējā sienā, gaidīdami, kurš pirmais sāks runāt.

— Kāpēc jūs teicāt, ka jums jāiet? — viņa aši iejautājās.

— Es to darīju Eseksa dēļ.

— Ak tā?

_— Man kļuva viņa žēl, — teica Makgregors, vēl joprojām neskatīdamies uz Ketrinu.

Vai nu tā, vai cita iemesla dēļ viņa pagāja tālāk no kamīna un sāka staigāt pa istabu, aplūkodama grāmatas, aizkarus pie loga un abas etrusku vāzes, bet Makgregors tikai vēroja viņu un domāja, kaut jel viņa klusētu.

— Kādi tagad ir jūsu plāni? — viņa jautāja. — Vai domājat palikt Londonā?

— Nē, — viņš atbildēja.

— Nē? — Ketrina beidzot apstājās viņa priekšā. — Ko tad jūs darīsit?

Domāju, ka braukšu atpakaļ uz turieni, no kurienes atbraucu.

— Atpakaļ uz Irānu?

— Jā.

— Uz angļu-irāņu sabiedrību?

— Nē.

— Uz Azerbaidžāņu?

— Ja vien būs iespējams.

— Ko jūs tur darīsit?

— Vēl īsti nezinu. 1

Ketrina apsēdās un, atmetusi galvu, paskatījās uz Makgregoru.

— Droši vien jums kaut kas ir padomā, — viņa teica. — Kā jums ar darbu? Nevar būt, ka jums nav nekādu plānu. Vai jūs atkal esat kļuvis par paleontologu, Mak-gregor?

— Vēl ne, bet II,gi nebūs jāgaida. Kas vēl būs Iespējams, to panākšu Karaliskajā koledžā, bet vispār, kad būšu atgriezies mājās, gan atgūšu nokavēto.

Uz bridi Ketrinaš skatiens kļuva uzstājīgs.

— Jūs kādreiz teicāt, ka mikropaleontoloģiskie pētī jumi ir iespējami tikai liela naftas ieguves rajona apstākļos. Vai tādi apstākļi Irānā ir atrodami arī citur, ne tikai angļu-irāņu sabiedrībā?

— Šaubos.

— Bet kā tad jūs strādāsit Irānā?

— To es vēl īsti nezinu, — viņš atbildēja, acīmredzot šīs jaunās problēmas apmulsināts. — Savā ziņā es gribu atgriezties tur ne tikai darba dēļ.

— Ak tā?

— Sī otra lieta mani ir jau aizrāvusi, Ketij. Jāpaskatās, kas no tās iznāks. Man ir jābūt tur. To grūti izskaidrot. Es nevaru pamest savu darbu, bet pat tas nebūtu nekas. Galvenais ir redzēt, kā risinās cīņa Irānā. Un nedomājiet, ka mana aizbraukšana no Anglijas ir bēgšana.

Ketrina nogaidoši klusēja.

— Es varbūt gribu vēl vairāk iedziļināties šajā politiskajā juceklī.

— Bet kā ar jūsu zinātnisko darbu?

— Nezinu, tas būs redzams uz vietas.

— Vai tikai jūs nedomājat no tā atteikties?

. — Nē, nē.

— Bet kā tad jūs strādāsit? — viņa neatlaidās.

— īpaši, ja domājat apmesties Azerbaidžāņa. Vai jūs tiešām esat galīgi bez prāta, ka gribat pamest zinātni?

— Es to nevarētu izdarīt, pat ja gribētu, — teica Mak-gregors, kuru bija aizkaitinājusi uzstājība, ar kādu Ket-rina centās izdabūt tiešu atbildi. — Savulaik tas man likās iespējams, bet es nedomāju, ka mani uz ilgu laiku varētu saistīt kaut kas cits. Man ir jāturpina savs darbs, un pat Azerbaidžāņa ir simt iespēju atsākt to, ko esmu pametis. Darba tur ir papilnam, vairāk, nekā viens cilvēks spēj paveikt. Galvenokārt tā gan ir atradņu izpēte, taču arī izpētes ietvaros mikropaleontologam ir tik daudz darāmā, ka es netikšu ar to galā, Ketij. Dažā ziņā tas pat dos man vairāk gandarījuma nekā vienmuļais laboratorijas darbs atradnēs, turklāt tas varbūt būs radošāks.

— Tas viss ir ļoti jauki, — teica Ketrina, — Bet kādam taču ir jāuztic jums šis darbs.

— Džavats Gočali piedāvāja man to jau Zandžānā, un Tebrīzā viņš savu piedāvājumu atkārtoja. Viņiem ģeologi vajadzīgi kā ēst. Tebrīzā viņi tā centās mani pierunāt, ka man radās kārdinājums palikt jau tad.

— Bet ja nu Teherānai izdodas gāzt Azerbaidžānas režīmu?

— Miera tur nebūs tik un tā, Ketij.

— Un no kā jūs iztiksit, ja tas notiks?

— Man ir deviņi simti mārciņu bankā, un vēl man ir jāsaņem apmēram trīs simti mārciņu demobilizācijas pabalsta.

— Bet ko jūs darīsit pats? '

— Dzīvošu tur, — Makgregors iekaisdams teica. — Es varu strādāt jebkuru darbu, kamēr gadīsies kaut kas piemērots. Bet man noteikti jābūt Irānā.

Ketrina lēni piecēlās, nenolaizdama no viņa nopietnu skatienu.

— Līdz tam laikam, kad jūs atkal aizrausities ar kādu nereālu plānu, pametīsit novārtā savu darbu un pēkšņā ideālistiskā sajūsmā par atgriešanos dzimtenē mēģināsit atrast īsto atbildi uz visiem jautājumiem.

— Kā jums piepeši radusies tāda interese par manu zinātnisko darbu, Ketij?

— Nē, ne jau, par to ir runa, — viņa atteica. — Par zinātni man nav un nekad arī nebūs nekādas sajēgas. Jūsu ģeoloģijā mani interese vienīgi tas, cik vienkārši tā izskaidro kalnu formu veidošanos, un tālāk par to mana

interese nekad nesniegsies. Mani interesē kaut kas citss man jābūt pārliecinātai, ka jūs apzināties, ko darāt.

— Dieva dēj, nesāciet atkal par to!

— Nē, ir jāsāk, — viņa teica. — Un, lūdzu, nelaiziet lūpas, it kā jūs atrastos tuksneša vidū.

Viņš noslaucīja muti ar kabatlakatu.

Ketrina vēl joprojām stāvēja Makgregora priekšā, mierīgi skatīdamās uz viņu un kaut ko gaidīdama, varbūt kādu viņa kustību.

Makgregors pieliecās un piemeta kamīnā ogles.

— Nevajag, — viņa sacīja. — Mums šī uguns ilgi vairs nebūs vajadzīga.

Makgregors uz brīdi apjuka, saprazdams, ka Ketrina gaida no viņa pirmo soli. Bet viņš nevērīgi pagriezās pret sienu, ar muguru gandrīz pret Ketrinu, un sāka aplūkot mazu eļļas glezniņu, kurā bija attēlota vāze ar rozēm.

— Ko tagad darīs Džons Eskvits, aizgājis no Ārlietu ministrijas? — viņš jautāja. Viņš jutās pārsteigts, jo jautājums bija pasprucis pilnīgi negaidīti.

-- Nu, viņam ir savi ienākumi, — atbildēja Ketrina.

— Es nerunāju par to.

— Zinu, ka ne par to. — Ketrina gribēja, lai Makgregors vēl parunātu par Džonu Eskvitu, taču viņš klusēja. Viņai bija pašai jāatbild uz šo jautājumu: — Varat būt drošs, ka Džons nenoslēgsies lepnā vientulībā. Tagad, kad viņš ir pilnīgi sarāvis saites ar pagātni, viņš izvērsīs vētrainu darbu, cenšoties panākt šajos divdesmit gados nokavēto.

Makgregoram trūka piemērotu vārdu, lai pateiktu, ko viņš jūt pret Džonu Eskvitu. Viņš joprojām aplūkoja gleznā attēlotās tumši sarkanās rozes. Lai mainītu tēmu, Ketrina pavaicāja, kas viņu tā piesaista šajā darbā.

— Es atcerējos rozes Hadžiabadas frizētavā.

— Tās briesmones ar apkaklītēm?

— Kas tur bija briesmīgs?

— Tās bojāja papīra kruzuļi.

— Varbūt nenāca par ļaunu tās pabojāt, — rāmi Iebilda Makgregors. — Irāņi uzskata rozi par iedomīgu puķi.

— Iedomīgu?

— Jā. Vai gribat zināt, ko viņi par to saka?

— Tā būs kārtējā izsmalcinātā aplamība?

— Jā, — viņš atbildēja.

— Tad pasakiet, — teica Ketrina, bet bez pavēlnieciskas pieskaņas.

Viņš Iēn[ skandējaf

— Roze iesaucās: Esmu Jāzeps Skaistais šajā Ēģiptei līdzīgajā dārzā un esmu dārgs rubīns ar zelta vidu.» Tad es teicu tai: Ja esi Jāzeps, parādi man zīmi.» Roze atbildēja: Paskaties uz manu asiņaino kreklu!»»

Ketrina uzsmaidīja viņam ar savām maigajām lūpām un sirsnīgajām acīm; likās, ka pat viņas slaidās rokas izstaro maigumu.

— Dārgo Makgregor, — viņa klusi ierunājās, — kā jūs domājat, vai mēs vēl kādreiz atgriezīsimies Hadži-abadā?

Makgregors ilgi domāja.

— Man nepatīk šie opija ciemati, — viņš teica.

— I<ā jums šķiet, vai mēs neizdomāsim neko prātīgāku kā stāvēt šeit?

— Nezinu. — Makgregors gandrīz vai iesmējās par šiem vārdiem, taču nepakustējās, nepaspēra ne soli, nemēģināja sevi pārvarēt.

— Vai man vajadzēs iegāzt jums pa galvu un vilkt jūs prom? — klusi jautāja Ketrina.

— Ketij, dārgā, — viņš teica, vēl aizvien smaidīdams.

— Varbūt pamēģināsit sākt no gala? — viņa jautāja.

Tas tika pateikts šķelmīgi, un, redzēdama, ka Makgregors pietvīkst, Ketrina maigi jo maigi paņēma viņu zem rokas.

Politika morālē un morāle politikā

Kā daudzi no tiem, kas Londonas Nacionālajā galerijā skatījuši Degā gleznu Jaunie spartieši vingrinās cīņas mākslā», ari es esmu sajūsminājies par šo audeklu, kurā redzami jauni atlēti kaujinieciskās pozās un meitenes, kas priecājas par viņiem. Glezna atklāj, cik vienpusīga un tomēr iedarbīga bijusi jauno sparliešu audzināšana. No visām senajām sabiedrībām tā bijusi pati lietpratīgākā, jau no šūpuļa gatavojot zēnus militārai nākotnei. Hitlerieši pārņēma daudzas spar-tiešu metodes, cenzdamies audzināt lādu karavīru, kas spētu rīkoties instinktīvi». Līdzīga sistēma tiek izmantota Izraēlā. Daudzos aspektos tāda ir arī angļu augstāko šķiru izglītības sistēma — ne tik daudz militārajā audzināšanā, cik izredzēto apmācīšanas veidā, kas jau bērnībā sāk gatavot privileģēto jaunatni visu Anglijas dzīves jautājumu izlemšanai un noteikšanai.

Izglītība, kādu saviem audzēkņiem dod Itona— visprivileģētākā Anglijas augstskola —, ir piemērs pusducim zemāka ranga aristokrātisko koledžu un kādiem desmit pieticīgākiem šāda veida buržuāziskajiem iestādījumiem. Sistēma ir vienkārša. Jaunākie Itonas audzēkņi — lai cik ievērojamas būtu viņu ģimenes — tiek pakļauti visiem pazemojumiem, kādi vien var piemeklēt zemāko» rasi vai šķiru. Šādā veidā viņiem vispirms liek izjust, ko nozīmē būt padotajam, izbaudīt augstākstāvošo nicīgo attieksmi, tikt piekautiem par pārkāpumiem un pakļauties svešai gribai. Sīs sistēmas jēga nav ieaudzināt līdzcietības jūtas pret tās upuriem, bet gan iemācīt šīs pašas metodes iedarbīgi izmantot attieksmē pret citiem. Kad audzēkņi pāriet vecākajās klasēs, pienāk viņu kārta nežēlīgi un augstprātīgi izturēties pret jaunākajiem un prasīt no viņiem bezierunu pakļaušanos. Viņi to dara ar lielu labsajūtu, jo paši izbaudījuši ko līdzīgu. Viņi jau iemantojuši tiesības uz absolūtu varu, kas, pēc viņu domām, saglabāsies visu mūžu. Mācību laikā viņus pilnīgi pārņem šķiras instinkts, kas turpmāk nosaka viņu izturēšanos.

Šāda noteiktas šķiras sagatavošana par dabisku» sabiedrības morālo valdnieci raksturīga jebkurai kapitālistiskajai valstij. Par Anglijas sistēmu runāju tāpēc, ka to vislabāk pazīstu, un ari tāpēc, ka nav grūti saskatīt, kā tā darbojas. Tās būtība — lai lēmumus, kas attiecas uz visu valsti, pieņemtu izredzēto mazākums. Tieši viņiem jāizstrādā likumi, jāpārvalda tauta, jo tā, lūk, nespējot un ari nespēšot sevi pārvaldīt. Sim mazākumam, loģiski, pienākas lielākā daļa dzīves labumu.

Tas, kurš domā, ka valdošā šķira vairs nepretendē uz absolūtu varu, slikti pazīst mūsu sistēmu. Bridi pavērojiet konservatīvos apakšnama palātā, uzkavējieties Krupa pārvaldes sēžu zālē, ja vien jums

Izdosies tur iek|ūt, vai ziedojiet dažas minūtes, lai palasitu Henrija Forda kunga izteikumus, un jūs ieraudzīsiet patieso stāvokli daudz labāk, nekā es to spētu aprakstīt. Jebkurš citas šķiras mēģinājums iegūt politiskas tiesības vai apliecināt savu vērtību sistēmu sastop organizētu pretsparu, kas gatavs cīņai uz dzīvību un nāvi par absolūtas varas saglabāšanu.

Mūsdienu politikas morāle sākas ar šo izvēli starp jūsu un viņu priekšstatiem par to, kas ir taisnīgi un kas — netaisnīgi. Pati izvēle jau ietver sevī pretēju tikumisko pozīciju sadursmi. Bet tieši no Šādas konfrontācijas mantīgās šķiras cenšas izvairīties, tērējot ārkārtīgi daudz laika un naudas, izmantojot korupciju un krāpšanu.

Ja buržuāzija iziet uz kompromisiem, iecietīgi izturoties pret tai svešām idejām, tad tikai tāpēc, ka spiesta to darīt. Tādā iedibinātā sabiedrībā, kāda ir Anglijā un Amerikā, ne mazums trokšņo par demokrātiskajām tiesībām. Ja tautai arī ir kādas tiesības, tad tikai tāpēc, ka izcīnījusi tas. Nekad nekas nav piešķirts no augšas. Par visu nācies cīnīties soli pa solim; dažkārt tie paši institūti, uz kuriem lielīgi atsaucas valdošās šķiras, lai pierādītu demokrātijas esamību, izkaroti smagā, asiņainā cīņā tikai dažus gadus iepriekš.

Tas nav nekas jauns. Mēs pievēršamies demokrātisko tiesību pirmsākumiem buržuāziskajā sabiedrībā tikai tāpēc, ka daudzas no tām šobrīd ir apdraudētas. No vienas puses, notiek atklāti mēģinājumi sagraut jebkuru opozīciju. No otras — kapitālisms maskējas sarkanajās revolūcijas drānās, cenšoties pielāgot sociālismu savām idejām. Kad BBC ģenerāldirektors paziņo: Visi mēs tagad esam marksisti,» — tas nepārprotami nozīmē, ka mums laiks uzmanīgi ieklausīties. Kad Londonas Times», analizējot mūsdienu kapitālismu, raksturo to kā kroplīgu un deformētu, arī tad mums jātur acis va|ā. Kad viens no lielākajiem Anglijas alus kārajiem uzskala sarkano revolūciju» par tik nekaitīgu sev, ka reklāmā aicina: Pieslienieties sarkanajai revolūcijai — dzeriet .Votnija alu!» — tas nozīmē, ka pienācis laiks saasināt revolucionāro modrību. Briesmonis vairs nedraud mūs aprīt — tagad mēs tiekam aicināti nomirt viņa apkampienos.

Lūk, kāpēc visnopietnākās politiskās morāles problēmas Rietumu pasaulē mums izvirza ne jau tie aprobežotie politiķi, kas grib atdarināt Hitleru. Hitlers būtībā iemācīja gudrākajiem kapitālistiem, kā nevajag rīkoties. Viņi tagad saprot, ka rupjo hitlerisko paņēmienu izmantošana noskaņos pret viņiem visu pasauli. Protams, Rietumu valsiu valdošajās šķirās, īpaši ASV, ir savi hitlerl. Taču viņus savalda tālredzīgākie politiķi, kas uzskata, ka pasauli piemeklējusi krīze un cerēt uz varas saglabāšanu iespējams tikai tad, ja opozīciju nevis iznīcina, bet gan sašķeļ, ja neuzbrūk tai tieši, bet novirza tas uzmanību un pēc tam aprij to. Kaut kāda Hitlera palīdzību vajag meklēt tikai tad, kad pārējie lldzekji vairs nesasniedz mērķi.

Bet šī viltīgā sistēma pašas imperiālisma iedabas dēj ne vienmēr darbojas, kā nākas, ko visspilgtāk apliecina asiņainie konflikti Vjetnamā, Ziemeļīrijā un Tuvajos Austrumos, Andželas Deivisas prāva, Dienvidāfrikas aparteids un daudzi citi tiešas, atklātas konfrontācijas piemēri. Pretrunas starp buržuāzijas meliem un buržuāzisko dzīves īstenību kļūst acīm redzamas tad, kad kapitālismam nākas laist darbā tamlīdzīgas rupjas metodes. Strādnieku šķirai jāprot saskatīt īstenību un melus pat tad. ja iā netiek pakļauta atklātai vardarbībai.

Viltus demokrātija» nebūt nav jaunatklājums, taču līdz šim tā nekad nav izmantota tik neatlaidīgi un rafinēti. Tagad liek darīts viss, lai politikā nepieļautu nekādu morālu izvēli. Tiek laisti darbā bezgala izsmalcināti un reizē rupji meli. Piejauta pat daļēja sistēmas kritika, lai tikai saglabātu to kopumā.

Viltus demokrātija» kjuvusi par Rietumu sabiedrības dzīvesveidu. Pie mums Anglijā, piemēram, ir permisīvā» sabiedrība^11, t. i., sabiedrība, kurā atjauts gandrīz viss. Agrākie morālie tabu atcelti. Dzimumdzīvi pirms laulībām, ko respektabls buržuā vienmēr bija nolādējis, tagad uzskata par normālu. Seksuālās novirzes nerada sabiedrībā nosodījumu. Prostitūcija k|uvusi pat vēlama. Pornogrāfija ieguvusi tiesības dēvēties par mākslu. Sājā nomācošajā gara atmosfērā mode, mūzika un literatūra attīstās kā orhidejas, kas mitrajā- oranžērijas gaisā gan uzplaukst, bet vīst un iet bojā, tiklīdz durvis plaši atver. Tā nav nelaime — rītā uzziedēs citas.

Kā tas noticis? Kas iedragājis veco buržuāzisko morāli? Vai buržuāzija spētu novērst šo demoralizēšanos, ja būtu gribējusi? Vai ari permisivilāte» kjuvusi par buržuāziskās tikumības sastāvdaļu? Uz šiem interesantajiem jautājumiem varam rast tikpat interesantas atbildes, bet, pirms pievēršamies tām, apskatīsim vēl kādu permisīvās» sabiedrības aspektu, kurš tāpat izraisa interesi no morāles viedokļa.

Šodien Rietumu kapitālistiskajās valstīs var uzvesties, kā tīk, ne tikai seksa jautājumos; jebkurš droši (vai gandrīz droši) var sevi pasludināt par komunistu, marksistu vai revolucionāru, darot to visur (vai gandrīz visur), pat baznīcā. Jūs varat uzstāties (kā privātpersona) televīzijā vai presē. Jūs varat visur izklāstīt savu (privāto) pozīciju. Vai tas pietiekami reāli nepierāda buržuāziskās demokrātijas patiesumu?

Taču brīvība runāt un rīkoties, kā gribat, saglabājas tikmēr, kamēr jūs darbojaties viens vai arī iusu darbošanās nepārsniedz vien-patņa rīcības mērogus. Pamēģiniet organizēt plašu atsaukšanos uz jusu izklāstītajiem marksistiski revolucionārajiem principiem, un jūs redzēsiet, ka buržuāziskā demokrātija pret jums izturas liberāli tikai tik ilgi, kamēr jums nav panākumu. Tiklīdz kāds pasākums, piemēram, streiks, iegūst nopietnas politiskas uzstāšanās raksturu, tas saduras ar pretestību un neiecietību. To zina ikviens streikotājs Rietumu demokrātiskajās valstīs».

Pagātnē, kad valdošās šķiras bija absolūti uzkundzējušās sabiedrībai un viegli varēja tikt galā ar opozīciju, par šo šķiru sociālā pasaules uzskata morālo pamalu kalpoja desmit kristietības baušļi. Turpretī tagad, kad valdošajai šķirai vara vairs nepieder visā pilnībā un tai kļūst arvien grūtāk cīnīties ar šķiras opozīciju, tā atsakās no šiem baušļiem, dažus no tiem pat pasludinot par komunistisko propagandu».

Tieši tāpēc buržuāzijai šodien sevišķi izdevīga ir visatļautība, ko tā nikni noraidīja pirms trīsdesmit četrdesmit gadiem. Ja arī tagad buržuāzijas pārstāvji paši izsaka neapmierinātību ar permisīvo» sabiedrību un asi tai uzbrūk, tad šajā gadījumā runa tāpat ir par viņu pašu, nevis mūsu sociālo lozungu. Tiem buržuāzijas pārstāvjiem, kuri labāk par citiem prot aizstāvēt savas šķiras pozīcijas, faktiski ir vadošā loma permisīvā» cirka arēnā. Seksuālās revolūcijas idejā, tieši tāpat kā narkomānijā un pornogrāfijā, viņi redz asu pārdzīvojumu avotu jaunatnei. Ja cilvēku pārliecina, ka sociālo vajadzību apmierinājums meklējams sevī, seksā vai narkotikās, gluži skaidrs, ka viņš nostāsies uz sociālās izolācijas ceja. Perversitāle — tā ir emocionāla pašnāvība, narkotikas — meditācija par savu paša nabu, pornogrā-

fija — pašnonfecināšanās. Bel pie mums taču tr simtiem revolucionāru» — narkomānu, kuru vidū, iespējams, ir arī tādi, kas lieto narkotikas, lai paši sev pierādītu, ka atbrīvojušies» no buržuāziskās sabiedrības.

Te ietverta visa morālās un politiskās problēmas būtība, ar kuru sastopamies Rietumos. Kas mēs tādi esam: savstarpēji izolētu indivīdu pūlis, kurš var darīt visu', kas labpatikas, pat pašiznīcināties, vai sociāls spēks, kuram ir tiesības panākt kaut ko vairāk nekā pašmērķīgu personisko brīvību?

Buržuāziskās morāles sabrukums sākās tāpēc, ka tā vairs nespēja cilvēkus pā'rliecināt pat par viņu individuālās brīvības esamību. Kad Cilvēki sāka domāt par savu patieso stāvokli un meklēt tā cēloņus, buržuāzija steidzās viņus nomierināt: Tas viss ir nieki, labāk turpiniet savus intelektuālos meklējumus.» Taču buržuāzija nevar mācīt strādnieku šķirai goda un uzticības jūtas, sludināt sociālo mieru, tikumību un ģimenes stiprumu, ja pašas sabiedriba balstās uz ekspluatāciju, laupīšanu, bezgodu, varmācību, pašlabumu, bezprinciplalitāti un izvirtību. Plaisa, ko radījusi šī pretruna, kļuvusi pārāk liela, lai to varētu novērst. Strādniecības politiskais uzbrukums pāraudzis visaptverošā sadursmē. Aizstāvoties buržuāzija parāda lielisku atkāpšanās mākslu un veiksmīgi dodas enerģiskos pretuzbrukumos. Buržuāzijas nostāja nepārprotami liek saprast, ka tā drīzāk pieļaus vispārēju bojāeju nekā atteiksies no savām privilēģijām. v

Permisīvajā» sabiedrībā vispār valda noskaņojums pēc manis kaut ūdens plūdi». Nav šaubu, ka strādnieku šķira, radikāli noskaņotā inteliģence un niknā» jaunatne pamatīgi iedragājusi buržuāzisko morāli. Tiklīdz tā sāka šķobīties, buržuāziskā filozofija pielika visas pūles, lai izmantotu radikālo elementu uzstāšanos savās interesēs. Ja jau viņi pierāda, ka mēs esam demoralizējušies,» spriež buržuā, demoralizēsim arī viņus.»

Pieaugošā anarhija, ko izraisa viltīgu paņēmienu izmantošana morāles sfērā, veido mūsu sabiedrības raksturīgu iezīmi. Neviens īpaši neizstrādā šo buržuāzijas filozofiju un neplāno tās izmantošanu praksē. Kā Ilonas audzēkņiem tiek iepotēti instinkti, kas ļauj viņiem rīkoties pareizi no savu interešu viedokļa bez kādas vadības vai padoma no malas, tieši tāpat, šķiras interešu mudināta, aizstāvoties darbojas visa buržuāziska sistēma. Pateicoties prasmei paredzēt, kas veicams savās interesēs, tai izdevies radīt to morālo smogu, kādā mēs šodien dzīvojam.

Tagad aplūkosim jautājumu no otras puses. Kādu politisko morāli izstrādājusi opozīcija? Uz kādām idejām balstās mēģinājumi' aizstāt buržuāzisko sabiedrību ar kaut ko labāku? Šķiru pretišķībās nav vienolas morāles mērauklas, kas būtu pieņemama abām pusēm. Šeit nav iespējama neitrālā josla, patiesībā cīņas pamatā ir atšķirības izpratnē par to, kas pareizs vai nepareizs, demokrātisks vai nedemokrātisks, cilvēcīgs vai necilvēcīgs. Ideoloģijā nav tādu robežu, kurās varētu ietvert abu pušu nostāju. Viens otrs demokrātiski noskaņots pilsonis kļūdaini domā, ka par visu labo mūsu sabiedrībā jāpateicas kapitālismam. Patiesībā brīvības, kuras mēs šodien izmantojam, pastāv par spīti iekārtai. Tauta tās nosargājusi no kapitālistu neatlaidīgajiem mēģinājumiem likvidēt šos iekarojumus.

Runājot par to, mēs nenoliedzam kapitālisma vēsturiski progresīvo lomu. Daudzus demokrātiskus institūtus idejiski sagatavoja jaunā buržuāzija, cenzdamās atbrīvot personību no feodālās tumsonības. Reformācija bija nepieciešama, lai cilvēki varētu lietot mašīnas

un atbrīvot kapitāla kustību un manufaktūru ražošanu no reliģiski feodāliem ierobežojumiem. Kad ang|u puritāņi 1649. gadā nocirta galvu Kārlim I, viņi radīja priekšnoteikumus, lai Anglija no lielas tirdzniecības valsts pārvērstos par rūpniecības impēriju. Viņu neatlaidīgās prasības pēc parlamentāras sistēmas, pēc personības brīvības un tiesībām sapulcēties izraisīja nepieciešamība brīvi pirkt un pārdot darbaspēku un attīstīt cilvēku zinātniski tehniskās spējas, bet tādēļ vajadzēja atbrīvot cilvēka prātu no bailēm un aizspriedumiem. Lai gan feodālā reakcija (Restaurācija Anglijā) no jauna nostiprinājās sabiedrībā un līdz ar buržuāziju ieņēma valdošo stāvokli, tas nenozīmē, ka tā būtu kļuvusi par demokrātisko brīvību pirmavotu. Gluži otrādi — cīņa par brīvību vienmēr sākusies apakšslāņos. Sājā ziņā tauta var pateikties tikai pati sev, nevienam citam.

Pašlaik galvenais uzdevums ir — apvienot personības cīņu ar cīņu par patiesiem vispārējas brīvības apstākļiem. Pēc tam kad Markss bija izanalizējis kapitālistisko sistēmu un radījis zinātni par sabiedrību, pasaule ieguva jaunu morāli, kas labo un ļauno pirmoreiz aplūkoja kā nepieciešamas vēsturiskās attīstības sastāvdaļas. Komunistiskās morāles būtība ir tāda, ka tā nav cilvēkani uzspiests izdomājums, bet gan viņa vajadzības radīta. Marksismā nav ne dievu sāncensības, ne abstraktu dogmu, ne sastingušu formulu. Tas balstās uz pareizu īstenības izpratni un māca novērst sociālo netaisnību.

Tā kā sabiedrības attīstības izšķirošais faktors ir īpašuma tiesības uz ražošanas līdzekļiem, marksisma teorija nosaka savas izejas pozīcijas: kam kalpo ražošana — privātam labumam vai sabiedriskai labklājībai; kā labā strādnieks nopūlas — savā un visas sabiedrības vai tikai ekspluatatora labā? Atbilde uz šo jautājumu ir vienkāršā. Pats grūtākais sākas tad, kad strādnieku šķirai un tās sabiedrotajiem jāizlemj, kādā veidā nodibināt sabiedrisko īpašumu un sabiedrisko kontroli. Vai var pārliecināt kapitālistu atteikties no savām privilēģijām? Ja ne, vai iespējams izmantot esošo demokrātijas sistēmu, lai kapitālismu nomainītu ar sociālismu?

Aizstāvēdama sevi, buržuāzija vienmēr apgalvojusi, ka jebkurš sabiedrības pārveidošanas mēģinājums ir ne vien nelikumīgs, bet arī bīstams un rada anarhiju. Saskaņā ar šiem uzskatiem streiks, piemēram, ir pretrunā ar nacionālajām interesēm»; kreiso uzvara parlamenta vēlēšanās — katastrofa»; Ziemeļīrijā protestējošie katoļi — skandalozs pūlis»; Vjetnamas patrioti — laupītāji»; palestīniešu partizāni — teroristi»; komunisti — nodevēji»; nēģeri — noziedznieki». Tieši šādā veidā, t. i., apvainojot mūs, buržuāzija cenšas iestāstīt, ka mēs rīkojoties amorāli, aizstāvēdami savas tiesības un cerēdami, ka varēsim pārvaldīt valsti bez viņiem.

Pastāv, protams, daži politiski institūti, kurus spiesta atzīt arī buržuāzija, — piemēram, parlaments. Bet zīmīgi, ka tā uzbrūk parlamentam ikreiz, kad tajā nostiprinājies tautas vairākums. Tjērs apspieda Komūnu ar zaldātu palīdzību. Hitlers iznīcināja Veimāras republiku ar trieciennieku atbalstu. Franko noslīcināja asinīs Spānijas republiku ar vācu un itāļu ieročiem. Tauta parasti tiecas izmantot mierīgas, parlamentāras metodes, toties reakcija, jūtot briesmas, ka varētu zaudēt kontroli pār parlamentu, ķeras pie varmācības.

Kas jādara tautai, kad parādās lādi kā Tjērs, Hitlers vai Franko? Buržuāzija vienmēr centusies iedvest strādniecībai, ka tai nekādos apstākļos nav tiesību pielietot spēku. Ieroči strādnieka rokās tai vienmēr iedvesuši šausmas. Bet ieroči uzpirktās policijas (ASV), armijas (Ziemeļīrija), tā dēvēto brīvprātīgo spēku» (Olstcrns brīvprāligo korpuss) rokās ir pilnīgi normāla» parādiba, tāpat kā masveida inlernēšana un masu aresti. Nošaušana, karātavas, bads un cietums — arī tas piederas pie lietas.

Būtībā strādnieki nevēlas lietot ieročus, ieraut savu zemi pilsoņu kara liesmās. Bet fašistu okupētajā Eiropā, kad tika dedzināts, miljoniem cilvēku spīdzināti un nogalināti, — kurš gan būtu sācis domāt, ka viņam nav tiesību nogalināt savus paverdzinātājus? Tajā laikā ierocim strādnieka rokās bija arī morāls spēks. Bez tā mēs vēl tagad niktu verdzibā, jo šajā karā miljoniem gāja boja nevis buržui, bet gan strādnieki no daudzām pasaules valstīm.

Acīmredzot jautājums par politikas morāli tā īsti atklājas pirms Ieroču lietošanas. Morālai izvēlei jānotiek vēl ilgi pirms tam, kad stāvoklis k|uvis kritisks. Tāpēc, kā man šķiet, marksistu uzdevums ir — absolūti skaidri formulēt alternatīvu. Sī jautājuma izlemšana nav nedz viegla, nedz vienkārša. Mūsdienu sarežģītajos apstākļos nepieciešams izstrādāt pareizu politiku, kā arī izvirzīt vadībā cilvēkus, kas patiesi pierādījuši savu neuzpērkamību, nelokāmu uzticību savai šķirai, tās organizācijai un morālei.

Iespējams, ka izdarīt morālu izvēli vieglāk tad, kad uzdevums ir nacionāla atbrīvošanās. Bet kā rīkoties pēc uzvaras? Vai sekot tās buržuāzijas daļas morālei, kas līdz ar strādniekiem un zemniekiem ieguvusi brīvību? Vai arī nekavējoties domāt par jaunas morāles izveidošanu? Šāda problēma pastāv jaunattīstības valstis. Vienīgais pareizais ceļš ir vienotība atbrīvošanās vārdā, bet, ja vienotības nav, ceļš ir nepareizs. Tā ir vienkāršā izvēle, kas jāizdara koloniālajām un puskoloniālajām valstīm. Tomēr pieredze rāda, ka nacionālās neatkarības iegūšana ir tikai cīņas sākums. Imperiālisms labi pazīstamajā svešzemju kolonizatoru izskatā aiziet, bet atgriežas, pārģērbies nacionālā tērpā. Šobrīd vairākās brīvību ieguvušās Āzijas un Āfrikas valstīs valdošā buržuāzija ir tikpat buržuāziska kā Eiropā un tās politiskā morāle ne ar ko neatšķiras no jebkuras citas buržuāziskās valsts morāles.

Tajā pašā laikā jāatceras, ka daži buržuāzijas slāņi sāk interesēties par strādnieku šķiras ideoloģiju. Strādnieku šķiras nākotnei piemīt morāls pievilkšanas spēks. Runa ir par izvēli, ko diktē ne tik daudz morāla atdzimšana, cik egoistiskas intereses, cerība pielāgoties jaunajai pasaulei vai pat — pielāgot to sev.

Lūk, tāpēc strādniekiem šķiras morāle jāsaglabā arī pēc uzvaras. Protams, nav nekā slikta uzvarētāja cēlsirdībā, tomēr tā atkarīga no apstākļiem. Spānijas vēsture varēja izveidoties citāda, ja republikāņu valdība no paša sākuma nebūtu bijusi tik cēlsirdīga pret saviem Ienaidniekiem militārajās aprindās, kuras kala slepenu sazvērestības plānu Maroka. Spānija dārgi samaksāja par šo kļūdu, par šo morālo neizlēmību.

Nav bijis tāda gadījuma, kad reakcija labprātīgi atteiktos no varas. Tāpēc morālais pienākums jebkurai sabiedrībai, kur vara pieder strādnieku šķirai, ir — nodrošināt kā fizisku, tā morālu ienaidnieka neitralizēšanu. Vislabākais paņēmiens — panākt tādu savu spēku pārsvaru, pret kuru ienaidnieks būtu bezspēcīgs. Tomēr politiskā spēka jēdziens ir visai relatīvs. Piemēram, pēc Olrā pasaules kara leiboristu partijai Anglijā bija milzīga ietekme. Par spīti Cērčila popularitātei, vēlētāji, kuri gribēja sociālas pārmaiņas, viņu burtiski nometa no amata. Bet kas notika pēc tam? Tajā pašā dienā, kad vēlēšanās bija gūta uzvara, leiboristu labējais spārns sāka graut politiku, kas bija nesusi šo uzvaru. Soli pa soliln viņi pārņēma vadibu, izgāja uz kompromisiem un piekāpšanos un beigu beigās nodeva visus principus, par kuriem leiboristu partija cīnījās. Tā nebija vienkārši vecās sociāldemokrātijas pieredzes atkārtošanās, bet gan amorāla politika, kas runā vienu, bet dara cilu.

Strādnieku šķiras spēka avots, kas vienlaikus prasa pārvarēt gril-tibas, ir tās politikas principialitāte un morālā skaidrība. Kad strādnieku kustības vadība nokjūst oportūnistu rokās, tiek nodoti strādnieku šķiras politiskās nākotnes morāles pamatprincipi.

Pašlaik ir izveidojusies situācija, kad atsevišķi buržuāziskie elementi cenšas pieslieties strādnieku kustībai, ienest tajā savu morāli ,un intereses. Tas vispirms attiecināms uz inteliģenci. Šobrīd samērā spēcīga ir tā inteliģences ideju straume, kas pārsniedz vienas šķiras ietvarus. Izveidojusies pat tāda kā inteliģences neitrālā zona», kas īpaši spilgti atklājas tādās situācijās kā 1968. gada Parīzes notikumi. Studenti centās panākt savu prasību apmierināšanu, mēģināja tās saistīt ar strādnieku prasībām, un tādējādi patiešām radās iespēja darboties kopīgi. Taču ullrakreisie mēģināja uzspiest strādnieku šķirai savus abstraktos revolucionāros» lozungus. Revolūcija? Kā vārdā?» pamatoti vaicāja Rēno rūpnīcas strādnieki.

Inteliģences pārstāvji pārkāpa savas šķiras robežas, apzinoties, kurā pusē atrodas viņu patiesā nākotne. Bet, pārejot strādnieku šķi-i ras pusē, daži atklāja, ka no viņiem tiek prasīts vairāk, nekā sākumā

domāts. Un steidzās atgriezties vecajās pozīcijās. Tas nenozīmē, ka viņi būtu zaudējuši savus principus. Citi, atteikušies no darbības un atgriezušies iepriekšējās individuālistiskajās un neitrālajās pozīcijās, tomēr paliek uzticīgi vismaz saviem uzskatiem. Karš Spānijā daudziem inteliģentiem lika nonākt pie komunisma idejas. Bet cik nebija tādu, kas atkāpās no tās jau pēc gada vai diviem? Un cik daudz jaunu inteliģences pārstāvju tajā pašā laikā krita Spānijā varoņa nāvei Anglim Kristoferam Kodvelain nebija pat trīsdesmit gadu — viņš atstājis vērtīgu radošo mantojumu, kas līdz šai dienai vēl nav ;J pilnībā apgūts. Tas pats sakāms par Deividu Gestu, Ralfu Foksu un

desmitiem Francijas, Amerikas, Vācijas, Itālijas un arī Spānijas Inteliģentu.

Mēs nevaram iztikt bez jauniem inteliģentiem. Bet runa Ir tikai par tiem, kuri, pārnākuši mūsu nometnē, uz visiem laikiem aizmirst buržuāzisko morāli, buržuāziskos ideālus, vēlmes un Ieradumus. Tas, protams, nenozīmē, ka nebūtu ieteicams uzturēt ciešus kontaktus ar tiem cilvēkiem, kuriem grūti pieņemt galīgo lēmumu. Гг ne mazums drosmīgu buržuāzisko inteliģentu, kas upurē sevi radikālu principu vārdā, nenostājoties noteiktās šl,driskās pozīcijās. Mēs varam sadarboties ar viņiem, tomēr jāpatur prātā principiālās atšķirības. Panākumi nav iespējami, sapludinot divas pilnīgi pretējas morāles.

Pēdējā laikā vērojama tendence nosodīt inteliģentus par to, ka viņi ir inteliģenti. Viņus visbiežāk dēvē vai nu par ultra», vai liberālajiem nodevējiem». Bet dzīve stipri vien morāli ietekmē inteliģenci. Tai kjfist arvien grūtāk stāvēt malā, atteikties no līdzdalības sociālajos konfliktos.

Tā kā arvien grūtāk izvairīties no izvēles, daži inteliģenti meklē sev patvērumu. Apgalvodami, ka zinātniski tehniskās revolūcijas apstākļos šķiru vairs nav, viņi grib pamatot savas tiesības uz stāvokli ārpus šķirām. Savukārt Markuzes piekritēji paziņo, it kā inteliģence — konkrēti studenti — veidojot jaunu šķiru. Pat apgalvo, ka tā esot viskaujinieciskākā un revolucionārākā šķira, jo, lūk, mūsdienu strādniekus esot galīgi neitralizējusi labklājība.

Uzmanību pelna šāda viedokļa morālais aspekts. Ja studenti tagad ir patiesi revolucionāra šķira,'tad viņiem acīmredzot ir tiesības ne tikai vadīt revolūciju, bet arī atpalikušās» strādnieku šķiras vārdā pieņemt revolucionārus lēmumus. Šāda nostāja iezīmējās jau 1968. gada Parīzes notikumu laikā. Protams, ir pilnīgi iespējama konkrēta situācija, kad inteliģence Ir kaujinieciskāka nekā strādnieku šķira, bet tādā gadījumā runa ir par ļoti noteiktām pašas inteliģences problēmām.

Kapitālistiskās sabiedrības pamatpretruna aptver daudz plašāku problēmu loku nekā atsevišķas tās izpausmes. Karš Vjetnamā ir konkrēts jautājums, bet kaujinieciskums vispār skar visu šķiru attiecību sfēru. Kā var apgalvot, ka strādnieku šķirai nav pietiekami kaujiniecisks noskaņojums, ja tā cīnās ne tik izteiktā frontē kā, piemēram, Vjetnama vai rasisms. Strādnieku šķiras cīņas gars atklājas ikdienas dzīvē. Katru dienu mūsu industriālās sabiedrības» uzņēmumos notiek tūkstošiem kaujiniecisku uzstāšanos. Tāpēc idejiņas par strādniecības revolucionārā noskaņojuma izzušanu nav nekas cits kā izdomājumi, kas radīti, lai neitralizētu galveno šķiras spēku, kas cīnās pret kapitālismu. Šādus sprediķus var teikt vienīgi tie inteliģences pārstāvji, kas pārgājuši buržuāzijas pozīcijās. Atdodiet revolūciju mums...» — vai Šis lozungs neaicina uz nodevību? Buržuāzijas apkampieni kjūst arvien plašāki, spēcīgāki un siltāki, lai tikai mēs tos neatvairītu. Uz šo aicinājumu jāatbild ar ļoti elastīgu un godīgu šķirisko morāli, kas brīva no dogmatisma un primitīvisma. Tai jābūt skaidrai un vienkāršai, un, kamēr tā patiesi tāda paliks, mums nav bīstami nekādi kārdinājumi, manevri vai viltus drauga nejūgta laipnība.

Pati buržuāziskā morāle ir un paliek duālistiska. Tā māca mums revolūciju», bet dara visu iespējamo, lai revolūciju novērstu. Tā !r pieklājīga strīdos ar mums, bet nesaudzīga rīcībā pret mums. Tā risina ar mums intelektuāli ideoloģisku dialogu, bet tajā pašā laikā atbalsta savu spiegu iesūtīšanu pie mums.

Buržuāzijas morālās pozīcijas ir galēji liekulīgas. Izrādot de-mokrātiskumu pret sevi, buržuā liedz demokrātiju citiem. Viņi ir uzmanīgi cits pret citu, bet nejūtīgi pret tiem, kas nepieder pie viņu sabiedrības. Viņi ir kulturāli un civilizēti, kad runa ir par viņu pašu kultūru, bet primitīvi un nikni, kad uzbrūk svešai kultūrai. Viņi Ir audzināti apgūt visu labāko, ko mantojusi viņu šķira, tomēr gatavi nodot savu zemi, nacionālo karogu un-arī šo mantojumu. Viņiem ir spēcīgi izteiktas šķiriskās piederības jūtas, -bet, kad šādu šķiriskumu pauž citi, uzskata to par noziegumu.

Tas viss nav tikai vienkārši paradoksi un preirunas, bet gan sistēmas bankrota pazīmes. Ttonas audzēkņiem var mācīt Homēra klasiskos goda un vīrišķības piemērus, bet viņu pašu gods kalpo negodam un vīrišķība — kroplīgas iekārtas aizstāvēšanai. Viņu stāvokli pasliktina tas, ka ir skaidra šīs iekārtas alternatīva. 1917. gada oktobris radīja jaunus goda un vīrišķības jēdzienus, kurus dzīvē apliecina vienkāršie cilvēki, kalpodami cits citam. Pasaulē nav cēlākas morāles par šo.

tProbļe/ni mira i sociaļizma», Nr. 11, 1971,

SATURS

Dž, Oldridžs, DIPLOMATS. Tulk. 0.Sarma 3 I grāmata. ESEKSS 7

II grāmata. MAKGREGORS 329

Dž. 01 dr id is. Politika morālē un morāle

politikā. Tulk. R. Keiša 791

Джейнс Олдридж ДИПЛОМАТ

Рига Лнесма» 1988 На латышском языке Перевел с английского О. Серна Художник Д. Ланса

ИБ № 5306 Džclmss Oldrtāis DIPLOMATS

Redaktore Silvija Brice Mākslinieciskais redaktors Indulis Zvagūzls Tehniskā redaktore Irēna Solde Korektore Irēna Kalniņa

Nodota salikSanal 12.10.87. Parakstīta Iespiešanai 16.02.88. Formāts 84 X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums,

42,0 uzsk. Iespiedi.; 42 uzsk. krāsu nov.; 49,70 lzd. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt. № 1304-5. Cena 5 rb|. 40 kap. Izdevniecība Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdcvn. JA 101/32861 /D-1082. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40.

Oldridžs Dž.

01 190 Diplomāts / No angļu vai. tulk. O. Sarma. — R.: Liesma, 1988. — 799 lpp.

4703000000—101

0 M8G1 (11)—88 90~“88 84.4 Angļu-44

1

Etiķetes prasības. (Franču vai.)

2

Esekss jutās nevis apmierināts, bet vīlies. Ne jau tāpēc viņi bija atbraukuši uz Maskavu, lai runātu ar Sučkovu. Veltīgi bija runāt ar cilvēku, kurš nevarēja pieņemt lēmumus, bet Sučkovarn šādu pilnvaru nebija. Vēl vairāk: Esekss uzskatīja, ka ir viņa necienīgi vest sarunas tik

3

Ārzemnieks. (Persiešu vai.j

4

Amerikāņu iesauka. (Tulk. piez.)

5

Atņēmis Makgregoram viņa īslaicīgo priekšrocību, Esekss izvietoja savas figūras. Gubernators sagaidīja viņus pieņemamajā istabā, viņam apkārt stāvēja policijas priekšnieks, pilsētu galvas, ciemu vecākie, miesassargi un

6

Hūrija — jauna, skaista sieviete muhamedāņu paradīzē. (Tulk. piez.)

7

Dīvs — nelabais gars persiešu mitoloģijā. (Tulk. piez.)

8

Otrādi. [Latiņu vai.)

9

Natlvisms — filozofiska mācība par iedzimtām idejām. (Tulk. piez.)

10

Ang]u bumbvedēji. (Persiešu vai.)

11

Permission — atļauja. (Angļu vai.)

Content

Oldridžs Džeimss Diplomāts

Pirmā grāmata Lords Esekss

1. nodaļa

2. nodaļa.

4. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. noda(a

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

Otrā grāmata Makgregors

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaja

28. nodaļa

29. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodala

34. nodaļa

35, nodaļa

36. nodaļa

37. nodaļa

38. nodaļa

39. nodaļa

40. nodaļa

41. nodaļa

42. nodaļa

43. nodaļa

44. nodaļa

45. nodaļa

46. nodaļa

47. nodaļa

48. nodaļa

49. nodaļa

Politika morālē un morāle politikā

SATURS

1