Sederbergs Jalmars

Doktors Glass. Nopietnā rotaļa

Jalmars Sederbergs

Doktors Glass Nopietna rotaļa

Romāni

GOKTORS GLASS

.

12. jūnijā

Tādu vasaru nekad neesmu pieredzējis. Bula vasaras karstums kopš maija vidus. Visu dienu, pār ielām un tirgus laukumu klājas biezs putekļu plīvurs.

Tikai vakarā mazliet var atvilkt elpu. Nupat es biju vakara pastaigā, kā gandrīz vai ik reizes pēc slimnieku apmeklējuma, un slimnieku tagad vasarā nav daudz. No austrumiem atplūst vēsa vienmērīga gaisa strāva, putekļi paceļas gaisā un aizslīd uz rietumiem, saauzdamies garā, iesārtā šķidrautā. Vairs nav dzirdama darba ratu rīboņa, tikai lāgiem aizbrauc kāds ormanis im nošķindina tramvajs. Lēni es soļoju lejup pa ielu, dažkārt sastopu kādu paziņu, apstājos ielas stūrī un brīdi patērzēju. Bet kāpēc man vienmēr jāsatiek mācītājs Gregorijs? Redzot šo vīru, man allaž jādomā par kādu anekdoti, ko reiz dzirdēju par Sopenhaueru. Šis drūmais filozofs kādā vakarā, kā parasti, sēdējis vientuļš savā kafejnīcas kaktā; atvērušās durvis, un kafejnīcā ienācis nesimpātiska izskata cilvēks. Šopenhauers noskatījies viņā ar riebumā un dusmās saviebtu seju, tad pietraucies kājās un belzis cilvēkam ar spieķi pa galvu. Un tikai šā cilvēka izskata dēļ.

Nu jā, es jau neesmu Šopenhauers; jau iztālēm ieraudzījis mācītāju nākam man pretī, tas notika uz Vasa tilta, es spēji apstājos un, atspiedis rokas pret

?

tilta margam, lūkojos ainavā. Svētā Gara pakalna pelēkās mājas, vecās koka pirts grūstošā arhitektūra, kas atainojas plūstošajā ūdeni, lielie, sirmie vītoli, kuri mērcēja savas lapas straumē. Es cerēju, ka mācītājs mani nebūs pamanījis un arī nepazīs mani no muguras, biju viņu jau gandrīz aizmirsis, kad pēkšņi ieraudzīju, ka viņš stāv man blakus, tāpat kā es, atspiedis rokas pret margam un pašķiebis galvu — gluži tādā pašā pozā kā pirms divdesmit gadiem Jēkaba baznīca, kad es sēdēju mūsu ģimenes solā blakām tagad jau mirusi, un pirmo reizi ieraudzīju parādāmies kancelē šo baismo ģīmi — tik līdzīgu rie-bīgai senei — un murminām tēvreizi. Tā pati tuklā, pelēcīga seja, tā pati netīri dzeltenā vaigu bārda, tagad gan mazliet iesirma, un tas pats neiedomājami zemiskais skatiens aiz brillēm. Nav nekādas iespējas no viņa izvairīties, es taču tagad esmu viņa ārsts, tāpat kā daudziem citiem, un viņš reizēm ierodas pie manis ar savām kaitēm.

— Tad nu labs vakars, mācītāja kungs, — kā klājas?

Nelāgi, pavisam nelāgi, sirds streiko, pukst nevienmērīgi, dažreiz naktīs tā vien liekas, ka tūlīt apstāsies.

«Tas mani iepriecina,» es domāju, «mirsti vien, vecais neģēli, es vairs nespēju uz tevi skatīties. Starp citu, tev ir jauna daiļa sieva, kuru tu laikam gan briesmīgi nomoki. Kad tu nomirsi, viņa apprecēsies otrreiz un dabūs daudz labāku vīru.» Taču skaļi sacīju:

Ak tā, ak šitā, atnāciet kādu dienu pie manis, tad paskatīsimies, kas jums tā īsteni kaiš.

Bet viņam vēl bija daudz kas stāstāms: karstums ir pavisam nedabisks, un kāda muļķība celt tur uz tā mazā pakalna tik lielu Riksdaga ēku, un, starp citu, viņa sieva arīdzan neesot gluži vesela.

Beidzot viņš aizgāja — un es turpināju savu ceļu. Iegāju vecpilsētā, uzkāpu augšā Dižbaznīcas kalniņā un klīdu pa mazajiem pagalmiņiem. Saurajas spraugās starp mājām valdīja smacīgs mijkrēslis, uz sienām krita spokainas ēnas, ēnas, kadas nekad nevar redzēt mūsu lejas kvartālā.

.. . Gregorija kundze. Šajās dienās viņa bija pie manis dīvainā apmeklējumā. Viņa ierādās uz pieņemšanu, es ļoti labi ievēroju, cikos viņa atnaca, viņa atnāca laikus, bet gaidīja, kamēr citi pacienti, kas bija ieradušies vēlāk, aizgāja. Beidzot viņa ienāca mana kabinetā, pietvīka un apstājas. Tad nomurmināja, ka viņai sāpot kakls. Jā, tagad gan jau esot labak.

— Labāk atnākšu atkal rit, nu man jāsteidzas, — viņa teica.

Pagaidām viņa vel nav ieradusies.

Iznācu no šauro ieliņu līčločiem tieši pie Kuģu tilta. Pār Šepsholmu pacēlās mēness, citrondzeltens debesu zilgmē. Bet mans vieglais un mierīgais noskaņojums bija izgaisis, to samaitāja tikšanas ar mācītāju. Ka gan pasaulē var būt tādi cilvēki! Kas gan neatceras mūžseno jautājumu, par kuru tik bieži diskutē, dažiem nabaga puišiem sēžot un dzerot kafiju: ja tev būtu iespējams nogalināt ķiniešu mandarīnu, tikai piespiežot pogu sienā vai vienkārši ar gribas speķu, un mantot viņa bagātību — vai tu to darītu? Uz šo jautājumu es nekad neesmu centies atbildēt, varbūt tāpēc, ka nekad tā īsti un rūgti nebiju izbaudījis nabadzības postu. Bet man liekas, ja šo mācītāju varētu nogalēt, piespiežot pogu sienā, es to darītu. _

Kad es atgriezos mājās šajā nedabiskajā, blavaja nakts nokrēslī, svelme man šķita tikpat nomācoša ka pusdienas laikā — itin kā sajaukta ar baismām, sārtie, vieglie mākoņi, kas blīvējās aiz fabrikas dūmeņiem uz Karaļa pakalna, bija kļuvuši tumšāki un līdzīgi guļošām nelaimēm. Lieliem soļiem es devos mājup leja uz Klaras baznīcas pusi, turēdams rokā cepuri, jo sviedri lasoja uz manas pieres. Pat zem kapsētas kuplajiem kokiem nebijai jūtams dzestrums, taču gan-driz uz ikviena sola sēdēja pārīši un sačukstējās, un dažas meičas pat sēdēja puišiem klēpī un skūpstījās acis viņiem bija noreibušas.

*

Tagad es sēžu pie atvērtā loga un rakstu šīs rindas — kam gan? Nevienam draugam, ne draudzenei un pat sev pašam ne, jo šodien es nelasu to, ko esmu uzrakstījis vakar, un laikam jau neļasīšu arī rītdien. Rakstu, lai nodarbinātu roku, domas rosās pasas no sevis; rakstu, lai aizpildītu bezmiega stundas. Kādēļ es nevaru aizmigt? Neesmu taču izdarījis nekādu noziegumu.

*

Uz šās lapas uzrakstītais nav nekāda grēksūdze-kam gan es varētu sūdzēt grēkus? Es nestāstu visu par sevi. Stāstu tikai to, ko man patīk stāstīt; taču nesaku nekā tada, kas nebutu patiesība. Savu dvēseles vientulību, ja dvēsele ir vientuļa, es taču nevaru izkliedēt ar meliem.

*

Ārā pār_ kapsētas kokiem slīgst majestātiska zilā nakts. Pilsētā tagad ir kluss, tik kluss, ka ēnu nopūtas un čuksti tur lejā, mežos, atplūst pat līdz šejienei; un dažkart cauri klusumam noskan neķītri smiekli. Man ir tāda sajūta, ka šaja brīdī pasaulē nav neviena vientuļākā cilvēka par mani. Esmu medicīnas licen-ciats 1 iko Gabriels Glass, kas dažkārt palīdz citiem, bet nekad nav pratis palīdzēt pats sev un kas trīsdesmit trīs gadu vecuma vēl nav izjutis tuvību ar sievieti.

14. jūnijā

Kas gan tā par profesiju! Ka gan tas noticis, ka es no visām darbības nozarēm, lai iegūtu iztiku dzīvošanai, izvēlējos tieši to, kas vismazāk bija man piemērota? Ārstam jāizvēlas viena no divām iespējām vai nu būt cilvēku draugam, vai godkārim. Tiesa, savā laikā man šķita, ka manī ir abas šīs īpašības.

Šodien atkal te bija kāda maza sieviete, kas raudāja un ubagoja, un lūdzās pēc palīdzības. Pazīstu viņu jau kopš daudziem gadiem. Precējusies ar nenozīmīgu ierēdni, četri tūkstoši kronu gadā vai kas tamlīdzīgs, trīs bērni. Bērni nāca pasaulē cits pakaļ citam pirmajos trīs gados. Pēc tam liktenis viņu saudzēja kādus piecus vai sešus gadus, viņa mazliet atspirga, atkal atguva veselību, spēku, jaunību, un mājās viss nokārtojās, pēc uzbrukušajām nelaimēm iestājās līdzsvars. Maizes rieciens gan diezgan plāns, tomēr varēja iztikt. Un tad uzreiz nelaime atkal klāt.

Aiz raudām viņa tikko varēja parunāt.

Es viņai, protams, atbildēju no galvas iemācīto teikumu, kuru mēdzu lietot tādos gadījumos: mans ārsta pienākums, cieņa pret cilvēku, pat viskuslāko dzīvību.

Es biju nopietns un nepielūdzams. Un tā viņai beidzot vajadzēja aiziet — kauna pārņemtai, samulsušai un bezpalīdzīgai.

Es šo gadījumu atzīmēju, tas bija astoņpadsmitais manā praksē, bet es taču neesmu sieviešu ārsts.

Pirmo gadījumu es nemūžam neaizmirsīšu. Та bija jauna meitene, aptuveni divdesmit divi gadi; liela, tumšiem matiem, mazliet vulgāra jauna skaistule. Tūliņ bija redzams, ka viņa pieder pie tās sugas sievietēm, kurām vajadzēja dzīvot Lutera laika, ja vien viņam ir taisnība, kad viņš raksta: sievietei dzīvot bez vīra ir tikpat neiespējami kā iekost sev deguna.

Veselīga birģeru asins. Tēvs bija turīgs tirgonis; es biju ģimenes ārsts, tāpēc viņa nāca pie manis. Viņa bija satraukta, izmisusi, taču ne visai bikla.

— Glābiet mani, — viņa lūdzās, — glābiet mani! — Es viņai stastiju par ārsta pienākumu etc., bet, acīm redzot, viņa to nesaprata. Skaidroju viņai, ka likums šādos gadījumos nejoko. — Likums? — Viņas izskats pauda jautājumu un neizpratni. Ieteicu, lai viņa visu uztic savai mātei: tad viņa parunās ar tēvu — un gala bus kazas.

— Ai, nē, manam līgavainim nav itin nekā, un tēvs man to nekad nepiedos.

Viņi nebija saderināti, viņa teica «līgavainis» tikai tapec, ka nevarēja atrast citu vārdu, vārdu «mīļākais» lieto romānos, bet sarunā tas skan nepieklājīgi,

— Glābiet mani — vai tiešām jums nav sirds krūtīs? Es nezinu, ko lai tagad iesāku, es metīšos Norstrēma!

Man sāka zust pacietība. Viņa arī nemodināja manī nekādu līdzjūtību, tadas lietas allaž var nokārtot, ja tikai ir nauda. Vienīgi lepnums mazliet cieš. Viņa šņukstēja un šņaukāja degunu, un runāja mulsi, beidzot nokrita uz grīdas, spārdījās ar kājām un kliedza.

Viss, protams, nokārtojās ta, kā es biju domājis: tēvs — rupjš gļēvulis — meitu pāris reižu iepļaukāja, tad steidzīgi apprecināja ar viņas līdzvainīgo un aizsūtīja abus kazu ceļojumā.

Šādi gadījumi man nekad nesagādāja galvas sāpes. Bet ši mazā, bālā sieviete šodien lika sažņaugties manai sirdij. Tik daudz ciešanu un posta par tik niecīgu baudu!

Vārdi par cieņu pret cilvēka dzīvību — manā mutē ir vienkārši liekulība; un vai gan tie varētu citādi izpausties cilvēkam, kurš dažreiz nododas pārdomām? Cilvēku jau visapkārt mudžēt mudž. Un svešiem, nepazīstamiem, neredzētiem cilvēkiem neviens nekad nav veltījis ne mazāko uzmanību, izņemot varbūt dažus uzmācīgus, muļķīgus filantropus. To pierāda prakse. Visas pasaules valdības un parlamenti to pierāda.

Un pienākums — kas par lielisku vairogu, aiz kura var paslēpties, lai nevajadzētu darīt to, kas butu darāms!

Bet nevar taču riskēt ar savu stāvokli, reputāciju, nākotni tikai tāpēc, lai palīdzētu svešiniekam vai cilvēkam, kas ir tev vienaldzīgs. Paļauties uz viņa klusēšanu būtu bērnišķīgi. Ja draudzene nonāk tādā pašā ķezā, tai pačukst, kur var saņemt palīdzību^ un drīz vien tu jau esi kļuvis visiem zināms. Nē, labak tomēr palikt pie pienākuma, kaut arī tas ir krāsaina dekorācija, tāpat kā Potjomkina sādžas. Vienīgi baidos, ka šo savu pienākuma definējumu es izsaku tik bieži, ka drīz jau pats tam noticēšu. Potjomkins apmanīja tikai savu ķeizarieni, daudz nožēlojamāk ir pievilt pašam sevi.

*

Stāvoklis, reputācija, nākotne. It kā es jebkuru dienu un stundu nebūtu gatavs iesaiņot to visu un nogādāt uz pirmo kuģi, kas pienāks, piekrauts ar darbu.

īstu darbu.

15. jūnija

Atkal es sēžu pie loga, tur ārā nomodā ir zilā nakts, un zem kokiem čukst un čab.

Vakarā pastaigājoties satiku kādu laulalu pāri. Sievu es uzreiz pazinu. Nav nemaz aizritējuši tik daudzi gadi kopš tā laika, kad ar viņu dejoju balles, un es neesmu aizmirsis, ka ikreiz, kad es viņu biju saticis, viņa man dāvāja bezmiega nakti. Bet viņa par to nekā nezināja. Toreiz viņa vēl nebija sieviete. Viņa bija jaunava. Viņa bija sapņa iemiesojums: vīrieša sapnis par sievieti.

Tagad viņa noteiktā solī gāja pa ielu, pieķērusies laulatā drauga rokai. Bagātāk ģērbusies nekā toreiz, bet bezgaumīgāka, sīkpilsoniskāka; kaut kas viņas skatiena bija izdzisis un izgaisis, bet tai pašā laikā tas pauda apmierinātas sievas skatienu, itin kā viņa nestu savu vēderu sev pa priekšu uz sudraba paplātes.

Nē, es to nespēju saprast! Kāpēc tam tā jābūt, kāpēc allaž ta mēdz būt? Kāpēc mīlestība ir burvestības zelts, kas nākamajā dienā pārvēršas par vītušām lāpām vai dubļiem, vai lēcu virumu? No cilvēku ilgām pēc mīlestības taču uzplaukusi visa tā kultūras daļa, kurai nav tieša sakara ar izsalkuma remdināšanu vai aizsardzību pret ienaidnieku. Mūsu skaistuma izjūtai nav cita avota. Visa māksla, visa dzeja, visa mūzika tajā veldzējusies. Pats nožēlojamākais mūsdienu gleznojums par vēsturisku tēmu, tāpat kā Rafaela madonnas vai Steinleina mazās Parīzes strādnieces, «Nāves eņģelis», tāpat kā Augstā dziesma un Buch der Lieder, korālis un Vīnes valsis, pat ikviens ģipša izrotājums šaja nabadzīgajā mājā, kurā es dzīvoju, ikviens veidols kāpnēs, porcelāna vāze un mana kaklauta raksts, itin viss, kura uzdevums rotāt un izdaiļot — vai nu tas izdodas vai ne —, ir radies no šīm ilgām, kaut arī dažkārt garajiem aplinku ceļiem grūti izsekot. Un tā nav nekāda iedoma bezmiega naktī, tas pierādīts simtiem reižu.

Taču šo avotu nesauc par mīlestību, to sauc: sapnis par mīlestību.

Un atkal — tas viss, kas saistās ar sapņa piepildījumu, alku piepildījumu, un viss, kas pēc tam seko,

mūsu dziļākajā instinktā parādās par kaut ko neglītu un nepieklājīgu. To nevar pierādīt, tā tikai mēs izjūtam: es izjūtu un, manuprāt, arī visi citi. Cilvēki pret visu pārējo mīlestības lietām izturas kā pret kaut ko zemisku vai komisku, un bieži vien izņēmums nav arī sava paša mīlestība. Un tad sekas... Sievietes " grūtniecība ir kaut kas šausmīgs. Jaunpiedzimis bērns ir pretīgs. Nāve pa lielākajai dajai neatstāj tik šaušalīgu iespaidu kā bērna piedzimšana ar briesmīgo kliedzienu un netīrumu, un asins kakofoniju.

Bet vispirms jau pats dzimumakts. Nemūžam neaizmirsīšu, kā bērna dienās pirmo reizi zem lielā kastaņ-koka skolas pagalmā dzirdēju, kā viens biedrs izskaidroja, «kā tas notiek». Es tam negribēju ticēt, bija jānāk vairākiem zēniem, lai to apstiprinātu, un viņi smējās par manu muļķību, un es tomēr vēl lāga neticēju un galīgi izmisis aizskrēju projām. Tātad tēvs un māte arī tā dara? Un es pats arī tā darīšu, kad būšu pieaudzis, vai tiešām es no tā nevarēšu izvairīties?

Es allaž ļoti nicināju šos nejaukos zēnus, kuri mēdza rakstīt riebīgus vārdus uz sienām un žogiem. Bet tajā brīdī es jutos tā, itin kā pats dievs būtu ierakstījis kaut ko neķītru zilajās pavasara debesis, un īstenībā man liekas, ka tieši no tā brīža es sāku šaubīties par dieva esamību.

Līdz pat šai dienai es vēl neesmu atguvies no sava pārsteiguma. Kāpēc gan jāturpina mūsu suga un ja-remdina mūsu alkas tieši ar to orgānu, kuru mēs vairākas reizes dienā izlietojam par cauruli netīrumu nolaišanai: kāpēc gan daba nevarētu izveidot šim nolūkam tādu paņēmienu, kurš butu šo alku cienīgs un skaists un tai pašā laikā sniegtu augstāko baudu? Tādu aktu, ko varētu piepildīt baznīcā visu acu priekšā tikpat labi kā tumsā un divvientulībā? Vai arī saules pielietā rožu templī — kora dziesmu un kāzinieku pavadībā?

Nezinu,-eik ilgi esmu staigājis šurpu turpu pa istabu.

Arā svīst gaismiņa, ausmas staros laistās baznīcas torņa gailis, spalgi čiepst izsalkušie zvirbuļi.

Dīvaini, ka vienmēr pirms saullēkta gaisu pārņem vieglas svaiguma trīsas.

18. jūnijā

Šodien mazliet vēsāks, pēc vairāk nekā mēneša es atkal pirmo reizi devos izjādē.

Kāds rīts! Iepriekšējā vakarā es agri likos pie miera un nogulēju visu nakti bez pamošanās. Mans miegs nekad nav bez sapņiem, bet šīs nakts sapņi bija zilgi un viegli. Es aizjāju līdz Hāgai, apkārt Atbalss paviljonam, garam vasaras kafejnīcai. Katru krūmu un zariņu klāja rasa un tīmekļi, kokos šalca spirgts vējiņš. Dēva bija visai mundrā noskaņā, un zem viņas kājām dejodama aiztraucās zeme, jauna un svaiga kā pirmajā radīšanas svētku dienas rītā. Piejāju pie nelielas viesnīciņas, tā man bija zināma, jo pavasarī savās rīta izjādēs bieži te biju iegriezies. Es nokāpu no zirga, vienā ņēmienā iztukšoju veselu pudeli alus, apskāvu brūnaci meiteni un apgriezu viņu riņķī, noskūpstīju uz matiem un — apsegloju kumeliņu.

Ka dziesmā dzied.

19. jūnijā

Jā, Gregorija kundze. Tātad tādā nolūkā jūs nākat pie manis. Tiesa gan, mazliet neparastā.

Šoreiz viņa atnāca vēlu, pieņemšanas laiks jau bija beidzies, un viņa vientuļa sēdēja uzgaidāmajā istabā. Viņa ienāca manā kabinetā ļoti bāla, pasveicināja

un palika stāvam istabas vidū. Es ar roku norādīju uz krēslu, bet viņa joprojām nekustējās no vietas.

— Toreiz es mānījos, — viņa sacīja. — Es neesmu slima, esmu gluži vesela. Es ar ārstu gribēju runāt pavisam par kaut ko citu, tikai toreiz nespēju pateikt.

Pa bruģi aizrībēja kravas rati, es piegāju pie loga un aizvēru to, un šajā pēkšņajā klusumā dzirdēju viņu sakām klusi un noteikti, taču balss mazliet drebēja, itin kā viņa būtu tuvu raudām:

— Man šausmīgi riebjas mans vīrs.

Es stāvēju, atspiedis muguru pret krāsni. Noliecu galvu par zīmi, ka dzirdu viņas vārdus.

— Ne jau kā cilvēks, — viņa atsāka. — Viņš allaž ir bijis labs un laipns pret mani; nekad nav teicis neviena ļauna vārda. Bet viņš manī modina briesmīgu pretīgumu.

Viņa dziļi ievilka elpu.

— Nezinu, kā lai to pasaku, — viņa turpināja. — Tas, ko es gribēju jums lūgt, ir mazliet neparasti. Turklāt tas varbūt ir pretrunā ar to, ko jūs atzīstat par pareizu. Nezinu, ko jūs domājat par šādu jautājumu. Bet jūsos ir kaut kas tāds, kas iedveš man uzticību, un es nezinu neviena cita visā pasaulē, kam šādi varētu uzticēties, neviena, kas man spētu palīdzēt. Vai jūs nevarētu parunāt ar manu vīru? Vai jūs nevarētu viņam pateikt, ka esmu slima, ka man ir kāda sieviešu kaite un viņam vajadzētu atteikties no savām vīra tiesībām, vismaz kādu laiku?

Vīra tiesības. Es pārvilku ar roku pār pieri. Man sametas tumšs gar acīm, kad dzirdu minam šos vārdus tādā nozīmē. Dieviņ augstais, kas gan noticis cilvēku smadzenēs, ja viņi pat to padarījuši par tiesībām un pienākumu!

Man uzreiz kļuva skaidrs, ka šādā gadījumā man jāpalīdz, ja vien es to spēju. Taču tūliņ es neatģi-dos, ko sacīt, gribēju dzirdēt kaut ko vairāk. Ļoti iespējams, ka manai līdzjūtībai pret viņu bija piejaukta klāt krietna deva visparastākās ziņkāres.

— Piedodiet, Gregorija kundze, — cik ilgi jūs esat precējusies? — es vaicāju.

— Sešus gadus.

— Un vai tas, ko jūs saucat par vīra tiesībām, jums vienmēr ir sagādājis nepatiku?

Viņa viegli pietvīka.

— Jā, tas man vienmēr ir sagādājis nepatiku, — viņa sacīja, — bet pēdējā laikā kļuvis nepanesams. Es to vairs_ nespēju paciest, es nezinu, kas ar mani notiks, ja ta vel turpināsies!

— Tomēr, — es viņu pārtraucu, — mācītājs vairs nav^ nekāds jaunais vīrs. Mani pārsteidz, ka vīrietis tāda vecumā var sagādāt jums tik daudz ... nepatikšanu. Cik vecs viņš īsteni ir?

— Viņam ir piecdesmit seši gadi, kā man liekas, — nē, piecdesmit septiņi. Viņš gan izskatās vecāks.

— Sakiet, Gregorija kundze, — vai jūs pati nekad neesat mēģinājusi parunāties ar viņu par šo jautājumu? Pastāstīt, cik ļoti tas jūs nomoka, un laipni un jauki palūgt, lai viņš jūs saudzē?

—Jā, reiz es viņu lūdzu. Bet atbildes vietā viņš ņemas mani kaunināt. Viņš teica, ka mums nav zināmā dieva griba; ka varbūt dievs tomēr grib dāvāt mums bērnu, lai gan līdz šim mums tāda nav, un tāpēc būtu liels grēks, ja mēs izbeigtu darīt to, ko vēlas dievs, bez kā nevarētu nākt pasaulē mūsu bērns... Varbūt viņam ir taisnība. Bet tas ir pāri maniem spēkiem.

Es nespēju apslēpt smaidu. Ak, šis vecais viltīgais blēdis!

Viņa pamanīja manu smaidu un, šķietas, izskaidroja to pēc sava prāta. Brīdi viņa klusēja it kā apdomādamas; tad atkal ierunājās klusā, trīsošā balsī, kamēr viņas seja pietvīka aizvien tumšāka un tumšāka.

— Nē, jums jāzina viss, kā tas ir, — viņa teica. — Droši vien jūs jau esat uzminējis, jūs taču redzat man cauri. Ja es jūs lūdzu, lai manis dēļ mānāties, tad jums ir tiesības prasīt, lai esmu atklāta. Jūs varat par mani domāt, ko gribat. Esmu neuzticīga sieva. Es piederu citam vīrietim. Tieši tāpēc tas iet pāri maniem spēkiem.

Runādama viņa vairījās uz mani paskatīties. Bet es — es tikai tagad ieraudzīju viņu pirmo reizi tā pa īstam. Tikai tagad es redzēju, ka manā istabā stāv sieviete, sieviete, kuras sirds bija pārpilna ar alkam un izmisumu, jauna ziedoša sieviete, aiz kauna pietvīkusi un mīlestības smaržas apņemta, tāpēc ka šī smarža bija tik varena un spēcīga.

Jutu, ka kļūstu bāls.

Beidzot viņa pacēla acis un sastapas ar manu skatienu. Nezinu, ko viņa bija nojautusi manā skatienā, taču viņa vairāk nespēja izturēt un, raudās trīsēdama, noslīga krēslā. Varbūt viņa domāja, ka es visu esmu uztvēris frivoli, varbūt arī, ka esmu vienaldzīgs un cietsirdīgs un ka viņa, izrādās, veltīgi atsegusi savu sirdi svešam vīrietim.

Piegāju viņai klāt, satvēru viņas roku un klusi pa-pliķēju pa to: — Nu, nu, neraudiet vairs, neraudiet vairs! Es gribu jums palīdzēt. Es to apsolu.

— Pateicos, pateicos ...

Viņa noskūpstīja manu roku, slacīja to ar savam asarām. Vēl viens spējš šņukstiens, tad viņas sejā cauri asarām atplauka smaids.

Arī es nevarēju novaldīties nepasmaidījis.

— Taču jūs darījāt muļķīgi, stāstīdama par savu sakaru, — es sacīju. — Nevis tāpēc, ka es varētu jūsu uzticību velti valkāt — par to jums nav jābaidas —, bet tādas lietas tomēr jātur slepenībā. Vienmer, bez izņēmuma, cik ilgi vien iespējams. Arī bez visa tā es jums tomēr būtu palīdzējis.

Viņa iebilda:

1 gribēju jums pateikt. Es gribēju, lai

cilvēks, kuru es dziji cienu un pret kuru izjūtu lielu bijību, uzzinātu par mani visu un tomēr mani nenicinātu.

Un tad sākās garš stāsts: reiz, pirms aptuveni diviem gadiem, viņa dzirdējusi manu sarunu ar viņas viru, mācītāju, — viņš bija sasirdzis un es ieradies viņu mājā. Mēs esot runājuši par prostitūciju. Viņa atcerējās visu, ko es biju teicis, un tagad to atkārtoja kaut ko gauži banālu un primitīvu: šīs nabaga meitenes taču arī esot cilvēki, un pret viņām jāiztu-roties cilvēcīgi, un tā tālāk, un tā tālāk. Viņa nekad agrak neko tādu nebija dzirdējusi, Kopš tā brīža viņa mani cienījusi un tāpēc arī saņēmusi drosmi man visu uzticēt.

Man tas viss bija pagaisis no atmiņas, pilnīgi... Sniegs ko sedz, to atkusnī redz.

Es tātad apsolīju jau šodien parunāt ar viņas vīru, un viņa aizgāja. Bet viņa bija aizmirsusi cimdus un lietussargu, atgriezās, paņēma tos un atkal aizsteidzās. Viņa atplauka un staroja līksma un apskurbusi kā bērns, kurš saņēmis loloto spēļlietiņu un tagad no tās sagaida kaut ko ļoti jauku.

*

Devos pie viņiem pēcpusdienā. Viņa savu viru jau bija sagatavojusi jaunajai ziņai; tā mēs bijām vienojušies. Saruna ar mācītāju notika divatā. Viņa seja vērtās pelēkāka nekā parasti.

Jā, — viņš teica, — mana laulātā draudzene man jau ieminējas, kā tas ir. Nemaz nespēju pateikt, cik man viņas žēl. Mēs tik sirsnīgi cerējām, tā vēlējamies, lai mums būtu bērns. Bet šķirtām guļamistabām es nevaru piekrist, no šādas situācijas es noteikti atsakos. Mūsu aprindās tas nav tā pieņemts, sāks vēl klīst tenkas. Turklāt, tā sakot, es taču esmu vīrs gados.

Viņš ilgi kāsēja.

— Protams, — es sacīju, — man nav ne mazako šaubu, ka mācītājs savas laulātās draudzenes veselību vērtē dārgāk par visu. Bez tam ir nopietns pamats cerībām, ka viņa atkal atgūs veselību.

— Par to es lūdzu dievu, — viņš atbildēja. — Bet kā ārsta kungs domā, cik ilgi tas var vilkties?

— Grūti pasacīt. Taču absolūta atturība jebkurā gadījumā gan nepieciešama vismaz pusgadu. Pēc tam jau redzēsim...

Viņa sejā ir pāris nelielu, netīri brūnu plankumiņu; šoreiz bezkrāsainajā ādā tie kļuva vēl tumšāki un manāmāki un viņa acis it kā sarāvās.

*

Viņš jau reiz bijis precējies; patiešām žēl, ka viņa nomira — viņa pirmā sieva! V iņa darbistaba ir paka-rināta sievas ģīmetne — palielināts melni balts portrets: parasta un kaulaina «ticīgi noskaņota» meitene, diezgan līdzīga krietnajai Katerīnai fon Borai.

Viņa, bez šaubām, bija mācītājam piemērota sieva. Cik žēl, ka viņa mirusi!

21. jūnijā

Kurš ir šis laimīgais? Tādu jautājumu es sev uzdevu jau kopš aizvakardienas.

Dīvaini, ka atbilde noskaidrojas visai drīz un ka tas tiešām ir kāds jauns cilvēks, kuru es pat pazīstu, kaut arī visai pavirši. Tas ir Klass Reke.

Jā, jā, protams, viņš ir pavisam savādāks nekā mācītājs Gregorijs.

Nupat viņus satiku savas vakara pastaigas laikā. Siltajā, rožainajā mijkrēslī es bezmērķīgi klīdu pa ielām, gāju un domāju par viņu, šo mazo sievieti. Domās_ bieži kavējos pie viņas. Iegriezos kādā tukšā, nomaļa iela un pēkšņi ieraudzīju — viņi nāk man pretī. Viņi iznāca pa kādiem vārtiem. Ar skubu izvilku mutautiņu un ņēmos šņaukt degunu, lai aizsegtu seju. Starp citu, tā bija gluži lieka piesardzība; nez vai viņš mani pat pazītu, bet viņa mani nepamanīja, viņa bija akla aiz laimes.

22. jūnijā

Sēžu un vairākkārt pārlasu, ko vakar vakarā esmu uzrakstījis, lasu vēl un vēlreiz un pats sev saku: nu tā, vecais draugs, — tu esi kļuvis savedējs?

Muļķības! Es esmu viņu atbrīvojis no briesmīga sloga. Es uzskatīju, ka man tā bija jārīkojas katra ziņā.

Kā rīkosies šī sieviete, tas attiecas tikai uz viņu pašu.

23. jūnija

Jāņu nakts. Gaiša, /ilga nakts. Es tevi atceros no bērnības un jaunības dienām kā liegāko, skurbāko un dzidrāko no visām nakilm, — kāpēc tu šoreiz esi tik tveicīga un nomācoša?

Sēžu pie loga un piatcju par savu dzīvi, mēģinu izdibināt iemeslu, kāpēc mans dzīves ceļš ir citāds nekā citiem, nepa\ isam nelīdzinās parastajam dzīves ceļam.

Padomāsim.

Nupat, nākdams mājās cauri kapsētai, es atkal biju liecinieks kādam skatam, par kuru moralizētāji vēstulēs presei mēdz sacīt, ka tas nav aprakstāms. Skaidrs, ka dziņa, kas piespiež šos nabaga cilvēkus kapsētā modināt apmeklētājos vispārēju sašutumu, laikam gan ir visspēcīga un uzvaroša. Tā mudina vieglprātīgos uz trakulīgām pārgalvībām un godīgos, prātīgos piespiež no daudz kā atteikties un daudz ko zaudēt. Tā piespiež sievietes pārvarēt kaunīguma izjūtu, kuru no paaudzes uz paaudzi mēģināts ieaudzināt un nostiprināt, un ciest šausmīgas fiziskas mokas, un bieži vien bez prāta un apdomas mesties kauna un posta mutulī.

Tikai mani šī dziņa vēl nav spiedusi neko darīt. Kā gan tas iespējams?

Manas dziņas modās ļoti vēlu, tikai tad, kad mana griba jau bija kļuvusi par vīrieša gribu. Bērnībā es biju ļoti godkārs. Jau visai agri es mācījos sevi iegrožot, novilkt robežu starp savu slēptāko, pastāvīgo vēlēšanos un acumirklīgo iegribu, mirkļa iekāri; ieklausīties pirmajā balsī, bet otro — izlikties nedzirdam. Vēlāk es ievēroju, ka tā ir visai reta parādība, varbūt pat retāka nekā ģenialitāte un talants, un tāpēc lāgiem likās, ka man īstenībā būtu vajadzējis kļūt par neikdienišķu un izcilu vīru. Skolā es jau arī biju pirmā lieluma spīdeklis; klasē vienmēr jaunakais, piecpadsmit gadu vecumā beidzis vidusskolu — un divdesmit triju gadu vecumā medicīnas licenciats. Bet līdz ar to viss arī apstājās. Ne tālākas studijas, ne doktora disertācijas. Man labprāt aizdotu naudu, cik vien tās būtu vajadzīgs, bet es jutos noguris. Man nebija ne mazākā prieka apgūt plašākas zināšanas, un galu galā es vēlējos pelnīt sev maizi. Skolas zēna godkāre pēc liecībām ar teicamām atzīmēm bija apmierināta, un diezgan savādi, ka tās vietu vairs neieņēma vīra godkāre. Man liekas, iemesls meklējams tajā apslaki!, ka biju sācis domāt. Agrāk man bija trūcis laika.

Taču visu to laiku mana dziņu dzīve atradās pussnauda, tomēr bija pietiekami moža, lai modinātu nenoteiktus sapņus un iekāri gluži kā jaunai meitenei, tomēr ta nebija tik varena un aicinoša kā citiem jauniem vīriešiem. Un, ja arī es dažreiz pavadīju bezmiega nakti, mocīdamies kvēlās ilgās, tomēr man vienmer likās neiespējams rast apmierinājumu pie tam sievietem, kuras apmeklēja mani biedri, sievietēm, kuras viņi man lāgiem parādīja uz ielas un kuras man šķita_ pretīgas. To veicināja arī apstāklis, ka mana fantazija allaž bija darbojusies patstāvīgi, pati meklējusi sev iztēles vielu, gandrīz nemaz nesaskaroties ar biedru fantāziju. Es taču allaž esmu bijis daudz jaunāks par viņiern, sākumā es vispār itin nekā nesapratu, ja viņi runājās par tādiem jautājumiem, un tāpēc arī pieradu viņos neklausīties. Tā es paliku «tīrs». Es netiku iepazinies arī ar zēnu gadu «grēkiem», pat nezināju, ka tādi ir. Manas atturības iemesls nebija reliģija, bet es sev radīju sapņus par mīlestību, ak, cik ļoti skaistus sapņus, un biju pārliecināts, ka reiz tie īstenosies. Es negribēju savas pirmdzimtības tiesības pārdot par lēcu virumu, negribēju aptraipīt savu balto studenta cepuri.

Mani sapņi par mīlestību — reiz man šķita, ka tie ir tik tuvu, tik tuvu, ka varētu īstenoties. Jāņu nakts, brīnumainā, bālā nakts, allaž tu manī atmodini senās atmiņas, īstenībā manas dzīves vienīgās atmiņas, vie-nīgas, kas vēl paliek, kad viss cits sabrūk un pārvēršas pīšļos. Un tomēr tas bija tik nenozīmīgs, šis notikums. Es biju aizbraucis pavadīt Jāņu svētku dienas pie sava mātesbrāļa lauku mājās. Tur bija sanākuši jaunieši, bija dejas, bija rotaļas. Jauniešu vidū bija kāda meitene, kuru es jau iepriekš dažreiz biju saticis ģimenes viesības. Agrāk es par viņu neko daudz nebiju domājis, bet tagad, redzot viņu te, man smadzenēs piepeši uzdzirkstīja vārdi, kurus kāds biedrs man reiz bija sacījis šādās viesībās: tur tā meitene metusi uz tevi acis, viņa sēž un visu laiku tevi vēro. Sos vārdus es atcerējos tagad un, lai gan sacītājam nebiju visai ticējis, tomēr pievērsu meitenei vairak uzmanības nekā to būtu darījis citkārt un manīju, ka arī viņa reizēm uz mani paskatās._ Varbūt viņa nemaz nebija daiļāka par daudzām citām, bet viņa patlaban bija divdesmito gadu plaukumā, un viņas jaunas krūtis sedza plāna, balta blūzīte. Mēs dažas reizes nodejojām vienā pārī ap maija kārti, kas bija pušķota vainagiem. Ap pusnakti visi devāmies uz kādu kalnu, lai patīksminātos par ainavu, kas paveras skatienam, sakurtu ugunskuru un sagaidītu saullēktu. Ceļš vijās pa mežu gar augstām, slaidām priedēm; mes gājām pa pāriem, un es biju pārī ar šo meiteni. Kad viņa tumsā paklupa pret celmu, es viņai pasniedzu roku, mani caurstrāvoja prieka kvēle, jūtot viņas mazo, mīksto, silto delnu savā plaukstā; es viņas roku nepalaidu vaļā arī vēl tad, kad ceļš kļuva līdzens un viegli ejams. Par ko mēs runājām? Es nezinu, neviens vārds nav saglabājies man atmiņa, atceros vienīgi, ka viņas balsī skanēja vārdos neizteikta un slēpta padevība, itin kā viņa jau visu mūžu būtu ilgojusies iet ar mani tā roku rokā. Mēs uzkāpām kalna, citi Jaunieši tur bija ieradušies jau agrāk un aizdedzinājuši ugunskuru, mēs apmetāmies grupās vai pa pāriem kur nu kurais. Uz citiem pauguriem un kalniem liesmoja citi ugunskuri. Virs mums pacēlās liels un gaišs, un zils izplatījums, lejā spīguļoja līči un ieplakas, un tālais fjords — ledaini spožs un dziļš. Es joprojām turēju viņas roku savējā, man liekas, ka pat uzdrīkstējos to vieglītēm noglāstīt. Slepus es vēroju meiteni un redzēju, ka viņas seja nakts blāvumā kvēlo un acīs sanesušās asaras, taču viņa neraudāja, viņa elpoja vienmērīgi un rāmi. Mēs sēdējam klusēdami, bet manī skanēja dziesma, sena melodija. Nezinu, kā tā biia sakusi manī skanēt:

Deg uguns, dzidri t<5 deg, kā tūkstoš vainagi liesmo, __

Vai lai uguni eju un dejoju es tajā ar savu miļo?

Ilgi mēs tā sēdējām. Viens otrs no jauniešiem piecēlās un devas mājup, es dzirdēju kādu sakām: austrumos savilkušies smagi mākoņi, saullēktu mēs neredzēsim. Bariņš kļuva arvien retāks un retāks bet mes joprojām sēdējām, kamēr beidzot bijām palikuši tikai mes vieni. Ilgi es lūkojos meitenē, un viņa nenovērsa savu skatienu. Tad es satvēru viņas galvu savās delnas un noskūpstīju meitenes lūpas, tas bija liegs un nevainīgs skūpsts. Tai pašā mirklī kāds viņu sauca, viņa satrukas, atbrīvojās no manām rokām un aizskrēja viegliem soļiem lejup pa nogāzi uz mežu.

Kad es viņu panācu, viņa jau bija kopā ar citiem es tikai slepeni varēju paspiest viņas roku, un viņa atbildēja uz manas rokas spiedienu. Lejā, pļaviņā, joprojām dejoja ap maija kārti — ciema meitas un puisi kopa ar jaunajiem kundzēniem — visi jaunieši juku jukām, kā tas notiek tikai šajā vienīgajā naktī gadā. Es atkal dejoju ar meiteni, tā bija skurba un trakulīga deja; bija jau iestājusies gaiša diena, bet gaisa vēl jutās Jāņu nakts burvestība, pati zeme dejoja zem mušu kājām, un citi pāri aiztraucās garām gan augstu pār mums, gan tālu lejā zem mums; viss sūpojās augšup lejup, griezās virpulī ap mums. Beidzot mēs izraisījāmies no šā dejotāju virpuļa, mēs neuzdrīkstējāmies paraudzīties viens uz otru, bet, ne vārda neteikdami, abi aizzagāmies aiz kāda ceriņu krūma. Гиг es viņu atkal noskūpstīju. Bet tagad tas jau bija cits skūpsts, viņas galva bija atslīgusi pret manu roku, acis aizvērtas un viņas mute no maniem skūpstiem kļuvusi kā dzīva būtne. Es piespiedu roku pie viņas krūtīm un jutu, ka viņas roka uzgulst manējai, — varbūt viņa gribēja aizsargāties, atgrūst manu roku, bet patiesībā viņa to spieda ciešāk pie savām krūtīm. Pa to laiku viņas seju sāka klāt sārtums, sākumā tikko mānāms, bet pec tam spēcīgāks, līdz beidzot seja iekvēlojās kā sārtās liesmas, viņa atvēra acis, taču apžilbusi tās no jauna aizvēra, un, kad mēs bijām atguvušies no ilgā skūpsta, stāvējām, piespieduši vaigu pie vaiga, un pārsteigti raudzījāmies saulē, kas bija izlauzusies no mākoņu vāliem

austrumos. . „

Pēc tam es meiteni nekad vairs neredzeju. Kops tā laika aizritējuši desmit gadi, desmit gadi kopš tas nakts, un vēl tagad, domājot par to, es kļustu kā slims

un nespēju atrast sirdsmieru.

Mēs nenorunājām satikšanos nakamajā dienā, mes par to nedomājām. Viņas vecāki dzīvoja tepat tuvumā, un mums tas šķita pats par sevi saprotams^ ka būsim kopā nākamajā dienā, katru dienu, visu mūzu. Bet nākamajā dienā lija, mes neredzējāmies, un vakarā man vajadzēja atgriezties pilsētā. Tur pēc dažam dienām es izlasīju laikraksta, ka viņa ir mirusi. Noslīkusi peldoties — viņa un vēl kada meitene.

... Jā, jā, un kopš tā laika aizritējuši desmit gadi.

Sākumā es biju dziļi satriekts. Taču laikam gan man piemīt visai spēcīgs raksturs. Strādāju tapat ka agrāk, rudenī noliku eksāmenus. Un tomēr es cietu. Viņa rādījās man naktīs — nepārtraukti. Redzeju viņas balto augumu, aplipušu ar ūdenszālēm un dūņām, kas šūpojās ūdeni augšup un lejup. Acis plati atvērtas, arī mute, kuru es biju skūpstījis, pavērta. Tad laivā piebrauca cilvēki ar ķeksi. Ķeksis ieeirtas viņas krūtīs, tajās pašās jaunavigajas krūtīs, kuras es vēl nesen biju glāstījis.

Vajadzēja paiet ilgam laikam, iekams es atkal

sajutu, ka esmu vīrietis, un pamanīju, ka pasaulē ir ari citas sievietes. Bet nu jau es biju ārdēts. Tagad jau reizi mani bija skārusi dzirkstele no lielās liesmas, un mani vairs neapmierināja tēlota mīlestība. Varbūt citi šaja ziņa nebija tik sīkumaini, tā ir viņu darīšana, un es ari nezinu, vai šim jautājumam jāpievērš tik liela uzmanība. Taču es jutu, ka man tas ir svarīgi. Naivi būtu domāt, ka vīrieša gribas spēks nevar pārvarēt līdzīgus sīkumus, protams, ja vien šāds gribas spēks piemīt. Dargais Mārtiņ Luter, mācītāja Grego-rija ciemgais skolotāj, cik gan daudz maldīgu uzskatu varēja tevī iemājot, ja tu spēji sarunāt tik daudz muļķību, kolīdz pievērsies šai tēmai! Taču tu vismaz biji patiesāks nekā tavas mācības mūsdienu paudēji, un, domājot par tevi, tas allaž jāpatur vērā.

Tā aizritēja gads pēc gada, un dzīve slīdēja man garam. Es satiku daudzas sievietes, kas no jauna manī iekveldināja ilgas, bet nezin kāpēc tieši šīs sievietes mani nekad neievēroja, it kā viņu acīs es nemaz neeksistētu. Kāpēc gan tā? Liekas, tagad es to saprotu. Sievietei, kura mīl, gan gaitā, gan sejā, gan visā viņas būtne slēpjas tieši ta burvestība, kas mani tik ļoti valdzina. Tieši viņas, šādas sievietes, vienmēr bija modinājušas manī iekāri. Bet, tā kā viņas savu mīlestību bija veltījušas citam vīrietim, tad mani, protams, viņas nepamanīja. Toties citas sievietes man pievērsa uzmanību, pat pārlieku; es taču, neraugoties uz manu jaunību, jau biju ieguvis ārsta diplomu, man bija daudzsološi panākumi privātajā praksē, un mani uzskatīja par labu partiju, tāpēc ari biju kļuvis par iekarojamu personu. Taču tās allaž bija veltas pūles.

Jā, gadi ritēja, un dzīve aizslīdēja man garām. Es strādāju savā profesijā. Cilvēki nāk pie manis ar savām kaitēm — kādas gan tās nemēdz būt —, un es viņus ārstēju, cik jau labi prazdams. Citi atveseļojas, citi nomirst, bet vairums kaut kā kuļas uz priekšu ar dievu uz pusēm — tāpat kā līdz tam. Neesmu nekāds brīnumārsts; dažs labs no maniem pacientiem, kuram es nevarēju palīdzēt, griezās pie pieredzējušiem pūšļotājiem un acīm redzamiem šarlatāniem — un atspirga. Taču man šķiet, ka mani uzskata par apzinīgu un piesardzīgu ārstu. Drīz vien es kļūšu par tipisku mājas ārstu, dzīves pieredzes bagātu dziednieku ar mierīgu skatienu, kas modina uzticību. Ja cilvēki zinātu, cik slikti es naktīs guļu, diezin vai justu pret mani tādu paļāvību.

Jāņu nakts, gaišā, zilgā nakts, tu taču agrak biji tik liega un gaisīga, un skurba, — kādēļ tagad tu gulsties uz manām krūtīm kā baismas?

28. jūnijā

Nupat savā vakara pastaigā es gāju gar «Grand. Hotel», tur ietves malā pie galdiņa vientulīgi ar viskija glāzi sēdēja Klass Reke. Es pagajos vēl dažus soļus, tad apgriezos, devos atpakaļ un apsēdos pie galdiņa Rekes tuvumā, lai viņu novērotu. Viņš mani neredzēja vai varbūt nevēlējās redzēt. Jaukā sieviete, viņa, protams, jau būs izstāstījusi par savu apmeklējumu un tā laimīgo iznākumu — par to viņa laikam gan jūtas man pateicīga, bet viņš droši vien ir mazliet nepatīkami aizskarts, jo tagad ir vel trešais, kurš zina viņa noslēpumu. Viņš sēdēja pavisam nekustīgi un raudzījās uz jūru, smēķēdams garu un tievu cigāru.

Garām gāja laikrakstu zēns; es nopirku «Alton-blad», lai to izmantotu kā slēpšanās aizsegu, un vēroju Reki pāri laikraksta malai. Un manī no jauna atplaiksnījās tā pati doma kā toreiz pirms daudziem gadiem, kad es viņu ieraudzīju pirmo reizi: kāpēc tieši šis vīrietis, nevis es iemantojis tādu seju? Ja vien mums butu iespēja izvēlēties savu ārieni, laikam es ižvelētos tieši šādu. Es, kurš tolaik tik ļoti cietu tāpēc, ka izskatījos līdzīgs pašam nelabajam. Tagad tas man ir gluži vienalga.

Diez vai es kādreiz būšu redzējis skaistāku vīrieti. Saltas, gaiši pelēkas acis, taču tādā ietvarā, kas vērš tas sapņainas un dziļas. Taisnas jo taisnas un horizontālās uzacis, kas stiepjas pret deniņiem; marmorbalta piere, tumši un kupli mati. Taču sejas apakšējā daļā tikai mute ir ideāli skaista, viss pārējais ir ar dažiem nelieliem trūkumiem; deguns nepareizi veidots, tumša un it kā apsvilusi āda, vārdu sakot, viss nepieciešamais, lai paglābtu viņu no nevainojamā skaistuma, kāds bieži vien modina izsmieklu.

Ka gan izskatās šis cilvēks no iekšienes? Par to es nezinu tikpat kā itin nekā. Zinu tikai, ka viņu uzskata par cilvēku ar gaišu galvu, ja vērtē pēc karjeras, un man šķiet, ka esmu viņu biežāk redzējis sava departamenta priekšniecības sabiedrībā nekā ar sava vecuma kolēģiem.

Caur manām smadzenēm izšāvās simtiem domu, novērojot, kā viņš tur sēž, nekustīgu skatienu lūkodamies tukšumā; glāzei viņš nepieskārās, un cigārs grasījās izdzist. Simtiem piemirstu sapņu un iedomu atdzīvojas manī, kad es iztēlojos to dzīvi, kas sastādīja viņa dzīvi, un salīdzināju to ar savējo. Es bieži sev esmu sacījis: iekāre ir pats saldākais pasaulē, vienīgais, kas spēj padarīt šo posta dzīvi kaut nedaudz krāšņāku; bet iekāres piepildījums laikam gan nav neko vērts, spriežot pēc visiem šiem konsuliem un ģenerālkonsuliem, kuri no tā nekad nav atteikušies un tomēr nekad nav manī modinājuši skaudību. Taču, noraugoties šādā vīrietī, kāds ir viņš, es savā sirdī jūtu sīvu skaudību. Tā problēma, kas saindēja manu dzīvi jaunībā un nomāc vēl tagad vīra gados, viņam laikam atrisinājusies pati no sevis. Tiesa gan, tā viegli atrisinājusies arī vairumam citu vīriešu, taču šis vispārpieņemtais atrisinājums manī nemodina skaudību, bet gan pretīgumu, citādi arises visu jau sen būtu atrisinājis. Bet viņš jau no paša sākuma saņēmis sieviešu mīlestību kā dabiskas tiesības, viņam nekad nav vajadzējis izvēlēties — vai nu badoties, vai iztikt ar iepuvušu gaļu. Man liekas, viņš pat nav īpaši daudz lauzījis galvu, viņam nekad nav bijis laika paļauties refleksijai, kas spēj iepilināt šaubu indi viņa vīna kausā. Viņš ir laimīgs, un es viņu apskaužu.

Ar drebošu sirdi es domāju arī par viņu, par Helgu Gregoriju, kad atceros, kā nokrēslī es redzēju viņas laimē apreibušo skatienu. Jā, viņi abi lieliski sader kopā, tā ir dabiskā izvēle ... Gregorij_s — kādēļ gan viņai visu mūžu būtu jāvalkā viņa uzvārds un jadzivo laulībā ar šo vīrieti? Tā ir nejēdzība!

Metās krēsla, uz nokvēpušās pils fasādes krita sārtā saulrieta blāzma. Pa ietvi gāja garām cilvēki; es ieklausījos viņu valodā: kalsnēji jeņķi ar savu neiedomājamo dialektu, mazi, tukli ebreju tirgoņi ar raksturīgo nazālo pieskaņu un parastie sīkpilsoņi, kuru balsis pauda apmierinātu sestdienas vakara noskaņu. Dažs labs man pamāja sveicienu, unes pamaju pretī, dažs pacēla cepuri, un arī es^ paceļu cepuri. Pavisam tuvu manam galdiņam apsedas paziņas Mārtiņš Birks, Markels un kāds trešais kungs, kuru es jau dažkārt biju sastapis, bet vārdu piemirsis vai varbūt nekad to nebiju dzirdējis, — viņam ir pavisam pliks pakausis, līdz šim es viņu biju sastapis tikai iekštelpās, tāpēc pazinu viņu tikai tad, kad viņš bija pacēlis cepuri sveicienaim Reke pamaja Markelam, kuru pazina, un tūliņ piecēlās, lai aizietu. Iedams garām manam galdiņam, viņš izlikās, it ka tikai nupat būtu mani ieraudzījis, un sveicināja ļoti pieklājīgi, bet tai pašā laikā atturīgi. Upsalā mēs uzrunājām viens otru ar «tu», bet to viņš bija aizmirsis.

Sabiedrība pie blakus galdiņa, tiklīdz Reke bija atgajis talak, tūdaļ uzņēma par viņu valodu, un es dzirdēju, ka plikpaurīgais kungs, pievērsies Marke-lam, teica:

— Ak tā, tu arī pazīsti šo Reki, runā, viņš esot cilvēks ar nākotni, turklāt godkārs?

Markels: — Jā, godkārs ... Un, ja es viņu nosaucu par godkaru, tad tikai mūsu lielās draudzības labad, citādi es izteiktos precīzāk: viņš grib tikt augšup. Godkāre ir reta parādība. Mēs jau esam pasākuši nosaukt par godkāru jebkuru cilvēku, kurš cenšas iegūt valsts padomnieka titulu. Valsts padomnieks — kas gan tas tāds ir? Ienākumi mazāki nekā vidusmēra tirgonim un vara tik niecīga, ka viņš tik tikko spēj palīdzēt saviem radiniekiem taisīt karjeru, nemaz nerunājot par to, ka nespēj pat īstenot savas idejas, ja viņam tādas vispār ir. Tas gan, protams, nenozīmē, ka es pats nevēlētos kļūt par valsts padomnieku — tas tomēr ir izdevīgāks stāvoklis nekā mans pašreizējais —, bet to nevar saukt par godkāri. Tas ir pavisam kas cits. Tolaik, kad es jutu godkāri, izstrādāju brīnišķīgu plānu, kā iekarot visu pasauli un pārveidot visu tā, kā pēc taisnības tam jābūt; un, kad nu beidzot visi gozētos tādā svētlaimē, ka riebjas skatīties, es paķertu tik daudz naudas, cik man vajadzētu, un aizlaistos lapās, nozustu kādā miljonu pilsētā un sēdētu kafejnīcā, dzertu absintu, un uzjautrinātos, zinādams, cik nelāgi viss sagriezās pēc manas aiziešanas ... Bet Klass Reke man tomēr patīk; gan tāpēc, ka viņš ir skaists, gan tāpēc, ka viņam ir neparastas dotības iekārtoties mājīgi un tīkami šajā bēdu ielejā.

Jā, Markels, viņš allaž paliek sev uzticīgs. Viņš ir politikas nodaļas vadītājs kādā lielā laikrakstā un bieži vien raksta iedvesmojošus rakstus, kas domāti nopietnai lasīšanai un dažkārt ir arī to pelnījuši. Neskuvies un mazliet nevīžīgs priekšpusdienās, toties vakaros vienmēr nevainojami elegants, piesātināts ar humoru, kas uzliesmo tajā pašā brīdī, kad iedegas gāzes laternas. Viņam līdzās sēdēja Birks ar izklaidīgu skatienu, mugurā, par spīti karstumam, bija liels lietus mētelis, kurā viņš salīgi tīstījās.

Markels pievērsās man un laipni vaicāja, vai es nevēloties pievienoties izmeklētam rūdītu alkoholistu pulciņam. Pateicos par aicinājumu un atbildēju, ka tūliņ došos uz mājām. Tā es arī biju nodomājis, bet īstenībā nemaz neilgojos pēc savas vientuļās istabas un tāpēc brīdi vēl paliku sēžam, ieklausoties mūzikā, kas skaidri un spēcīgi plūda no Stremmenas klusajā vakara pilsētā, un raudzījos, kā pils ataino savus aklos logus ūdens plūsmā — lai gan patlaban plūsmas nemaz nav, ūdens guļ spožs un nekustīgs kā meža akacis. Un es vēros kādā mazā zilā zvaigznē, kas trīsēdama mirgoja debesīs par Rusenbadu. Klausījos arī sarunā pie blakus galdiņa. Viņi runāja par sievietēm un mīlestību un iztirzāja jautājumu, kāds ir svarīgākais priekšnoteikums, lai varētu gūt īstu baudu ar sievieti.

Plikpaurainais kungs teica: — Viņai jabūt sešpadsmitgadīgai, melniem matiem un kalsnai, bet ar karstām asinīm.

Markels, ar sapņainu izteiksmi sejā: — Viņai jabut mīkstai un kuplai.

Birks: — Viņai mani jāmīl.

★

2. jūlijā

Nē, tas jau kļūst neciešami! Pulksten desmitos rītā Gregorija kundze atkal stāvēja manā kabinetā. Viņa izskatījās bāla un satriekta, platās acis nekustīgi vērās manī.

— Kas nu atkal? — man netīšām izspruka jautājums. — Kas noticis, vai kaut kas noticis?

Viņa klusā balsi atbildēja:

— Vakarnakt viņš mani paņēma ar varu. Jā, gandrīz vai izvaroja.

Es apsēdos savā krēslā pie rakstāmgalda, mani pirksti automātiski sataustīja spalvu un papīru, itin kā es grasītos rakstīt recepti. Viņa apsēdās dīvāna stūri.

— Nabadzīte, — es nomurmināju it kā pie sevis. Nevarēju izdomāt, ko cilu lai pasaku.

Viņa atsāka:

— Esmu laikam dzimusi, lai kļūtu par kāju pameslu.

Kādu brītiņu mēs klusējām, tad viņa sāka stāstīt. Virs viņu pamodinājis nakts vidū, Viņš nav varējis aizmigt. Ubagojis un lūdzies, pat raudājis. Teicis, ka apdraudēts viņa dvēseles miers, ka viņš esot spējīgs nezin uz kādu grēka darbu, ja sieva nebūšot ar mieru padoties viņa gribai. Tas esot viņas pienākums, bet pienākums ir svarīgāks par veselību. Dievs viņiem palīdzēšot, dievs visādā ziņā atgriezīšot viņai veselību.

Aiz pārsteiguma sēdēju kā mēms.

— Tātad viņš ir liekulis? — es vaicāju.

— Nezinu. Nē, man liekas, nē. Taču viņš radis piesaukt dieva vārdu visos iespējamos gadījumos, ja vien tas viņam izdevīgi. Visi viņi tā dara, es taču pazīstu daudzus mācītājus. Es viņus ienīstu. Bet liekulis viņš nav, nē, gluži otrādi, viņš allaž uzskatījis kā pašu par sevi saprotamu, ka viņa ticība ir īstā, viņš drīzāk domā, ka tie, kas to noliedz, ir nodevēji, nelietīgi cilvēki, kuri ar nolūku melo, lai tikai pazudinātu citus.

Viņa runāja rāmi, tikai balss mazliet trīsēja, un viņas vārdi savā ziņā mani pārsteidza: līdz šim man

nebija ne jausmas, ka šis maigais radījums domā, ka viņa spēj nosodīt vīru, runā par viņu tā — tik skaidri un it kā no malas, lai gan sajūt pret mācītāju nāvīgu naidu, dziļu pretīgumu. Viņas balss trīsās un katrā viņas vārdā izpaudās naids tin pretīgums, un šāda sajūta pārņēma arī mani, noklausoties līdz beigām viņas vārdos: viņa gribējusi piecelties, apģērbties, iziet ārā un klaiņot pa ielām visu nakti līdz rīta gaismai, bet vīrs viņu satvēris, viņš esot spēcīgs, viņš viņu nav laidis vaļā.

Jutu, ka man kļūst karsti, deniņos pulsē asinis. Dzirdēju sevī kādu balsi tik skaidri, ka gandrīz izbijos, vai nedomāju skali, kura, sakodusi zobus, sacīja: piesargies, mācītāj! Esmu apsolījis šai trauslajai sievietei, šai mazajai sievietei — ziedam ar gaišajiem, zīžai-najiem matiem —, ka es viņu aizsargāšu pret tevi. Piesargies, tava dzīvība ir manās rokās, un es, ja vien gribēšu, varu sagādāt tev svētlaimi uz mūžīgiem laikiem, iekams tu pats to vēlēsies. Piesargies, mācītāj, manai sirdsapziņai nav itin nekā kopēja ar tavējo, esmu pats savs soģis, esmu no tādas cilvēku sugas, par kuru tev nav ne jausmas!

Vai tiešām viņa sēdēja un noklausījās manās slepenajās domēs? Piepeši, atskanot viņas vārdiem, mani caurstrāvoja trīsas.

— Es šo cilvēku varētu nogalēt!

— Dārgā Gregorija kundze, — es smaidīdams iebildu, — tie, protams, ir tikai vārdi, bet tomēr tos nevajadzētu izteikt skaļi.

Es gandrīz pasacīju: vēl jo vairāk tāpēc tos nevajadzētu izteikt skaļi.

— Bet, — lai drīzāk pievērstu sarunu citai tēmai, es, gandrīz elpu neatvilkdams, turpināju: — bet pastāstiet man — kā tas notika, ka jūs apprecējāties ar mācītāju Gregoriju? Vecāku griba vai varbūt iesvētāmās meitenes nevainīgā jūsma?

Viņa nodrebēja, kā saltu tirpu pārņemta.

— Nē, nekas tamlīdzīgs, — viņa atteica. — Tas ir tik savāds notikums, pavisam īpašs, ka jūs to nekādi nevarētu iedomāties. Es, protams, nekad neesmu bijusi viņā iemīlējusies, pat ne uz mirkli. Tā pat nebija iesvētāmās meitenes jūsma par savu mācītāju — nekas tamlīdzīgs. Taču mēģināšu jums visu izstāstīt un paskaidrot.

Viņa ierāvās dziļāk dīvāna stūrī un sēdēja tur sarāvusies kā maza meitene. Un, lūkodamās kaut kur man garām izplatījumā, viņa sāka savu stāstu:

— Savās bērnu un pirmās jaunības dienās es biju loti laimīga. Sis laiks man uz visu mūžu palicis atmiņā kā brīnišķīga pasaka. Visi mani mīlēja, un arī es mīlēju visus un domāju par visiem tikai labu. Tad pienāca tas vecums — nu, jūs jau zināt. Taču sākumā nenotika nekāda pārmaiņa, es joprojām biju laimīga, jā, pat vēl laimīgāka nekā agrāk — kamēr apritēja divdesmit gadi. Jaunai meitenei arī ir sava jutekliskā pasaule, jūs jau to saprotat, bet pašā agrajā jaunībā tā viņu dara laimīgu. Vismaz tā tas notika ar mani. Asinis šalca, viss manī dziedāja, un es dziedāju pati — dziedāju nemitīgi, rosīdamās mājas solī, arī ejot pa ielu, klusi pie sevis dungoju... Un mūžīgi es biju iemīlējusies. Biju uzaugusi loti reliģiskā mājā; taču skūpstīšanos es neuzskatīju par briesmīgu grēku. Kad biju iemīlējusies kādā jaunā vīrietī un viņš mani skūpstīja, es viņam nepretojos. Es, protams, zināju, kā pastāv arī vēl kaut kas cits, no kā jāpiesargās un kas ir briesmīgs grēks, bet tas man šķita pārāk neskaidrs un tāls, tas mani nevilināja. Nē, nepavisam ne; es pat nesapratu, ka tas kādu varētu kārdināt, es tikai domāju, ka tā ir nepieciešamība, ar kuru jāsamierinās, ka precētai sievai tam jāpadodas, lai dabūtu bērnu, taču pašam faktam par sevi nav nekādas lielas nozīmes. Bet divdesmit gadu vecumā es loti iemīlējos kādā jaunā vīrietī. Viņš bija skaists un krietns — vismaz man toreiz tā likās, un tā es domāju vēl tagad, kad viņu atceros. Jā, tāds viņš laikam arī ir — vēlāk viņš apprecējās ar manu jaunības draudzeni, un viņu laulība ir bezgala laimīga . . . Mēs iepazināmies kādā vasarā uz laukiem. Mēs skūpstījāmies. Kādu dienu viņš mani aizveda tālu mežā. Tur viņš mani gribēja pavest, un tas viņam gandrīz izdevās. Ai, ja viņam tas būtu izdevies, ja es nebūtu aizbēgusi — kā tad viss būtu izveidojies savādāk nekā tagad! Varbūt es būtu apprecējusies ar viņu — vismaz nekad nebūtu apprecējusies ar savu tagadējo vīru. Man tagad būtu bērni un savs pavards; es nekad nebūtu kļuvusi neuzticīga sieva. Bet aiz kauna un izbailēm es gluži vai zaudēju prātu, izrāvos no jaunekļa skāvieniem un aizskrēju, aizskrēju, itin kā būtu apdraudēta mana dzīvība.

Pēc tam iestājās briesmīgs laiks. Es baidījos šo jaunekli satikt, baidījos viņā palūkoties. Viņš sūtīja man ziedus, rakstīja vēstuli pēc vēstules un lūdza piedošanu. Taču es uzskatīju viņu par nelieti; uz vēstulēm neatbildēju, bet ziedus izsviedu ārā pa logu ... Tomēr es par viņu domāju nemitīgi. Bet tagad es vairs nedomāju tikai par skūpstiem, es iau zināju, kas ir kārdinājums. Jutos tā, it kā manī būtu notikusi kāda pārvērtība, lai gan nekas taču nebija noticis. Es biju iedomājusies, ka visi to redz. Neviens nespētu saprast, cik loti es cietu. Rudenī, kad bijām jau atgriezušies pilsētā, es kādā pēcpusdienā, krēslai metoties, viena pati staigāju pa ielām. Vējš svilpoja gar māju pakšiem, un lāgu lāgiem nokrita kāda lietus lāse. Iegriezos ielā, kurā viņš dzīvoja, un aizgāju līdz viņa mājai. Apstājos un redzēju, ka viņa istabas logs ir gaišs, lampas gaismā ieraudzīju viņa galvu, kas bija noliekta pār galdu. Mani vilka itin kā magnēts, domāju, cik labi būtu tur iekšā — kopā ar viņu. Es ielavījos pa ārdurvīm, uzkāpu kādu gabaliņu pa kāpnēm — un tad pagriezos atpakaļ.

Ja viņš šajās dienās man būtu rakstījis, es viņam atbildētu. Bet viņš bija noguris rakstīt, nesaņemdams atbildi, bet pēc tam mēs ilgu laiku vairs neredzējāmies — tikai pēc daudziem gadiem, un tad jau daudz kas bija pārvērties.

Es jau laikam ieminējos, ka mana audzināšana bija ļoti reliģiska. Arī tad es meklēju glābiņu reliģijā, nolēmu kļūt par žēlsirdīgo māsu, bet drīz vien biju spiesta šo darbu pārtraukt, jo pasliktinājās veselība; atkal atgriezos mājās, tāpat kā agrāk, gāju mājas solī un sapņoju, un ilgojos, un lūdzu dievu, lai viņš mani atsvabina no maniem sapņiem un ilgām. Es jutu, ka ilgi tā nespēšu izturēt, ka jānāk kādam glābiņam. Tad kādā dienā es dabūju zināt, ka mācītājs Gregorijs lūdzis tēvam manu roku. No pārsteiguma gluži vai apstulbu: viņš nekad nebija man izrādījis kaut ko tādu, kas ļautu man noģist viņa nodomus. Viņš allaž bija nācis mūsu mājā, māte bija par viņu sajūsmā, bet tēvs, man šķiet, mazliet no viņa baidījās. Es iegāju savā istabā un raudāju. Vienmēr viņš bija viesis manī netīksmi, un, man liekas, tieši tāpēc es pieņēmu viņa bildinājumu. Neviens mani nepiespieda, neviens mani nepierunāja. Vienkārši es nolēmu, ka tā ir dieva griba. Man bija mācīts, ka mūsu griba allaž pretojoties dieva gribai. Vēl iepriekšējā naktī es biju mocījusies bezmiegā un lūgusi dievu, lai viņš ļautu man atgūt mieru. Tagad man šķita, ka dievs ir uzklausījis manu lūgšanu — bet pēc sava prāta. Es iztēlojos, ka esmu skaidri saskatījusi dieva gribu. Cerēju, ka pie šā vīra sāniem manas ilgas izdzisīs un manas alkas norims, ka dievs tādējādi bija to man sagatavojis. Un, ka viņš ir labs un krietns cilvēks, par to es nešaubījos, viņš taču bija mācītājs.

Viss notika citādi. Viņš nespēja nonāvēt manus sapņus, viņš tos tikai aptraipīja. Toties viņš mazpa-mazām nogalēja manu ticību. Tas ir vienīgais, par ko esmu viņam pateicīga, jo es to nedrusciņ nenožēloju. Ja es tagad iedomājos par reliģiju, tad, mazākais, tā man šķiet nejēdzība. Viss, pēc kā ilgojas, viss, par ko tik jauki sapņot, — nezin kāpēc ir grēks. Vīrieša skavas ir grēks, ja pēc tām ilgojas un labprāt tās saņem; toties, ja tās ir tev pretīgas, mokpilnas, derdzīgas,— tad grēks ir tām neļauties. Sakiet, Glasa kungs, —vai tas nav dīvaini?

Runādama viņa sasārta, iedegās. Es paskatījos uz viņu pāri briļļu stikliem un pamāju.

— Jā, protams, tas ir dīvaini.

— Bet sakiet — vai, pēc jūsu domām, mana tagadējā mīlestība ir grēks? Tā nav tikai laime, varbūt tā ir vairāk baismas; vai jūs domājat, ka tas ir grēks? Ja tas ir grēks, tad es esmu grēkagabals no galvas līdz papēžiem, jo manī nav nekā labāka un šķīstāka par to ... Varbūt jūs esat pārsteigts, ka es tā sēdu un visu jums stāstu. It kā man nebūtu kāds cits cilvēks, ar kuru varētu visu pārrunāt. Bet, kad mēs sastopamies, laika allaž ir tik maz un viņš ar mani runā tik skopi, — viņa pēkšņi pietvīka, — viņš gandrīz tikpat kā nerunā ar mani par to, kas mani visvairāk nomoka.

Es sēdēju rāms un mierīgs, atspiedis galvu rokās, un caur puspievērtiem plakstiem vēroju sievieti ar kuplajiem gaišajiem matiem. Viņa sēdēja mana dīvāna stūrī, tumši pietvīkusi. Kā zeltenīte sārtvaidzīte. Un es nodomāju: ja nu viņas jūtas pret mani būtu tādas, ka pietrūktu laika runāt? Un, ja viņa atkal sāks runāt, — es domāju, — tad es pieiešu viņai klāt un aizspiedīšu viņas lūpas ar skūpstiem. Bet tagad viņa klusēja. Durvis uz lielo pieņemamo istabu bija pusvirus, un es dzirdēju savas saimnieces soļus gaitenī.

Es pārtraucu klusumu:

— Sakiet man, Gregorija kundze, — vai jūs nekad neesat domājusi par šķiršanos? Jūs taču neesat ekonomiski saistīta ar savu viru — jūsu tēvs pēc savas nāves atstāja zināmu mantību, turklāt jūs esat vienīgais bērns, ari jūsu māte vēl dzīva un ir labi nodrošināta, ja es nekļūdos?

— Ak, ārsta kungs, jūs viņu nepazīstatl Šķirties — mācītājam! Viņš nekad tam nepiekristu, nemūžam, lai ko es darītu, lai kas arī notiktu. Tad jau viņš man drīzāk piedotu septiņreiz septiņdesmit reižu, attaisnotu mani un darītu visu iespējamo ... Viņš pat būtu spējīgs aizlūgt par mani baznīcā. Nē, es laikam esmu dzimusi, lai būtu par kāju pameslu.

Es piecēlos.

— Jā, dārgā Gregorija kundze, ko jūs vēlētos, lai es tagad darītu? Es vairs neredzu nekādu izeju.

Viņa kā neziņā pašūpoja galvu.

— Nezinu. Es nekā vairs nezinu. Taču man liekas, ka viņš šodien ieradīsies pie jums, kaut kas noticis ar sirdi; viņš vakar par to ieminējās. Vai jūs nevarētu ar viņu parunāties vēlreiz? Tikai, protams, tā, lai viņš nenoģistu, ka esmu šodien bijusi pie jums un par to runājusi.

— Labi, pamēģināšu.

Viņa aizgāja.

Pēc viņas aiziešanas es paņēmu kādu medicīnisku laikrakstu, lai mazliet izklaidētos. Taču tas nelīdzēja; viņa joprojām rēgojās manā acu priekšā, redzēju, kā viņa sēd sarāvusies dīvāna stūrī un stāsta par savu likteni un kā tas noticis, ka viņa šai pasaulē nokļuvusi gandrīz bezizejas situācijā. Kas pie visa tā vainojams? Vai tas cilvēks, kurš viņu kādreiz mežā gribēja pavest? Ak, vai gan vīrietim ir kāds cits pienākums pret sievieti kā tikai viņu pavest! Vai nu tas notiek mežā, vai laulības gultā, un pēc tam dalīties ar viņu visās pavešanas sekās. Kas gan tādā gadījumā ir vainojams — vai mācītājs? Ko gan viņš tādu izda-rijis? Viņš taču meiteni tikai iekārojis, kā tūkstošiem citu vīriešu iekaro tūkstošiem sieviešu, turklāt iekārojis viņu tikumīgi un godīgi, kā viņi izsakās savā dīvainajā valodā, un viņa piekrita, pati nepadomādama un izmisumā neaptverdama, apmaldījusies tajā neizsakāmajā jēdzienu jūklī, kādā bija audzināta. Precēdama šo cilvēku, viņa vēl nebija īsti atjūgusies, darīja to kā sapnī. Sapņos taču ar mums notiek visneticamākie brīnumi, un tie šķiet pavisam dabiski un parasti — sapnī. Bet atmostoties, atceroties šo sapni, juties pārsteigts, skaļi smejies vai šausminies. Tagad viņa ir atmodusies! Bet viņas vecāki, tiem taču bija jāzina, ko nozīmē laulības, un tomēr viņi deva savu piekrišanu un varbūt pat jutās sajūsmināti — vai tagad viņi ir atjūgušies? Un pats mācītājs: vai tad viņš itin nemaz nejuta, cik pretdabisks un rupji nepieklājīgs ir tas, ko viņš dara?

Nekad vēl tik skaidri nebiju izjutis, ka morāle ir kaut kas līdzīgs karuselim. To jau es zināju agrāk, tikai biju pieradis domāt, ka šo apgriezienu periodi ilgst gadsimtiem vai lieliem laika posmiem, — taču tagad es tos mērīju minūtēs un sekundēs. Man gar acīm sametās raibs, un šajā raganu dejā kā vienīgais glābiņš, pie kā turēties, bija caur zobiem izdvesti vārdi: piesargies, mācītāj!

*

Tā arī notika. Viņš ieradās uz pieņemšanu. Es jutu pēkšņu un slepenu prieku, kad, atvēris durvis, ieraudzīju viņu sēžam pieņemamajā istabā. Pirms viņa bija tikai viens pacients, vecāka sieviete, kas palūdza atkārtoti izrakstīt recepti. Nākamais bija viņš. Mācītājs atsita svārku ļipas un lēnām un cienīgi apsēdās tajā pašā dīvāna stūrī, kur pirms pāris stundām sarāvusies bija sēdējusi viņa sieva.

Viņš, kā parasti, sāka runāt par visādiem niekiem. Šoreiz viņš mani izklaidēja, stāstot par svēto vakarēdienu. Par sirds kaiti viņš ieminējās tikai garām ejot, starp citu, un palika tāds iespaids, it kā viņš patiešām būtu atnācis, lai dzirdētu, kādas ir manas — ārsta — domas par svētā vakarēdiena higiēnu, par ko tagad spriedelēja visi laikraksti, nogurdināti strīdos par lielo jūras briesmoni, Es šai diskusijai nesekoju, lai gan lāgiem biju ievērojis laikrakstā šāda satura rakstiņus, taču izlasīju tos tikai līdz pusei un gandrīz nekā nezināju, tāpēc mācītājam vajadzēja paskaidrot man visu sīkāk. Kas jādara, lai izvairītos no slimības pielipšanas, baudot svēto vakarēdienu? Tā bija ievirzīts jautājums. Mācītājs gaužām nožēloja, ka šis jautājums vispār ticis cilāts, bet, ja reiz tas noticis, jādod atbilde. Bija iespējami vairāki atrisinājuma varianti. Visvienkāršākais — katrai baznīcai lielā biķera vielā iegādāties zināmu skaitu mazu kausiņu, ko ķesteris ik reizes turpat pie altāra mazgātu, — taču tas izmaksātu pārāk dārgi; turklāt nabadzīgai lauku draudzei diez vai būtu iespējams iegādāties pietiekamu skaitu sudraba kausiņu.

Es, starp citu, piezīmēju, ka mūsdienās, kad interese par reliģiju pastāvīgi pieaug un kad katrām riteņbraukšanas sacensībām iegādājas lielu daudzumu sudraba kausu, vajadzētu taču atrast iespēju iegādāties tādus pašus kausus arī reliģiskiem mērķiem. Bez tam es nevarēju atcerēties, ka, runājot .par svēto vakarēdienu, kaut reizi būtu minēts kāds vārds par sudraba kausu, taču šīs domas es neizteicu skaļi.

— Esot domāts arī par tādu iesp»ēju, — mācītājs turpināja, — lai ikviens cilvēks, kas iet pie dievgalda, paņemtu līdzi pats savu kausiņu vai glāzi. Bet kā tas izskatīsies, ja bagātnieks ierodas ar mākslinieciski izstrādātu sudraba kausiņu, bet nabagais ar vienkāršu degvīna glāzīti?

Klusībā es nodomāju, ka tas izskatītos diezgan gleznaini, taču nebildu ne vārda un ļāvu, lai runā viņš.

— Kāds mūsdienu brīvdomātājs mācītājs ieteicis Pestītāja asinis ievietot kapsulās.

Pārsteigts es domāju, vai esmu dzirdējis pareizi.

— Kapsulās, kā rīcineļļu?

— Jā, tā sakot, kapsulās.

Beidzot kāds galma mācītājs izdomājis pilnīgi jaunas konstrukcijas biķeri, izņēmis pat patentu un nodibinājis akciju sabiedrību — mācītājs sīki jo sīki man to aprakstīja, šī ideja ļoti līdzinājās melnās maģijas doktoru glāzēm un pudelēm. Bet mācītājs Gregorijs ir ortodoksāls, viņš turas pa gabalu no ķecerībām un brīvdomātājiem, tāpēc visi šie jauninājumi viņam šķiet visai aizdomīgi, taču baciļi arī esot aizdomīgi — un ko lai tādā gadījumā iesāk?

Baciļi — vajadzēja man tikai izdzirdēt šo vārdu, lai viss nostatos savās vietās. Es atkal pavisam skaidri saklausīju viņa balss noskaņu, atcerējos, ka mēs jau kādreiz bijām runājuši par baciļiem, un tagad man kļuva pilnīgi skaidrs, ka viņam piemetusies kaite, ko sauc par bailēm no baciļiem. Viņa uztverē baciļi laikam ir kaut kas tāds, kas neizprotamā veidā atrodas ārpus reliģijas un ārpus pareizi noteiktās pasaules kartības. 1as ir tāpēc, ka baciļi nupat tikai parādījušies. Turpretim viņa reliģija ir veca un pareizi noteiktā pasaules kārtība datējas ar šā gadsimta sākumu, kopš vācu filozofijas uzplaukuma un Napoleona krišanas laika. Taču baciļi bija uzbrukuši viņam vecumā, pavisam negaidot. Viņa priekšstatos tie tikai nupat šajas pēdējās dienās sākuši savu kaitīgo darbību, un viņam nekad nav ienācis prātā, ka, spriežot pēc visa, baciļi mudžēt mudžēja arī tajā vienkāršajā māla krūkā, kuru laida apkārt galdam šķiršanās mielasta Ģetzemanes dārzā.

Bija grūti noteikt, kam viņš vairāk līdzinājās — aunam vai lapsai.

Pagriezu viņam muguru un ļāvu mēļot, kamēr pats kaut ko kārtoju instrumentu skapī. It kā starp citu palūdzu, lai viņš novelk svārkus un vesti, bet attiecībā uz svētā vakarēdiena higiēnu es, daudz nedomādams, devu priekšroku kapsulām. .

— Jāatzīst, — es teicu, — ka pirmajā mirkli šī ideja pat man šķita visai neparasta, lai gan nemaz nevaru lepoties ar pārāk lielu reliģiozitāti. Bet, ja tā padomā labāk, visas šaubas atkrīt. Jo svēta vakarēdiena būtība taču nav ne maizē vai vīnā, ne baznīcas sudrabā, bet gan ticībā; un patiesā ticība taču nav atkarīga no tādām ārišķībām kā sudraba kausi vai želatīna kapsulas ...

To teikdams, es pieliku pie viņa krūtīm stetoskopu, lūdzu viņu kādu brīdi nerunāt un klausījos. Nekā sevišķa es nesaklausīju, vienīgi niecīgus sirds parsi-tienus, kādi parasti piemīt vecākam cilvēkam, kas pieradis pusdienās ēst mazliet vairāk, nekā vajadzīgs, un pēc tam liekas uz dīvāna nosnausties. Kada jauka dienā, protams, var ķert trieka, to jau nekad nevar zināt, bet tas nemaz nav obligāti, taču būtu priekšlaicīgi runāt par kādām reālām briesmām.

Taču es jau biju izlēmis, ka spēlēšu savu lomu līdz galam un izlikšos, ka šī ir sevišķi nopietna konsultācija. Izklausīju viņu daudz ilgāk, nekā man patiesībā tas bija vajadzīgs, bīdīju klausāmo stobriņu, pa-klaudzināju un atkal klausījos. Ievēroju, ka viņš ar mokām var nosēdēt klusi un mierīgi, viņš taču ir paradis pļāpāt gan baznīcā, gan viesības, gan savas mājās; šajā ziņā viņam ir neapšaubāmas dotības, un droši vien šis necilais talants būs viņu pievērsis mācītāja profesijai. Izmeklēšana viņu mazliet biedeja, viņš daudz labprātāk vēl kādu laiciņu butu parunājis par svētā vakarēdiena baciļiem, lai pec tam, pēkšņi paraudzījies pulksteni, mestos ērā pa durvīm. Bet tagad es viņu biju iespiedis dīvāna stūrī un nelaidu vajā. Es izklausīju viņu un klusēju. Jo ilgāk es klausījos, jo neritmiskak sita viņa sirds.

_ Vai ir kaut kas nopietns? — viņš beidzot vai-caja.

Es tūliņ neatbildēju. Pagājos dažus sojus pa kabinetu. Manī brieda kāds plāns, patiesībā visai vienkāršs plāns, bet es neprotu vērpt intrigas, tāpēc šaubījos. Šaubījos arī tāpēc, ka šis plāns tika celts pilnīgi uz viņa muļķību un nezināšanu, — vai tiešām viņš ir tik liels muļķis, vai pārāk neriskēju? Vai tiešām mans plans nav baltiem diegiem šūts, ja nu viņš mani atmasko?

Es pārtraucu staigāšanu un dažus mirkļus vēroju viņuar savu visasāko ārsta skatienu. Pelēcīgi blāvā, gļēvā seja bija savilkušies dievbijīgās grumbās, bet viņa skatienu es nespēju uztvert, briļļu stiklos atspoguļojās tikai logs ar aizkariem un gumijkoks. Taču es nolēmu riskēt. Kaut gan galu galā nav svarīgi, vai viņš ir auns vai lapsa, lapsa tomēr ir muļķīgāka par cilvēku. Ar mācītāju, es biju pārliecināts, kādu laiciņu var dzīt jokus — viņam bija pa prātam dažādi nieki, tas bija skaidri manāms; mana dziļdomīgā pastaiga pa istabu un mana ilgā klusēšana, kas sekoja pec viņa jautājuma, bija ietekmējusi un padarījusi viņu pieļāvīgāku.

_— Dīvaini, — es it kā pie sevis beidzot nomurmināju.

Un es atkal tuvojos viņam ar stetoskopu.

— Piedodiet, man vēl maķenīt jāpaklausās, lai. varētu būt drošs, ka nealojos. Jā, — es beidzot teicu, — spriežot pēc tā, ko es dzirdu šodien, mācītāja sirds nav īsti kārtībā. Taču domāju, ka parasti tas tā nav. Manuprāt, šodien tai ir kāds sevišķs iemesls niķoties.

Aši viņš mēģināja piešķirt savai sejai vaicājuma izteiksmi, bet tas īsti neizdevās. Es tūdaļ manīju, ka viņa netīrā sirdsapziņa manāmi iztrūkās. Viņš pavēra muti, lai kaut ko teiktu, varbūt pajautātu, ko es ar to esmu domājis, taču nekas neiznāca, un viņš tikai nokāsējās. Viņš labprāt būtu izvairījies no tuvāka paskaidrojuma — taču tas nebija manos nolūkos.

— Būsim viens pret otru atklāti, mācītāj Gregory, — es sacīju. Dzirdēdams šo ievadu, viņš aiz bailēm satrūkās. — Mācītājs laikam gan nebūs aizmirsis sarunu, kāda mums bija pirms pāris nedēļām par jūsu sievas veselības stāvokli. Negribu uzdot nekautrus jautājumus un izprašņāt, vai mācītājs ir ievērojis mūsu norunu. Gribu tikai piebilst — ja es toreiz būtu zinājis, kā ir ar jūsu sirdi, tad būtu minējis vēl spēcīgākus apsvērumus, lai pamatotu savu padomu, ko atļāvos jums izteikt. Jūsu dzīvesbiedrei tas var ietekmēt veselību uz ilgāku vai īsāku laiku, bet jums pašam tas viegli var maksāt dzīvību.

Viņš izskatījās baismīgs, kamēr es runāju, — seja beidzot ieguva krāsu, taču ne sārtu, bet zaļgani mēļu. Uz viņu tā derdzās skatīties, ka es novērsos. Piegāju pie atvērtā loga, lai ieelpotu mazliet svaiga gaisa, bet ārā bija gandrīz tveicīgāks nekā istabā.

Es atsāku:

— Mani priekšraksti ir vienkārši un skaidri: tie skan — atsevišķas guļamistabas. Atceros, ka mācītājam tas nepatīk, bet tur nekā nevar līdzēt. Šajā gadījumā ārkārtīgi bīsLama ne tik daudz fiziskā tuvība kā tāda; svarīgi izvairīties no visa, kas var kairināt un uztraukt iekāri. Ja, jā, es zinu, ko mācītājs grib teikt: ka jūs esat vīrs gados un turklāt mācītājs; bet es taču esmu ārsts un varu runāt ar pacientu vaļsirdīgi. Un nedomājiet, ka esmu pārāk nekautrs, ja atļaujos aizrādīt, ka pastāvīgs jaunas sievietes tuvums naktīs arī mācītāju ietekmēs tāpat kā jebkuru citu vīrieti.

Es taču esmu studējis Upsalā, pazinu tur daudzus teologus, un man nemaz nepalika tāds iespaids, ka teoloģijas studijas vairāk nekā citas nodrošinātu jaunos organismus pret šāda veida ugunsgrēkiem. Kas attiecas uz vecumu — jā, cik gadu tad ir mācītājam? — piecdesmit septiņi gadi; tas ir kritisks vecums. Sājā vecumā iekāre ir gandrīz tikpat stipra kā agrāk, toties iekāres apmierinājums atriebjas. Nu jā, tiesa gan, ir dažādi uzskati par dzīvi un dažādi tās vērtējumi. Un, ja es runātu ar sirmu uzdzīvotāju, tad, protams, varētu sagaidīt no viņa redzes viedokļa diezgan loģisku atbildi: es tam visam uzspļauju, nav nekādas jēgas atteikties no tā, kas dzīvei piešķir vērtību, kaut arī dzīvība būtu jāzaudē. Taču es zinu, ka šāda spriedelēšana pavisam tāla mācītāja dzīves uzskatam. Mans ārsta pienākums šajā gadījumā ir paskaidrot un brīdināt — tas ir viss, ko es varu darīt, un esmu pārliecināts, ka tagad, kad mācītājs zina, cik tas ir nopietni, vairāk man nekas nav sakāms. Man ir grūti iedomāties, ka mācītājs labprāt būtu ar mieru viens divi nomirt tāpat, kā nomira karalis Fredriks Pirmais, vai arī tāpat kā nesen Fēlikss Fors ...

Runādams es vairījos paskatīties uz viņu. Bet, beidzis savu sakāmo, redzēju, ka viņš ar rokām bija aizsedzis acis un viņa lūpas kustējās, un es drīzāk uzminēju nekā dzirdēju: «Mūsu tēvs debesīs, svētīts lai top tavs vārds ... un neieved mūs kārdināšanā, bet atpestī no tā ļauna ...»

Apsēdos pie rakstāmgalda un izrakstīju viņam nedaudz digitalis.

Sniegdams recepti, es piebildu:

— Mācītājam arī nenāk par labu visu karsto vasaru nosēdēt pilsētā. Kādas nedēļas sešas peldu iestādē darītu tikai labu; Porlā vai Ronnebijā. Bet tad mācītājam jābrauc, protams, vienam pašam.

5. jūlijā

Vasaras svētdiena. Visur putekli un tveice, rosās tikai nabaga ļautiņi. Un nabaga ļautiņi diemžēl nav visai simpātiski.

Ap pulksten četriem es iesēdos nelielā tvaikonitī un aizbraucu uz Zooloģiskā dārza restorānu paēst pusdienas. Mana saimniecības vadītāja bija ielūgta bērēs un pēc tam kaut kur zaļumos dzers kafiju. Mirušais nebija viņas tuvinieks, ne arī draugs, bet viņas šķiras sievietei bēres katrā gadījumā ir liela izprieca, un es nespēju nedot viņai brīvu dienu. Tātad mājās pusdienas paēst nevarēju. Patiesībā arī es biju ielūgts pie paziņām uz vasarnīcu šērās, bet man nebija nekādas patikas turp doties. Mani nevilina ne šēras, ne vasarnīcas, ne paziņas. Un vismazāk jau nu šēras. Gabaliņos sakapāta ainava — mazi paugurīši, mazas ūdens lāmiņas, mazas klintis un mazi nīkulīgi kociņi. Blāva un nabadzīga ainava, saltas krāsas — vairāk pelēkās nekā zilās —, un tomēr ne tik nabadzīga, lai būtu apveltīta ar tuksneša diženumu. Dzirdot, ka cilvēki cildina šēru dabas skaistumu, man allaž rodas aizdomas, ka viņi domā pavisam ko citu, un, papētot tuvāk, izrādās, ka manas aizdomas apstiprinās. Viens domājis svaigo gaisu un skaisto peldi, cits — savu buru laivu un trešais — asarus, un to visu viņi apzīmē ar vārdiem dabas skaistums. Šajās dienās es runāju ar kādu meiteni, kas jūsmoja par šērām, bet sarunas gaitā izrādījās, ka viņa domājusi par saulrietu un varbūt arī par kādu studentu. Viņa bija aizmirsusi, ka saule riet visur un ka studenti spēj pārvietoties. Man neliekas, ka es būtu nejūtīgs pret dabas skaistumu, bet tad man jābrauc tālāk, uz Veternas ezeru vai Skoni, vai arī pie jūras. Man tikai reti atliek laika, un tuvākajā apkaimē — trīs vai četras jūdzes no Stokholmas — es nekad neesmu sastapis ainavu, ka?

varētu sacensties ar pašu Stokholmu — ar Zooloģisko dārzu un Hāgas parku, ar krastmalu «Grand Hotel» priekšā pie Stremmenas. Tāpēc es parasti nīkstu Stokholmā kā vasarā, tā ziemā. Un vēl jo labprātāk ari tāpēc, ka manī pulsē vientuļnieka nemitīgā vēlēšanās redzēt ap sevi cilvēkus — svešus cilvēkus, kurus es nepazīstu un ar kuriem man nav jārunā.

Es tātad atbraucu uz Zooloģiskā dārza restorānu un tūdaļ apsēdos pie galdiņa garajā paviljonā pie stikla sienas. Viesmīlis piesteidzās ar ēdienu karti, delikāti pārklāja tīru servjeti pār teļa cepeša un Batija sinepju mērces traipiem, kurus bija pametuši iepriekšējie apmeklētāji, un, nākamajā mirklī pasniegdams man vīnu karti, viņš izmeta strupu un strauju jautājumu: — Chablis? — kas pierādīja, ka viņa atmiņā saglabājas neskaitāmi sīku ziņu krājumi — tāpat kā daudziem profesoriem. Neesmu sevišķi cītīgs restorānu apmeklētājs, bet tas tiesa, ka, reizēm ieturēdams pusdienas ārpus mājas, nedzeru neko citu kā Sablī vīnu. Viesmīlis bija sava aroda lietpratējs un savus viesus zināja. Pirmo jaunības skurbumu viņš bija apmierinājis, balansēdams Bernsa salonā paplātes ar punšu, nobrieduša, solīda vīra gados viņš izpildīja sarežģītākus vecākā viesmīļa pienākumus «Pie Rīd-berga» un restorānā «Hamburgas birža»; un, kas gan zina, kāda nejauša likteņa kaprīze bija vainojama, ka viņš tagad jau ar papliku pakausi un maķenīt nospe-ķotu fraku veic savus pienākumus vienkāršākā vietā. Ar gadiem viņš bija kļuvis par neatņemamu sastāvdaļu visur tur, kur smaržo pēc ēdiena un paukšķ korķi. Es priecājos, viņu ieraudzīdams, un mēs slepus pārmijām saprotošus skatienus.

Pavēros apkārtējā publikā. Pie blakus galdiņa sēdēja simpātisks jauns cilvēks, no kura es mēdzu pirkt cigārus, viņš lakstojās ar savu meiteni, glītu, mazu pārdevēju ar spriganēm žurkas acīm. Mazliet tālāk sēdēja kāds aktieris ar sievu un bērniem un cienīgi ka mācītājs slaucīja gludi noskūto zodu. Pašā stūrī sēdēja vientuļš sirms savādnieks, kuru sastopu krodziņos un kafejnīcās jau kopš gadiem divdesmit; viņš dalījas pusdienās ar savu suni, arī suns bija tikpat vecs un tāpat mazliet sirmu spalvu.

Man atnesa šablī, un es sēdēju, tīksminādamies par saulstaru rotaļu vieglajā, gaišajā dzērienā manā glāzē, kad piepeši pavisam tuvu izdzirdu kādas sievietes balsi, kura man šķita pazīstama. Es pacēlu acis. Nupat restorānā bija ienācis kāds kungs, viņa sieva un mazs četrus piecus gadus vecs puisēns, ļoti skaists bērns, bet muļķīgi un smieklīgi ietērpts gaišzilā satnta blūzītē ar mežģīņu apkakli. Runāja sieva, un viņas balss man dīvainā kārtā šķita pazīstama.

— Sēdēsim tur, nē, tur ne, tur spīd saule, tur arī ne, tur nav nekāda skata, — kur ir zāles pārzinis?

Piepeši es viņu pazinu. Tā bija tā pati jaunā sieviete, kas reiz bija valstījusies pie manis uz grīdas, raudājusi un lūgusies, lai es viņai palīdzu — lai atbrīvoju viņu no gaidāmā bērna. Tad viņa apprecējās ar šo komiju, ko tik labprāt vēlējās, un laida pasaulē bērnu — mazliet par ātru, bet kas gan tagad tam pievērš uzmanību, — un te nu mums redzams šis corpus delicti samta blūzītē ar mežģīņu apkakli. Nu, mīļā kundzīt, ko jūs tagad teiksit — vai man nebija taisnība? Skandāls aprima, bet jūsu mazais puisēns ir dzīvs un sagādā jums daudz prieka ...

Taču es šaubījos, vai tas tiešām butu tas pats bērns. Nē, tas nevar būt! Puisēnam ir četri, augstākais, pieci gadi, bet kopš tā notikuma būs aizritējuši savi septiņi vai astoņi gadi: toreiz biju tikko uzsācis savu praksi. Kas gan bija noticis ar pirmo bērnu? Droši vien kaut kas samežģījās. Tā nav liela nelaime, jo acīm redzams, ka viņiem izdevies kļūdu izlabot.

Bet, aplūkojot tuvāk šo ģimeni, man tā nepatika.

Kundze vēl jauna un diezgan daiļa, bet viņa mazliet pieņēmusies miesās, un viņas seja pārāk ziedoša. Man и aizdomas, ka priekšpusdienās viņa staigā pa konditorejām, dzer porteru, ēd kūkas un tenko ar savām draudzenēm. Un kungs — īsts dons Zuāns. Spriežot pēc viņa ārienes un izdarībām, esmu gandrīz pārliecināts, ka viņš ir tikpat neuzticīgs kā gailis. Turklāt abiem ir paradums jau iepriekš sabārties ar viesmīli par to, ka viņš nebūt nebūs tik uzmanīgs, kā viņi gaidījuši: no šādām izdarībām kļūst nelabi. Vārdu sakot, salašņas.

Savus dažādos iespaidus es noskaloju ar vieglu pa-skābo vīnu un lūkojos ārā pa lielo atbīdāmo logu. Tur ārā bija krāšņa un mierīga ainava, pēcpusdienas saules sasildīta. Kanālā atainojās zaļie krasti un zilās debesis. Pāris smailīšu ar svītrainos sportkrekliņos ģērbtiem airētājiem viegli un klusi paslīdēja zem tilta un pagaisa, pāri tiltam, izklīzdami pa ceļiem, aiztraucās riteņbraucēji, un zālē zem kuplajiem kokiem bariņos sēdēja cilvēki, baudīdami pavēni un skaisto dienu. Pār manu galdu lidinājās divi dzelteni taurenīši.

Tā sēžot un ļaujot skatienam iegrimt un atpūsties dziļajā vasaras zaļumā tur, ārā, manas domas aizlidoja fantāzijā, kas man allaž noder par mierinājumu. Esmu iekrājis mazliet naudas, kādas desmittukstoš kronas vai nedaudz vairāk, drošos vērtspapīros. Pēc pieciem sešiem gadiem varbūt būšu iekrājis tik daudz, ka varēšu uzcelt sev laukos māju. Bet kurā vieta lai to ceļu? Katrā ziņā pie jūras. Pie atklātas jūras bez pakalniem un šērām. Es vēlos, lai apvārsni nekas neaizsegtu, un vēlos dzirdēt jūru. Vēlos, lai jūra atrastos rietumu pusē. Lai saule norietētu jūrā.

Bet ir vēl kaut kas tikpat svarigs ka jūra; es vēlos, lai būtu daudz, daudz zaļumu un lieli, šalcoši koki. Tikai ne priedes vai egles. Jā, par priedēm vēl varētu

but runa, ja tās būtu augstas un taisnas, un spēcīgas, kuram izdevies izaugt tādām, kādām tām vajadzētu but, bet egļu robainas kontūras uz debess fona mani neizskaidrojami nomoka. Turklāt uz laukiem taču arī uznāk lietus lapat ka pilsētā, un egļu mežs lietainā iaika modma manī slimīgu grūtsirdību. Nē, tai jābūt arkadiskai pļavai lezena nokalnē līdz pašai pludmalei, idilliskai ainavai ar lielu, kuplu lapu koku audzēm, kuras slej pāri manai galvai savu zaļo velvi.

Diemžel piekrastes daba nav tāda, tā ir skarba un skopa. Jūras vējā koki kļūst līki, nīkalīgi un kropli. Tādu krastmalu, kurā es gribētu celt māju un dzīvot es laikam nekad neredzēšu.

Un tad celt māju; tas ir tik sarežģīti. Paiet pāris gadu, iekams tā top gatava, un, iespējams, pa to laiku var nomirt; tad paiet atkal pāris gadu, iekams visu saved kārtībā, un tad aizrit savi piecpadsmit gadi, pirms ta kļūst īsti mājīga ...

Turklāt tai taču piederas arī mājasmāte. Bet tam ir savas enas puses. Es pat nespēju pieļaut domu, ka mani kāds varētu noverot guļam. Bērna dusa ir skaista,, arī sievietes, bet nez vai to var attiecināt uz guļošu vīrieti. Stāstā, ka varoņa dusa pie ugunskura ar somu pagalvī esot skaista, un tas ari iespējams, jo viņš ir tik noguris un guļ tik saldi. Bet kā gan var izskatīties mana seja, ja domas miegā nomāktas? Pat es pats to negribētu redzēt, ja tas būtu iespējams, nemaz nerunājot, ja to redz kāds cits, jNe, nav neviena sapņa par laimi, kam nepiemistu kāds trukums.

Bieži es sev jautāju, kādu dabas ainavu es izvēlētos, ja nekad nebūtu lasījis grāmatas un nebūtu redzējis mākslās darbus. Varbūt es tad nemaz neizvēlētos, varbūt tad šēras ar saviem pauguriem man būtu labas diezgan. Visas manas domas un sapņi laikam gan pamatojas uz dzejas un mākslas radītajiem iespaidiem.

Māksla man mācījusi ilgas pēc klaiņošanas pa veco florenciešu puķu pļavām, šūpoties Homēra jūras viļņos un mesties ceļos, un skaitīt lūgsnu Beklina Svētajā birzē. Ak, ko gan manis paša nabadzīgās acis saskatītu pasaulē, ja tās būtu palaistas savā vaļa, bez visiem šiem tūkstoš skolotajiem un draugiem, kas sacerējuši mums dzejas un domājuši mūsu vieta! Bieži vien savā jaunībā es domāju: ja spētu pievienoties viņu pulkam, ja prastu pievienoties viņu pulkam! Ja tikai ņemt un ņemt! Ir tik skumji vilkt dzīvību vienatnē ar savu neauglīgo dvēseli; cilvēks nezina, kur ieguldīt pūliņus, lai varētu justies kā līdztiesīgs, kaut kam derīgs un modināt pret sevi kaut mazliet cieņas. Laikam gan tā ir liela laime, ka vairumam cilvēku šajā ziņā ir tik mazas prasības. Man tā nebija, un tāpēc es ilgi mocījos, lai gan šķiet, ka ļaunākais tagad jau pārciests. Par dzejnieku es nebūtu varējis kļūt. Es neprotu saskatīt nekā tāda, ko nebūtu redzējuši jau citi un nebūtu tam piešķīruši formu un veidu. Pazīstu dažus rakstniekus un māksliniekus; pec mana uzskata tie ir dīvaiņi. Viņi nekā nevēlas, bet, ja ko vēlas, tad vienmēr rīkojas ačgārni. Taču es viņus apskaužu. Ne jau tāpēc, ka es gribētu atteikties no sa-vieni uzskatiem, lai iegūtu viņu pasaules redzējumu, bet es vēlētos, lai.man piedevām butu viņu acis un pat viņu ausis. Dažreiz, vērojot, ka dažs labs no viņiem sēž klusi un it kā neziņā veras tukšuma, es sevi domāju: varbūt šobrīd viņš saskata to, ko neviens pirms viņa nav spējis ieraudzīt un ko, pateicoties viņam, pēc īsa brīža ieraudzīs daudzi tūkstoši un to vidu arī es. Jaunākās paaudzes darbos es, patiesību sakot, nekā nesaprotu — vismaz pagaidām vēl ne! — bet es zinu, es jau iepriekš paredzu, ka tad, ja viņus kada dienā atzīs un novērtēs, tad arī es viņus sapratīšu un apjūsmošu. Ar tiem ir tāpat kā ar jaunam, modernam mēbelēm, drēbēm un visu pārējo; tam pretojas tikai

iesikstejusie un iesūnojušie, tie, kas gluži nespējīgi saprast jauno. Un paši skaistuma radītāji, vai tiešām viņi m Sava laikmeta likumu noteicēji? Jā, to zina tikai dievs. Tikai es gan tā neteiktu. Drīzāk es domāju, ka viņi ir instruments, ko spēlē laikmets, Eola kokles, kuras dzied vējš. Bet kas tad esmu es pats?

a vel mazak. Man nav savu acu. Es vairs ar savām acīm neskatos uz vīna glāzīti un redīsiem tur uz galda, es uz to skatos ar Strindberga acīm un par edienu domāju kā par Stallmeistara ēdienu, ko viņš baudīja sava jaunībā. Un, kad pirms brīža kanālā ga-rani slīdēja smailītes ar svītrainos sportkreklinos ģērbtajiem airētājiem, vienu mirkli man šķita, it 'kā tiem pa priekšu slīdētu Mopasāna ēna,

Un šobrīd, kad es sēdu pie sava atvērtā loga un plandoša sveces gaismā rakstu, jo man ir pretīgi pie-^_,a.r.^ies petrolejas lampai, un mana saimniecības va-ditaja pēc beru^ kafijas guļ tik saldā miegā, ka man zel viņu modināt, — ikbrīd, kad sveces liesma caurvēja pland un mana ēna šūpojas uz zaļajām tapetēm un notrīs reizē ar liesmu, un cenšas iegūt miesu un asinis, ikbrīd es domāju par jauno Andersenu un viņa pasaku par ēnu, un man šķiet, ka es pats arī esmu ēna, kas tiecas kļūt par cilvēku.

6. jūlija rita

Man jāpieraksta sapnis, ko es šonakt redzēju.

Es stāvēju pie mācītāja Gregorija gultas; viņš gulēja slims. Viņa augšdaļa bija atsegta, un es izklausīju Viņa sirdi. Gulta atradās viņa darbistabā; kaktā stāvēja erģelītes, un kāds tās spēlēja. Tas nebija korālis, pat melodija nebija noteikta. Tikai aprautas fūgas piciņas, kas mijas nemitīgās pasažās. Durvis bija atvērtas; tas mani uztrauca, bet es nevarēju saņemties,

_ Taču drošības labad mēs varam aizsūtīt uz aptieku pēc dažām svētā vakarēdiena kapsulām, es

piebildu. _____

— Vai mani operēs? — mācītājs jautaja.

Es pamāju. . , ,

_ Laikam jau vajadzēs. Mācītājā sirds nekur neder, tā ir pārāk veca. To vajadzēs izgriezt. Starp citu, tā ir pavisam vienkārša operācijā, to var izdarīt ar parastu papīra griežamo nazi. . м

Tā man šķita ka pavisam vienkāršā zinātniskā patiesība, un pie rokas man tiešām bija papīrgriezamais

nazis. .

_ Mēs tikai sejai pārklāsim mutautiņu.

Mācītājs zem mutautiņa skaļi vaidēja. Taču ta vietā, lai operētu, aši nospiedu sienā kādu P°SU-

Noņēmu mutautiņu. Mācītājs bija miris. Pataustīju viņa roku, tā bija ledus salta. Paraudzījos sava pulk-

_ Viņš ir miris jau pirms divām stundām, es

SkGregorija kundze piecēlās no ērģelitēm, kuras viņa bija'spēlējusi, un pienāca man klāt. Viņas skatiens man šķita sāpju pilns un skumjš, un viņa pasniedza man tumšu puķu pušķi. Tikai tad es pamanīju, ka viņa divdomīgi smaida un ir kaila.

Es pastiepu viņai pretī rokas un gribēju viņu apskaut, bet viņa atkapās, un tai mirklī atvērtaj as cur-vīs parādījās Klass Reke,

Doktor Glas^— viņš sacīja, — esmu iecelts par kancelejas sekretāru un paziņoju, ka jūs esat apcietināts.

lagad jau par vēlu, — es viņam atbildēju. — Vai tad tu neredzi?

Es norādīju uz logu. Sārtas uguns liesmas iešāvās pa abiem logiem, istabā pēkšņi kļuva gaišs kā dienā, un kādas sievietes balss, kas šķita skanam no blakus istabas, vaimanāja un brēca: pasaule deg, pasaule deg!

Es atmodos.

Istaba bija pieplūdusi ar rīta saules gaismu, vakar, pārnācis majas, es nebiju nolaidis aizkarus.

Savādi. Pēdējās dienas es nemaz vairs nebiju domājis par riebīgo mācītāju un viņa daiļo dzīvesbiedri. Nebiju gribējis par viņiem domāt!

Gregorijs taču bija aizbraucis uz Porlu.

*

Es te nepierakstu visas savas domas.

Reti es pierakstu domas, kas iedzirkstas manī pirmo reizi. Nogaidu un vēroju, vai tās atkārtosies.

7. jūlijā

Līst, es sēžu un domāju par nepatīkamām lietām. Kāpēc es Hansam Fālēnam atteicu, kad pērnruden viņš atnāca pie manis un gribēja aizņemties piecdes-mit kronu? Taisnība, es viņu maz pazinu. Bet nedēļu velak viņš sev pārgrieza rīkli.

Un kāpēc toreiz ģimnāzijā es nemācījos grieķu valodu? Tas mani tā uztrauc, ka kļūstu gluži vai slims. Man taču tā bija jāmācās četrus gadus. Varbūt tāpēc, ka tēvs mani piespieda mācīties grieķu valodu angļu valodas vietā, es nolēmu nemācīties nevienu? Kā gan cilvēks var būt tik briesmīgs muļķis? Visu citu es taču iemācījos, pat tās blēņas, ko sauc par loģiku. Bet četrus gadus man bija jāmācās grieķu valoda, un es neiemācījos nekā.

Un protams, ka tā nebūt nav mana skolotājā vaina, viņš vēlāk kjuva par valsts padomnieku.

Man rodas vēlēšanās sameklēt skolas gramatas un pārbaudīt, vai es tagad varu kaut ko iemācīties, varbūt vēl nav par vēlu.

*

Interesanti, kā tas ir, ja uz tavas sirdsapziņas gulstas kāds noziegums.

*

Interesanti, vai Kristīnei drīz būs gatavas pusdienas ...

*

Vējš šalc kapsētas kokos, un lielus šļakstina ūdens notekcaurulēs. Kāds skrandainis ar pudeli kabatā atradis patvērumu zem baznīcas jumta, stūrī zem pīlāra. Viņš stāv, atspiedies pret sarkano ķieģeļu mūri, un viņa skatiens, bijīgs un paļāvīgs, maldās starp trauksmainajiem mākoņu vaļiem. No abiem panīkušajiem kokiem pie Belmana kapa pil lietus lāses. Sāniski pāri kapsētai atrodas visiem pazīstamais nams; meitene apakškreklā aizšļuka pie loga un nolaiž aizkarus.

Bet tur lejā starp kapiem soļo draudzes baznīckungs, galošās ieautās kājas uzmanīgi likdams dubļos

un turēdams rokās lietussargu, tad pa mazajām durtiņām viņš ielien sakristejā.

*

Starp citu, kāpēc mācītājs vienmēr iet baznīcā pa pakaļējām durvīm?

Joprojām līst. Šādas dienas ir rada visam, kas slepeni saindē manu dvēseli.

Nule, atgriezdamies no kāda slimnieka, es ielas stūrī aši sasveicinājos ar vīrieti, kuru nelabprāt satieku. Kādreiz viņš mani apvainoja — dziļi, smalki un tādos apstākļos, ka neredzu iespēju viņam atmaksāt.

Kaut ko tādu es nevaru ciest. Tas kaitē manai veselībai.

*

Sēžu pie šifonjera, velku laukā atvilktni pēc atvilktnes un pārlūkoju vecus papīrus un dažādus sīkumus. Man rokās nonāk neliels, sadzeltējis laikraksta izgriezums.

Vai pastāv pēcnāves dzīve? Dr. theol. H. Kremers. Cena 50 eras.

Džona Banjensa atklāsmes. Aizkapa dzīves ainas, paradīzes krāšņums un elles šausmas. Cena 75 ēras.

KA SEV PALĪDZĒT

^ Vispareizākais ceļš uz cieņu un bagātību. S. Smailss. Cena 3,50; eleg. ies. ādas vākā ar zelt. rot. 4,25.

5a

Kādēļ esmu uzglabājis šo veco sludinājumu? Atceros, izgriezu to četrpadsmit gadu vecumā tajā gadā, kad mana tēva bagātība izkūpēja. Es ietaupīju savu niecīgo kabatas naudu un beidzot nopirku mistera Smailsa grāmatu, taču ne greznā sējumā. Izlasījis es tūdaļ to aiznesu bukinistam; tā bija pārlieku muļķīga.

Taču sludinājums palicis. Tas arī ir vērtīgāks.

Un te vēl kāda veca fotogrāfija: lauku maja, kas mums dažus gadus piederēja. Par godu manai mātei to sauca par Marijas mājokli.

Uzņēmums ir nodzeltējis un izbalējis, it kā migla klājas pār balto māju un egļu mežu aiz tās. Jā, tāda tā arī izskatījās apmākušajās un lietainajās dienās.

Es nekad tur nejutos līksms. Vasarās tēvs mani daudz reižu iekaustīja. Tiesa gan, pa to laiku, kad nebiju skolā un negatavoju stundas, es biju neciešams bērns.

Reiz es dabūju nepelnītu pērienu. Tas pieder gandrīz vai visjaukākajām manas bērnības atmiņām. Miesa, protams, cieta, toties dvēselei bija mierinājums. Pēc tam es devos pie jūras, trakoja vētra, un putas šļācās man sejā. Nezinu, vai vēlāk jebkad esmu sajutis tik patīkamu, cēlu jūtu uzplūdus. Es piedevu tēvam; viņam bija ļoti straujš raksturs un turklāt vēl daudz raižu veikala dēļ.

Grūtāk bija piedot viņam visas tas reizes, kad viņš mani nopēra pelnīti; šķiet, es to viņam īsti neesmu piedevis vēl tagad. Kā toreiz, kad, par spīti stingrajam aizliegumam, biju atkal grauzis nagus. Kā viņš mani mizoja! Stundām >lgi pēc tam es klaiņāju lietū egļu mežā un raudāju, un lādējos.

Mans tēvs nekad nebija īsti apmierināts. Ļoti reti viņš bija priecīgs, un tieši tāpēc viņš nespēja paciest arī citu prieku. Taču dzīres viņam patika; viņš iederējās drūmo izšķērdētāju barā. Viņš bija bagāts, bet nomira nabags. Nezinu, vai viņš bija pilnīgi godīgs, viņš taču nodarbojās ar lieliem veikaliem. Cik ļoti es bērna gados brīnījos par kādu joku, kuru viņš izmeta sarunā ar kādu savu veikala draugu: «Jā, mans dārgais Gustav, nav viegli palikt godīgam, ja rauš tik daudz naudas kā mēs...» Bet viņš bija stingrs un nelokāms, un viņam bija pilnīgi skaidrs priekšstats par pienākumu, ja tas attiecās uz citiem. Sev pašam jau vienmēr atrod ieganstus, kas pieļauj izņēmumu.

Taču ļaunākais, ka es pret viņu allaž jutu nepārvaramu fizisku riebumu. Kā es biju nomocījies, kad zēna gados man bija kopā ar viņu jāpeldas un viņš mani mācīja noturēties virs ūdens! Kā zutis es izslīdēju no viņa rokām, ik reizes man šķita, ka es slīkstu, un no nāves baidījos tāpat kā no viņa kailā auguma pieskārieniem. Viņš nenoģida, cik ļoti šis skaidri izteiktais fiziskais pretīgums vairoja manas mokas tajās reizēs, kad viņš mani pēra. Vēl pēc daudziem gadiem tas mani nomāca, ja ceļojumu laikā vai kādos citos gadījumos man bija jāguļ ar viņu vienā istabā.

Un tomēr es viņu mīlēju. Varbūt tāpēc, ka viņš ārkārtīgi lepojās ar to, ka man ir tik laba galva. Arī tāpēc, ka viņš allaž bija tik smalki ģērbies. Kādu laiku es viņu ienīdu tāpēc, ka viņš izturējās slikti pret māti. Bet tad viņa saslima un nomira. Redzēju, ka tēvs bēdājas par māti vairāk nekā es, piecpadsmitgadīgs puika, un tad es viņu vairs nespēju ienīst.

Tagad viņi abi ir aizgājuši. Aizgājuši visi tie, ko biju pieradis redzēt manas bērnības mājā. Ja arī ne visi, tad tie, kuriem tik ļoti biju pieķēries. Brālis Ernsts, kas bija tik stiprs un tik muļķīgs, un tik labsirdīgs, palīgs un aizstāvis visās manās skolnieka dēkās, — ir projām. Viņš aizbrauca uz Austrāliju, un neviens nezina, vai viņš ir dzīvs vai miris. Un skaistā māsīca Alīse, kas stāvēja tik bāla un stalta pie pia-nīna un dziedāja; viņas acis bija kā mēnessērdzīgai un balss trizuļoja un kvēloja, viņa dziedāja tā, ka mani pārņēma saltas tirpas, kad sēdēju, ierāvies kaktiņā, lielās stikla verandas galā; dziedāja tā, kā es nevienu vairs nedzirdēšu dziedam, — kas noticis ar viņu? Apprecējusies ar nabadzību, ar mazpilsētas skolotāju, un jau kļuvusi veca un slima, un novītusi. Man uzbruka raudu lēkme, kad es pērnajos Ziemsvētkos sastapu viņu pie viņas mātes, raudas sagrāba arī viņu, un mēs raudājām abi divi... Un viņas māsa Anna ar kvēlajiem vaigiem, kuras dejā bija tāds pats drudžainums kā māsas dziesmā, — viņa aizbēga no sava nelieša vīra kopā ar kādu citu nelieti, un arī tas viņu pameta. Runā, ka tagad viņa Čikāgā pelnoties ar savu miesu. Un viņu tēvs, labsirdīgais un skaistais, un atjautīgais mātesbrālis Ulriks, visi sacīja, es esot viņa kopija, lai gan šī kopija bija kroplīga, viņš kļuva par upuri tam pašam bankrotam, tāpat kā mans tēvs, un mira, tāpat kā tēvs, rūpīgi maskētā postā ... Kas gan tas bija par mēri, kas dažos gados aizrāva viņus visus uz kapiem vai trūkumcietēju iznīcības bedri, visus, visus, piedevām arī daudzus draugus, kas toreiz dzīru dienās pulcējās mūsu mājā?

Dievs vien to zina kas tas bija! Bet visi viņi ir aizgājuši.

Arī Marijas mājoklis, ko tagad droši vien sauc par Sofijas birzi.

10. jūlijā

Pie vaļējā šifonjera.

Man ienāca prātā nospiest atsperi, kas atver mazo slepeno atvilktnīti. Es jau zinu, kas tur atrodas: tikai maza; apaļa kārbiņa ar dažām ampulām. Tās es negribēju turēt savā aptieciņā, tā var kādreiz pārskatīties, un tas nebūtu labi. Es tās sagatavoju jau pirms vairākiem gadiem, un tajās ir piejaukts ciankālijs.

Nevaru sacīt, ka man būtu bijušas prātā pašnāvības domas, kad es tās sagatavoju; taču atzinu, ka gudram cilvēkam vienmēr jābūt gatavībā.

Ja iedzer nedaudz ciankālija ar ūdeni, vīnu vai ko tamlīdzīgu, nāve iestājas acumirklī, glāze nokrīt uz grīdas un ikvienam ir skaidrs, ka te notikusi pašnāvība. Tas ne vienmēr ir vēlams. Ja turpretī iedzer vienu no manam ampulām un uzdzer virsū glāzi ūdens, tad, iekams ampula izkūst un iedarbojas, pavisam mierīgi var nolikt glāzi atpakaļ uz paplātes, apsēsties ērtā krēslā pie kamīna uguns, aizsmēķēt cigāru un atlocīt laikrakstu «Altonblad^. Pēkšņi galva noslīgst uz krūtīm, augums sabrūk. Ārsts konstatē trieku. Notiek sekcija, inde, protams, tiek atklāta. Bet, ja nerodas nekādas aizdomas vai no medicīniskā viedokļa nav nekā interesanta, tad sekcija nemaz nenotiek. Un nav noliedzams, ka var gadīties tāda situācija, ka cilvēks, pēc pusdienām lasot laikrakstu un smēķējot cigāru, dabū trieku.-

Tomēr kaut kā mierīgāk, kad apzinies, ka šīs mazās ampulas, kas līdzīgas svina lodēm, atrodas kārbiņā un gaida dienu, kad tās var ievājadzēties. Tajās slēpjas spēks, ļauns un bīstams, sensenais cilvēka un visu dzīvo radību naidnieks. Un šis spēks tiek atraisīts tikai tad, kad tas ir vienīgais un karsti kārotais atbrīvotājs no kaut kā vēl Jaunāka.

Par ko gan es galvenokārt domāju toreiz, kad sagatavoju sev šīs mazās, melnās lodītes? Pašnāvību nelaimīgas mīlestības dēļ es nekādi nespēju iedomāties. Tad jau drīzāk nabadzības dēļ. Nabadzība ir šausmīga. No visām tā saucamajām ārējām nelaimēm tai ir spējas iedarboties visdziļāk. Taču man tā, šķiet, nedraud; es pats sevi uzskatu par turīgu, un sabiedriskā zinātne tādus kā es pieskaita pie bagātniekiem. Ja es par kaut ko domāju, tad drīzāk par slimību. Ilgu, neārstējamu, pretīgu slimību. Cik tādu neesmu redzējis ... Vēzis, sejas lucss, aklums, paralīze ,.. Cik daudz nelaimīgo esmu redzējis, kuriem nešauboties būtu iedevis šīs ampulas, ja manī, tāpat kā citos krietnos ļautiņos, paša intereses un cieņa pret policiju nerunātu spēcīgāk nekā līdzcietība. Bet cik gan daudz bezspēcīgu, bezcerīgi sagandētu cilvēku es, pildīdams dienesta pienākumus, neesmu «iekonservējis» ... un pat nekaunējies saņemt par to samaksu.

Taču tāds ir paradums. Cilvēks vienmēr rīkojas gudri, sekodams paradumam; un tajos gadījumos, kas mūs personiski dziļi neskar, varbūt mēs rīkojamies pareizi, sekodami šim paradumam. Un kādēļ lai es sevi padarītu par idejas mocekli, kas agrāk vai vēlāk kļūs visu civilizētu cilvēku ieguvums, bet patlaban vēl ir noziedzīga?

Tāda diena pienāks un tai jāpienāk, kad tiesības mirt kļūs daudz svarīgākas un neapstrīdamākas cilvēka tiesības nekā ielikt urnā vēlēšanu biļetenu. Un, kad šis laiks būs pienācis, tad ikvienam neārstējamam slimniekam — un ari noziedzniekam — būs tiesības griezties pēc ārsta palīdzības, ja viņš vēlēsies kļūt atbrīvots.

Kaut kas skaists un cildens bija tajā žestā, kad atēnieši lika, lai ārsls pasniedz indes kausu Sokrātam, kad bija atzinuši, ka viņa dzīvība ir valstij bīstama. Mūsdienās, pieņemot, ka Sokrātu notiesātu tāpat, viņu uzvilktu vai nu uz nožēlojama ešafota, vai nokautu kā lopu ar cirvi.

*

Ar labu nakti tu, ļaunais spēks! Dusi saldi savā mazajā, apaļajā kārbiņā! Dusi, kamēr tu man būsi vajadzīgs; ciktāl tas ir atkarīgs no manis, es tevi pirms laika nemodināšu. Šodien līst, bet rīt varbūt atspīdēs saule. Un tikai tajā dienā, kad pat saules mirdzums man liksies saindēts un ļaunu vēstījošs, es tevi modināšu, lai aizmigtu pats.

11. jūlija

Pie šifonjera vienmuļā pelēkā dienā.

Kādā no mazajām atvilktnēm es atradu nelielu papīra strēmeli, uz kuras pirms vairākiem gadiem ar manu paša roku bija rakstīts ... tāds rokraksts man bija toreiz, bet tas nemitīgi mainās ik gadu, varbūt pašam cilvēkam nemanot, bet tikpat nenovēršami un acīm redzami kā seja, stāja, kustības un dvēsele.

Tur bija rakstīts:

«Nekas cilvēku tā nenoniecina un nepazemo ka apziņa, ka viņu nemīl.»

Kad es to rakstīju? Vai tās ir mana paša domas vai arī kāds citāts, ko esmu pierakstījis?

Neatceros.

*

Es saprotu godkāres. Pietiek man sēdēt kādā stūrī operā un klausīties «Pravieša» kronēšanas maršā, lai sajustu karstu, kaut arī ātri gaistošu vēlēšanos valdīt pār cilvēkiem un pavēlēt, lai arī mani kronē sirmā Doma baznīcā.

Bet slava ir nepieciešama, manuprāt, kamēr es dzīvoju; ja pēc tam mani aizmirst — lai notiek. Nekad neesmu sapratis tos cilvēkus, kas cenšas iegūt nemirstību. Cilvēces atmiņa ir nepilnīga un netaisna, un vispašaizliedzīgākos un visdiženākos mūsu labdarus mēs esam aizmirsuši. Kas izgudroja ratus? Paskāls atklāja ceturtās kārtas līkni un Fultons tvaikoni, — bet kas izgudroja ratus? Kas izgudroja riteni? To nezina neviens. Toties vēsture saglabājusi ķēniņa Ksef-ksa kučiera vārdu: Patiramfess Otanes dēls. Viņš vadīja dižā ķēniņa ratus... Un tas dienderis, kas aizdedzināja Diānas templi Efesā, lai cilvēki neaizmirstu viņa vārdu, — viņš savu mērķi tiešām sasniedza, jo viņa vārds tagad lasāms Brokhauza enciklopēdijā.

*

Cilvēks vēlas, lai viņu mīl, ja tas nenotiek, tad lai viņu apbrīno un, ja tas nenotiek,k— tad lai bīstas, un, ja tas nenotiek, — tad lai ienīst un nicina. Mēs vēlamies iedvest cilvēkiem kaut kādas izjūtas. Dvēsele satrūkstas no tukšuma un par katru cenu alkst kopību ar kādu citu.

13. jūlijā

Manas dienas ir pelēkas un stundas melnas. Laimīgs es neesmu. Un tomēr es nebūtu ar mieru ar kādu mainīties; sirds saraujas no domas vien, ka es varētu but kāds no manu paziņu vidus. Nē, es negribu būt kāds cits!

Agrā jaunībā es ļoti cietu tāpēc, ka nebiju skaists, un, ķarsti ilgodamies, kaut es būtu skaists, pats sev šķitu visbriesmīgākais nejaucēns. Tagad es zinu, ka izskatos ta, kā parasti izskatās cilvēki. Bet arī tas mani neiepriecina.

Es sev ne visai patīku. Ne mana čaula, ne iekšiene. Tomer negribētu būt kas cits.

14. jūlijā

Svētītā saule, kas iespēji noslīgt lejup pie mums, pat līdz kapiem zem kokiem ...

5 — 2768

Ja, nupat bija saule; tagad iestājusies tumsa. Atgriežos no savas vakara pastaigas. Pilsēta it kā mazgājās rožainā ūdenī, un pār dienvidu augstienēm slīga viegla rožaina migla.

Vientuļš es sēdēju ietves malā pie «Grand Hole!» un dzēru citrona limonādi, kad garām pagāja Mer-tensa jaunkundze. Es piecēlos un sveicināju, un man par pārsteigumu viņa apstājās un, iekams gāja tālāk, pārmija ar mani dažus vārdus par mātes slimību un jauko vakaru. Runājot viņa mazliet pietvīka, it kā justu, ka viņas izturēšanās ir neparasta un viņu varētu pārprast.

Es nu gan viņu nepārpratu. Esmu jau daudz reižu redzējis, cik iejūtīgi un laipni, un brīvi viņa izturas gandrīz pret visiem, un tas mani allaž valdzinājis.

Bet tomēr — kā viņa staroja! Vai viņa kādu mīl?

Viņas ģimene, tāpat kā daudzas citas, cieta mana tēva bankrota dēļ. Pēdējos gados pulkveža sirmā atraitne allaž slimojusi un bieži sūtījusi pie manis. Es nekad neņēmu honorāru, un iemeslu viņas saprot.

Viņa arī dodas izjādēs; pēdējā laikā dažas reizes esmu viņu redzējis savās rīta izjādēs; pēdējo reizi vakar. Ar draisku «labrīt» viņa strauji pajāja man garām, tad redzēju, ka viņa apvalda zirgu tālāk pie kāda ceļa līkuma un jāj soļos lielu gabalu, atlaidusi vaļīgi grožus — kā sapņos... Taču es ieturēju parasto ritmu, un tā mēs īsā laikā vairāk reižu pajājām viens otram garām.

*

Patiesībā viņa nav skaista, bet viņā ir kaut kas tāds, kas daudzus gadus un pat līdz šim laikam atbildis manam sapnim par sievieti. Izskaidrot to nevar. Reiz —

GG

pirms kādiem diviem vai trim gadiem — es visai nopūlējos, lai mani ielūgtu ģimenē, ar kuru, kā man bija zināms, draudzējās arī viņa, tikai tāpēc, lai viņu sastaptu. Viņa tiešām ari atnāca, bet toreiz uz mani tik tikko paskatījās — un mēs pat nepārmijām pāris vārdu. Un tagad: viņa nav pārmainījusies, viņa arvien vēl tāda pati. Bet kas noticis ar mani? Tagad es vairs nepazīstu pats sevi.

17. jūlija

Nē, dažkārt man liekas, ka dzīve mums rāda pārlieki nekrietnu seju.

Nupat esmu atgriezies no kāda slimnieka nakts apmeklējuma. Mani uzmodināja ar tālruņa zvanu, pateica vārdu un adresi — tas bija pavisam tuvu —, norādīja arī, kas noticis: pie tāda un tāda lieltirgotāja pēkšņi smagi saslimis bērns, laikam gan kakla difterija. Iereibušu nakts uzdzīvotāju ielenkts un staiguļu raustīts, es steidzos pa ielām. Tas bija kāda nama ceturtajā stāvā šķērsielā. Vārds, ko biju dzirdējis pa tālruni un ko tagad lasīju uz durvīm, man šķita pazīstams, taču neaptvēru, kā es to zinu. Mani saņēma mājasmāte, ģērbusies naktsjakā un apakšsvārkos, — tā bija tā pati dāma, ko redzēju Zooloģiskā dārza restorānā un kuru pazinu kopš tās reizes pirms daudziem gadiem. «Ak tad tas ir mazais, skaistais puisēns,» es domāju. Cauri šaurai ēdamistabai un bezjēdzīgai viesu telpai, kuru gadījuma dēļ apgaismoja taukaina virtuves lampa, kas bija nolikta kaktā, mani ieveda guļamistabā, tā gan laikam bija kopīga visai ģimenei. Taču vīru es neredzēju, viņš nebija mājās. «Saslimis mūsu vecākais zēns,» mājasmāte skaidroja. Mani pieveda pie gultiņas. Tas nebija mazais, skaistais puisēns. Tas bija cits — briesmonis, ar milzīgiem pērtiķa žokļiem, saspiestu galvaskausu, mazām, Jaunām un trulām acīm. No pirmā acu uzmetiena bija redzams, ka zēns ir idiots.

Tā — tātad tāds izskatījās šis pirmdzimtais. Tātad viņu šī sieviete toreiz bija nesusi zem savas sirds. Šā dzīvības dīgļa dēļ viņa toreiz mani, ceļos mezdamās, lūdzās, lai viņu no tā atbrīvoju, un es atbildēju, stāstīdams par pienākumu. Dzīve, es tevi nesaprotu!

Un tagad nāve grib apžēloties par viņu un viņiem un aizvest viņu prom no dzīves, kurā viņam nekad nebija vajadzējis ierasties. Bet viņu nelaiž prom! Viņi taču paši karsti vēlas tikt no puisēna vaļā, citādi tas nemaz nevar būt, bet savas sirds nožēlojamā gļēvulībā viņi tomēr aicina mani, ārstu, lai padzītu labo un žēlsirdīgo nāvi un uzturētu pie dzīvības šo izdzimumu. Un es, tāds pats kā viņi — liels gļēvulis —, daru savu pienākumu — daru to tagad, tāpat kā toreiz.

Visas šīs domas manī gan neradās tieši tobrīd, kad es stāvēju, izrauts no miega, svešajā istabā pie slimnieka gultas. Es tikai darīju savu darbu un nedomāju nekā — paliku tur tik ilgi, cik bija vajadzīgs, darīju, ko man vajadzēja darīt, un aizgāju. Priekšnamā es sastapu vīru un tēvu, kas tieši tagad pārnāca mājās mazliet iereibis.

Un zēns pērtiķis dzīvos — varbūt vēl daudzus gadus.

Pretīgā dzīvnieka seja mani vajā pat te, manā istabā, ar savām mazajām, ļaunajām un trulajām acīm, un es sēžu un lasu šajās acīs to, kā viņš parādījās pasaulē.

Viņš mantojis tieši tādas acis, ar kādām cilvēki raudzījās uz viņa māti, kad viņa bija uz grūtām kājām. Un ar tādām pašām acīm cilvēki piespieda raudzīties uz viņu pašu un uz izdarīto.

Te ir auglis — redzat, kāds skaists auglis!

Brutālais tēvs meitu iekaustīja, mātei bija galva pilna ar to, ko sacīs radi un paziņas; kalpotāji nolūkojās uz viņu caur pieri un smīkņāja, un savā sirdī priecājās, ka kungi nemaz nav labāki par zemo kārtu, krustmāšu un tēvoču sejas bija sastingušas aiz idiotiskām dusmām, ka piesmieta viņu idiotiskā morāle, mācītājs strupi un sausi runāja šajās nožēlojamās kāzās, savā ziņā varbūt mazliet apjucis, ka viņam jāuzaicina jaunlaulātie darīt to, ko viņi jau pasteigušies izdarīt, — visi viņi bija pielikuši savu roku, visi bija līdzdalībnieki notikušajā. Netrūka pat ārsta, un ārsts — tas biju es.

Es taču būtu varējis viņai palīdzēt toreiz, kad viņa izmisumā rāpoja uz ceļiem pa šo istabu. Bet es viņu noraidīju, runādams par pienākumu, kam pats neticēju.

Vai gan es varēju zināt, vai gan es varēju paredzēt ...

Viņas gadījums bija viens no tiem, kad es jutos drošs. Ja es arī neticēju pienākumam — neticēju, ka tas būtu visaugstākais saistošais likums, par kādu tas izliekas, — tomēr man bija skaidrs, ka šajā gadījumā pareizāk un gudrāk darīt tā, kā to liek pienākums. Un es to nešaubīdamies darīju.

Dzīve, es tevi nesaprotu.

*

«Ja piedzimst kropls bērns, viņu labāk noslīcināt.»

(Seneka)

*

Ikviens idiots princeses Eiženijas patversmē gadā izmaksā vairāk, nekā jauns vesels melnstrādnieks gadā nopelna.

Atkal iestājies Āfrikas karstums. Visu pēcpusdienu pār pilsētu smacīgā bezvējā klājas it kā zeltaina dūmaka, un tikai krēsla atnes dzestrumu un veldzi.

Gandrīz ik vakaru es sēdu ietves malā pie«Grcmd Hotel» un pa tievu stiebriņu sūcu saldināto citrona dzērienu. Man patīk tas brīdis, kad līkumā gar Strem-menu iededzina laternas, man tas ir jaukākais brīdis visā dienā. Visbiežāk es sēžu viens pats, bet vakar es sēdēju Birka un Markela sabiedrībā.

— Paldies dievam, ka viņi atkal sākuši aizdedzināt laternas, — Markels sacīja. — Sājā vasaras tumsā bez laternām es jutos kā pazudis, kad mēs tā kādu stundu bijām klīduši apkārt. Lai gan es saprotu, ka šis rīkojums izdots vienīgi aiz taupības apsvērumiem, tātad tas ir pilnīgi cienījams rīkojums, tam tomēr piemīt tāda piegarša, it kā tīšām pielāgotos tūristu gaumei. «Pusnakts saules zeme» — ptū, sasodīts!

— Jā, — Birks piekrita, — varētu samierināties, ja neaizdedzinātu laternas kādas divas trīs naktis ap Jāņiem, kad naktis tiešām ir gandrīz gaišas. Uz laukiem vasaras nakts nokrēslis ir burvīgs, bet te gan tās neiederas. Bez laternām pilsēta neizskatās pēc pilsētas. Nekad es neesmu izjutis tādu laimi un lepnumu, apzinoties, ka manas mājas ir pilsētā, kā zēna gados, kad rudeņos, iebraucis pilsētā, redzēju margojam krastmalas laternas. «Tagad,» es domāju, «tagad tiem nabadziņiem tur laukos jātup istabā vai arī jātaustās apkārt pa tumsu un dubļiem.» Tiesa gan, uz laukiem tomēr ir pavisam citādas zvaigžņotas debesis nekā te, — viņš piebilda. — Te zvaigznes dziest sacensībā ar gāzes laternām. Nudien žēl.

— Zvaigznes neder par apgaismojumu mūsu naksnīgajām maldu takām, — ierunājās Markels. — Briesmīgi skumji, ja padomā, cik ļoti tās ir zaudējušas

savu praktisko nozīmi. Agrāk tās regulēja visu mūsu dzīvi; un, atverot parastu četrpadsmit ēru kalendāru, šķiet, būtu jātic, ka tās dara to vēl joprojām. Būtu Krūti sameklēt kādu citu vēl pārsteidzošāku piemēru tradīcijām: visizplatītākā tautas grāmata pilna ar sīkiem norādījumiem par lietām, kam neviens cilvēks vairs netic. Visas šīs zodiaka zīmes, kuras kāds nabadzīgs zemnieks pirms divi simts gadiem aptuveni saprata un rūpīgi un dedzīgi pētīja, jo ticēja, ka viņa labklājība atkarīga no tām, šodien ir nepazīstamas un nesaprotamas pat daudziem izglītotiem cilvēkiem. Ja Zinātņu akadēmijai būtu humora izjūta, tā varētu lieliski uzjautrināties, sajaucot kalendārā Vēzi, Lauvu un Jaunavu gluži kā lozes cepurē; sabiedrība to vispār nemaz nepamanītu. Zvaigžņu debesīm tagad ir iedalīta tīri dekoratīva loma.

Viņš iedzēra malku groka un turpināja:

— Nē, zvaigznes vairs nevar lepoties ar tādu popularitāti kā senāk. Kamēr ticēja, ka no tām ir atkarīgs cilvēka liktenis, no tām bijās, bet tajā pašā laikā arī mīlēja un dievināja. Kā mazulīšiem visiem likās, ka tās ir skaistas svecītes, ko vakaros iededzina dievs, lai mūs iepriecinātu, un šķita, ka tās mirkšķina mums. Bet tagad, kad mēs par tām zinām vairāk, tās mums ir nemitīgs mokpilns un nekautrs atgādinājums par mūsu pašu niecību. Piemēram, kādā naktī tu ej pa Karalienes ielu un domā lieliskas, brīnumainas, pat laikmetu noteicošas domas, domas, līdz kādām neviens cilvēks pasaulē nav spējis vai nav uzdrīkstējies aizdomāties. Lai gan daudzu gadu pieredze glūn mūsu zemapziņā un čukst, ka nākamajā rītā šīs domas būs aizmirstas vai arī tās vairs neliksies tik lieliskas un laikmetu noteicošas, — visviens, tas nemazina domu skurbuma laimi tik ilgi, cik ilgi tās pastāv. Bet pietiek tikai pacelt skatienu augšup un ieraudzīt mazu zvaigznīti, kas ietupusies starp dūmeņiem un gaismo, un mirkšķina, un tad kļūst saprotams, ka savas domas tūdaļ var atdot aizmirstībai. Vai arī ej tālāk, raugies notekā un prāto, vai tiešām ir pareizi, ka nododies žūpošanai, vai nebūtu gudrāk, ja atrastu ko vērtīgāku, ar ko aizpildīt laiku. Tad piepeši apstājies, kā tas notika ar mani nupat naktī, un blenz uz mazu mirdzošu punktiņu notekā. Pēc neilga pārdomu brītiņa konstatē, ka tur atspīd zvaigznīte — tā, starp citu, bija Deneba zvaigzne Gulbja zvaigznājā. Un tad uzreiz skaidri apzinies, cik smieklīga un mazsvarīga ir šī problēma.

— Na nu, — es atļāvos iejaukties, — to nudien var nosaukt par žūpošanas izpēti no mūžības redzes viedokļa. Bet tas gan būs nedabiski skaidrā prātā un nekādā ziņā nevar noderēt ikdienas lietošanai. Ja zvaigznei Denebai ienāktu prātā aplūkot sevi sub specie aelernilatis, tā varbūt sevi uzskatītu par pārāk nenozīmīgu un nolemtu, ka nav pat vērts spīdēt 4ur-pmāk. Bet nu tā paļāvīgi tup savā vietā kopš seniem laikiem un ļoti skaisti mirdz, atspīdēdama pasaules okeānā un uz nepazīstamām planētām, kurām tā laikam gan ir saule, un dažreiz atmirdz pat mazās, tumšās notekās uz Zemes. Sekojiet piemēram, mīļie draugi! Nu jā, es gribēju sacīt visā visumā, ne tikai attiecībā uz notekām.

— Markets gauži pārvērtē savas domāšanas spējas, ja iedomājas, ka viņš var no mūžības viedokļa aplūkot savu vismazāko un draņķīgāko groka glāzi, — iebilda Birks. — Tas nav viņam pa spēkam, pārāk vājš. Atceros, kādreiz es kaut kur lasīju, ka tāds redzes viedoklis ir tikai sevišķa dieva privilēģija. Varbūt tāpēc viņš arī vairs neeksistē. Šī recepte būs bijusi nāvējoša pat viņam.

Markels apklusa. Viņš izskatījās nopietns un skumjš. Vismaz man tā likās, cik nu es viņu varēju mijkrēslī saskatīt zem lielā, sarkani svītrotā saul-sarga, un, kad viņš uzrāva sērkociņu, lai aizdedzinātu nodzisušo cigāru, mani pārsteidza tas, ka viņš ir jau novecojis. «Viņš nomirs starp četrdesmit un piecdesmit gadiem,» es klusībā nodomāju. Un viņam jau droši vien ir vairāk par četrdesmit.

Pēkšņi ierunājās Birks, kas sēdēja tā, ka varēja skatīties pāri ietvei pilsētas virzienā.

— Tur nāk Gregorija kundze, tā pati, kas apprecējusies ar pretīgo mācītāju. Dievs vien to zina kā tas noticis, ka viņa kļuvusi šā mācītāja sieva. Ieraugot viņus abus kopā, jānovēršas, rodas tāda sajūta, ka vienkārši pieklājība pret šo sievieti to prasa.

— Vai mācītājs arī ir? — es jautāju.

— Nē, viņa ir viena ...

Protams, mācītājs taču vēl nav atgriezies no Porlas.

— Pēc manām domām, viņa izskatās pēc gaišmates Dalilas, — Birks sacīja.

Markels: — Cerēsim, ka viņa savu dzīves uzdevumu saprot pareizi un uzliek šim nāzīra kungam varenus ragus.

Birks: — Nez vai. Viņa, protams, ir reliģioza, citādi šīs laulības nebūtu saprotamas.

Markels: — Cik nu es savā muļķa prātā apjēdzu, tad gluži otrādi — būtu nesaprotams, ja viņā vēl joprojām būtu saglabājušās kādas reliģijas paliekas, dzīvojot laulībā ar mācītāju Gregoriju. Un, starp citu, viņa nekādā gadījumā nevar būt reliģiozāka par madame de Mainlerton. īsta ticība ir nenovērtējams atbalsts visās dzīves likstās un nekad nevienu nav traucējusi.

Mūsu saruna apklusa, kad Gregorija kundze gāja mums garām, dodamās Muzeja un Šepsholmas virzienā. Mugurā viņai bija vienkārša melna kleita. Viņa soļoja ne pārāk strauji, ne pārāk lēni un neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi.

Jā, viņas gaita ... Man neviļus bija jāpiever acis, kad viņa gāja garām. Tā iet tādā reizē, kad iet pretim savam liktenim. Viņa gāja, mazliet pieliekusi galvu, un zem gaišo matu mezgla zaigoja baltā kakla svītriņa. Vai viņa smaidīja? Ēs nezinu. Bet es pēkšņi atcerējos savu neseno sapni. Tādu smaidu, kāds viņai bija šajā šaušalīgajā sapnī, nekad neesmu redzējis viņai īstenībā un arī negribētu redzēt.

Atkal pacēlis acis, es redzēju, ka tai pašā virzienā aizgāja Klass Reke. Ejot garām, viņš pamāja Birkām un Markelam, varbūt arī man, tas nebija skaidri noprotams. Markels ar žestiem uzaicināja viņu apsēsties pie mums, bet viņš nelikās par to ne zinis un pagāja garām. Viņš sekoja viņas pēdās. It kā kāda varena roka viņus vilktu aiz viena un tā paša neredzamā pavediena vienā un tai pašā virzienā. Un es sev vaicāju: «Kurp aizvedīs viņus abus šis ceļš?» Ak, kāda man tur daļa! Ceļu, kuru viņa iet, viņa būtu gājusi arī bez manas palīdzības. Es tikai mazliet aizmēzu nejaukos dubļus zem viņas mazajām kājām. Un viņas ceļš, protams, nav viegls, tādam tam jābūt. Pasaule nav labvēlīga tiem, kuri mīl. Taču beigu beigās visi ceļi vienlīdz noved tumsā — kā viņus, tā mūs visus.

— Pēdējā laikā Reki ir grūti notvert, — Markels ieteicās. — Esmu pārliecināts, ka šim rakarim ir kaut kas padomā. Esmu dzirdējis, ka viņš aplidojot kādu bagātu meiteni. Jā, jā, galu galā tam tā jānotiek, viņam ir tik daudz parādu kā troņmantniekam. Viņš ir augļotāju rokās.

— Kā tu to zini? — es pikti vaicāju varbūt gluži bez iemesla.

— Es to nemaz nezinu, — viņš nekautri atbildēja. — Man tāpat viss ir skaidrs. Zemiskas dvēseles mēdz spriest par cilvēku, skatoties pēc viņa darījumu stāvokļa. Es eju pretējo ceļu un spriežu par darījumu stāvokli, skatoties pēc cilvēka. Tas ir loģiskāk, un Reki jau nu es pazīstu.

— Tagad tu viskiju vairs nedrīksti dzert, Market, — iebilda Birks.

Markels pielēja jaunu viskija glāzi sev un Birkām, kas sēdēja, blenzdams tukšumā un izlikdamies, ka nekā neredz. Mans groks stāvēja gandrīz neskarts, uņ Markels uz to skatījās ar noraizējušos un nosodošu skatienu.

Birks piepeši pievērsās man.

— Saki man, lūdzu, — vai tu liecies pēc laimes? — viņš jautāja.

— Tā es domāju, — es atbildēju. — Es saprotu laimi ka visa tā apvienojumu, pēc kā ikviens, izejot no saviem uzskatiem, cenšas, tas ir, pēc kā ir vērts censties. Tātad saprotams, ka mēs visi tiecamies pēc laimes.

Birks: — Jā, protams. Tā nu tas iznāk. Un tava atbilde man lieku reizi atgādina, ka jebkura filozofija eksistē un barojas uz valodas divdomīguma rēķina. Vulgārajai laimes pankūkai cits nostāda pretī savu atpestīšanu un cits savu darbu, un abi viņi noliedz, ka viņiem nav nekā kopēja ar tieksmi pēc laimes. Tā ir apskaužama dotība, ja tādējādi var ar vārdiem piekrāpt pats sevi. Mums taču allaž piemitusi kāre redzēt sevi pašu un savus centienus pēc laimes ideālā gaisma. Varbūt lielākā laime mīt tajā ilūzijā, ka mēs pēc laimes netiecamies.

Markels: — Cilvēks netiecas pēc laimes, bet pēc baudas. «Iespējams,» teica kirēniķi, «ka ir tādi cilvēki, kas nemeklē baudu, un tā cēlonis ir tas, ka viņu jēdzieni ir sakropļoti un viņu spriedums izvirtis.» Ja filozofi saka, — viņš turpināja, — ka cilvēki tiecas pēc laimes vai pēc atpestīšanas, vai sava darba, viņi tad allaž domā tikai paši par sevi vai vismaz par pieaugušiem cilvēkiem ar zināmu izglītības līmeni. Pērs Halstrēms kādā savā novelē stāsta, ka viņš bērnībā ik vakarus skaitījis: «Laiviņa pa upi iet, ko dievs mllē, tam tā tiek.» Šajā nevainīgajā vecumā viņš laikam gan nezināja, ko nozīmē jēdziens «laime», un tāpēc neapzināti samainīja šo nepazīstamo un nesaprotamo vārdu ar viegli saprotamu un pazīstamu. Bet mūsu miesas šūniņas zina tikpat maz kā mazi bērni par laimi vai pestīšanu, vai darbu. Bet tieši tā noteic mūsu tieksmes. Jebkura organiskā dzīvība virs zemes vairās no sāpēm un meklē saldkaisli. Filozofi domā tikai par sava paša apzinātiem centieniem, vēlamiem centieniem, proti: par saviem iedomātajiem centieniem. Bet mūsu būtības neapzinātā daļa ir tūkstoškārt lielāka un varenāka nekā apzinātā, un tieši tas ir noteicošais.

Birks: — Viss, ko tu nupat sacīji, tikai pierāda, ka maniem vārdiem taisnība, kad es sacīju, ka valoda pārlabojama no paša sākuma līdz beigām, lai kaut drusciņ varētu spriest par filozofiju.

Markels: — Ak tu pasaulīt, nu tad paturi savu laimi, es ņemu baudu! Sveiki! Bet, ja es arī pievienojos tavai valodai, tas vēl nenozīmē, ka visi tiecas pēc laimes. Ir cilvēki, kam nav itin nekādu dotību baudīt laimi un kuri to apzinās ar mokpilnu un negrozāmu skaidrību. Tādi cilvēki netiecas pēc laimes, bet gan — lai iegūtu kaut cik pieklājīgu izskatu savai nelaimei.

Un piepeši pavisam negaidīti viņš piebilda:

— Pie šiem cilvēkiem pieder Glass.

Šie pēdējie vārdi nāca tik pēkšņi, ka es nezināju, ko atbildēt. Vēl dzirdēdams pieminam manu vārdu, es domāju, ka viņš runā pats par sevi. Es tā domāju vēl tagad, un viņš to sacīja tikai tāpēc, lai pats sevi nomaskētu. Iestājās nomācošs klusums. Es raudzījos straumes spīguļošanā. Mākoņu vālos virs Rusenbada viesnīcas mazā plaisiņā atspīdēja mēness, un pār veclaicīgās Bundu mājas pīlāriem izlija blāvs sudrabs. Tālāk virs Melarna ezera lēnām burāja sārti mēļš mākonītis — viens pats, atrauts no citiem.

25. jūlijā

Helga Gregori ja: kā vienmēr, viņa stāv man acu priekšā. Redzu viņu tādu, kādu viņu redzēju sapnī — kailu, sniedzot man tumšu puķu pušķi. Varbūt sarkanu, bet ļoti tumšu. Jā, sarkans krēslā jau allaž izskatās tik tumšs.

Nevienu nakti es neeju gultā, nevēlēdamies, lai viņa atkal sapnī atnāktu pie manis.

Bet viņas divdomīgo smaidu mana fantāzija pamazām izdzēsusi, un es to vairs neredzu.

*

Vēlos, kaut drīzāk pārbrauktu mācītājs. Tad viņa katrā ziņā atkal atnāks. Es gribu viņu redzēt un dzirdēt viņas balsi. Gribu, lai viņa būtu pie manis.

26. jūlijā

Mācītājs: viņa seja mani vajā — vajā tieši ar tādu izteiksmi, kāda tai bija mūsu pēdējās sarunas laikā, kad es pievērsos dzimumdzīves jautājumiem. Kā lai es attēloju šo izteiksmi? Tāda izteiksme piemīt cilvēkam, kurš ošņā puvekļus — un sirds dziļumos viņam šī smaka liekas brīnišķīga.

★

2. augustā

Mēnesnīca. Visi logi atvērti vaļā. Manā darbistabā deg lampa, esmu to nolicis uz šifonjera, lai tā būtu aizsegta nakts vēsmai, kas, klusi šalkdama, piepūš aizkarus kā buras. Es staigāju šurpu turpu pa istabām un lāgiem apstājos pie šifonjera, un uzrakstu kādu rindiņu. Ilgi stāvēju zālē pie loga, lūkojos tumsā un ieklausījos visās noslēpumainajās nakts skaņās. Bet šonakt tur lejā zem tumšajiem kokiem ir kluss. Uz sola sēž tikai kāda vientuļa sieviete; viņa tur sēž jau ilgi. Un mēness spīd.

*

Kad es pārnācu mājās pusdienās, uz sava rakstāmgalda atradu grāmatu. Grāmatu atverot, no tās izkrita vizītkarte: Eva Mertensa.

Atceros, ka par šo grāmatu viņa šajās dienās bija runājusi, un es pavisam pavirši ieminējos, ka būtu interesanti to izlasīt. To es sacīju tikai aiz pieklājības, lai neapvainotu vienaldzībā pret viņas interesēm. Pēc tam par šo sarunu vairs nedomāju.

Bet viņa tātad par to domājusi.

Vai gan tā būtu ļoti liela muļķība, ja iedomājos, ka viņa manī mazliet iemīlējusies? Var taču redzēt, ka viņa ir iemīlējusies. Bet, ja viņa mīl kādu citu, vai tad varētu man veltīt tik daudz uzmanības? Viņai ir ļoti skaidras acis un kupli, brūni mati. Deguns veidots mazliet nepareizi. Lūpas — lūpas es neatceros. Ak jā, drusciņ pabiezas un sārtas, taču es tās īsti neatceros. īsti laikam gan atceras tās lūpas, kuras esi skūpstījis vai kuras ļoti ilgojies skūpstīt... Ir kādas lūpas, kuras es atceros.

Sēžu un raugos uz mazo, vienkāršo korekto vizītkarti, kurā blāvi litografēts vārds. Taču es redzu vairāk nekā tikai vārdu. Ir raksti, kuri kļūst redzami vienīgi spēcīga siltuma ietekmē. Tiešām nezinu, vai manī ir šis siltums, taču tomēr lasu neredzamos rakstus: «Skūpsti mani, esi mans vīrs, dod man bērnu, atļauj sevi mīlēt! Es ilgojos kādu mīlēt.»

«Visapkārt ir daudzas jaunavas, kuras neviens vēl nav skāris un kuras savā vientulībā slikti guļ. Tādām vajadzīgi labi viri.»

Apmēram tā runāja Zaratustra. īstenais Zaratustra, nevis sirmais, nevis tas ar pātagu rokā.

Vai es esmu «labs vīrs»? Vai es varētu kļūt viņai par labu vīru?

Domāju, kādu gan viņa mani iztēlojusies. Viņa mani nepazīst. Viņas liegajā sirdī, kura glabā sevī tikai maigas un mīļas domas par saviem tuviniekiem, un kurām līdzās ir varbūt mazliet muļķīgas, ir izveidots tēls, kas līdzīgs maniem ārējiem vaibstiem, bet tas neesmu es, un šis tēls viņai iepaticies, kā liekas — dievs vien zina kāpēc, varbūt galvenokārt tāpēc, ka esmu neprecējies. Bet, ja viņa mani pazītu, ja viņa, piemēram, nejauši izlasītu to, ko es vakaros rakstu, jā, man liekas, tad viņa bikli, pareiza instinkta vadīta, novērstos no tiem ceļiem, pa kuriem staigāju es. Domāju, ka bezdibenis starp mūsu dvēselēm ir mazliet par lielu. Bet ej nu sazini: varbūt laulībā šāds bezdibenis dod tiešu laimi — ja tas būtu mazāks, es varbūt justu kārdinājumu to piepildīt, un tas nekad nebeigtos labi. Nav tādas sievietes, kurai es varētu pilnīgi atklāt savu sirdi. Un tomēr: dzīvot ar viņu plecu pie pleca un nekad neielaist savā īstenajā «es» — vai tā drīkst izdarīties ar sievieti? Ļaut viņai apskaut kādu citu, domājot, ka tas esmu es, — vai tā drīkst darīt?

Ak jā, protams, ka to drīkst. Patiesībā tā arī vienmēr notiek; cilvēki zina tik maz viens par otru. Apskauj ēnu un mīlā sapni. Un ko es galu galā zinu par viņu?

Bet esmu vientuļš, mēness spīd, un es ilgojos pēc sievietes. Manī gandrīz vai rodas vēlēšanās pieiet pie loga un paaicināt šurp viņu, viņu, kas tur vientuļa sēž un kādu gaida, bet viņš nenāk. Man ir portvīns un degvīns, un alus, un labs ēdiens, un apklāta gulta. Viņai tā būtu debesu valstība.

*

Sēžu un domāju par Markela vārdiem, kurus viņš kādā vakarā bija sacījis par mani un laimi. Man nudien būtu prieks apprecēties un kļūt laimīgam kā nobarotam sivēnam tikai tādēļ, lai viņu pakaitinātu.

3. augustā

Jā, mēness. Tas spīd atkal.

Atceros tik daudzus mēnešus. Visvecākais, kuru atceros, manā agrīnā bērnībā spīdēja aiz loga ziemas vakaros. Tas allaž pacēlās pār apsnigušu jumtu. Reiz māte mums, bērniem, skaļi lasīja Viktora Ridberga «Mājas gariņu», un es mēnesi tūdaj pazinu. Bet tam nebija tās īpašības, kādas es tam vēlāk piedēvēju, tas nebija ne maigs, ne sentimentāls, ne salts, ne baigs. Tas bija tikai liels un spožs. Tas piederēja logam, un logs piederēja istabai. Mēness dzīvoja pie mums.

Vēlāk, kad bija novērots, ka esmu muzikāls, un man bija jāņem mūzikas stundas, un es biju nonācis tik tālu, ka varēju ar vienu pirkstu izbungāt Sopēnu, iepazinu mēnesi gluži no jauna. Atceros kādu nakti, kad man bija kādi divpadsmit gadi un es gulēju nomodā un nevarēju aizmigt, tāpēc ka man galvā skanēja Sopēna Divpadsmitā noktirne un tāpēc, ka spīdēja mēness. Tas notika uz laukiem, mēs tikko bijām pārvākušies, un istabai, kurā es gulēju, vēl nebija pielikti logiem aizkari. Plata balta mēness strēle ieplūda istabā, pārplūdinādama gultu un spilvenu. Es sēdēju gultā un dziedāju. Man bija jādzied šī brīnu-maiņā melodija bez vārdiem, es netiku no tās vaļā. Tā saplūda ar mēness mirdzumu, un tajā slēpās kaut kas neapjausts, ko es kādreiz piedzīvošu, kaut kas — es pats īsteni nezināju, kas, bet neaprakstāma laime vai nelaime, kas vairāk vērta nekā visas pasaules laime, kaut kas kvēls un liegs, un dižens, kas mani gaida. Un es dziedāju, kamēr pie durvīm pienāca tēvs un uzsauca, lai ejot gulēt.

Tas bija Šopēna mēness. Tas pats mēness, kas trīsēja un kvēloja pār ūdeni augusta vakaros, kad dziedāja Alise. Es Alisi mīlēju.

Atceros arī savu Upsalas mēnesi. Nekad neesmu redzējis tik saltu un noraidošu mēnesi kā to. Upsalai ir pavisam cits klimats — ar sausāku un dzidrāku gaisu. Reiz ziemas naktī es klaiņoju kopā ar kādu vecāku biedru pa Upsalas sniega klātajām, baltajām ielām ar to mazajām, pelēkajām mājiņām un melnajām ēnām. Mēs filozofējām. Savos septiņpadsmit gados es ne visai ticēju dievam; taču nostājos pret dar-vinismu: šī mācība, manuprāt, visu vērta nejēdzīgu, muļķīgu un nožēlojamu. Mēs iegājām kādā tumšā velvē, pagājām pakāpienus augšup un stāvējām cieši pie Doma baznīcas mūra. Sastatņu ieskauts, tas atgādināja kāda nepazīstama aizvēsturiska dzīvnieka skeletu. Draugs runāja par mūsu radniecību ar dzīvniekiem; viņš runāja un kliedza spalgā, neizkoptā balsī, kas atbalsojās mūros, un viņa izrunā bija saklausāms kāda novada dialekts. Es neko daudz viņam neatbildēju, bet klusībā domāju: «Tev nav taisnība, taču es esmu vēl pārāk maz lasījis un domājis, lai varētu sacīto apgāzt. Bet pagaidi, pagaidi tikai vienu gadu, un mēs staigāsim kopā šai pašā vietā tādā pašā mēnesnīcā, un es pierādīšu, ka tev nav taisnība un cik muļķīgs tu toreiz biji. Jo tas, ko tu saki, nevar, nedrīkst nekādā ziņā būt patiesība; un, ja tas ir patiesība, tādā gadījumā es negribu vairs mist šajā pasaulē, negribu nākt ar to nekādos sakaros.» Bet biedrs tikai runāja un žestikulēja, turēdams rokā nelielu vācu grāmatiņu, no kuras viņš bija smēlies savus pierādījumus. Pēkšņi viņš apstajas, mēness gaisma krita uz viņu, viņš atvēra gramateli tādā vietā, kur atradās ilustrācijas, un pasniedza man to. Mēness spīdēja tik spoži, ka varēja saskatīt ilustrācijas un tekstu zem tām. Tie bija trīs galvaskausi, diezgan līdzīgi: viens orangutāna, otrs Austrālijas neģera un trešais Imanuila Kanta galvaskauss. No riebuma es tālu aizsviedu grāmatu. Biedrs saskaitas un man uzbruka, mēs cīnījāmies mēness gaismā, bet viņš bija spēcīgāks un nogāza mani zemē, un pēc sena skolnieku paraduma «nomazgāja» man muti ar sniegu.

Aizritēja gads, aizritēja vairāki gadi, bet es nekad nejutos pietiekami zinošs, lai viņu pārliecinātu; jutu, ka šis uzdevums man jāatliek. Un, lai gan es lāgā nesapratu, kas man šajā pasaulē darāms, es tomēr dzīvoju.

Kopš tā laika esmu redzējis daudzus mēnešus. Liegu un sentimentālu mēnesi starp bērziem kādā ezera krastā... Mēnesi, kas slīdēja starp miglu un jūru ... Mēnesi, kas joņoja starp saraustītiem rudens mākoņiem... Mīlestības mēnesi, kas spīdēja Grie-tiņas istabas logā un uz Džuljetas balkona... Kāda pavecāka jaunava, kas labprāt būtu precējusies, man reiz stāstīja, kā viņa raudājusi, ieraugot mēnesi, kas apmirdz mazu mājiņu mežā ... «Mēness ir izlaidīgs un karš,» rakstījis kāds dzejnieks. Kāds cits mēģina izskaidrot mēness ētiski reliģisko jēgu un mēness starus salīdzina ar pavedieniem, kurus mīļie aizgājēji savērpj tīklā, lai tvertu noklīdušās dvēseles ... Jauniešiem mēness ir solījums par visu neizsakāmo, kas viņus gaida; gados vecākiem — pierādījums, ka solījumi nav piepildījušies, atgādinājums par visu to, kas sabrucis un pārvērties pīšļos .,.

Kas tad būtībā ir mēnesnīca? _

Atstarots saules mirdzums. Pavājināts, izkropļots.

*

Tam mēnesim, kas tagad izlien gar baznīcas torni, ir nelaimīga seja. Man šķiet, it kā tā vaibsti butu sakropļoti, izplūduši, neizsakāmu ciešanu saēsti. Nabaga vīrs, kādēļ tu tur sēdi? Vai tu esi nosodīts par viltojumu, vai esi viltojis saules mirdzumu?

Patiesībā tas nav nekāds mazais noziegums. Bet kurš var būt drošs, ka nekad neizdarīs tādu pašu noziegumu?

7. augustā

Gaisma!

... Es piecēlos gultā un aizdedzināju sveci uz naktsgaldiņa. Biju noplūdis aukstiem sviedriem, mati pielipuši pie pieres... Ko tad es biju redzējis sapnī?

Atkal to pašu. It kā es nonāvēju mācītāju. It ka viņam būtu jāmirst, jo viņš jau oda pēc miroņa un mans ārsta pienākums bija to darīt... Man tas šķita grūts un nepatīkams pienākums, un līdz šim manā praksē nekas tāds nebija gadījies. Es labprāt būtu gribējis konsultēties ar kolēģi, lai vienam pašam nebūtu jānes atbildība par tik nopietnu lēmumu ... Bet attālākā stūrī pustumsā stāvēja Gregorija kundze, pavisam kaila, un pūlējās aizsegties ar mazu, melnu plīvuru. Kad viņa izdzirda vārdu «kolēģis», viņas acis parādījās tik izbiedēta un izmisusi izteiksme, ka es sapratu, ka man jārīkojas tūliņ, ka citādi viņa ir pazudusi, — kā, kāpēc pazudusi, es nespēju izprast,— un ka man tas jādara vienam pašam un tā, lai neviens nekad par to neuzzinātu. Tad es to izdarīju, aizgriezis

galvu sānis. Kā tas notika, es neatceros. Atceros tikai, ka aizspiedu degunu un aizgriezu galvu prom, un klusībā sacīju: «Та, ta, nu tas ir padarīts. Nu viņš vairs nesmird.» Un Gregorija kundzei es gribēju paskaidrot, ka tas bijis ļoti rets un īpatns gadījums: vairums cilvēku taču sāk smirdēt pēc nāves, un tad viņus aprok; bet, ja kāds sāk smirdēt, būdams dzīvs, tad viņš ir janonavē, pēc pašreizējā zinātnes līmeņa citas izejas nav... Bet Gregorija kundze bija pazudusi, ap mani bija tikai liels tukšums, kurā viss, likās, izgaist un izzūd... Tumsa iegaismojās kā pelnu pelēks nakts mijkrēslis... Un es sēdēju gultā pilnīgi atmodies un ieklausījos savā paša balsī...

Es pieceļos, uzmetu kaut ko plecos, aizdedzināju visas istabās gaismu. Staigāju šurpu turpu kā uzvilkts pulkstenis, nezinu, cik ilgi. Beidzot apstājos pie spoguļa zālē un blenzu uz savu bālo un satraukto attēlu gluži ka uz kādu svešinieku. Bet aiz bailēm, ka pēkšņā impulsa nesasitu^ veco spoguli, kas redzējis manu bērnību un gandrīz visu manu dzīvi, un daudz ko, kas bija noticis^ iekams es piedzimu, es aizgāju un apstājos pie vaļēja loga, Mēness vairs nespīdēja, lija, un lietus sitas man sejā. Tas bija jauki.

«Sapņi plūst kā straumes ...» Es pazīstu šo seno sakāmvārdu. Un lielākoties sapņi nav pat tā vērti, lai pat tiem lauzītu galvu, — tie ir pārdzīvotā saraustītas drumslas, visai bieži nenozīmīgas un muļķīgas, ko apziņa pat nav atzinusi par vērtīgu saglabāt, bet kas tomēr dzīvo savu ēnu dzīvi kādā apslēptā smadzeņu stūrīti. Mēdz būt arī citādi sapņi. Atceros, ka zēna gados es pusi dienas sēdēju un risināju ģeometrijas uzdevumus un likos gultā, tos neatrisinājis: miegā smadzenes darbojas talak, un sapnis deva man atrisi-najumu. tas bija pareizs. Ir arī tādi sapni, kuri iznirst ka burbuļi no dzīlēm. Un, ja tā labi padomāju, tad sapnis daudzreiz man kaut ko pateicis par mani pašu.

Sapņi daudz reižu atklājuši vēlmes, ko es nevelējos gribēt, kaislības, par kuram dienas gaisma nevēlējos nekā zināt. Sīs vēlmēs un kaislības es vēlāk pārbaudīju un vērtēju gaišā saules gaisma. Bet gaisma tām nepatika, un lielākoties es tās nogrudu atpakaļ tumšajās dzīlēs, kur tām piederējās atrasties. Nakts sapņos tās lāgiem parādījās atkal, bet es tās pazinu un pat sapni par tām ņirgājos, līdz tas beidzot zaudēja jebkuru cerību iznirt no jauna un dzīvot īstenība

un gaismā. , . . . ....

Bet tagad ir kaut kas cits. Gribu zināt, kas tas ir. gribu apsvērt un pārbaudīt. Tāda ir manas būtības pamatdziņa, neciešu neko pusapzinātu un pusskaidru, ko sevī neesmu izpratis līdz galam, kad manā vara ir to izcelt un turēt dienas gaismā un izpētīt, kas tas īsteni ir.

Tātad pārdomāsim.

Kāda sieviete atnāca pie manis ar savu likstu, un es apsolīju viņai palīdzēt. Palīdzēt, jā, ko tas nozīmēja vai varēja nozīmēt turpmāk — neviens no mums toreiz par to nebija padomājis. Tas, ko viņa no manis prasīja, bija tik vienkārši un viegli izdarāms. Tas man nemaksāja ne pūļu, ne raižu, dnzak mani uzjautrināja, es šai jaunajai daiļajai sievietei izdarīju visai delikāta rakstura pakalpojumu, taja pašā laikā pretīgajam mācītājam sagādādams nepatīkamu pārsteigumu, un manā smagaja, melni pelekaja nomāktībā šī epizode atmirdzēja ka rožaina atblāzma no tās pasaules, kas man bija slēgta ... Sievietei tas bija laimes jautājums, dzīvības jautājums tā viņa vismaz to uzskatīja un prata arī mani pārliecināt. Tad es apsolīju viņai palīdzēt un to izdarīju, kas bija

jādara. , _ -

Bet pamazām tas viss ieguva citu nokrāsu, ип ьо-reiz man katrā ziņā jālūko iedziļināties līdz būtībai, iekams eju tālāk.

Es apsolījos viņai palīdzēt, bet man nepatīk pamest iesākto pusceļa. Un tagad es zinu, un zināju to jau sen: viņai var palīdzēt, tikai viņu pilnīgi atbrīvoj'ot.

Mācītājs pec dažam dienām pārbrauks — un sāk-sie. atkal vecais stāsts. Tagad es esmu viņu kārtīgi izpētījis. Bet tas vēl nav problēmas atrisinājums, ka tagad viņai pašai vajadzēs tikt ar visu galā, lai cik grūti tas nebutu, kaut ari tas salauztu viņas dzīvi un pārvērstu viņu par pēdējo lupatu. Bet man kāda balss tik noteikti saka, turklāt ar pilnu pārliecību, ka drīz viņa zem savas sirds nēsās bērnu. Mīlot tā, kā viņa mīl tagad, viņai tas nepaies secen. Vai viņa to vēlas vai neveļas Tātad: ja tas notiks — kad tas notiks — ко taču ... Tad mācītājām jāpazūd. Jāpazūd pavisam.

nesa gan: ja tas notiks, var gadīties, ka viņa atnāks pie manis un lugs, lai viņai palīdzu, tāpat kā daudzas sājā ziņa mani veltīgi lugušas; un, ja viņa to darīs, jā, laikam gan es rīkošos pēc viņas prāta, jozinu, ka nespēšu rīkoties pret viņas gribu. Bet tad ari viss šis notikums mani bus nomocījis un es vēlēšos pielikt tam punktu.

Bet es jutu, es jūtu un zinu, ka nekas tamlīdzīgs nenotiks. Viņa nav tada ka tās citas, viņa nekad ne-nāks lūgt man šo palīdzību.

Un tas nozīmē, ka mācītājam jāpazūd.

Lai es grozu, kā gribu, cita atrisinājuma neredzu. Vest viņu pie prāta? Likt viņam saprast, ka viņam vairs nav tiesību sagandēt viņas dzīvi, ka viņam jādod sievai brīvība? Muļķības. Viņa ir viņa sieva, viņš ir viņas virs. Itin viss dod viņam tiesības uz sievu' sabiedrība, dievs, viņa paša sirdsapziņa. Mīlestība viņa izpratne, protams, ir tas pats, kas Luteram: dabiska dziņa, kuru piepildīt dievs viņam reizi pa visam reizēm devis tiesības tieši ar šo sievieti. Ja viņa so iekāri uzņem salti un negribīgi, tad tas viņu ne mirkli nepiespiedīs šaubīties par savām tiesībām.

Varbūt viņš iedomājas, ka viņa šajā brīdī slepenībā izjūt tieši to pašu, bet, būdama kristīga sieviete un mācītāja laulāta draudzene, nedrīkst pati sev tadas domās atzīties. Bez tam, kas attiecas uz viņu pasu, viņam ne visai patiktu nosaukt šo darbības izpausmi par baudu; drīzāk jau tad par pienākumu un dieva gribu ... Nē, prom tādu cilvēku, prom viņu, prom!

Kā tad tas bija; es meklēju darbu, izlūdzos to. Vai tad tas nu būtu darbs — mans darbs? Darbs, kas jādara, kas jāveic man vienam pašam, ko neviens cits nedarīs un neuzdrīkstēsies darīt, vienīgi es.

Varētu gan sacīt, ka tas izskatās visai dīvaini. Bet tas nav iegansts, ne «pret», ne «par». Kādas rīcības «diženums», «skaistums», tas ir šās rīcības atspulgs, ko tas atstāj uz sabiedrību. Bet, ta kā mana kautrīga vēlēšanās ir visu, kas attiecas uz šo rīcību, pasargat no sabiedrības acīm, tad šāda atziņa nav ņemama vērā. Man jātiek pašam ar sevi gala. Gribu so^rīcību redzēt sapnī; gribu redzēt, kā tā izskatās no īekspuses

Un pirmām kārtām: vai tiešam es nopietni grib nogalināt mācītāju?

«Gribu» — jā, ko tad tas nozīmē? Cilvēka griba nav tikai viena vesela vienība; tā ir daudzu pretrunīgu impulsu sintēze. Sintēze ir fikcija; griba ir tik-cija. Bet fikcijas mums ir nepieciešamas — un neviena fikcija nav nepieciešamāka nekā mušu griba. Tātad: vai tu gribi?

Es gribu, un es negribu.

Dzirdu strīdīgas balsis. Man tās jānopratina; man jāzina, kāpēc viena saka; es gribu un otra — es negribu.

Vispirms tu, kas saki «es gribu», — карее tu gribi? Atbildi!

_ Es gribu darboties. Dzīve ir darbs. Ja redzu kaut

ko tādu, kas mani satrauc, es gribu iejaukties. Tas

n_avJāsaprot' ka es iejaucos, redzēdams mušu zirnekļa tikla, jo zirnekļu un mušu pasaule ir man sveša pasaule. Zinu, ka jāprot sevi ierobežot, un mušas man nepatīk. Bet, ja es tīklā redzu mazu, skaistu kukainīti ar zeltaini vizošiem sparniņiem, es tīklu sarauju un, ja vajadzīgs, nogalinu zirnekli, jo es neticu, ka zirnekļus nedrīkst nogalināt... Es eju pa mežu, dzirdu saucienu pēc palīdzības; es skrienu uz to pusi, no kurienes atskan sauciens, un ieraugu vīrieti, kas grib izvarot sievieti. Es daru, protams, visu, lai sievieti atbrīvotu, un, ja vajadzīgs, vīrieti nogalinu. Likums man tadas tiesības nedod, un ar nepieciešamību aizsargāties likums izprot tikai aizsardzību, ja apdraudēta paša dzīvība. Likums neatļauj man nogalināt, lai paglābtu savu tēvu vai savu dēlu, vai savu labāko draugu, tapat arī — lai aizsargātu savu mīļoto pret uzbrukumu vai varmācību. Likums, vārdu sakot, ir smieklīgs, — un neviens prātīgs cilvēks neļauj, lai tas nosaka viņa rīcību.

— Bet nerakstītais likums? Morāle? ...

—_ Mīļais draugs, tu to zini tikpat labi kā es, ka moraj6 ir stiepjams jēdziens. Tas ir ievērojami pārmainījies pat šajā īsajā laika sprīdī, kamēr mēs abi dzīvojam pasaulē. Morāle ir tas pats slavenais krīta aplis ap vistu: tas saista to, kas tam tic. Morāle ir citu uzskati par pareizo. Bet te taču ir runa par manis paša uzskatiem. Tiesa, daudzos gadījumos, varbūt pat vairumā gadījumu, turklāt visbiežāk sastopamos, mani uzskati par pareizo aptuveni saskan ar citu cilvēku uzskatiem par morāli, bet daudzos citos gadījumos es redzu pretrunas starp maniem uzskatiem un parasto morāli, bet redzu arī, ka nav vērts riskēt, lai atteiktos no saviem uzskatiem, un tāpēc padodos. Tādējādi morāle manā apziņā kļūst tāda pati, kāda tā ir visiem citiem, lai gan daudzi to pat neapzinās, — nevis viens noteikts un visus saistošs likums, bet ik-

dienā lietojams modus vivendi, kas atrodas nemitīgā karastāvoklī starp cilvēka «es» un pasauli. Es zinu un atzīstu, ka parastā morāle, tapat ka pilsoniskie likumi, visumā savos pamatvilcienos izteic likuma jēdzienu, kas ir daudzu jo daudzu laikmetu auglis, pārmantots no paaudzes uz paaudzi, pakāpeniski palielinājusies un pārvērtusies pieredze, kas izsaka nepieciešamos noteikumus cilvēku sadzīvei. Es zinu, ka visumā šie likumi jāciena tādiem radījumiem ka mums, lai vispār varētu dzīvot pasaulē, tie ir neiedomājami ārpus sabiedrības organizācijas ietvara un apaugļoti ar visām tās mainīgajām izpausmēm: bibliotēkām un muzejiem, policiju un ūdensvadu, ielu apgaismojumu, nakts arestiem, sardzes maiņas ceremonijām, sprediķiem, operu un baletu, un ta tālāk. Tomēr es arī zinu, ka tie cilvēki, kas ir daudzmaz prātīgāki, šos likumus nekad nav uztvēruši pedantiski. Morāle ir mājsaimniecības piederums, nevis dievība. Tā ir jāpielieto, bet to nedrīkst dievināt. Un tā jālieto ar prātu, «mazliet pieliekot sāli». Prātīgi ir rēķināties ar tām paražām, kadas tas ir tur, kur tu nonāc; vientiesīgi — to darot ar pārliecību. Esmu ceļinieks šajā pasaulē: raugos cilvēkos un viņu paražās un pieņemu tās, kuras man var noderet. Morale cēlusies no mores — paraža; ta balstās pilnīgi uz paražām, vispārpieņemtā; tai nav cita pamata. Un, ja es, nogalinādams mācītāju, rīkojos pretrunā ar vispārpieņemto, tad tev nav vajadzīgs mani mācīt. Morāle,

tu joko! .. .

— Atzīstos, ka šo jautājumu es apskatīju^ vaimk. formas pēc. Manuprāt, attiecībā pret morāli mēs saprotamies. Taču es tevi nelaidīšu vaļa. Sākumā jautājums bija nostādīts citādi: es nejautāju, kā tu uzdrīkstēsies to darīt, par ko mēs runājam, lai gan tas ir pretrunā ar paražām un morāli; es jautāju kāpēc tu to gribi darīt? Tu atbildēji, minēdams

Salīdzinājumu ar izvarotāju, kurš piesmej mežā sievieti. Tas nu gan ir salīdzinājums! No vienas puses, zemisks noziedznieks, no otras — nevainojams un cienījams mācītājs.

Jā, salīdzinājums mazliet klibo. Tajā bija runa par nepazīstamu sievieti un nepazīstamu vīrieti, un daļēji zināmām attiecībām starp viņiem. Nav zināms, vai ši nepazīstamā sieviete ir tā vērta, ka viņas dēļ nogalina vīrieti. Tāpat nav pārliecības, vai šis nepazīstamais vīrietis, kas dziļā mežā sastop jaunu sievieti un ko piepeši pārņem Pana vara, ir pelnījis, ka viņu nogalina. Galu galā nemaz nav zināms, vai šis ir tas gadījums, kas prasa iejaukšanos. Meitene kliedz tāpēc, ka viņu pārņēmušas bailes, un tāpēc, ka viņai dara sāpes, bet nemaz nav teikts, ka nodarījums mērījams ar kliedzienu spēku. Iespējams, ka tie abi šķirsies kā labi draugi. Uz laukiem daudzām laulībām par pamatu bijuši varas akti — un šīs laulības tāpēc nebūt nav izrādījušās sliktākas par citām; savā laikā sievietes nolaupīšana bija normāls saderināšanās un laulības veids. Ja nu es dotajā piemērā nogalinu vīru, lai atpestītu no briesmām sievieti, — kādu rīcību, pēc manām domam, vairums morālistu atzītu par pareizu, izņemot vienīgi likuma sargus, un šādu manu rīcību franču vai amerikāņu tiesā spīdoši attaisnotu publikas aplausu pavadība^— es taču rīkojos pilnīgi impulsīvi, nemaz nepārdomādams, tad varbūt izdaru lielu muļķību. Bet mušu gadījumā viss if pavisam savādāk. Te nav runa par atsevišķu izvarošanas faktu, bet par nemitīgi atkārtotu varmācību, par briesmām, kas apdraud dzīvību. Te nav runa par nepazīstamu vīrieti, kura vērtība mums nav zināma, bet par tādu, kuru tu pazīsti pārlieku labi: par mācītāju Gregoriju. Un te nav runa par glābšanu un palīdzību nepazīstamai sievietei, bet gan sievietei, kuru tu slepus mīli...

— Nē, ciet klusu, pietiek, apklusti! ...

— Vai gan vīrietis var pieļaut, ka viņa mīļoto apkauno, aptraipa un mīda kājām viņa acu priekša?

— Apklusti! Viņa mīl citu. Tā ir viņa darīšana, nevis mana. _ _

— Tu zini, ka tu mīli viņu. Tatad tā ir tava darīšana.

— Apklusti! ... Esmu ārsts. Bet lu gribņ lai .es nonāvēju vecu vīru, kurš nāk pie manis pēc palīdzības.

— Tu esi ārsts. Cik bieži tu neesi sacījis: mans ārsta pienākums. Te nu tas ir: manuprāt, tas ir skaidrs. Tavs ārsta pienākums ir palīdzēt tam, kam var un vajag palīdzēt, izgriezt pūstošo miesu, kas bojā veselo. Protams, nekādu godu tas tev nenesīs: neviens to nedrīkst uzzināt, citādi tevi var iesēdināt Longholmā vai Konradsbergā.

Kā es tagad atceros, vēja pūsma piepeši satvēra aizkarus un aizmeta tos līdz svecei, aizkaru mala aizdegās, bet es šo mazo zilo liesmu nodzēsu ar savu roku un aizvēru logu. Laikam gan es to darīju pilnīgi automātiski, neapzinādamies. Lietus sitas pret loga rūtīm. Sveces dega gausi un rāmi. Uz vienas no tam sēdēja mazs, punktoti pelēks naktstauriņš.

Sēdēju un lūkojos sveču stingajās liesmās un pēc tam itin nekā vairs neatceros. Liekas, es ieslīdēju smagā snaudā. Varbūt kādu brītiņu pat biju aizmidzis. Taču pēkšņi satrūkos, it kā būtu dabūjis spēcīgu belzienu, un visu atcerējos: jautājumu, kas atrisināms, lēmumu, kas jāpieņem, iekams man ir tiesības doties pie miera.

Tātad — tu, kas negribi, — kāpēc tu negribi? Es nenovērtēju par zemu tavu apdomību un viltību, esmu pārliecināts, ka gan jau tu tā iekārtosi, ka viss noritēs labi. Man tas tiešām tā liekas. Bet risks tomēr paliek. Nejaušība ... Nekad nav zināms, kas var atgadīties.

— Sājā pasaulē tomēr japrot riskēt. Tu gribēji darb.:. Vai esi aizmirsis, ko pirms dažām nedēļām rakstīji savā dienasgrāmatā, iekams mēs vēl nezinājām visu to, kas notika vēlāk? Stāvoklis, reputācija, nākotne — to visu tu biji ar mieru iesaiņot, ja pienāks pirmais kuģis, kas atvedīs darbu. .. Vai esi to aizmirsis? Vai lai parādu tev šo lappusi?

_— Nē- Es to neesmu aizmirsis. Bet tā nebija patiesība. Та bija lielība. Tagad es ar citādām izjūtām raugos uz kuģi, kas tuvojas. Vai tad tu nesaproti, ka tādu baismīgu spoku kuģi es nebiju domājis? Tā bija lielība! Tie bija meli! Neviens mūs nedzird, es varu but patiess. Mana dzīve ir tukša un nožēlojama, un es neredzu tajā nekādu jēgu un tomēr turos pie tās, man patīk iziet pastaigā, kad spīd saule, un noraudzīties cilvēkos, un es negribu, lai kaut kas būtu slēpjams un par kaut ko būtu jābaiļojas, — liec mani mierā!

— Mierā, nē, tev tomēr nebūs miera! Tu gribi, lai es skatos, ka cilvēks, kuru es mīlu, nogrimst netīrumu zaņķi, kamēr tu ar vienu vienīgu drošu un strauju rāvienu vari to izvilkt laukā; vai gan es jebkad varēšu gut mieru, ja pagriezīšu viņai muguru un iziešu pastaigāties, kad spīd saule, un noraudzīšos cilvēkos? Vai gan es varēšu gut mieru?

— Es baidos. Ne tik daudz no tā, ka mani atmaskos; man taču ir manas ampulas, un, ja man noiet greizi, es varu izstāties no šīs spēles. Bet es baidos pats no sevis. Ko es zinu pats par sevi? Baidos iekļūt kaut ka tada, kas mani sasaistīs un ievilks tīklos tā, ka nekad vairs netikšu vaļā. Tas, ko tu no manis prasi, nav pretrunā ar maniem uzskatiem; šādu rīcību es atbalstu, ja to būtu izdarījis kāds cits, pieņemot, ka es zinātu to, ko tagad zinu es; bet tas man nav attiecināms uz mani pašu. Tas runā pretī manām slieksmēm, paražām, instinktiem, visam tam, kas veido manu būtību. Tā es neesmu veidots. Ir taču tūkstošiem apņēmīgu, enerģisku vīriešu, kas nogalina cilvēku tikpat viegli kā mušu, — kādēļ to nevarētu izdarīt kāds no viņiem? Es baidos, ka mani grauzīs sirdsēdas, bet tas jau ar mani notiek, kad mēģinu līst no ādas laukā. «Nelīst no ādas laukā» nozīmē zināt savu iespēju robežas: es negribu līst no ādas laukā. Cilvēki katru mīļu dienu viegli un ar tīksmi rīkojas pretēji savai īstākajai un labi pārdomātajai pārliecībai, un viņu sirdsapziņa jūtas gluži kā zivs ūdenī; bet pamēģini tu rīkoties pretēji savai dabai, tad dzirdēsi, kā kliedz tava sirdsapziņa! Tas bus īsts kaķu koncerts! Tu teici, ka esmu lūdzis un meklējis darbu, — tas nav iespējams, tas nav tiesa, tas, acīm redzot, ir kāds pārpratums. Nespēju ticēt, ka manī būtu modusies tik vājprātīga vēlēšanās — esmu dzimis skatītājs, es gribu ērti sēdēt ložā un noraudzīties, kā aktieri nogalina cits citu uz skatuves, bet pats es tur negribu piedalīties, gribu palikt malā; liec mani mierā!

— Gļēvulis! Tu esi gļēvulis!

— Es baidos. Bailes uzmācas kā lietuvēns. Kāda mana daļa par šiem cilvēkiem un viņu netīrajiem darbiem! Mācītājs man tik pretīgs, ka_ pārņem šaušalas ... Negribu, lai mans liktenis butu saistīts ar viņa likteni... Un ko gan es par viņu zinu? Tas, pret ko es sajūtu pretīgumu, tas nav viņš, nav viņš pats, bet gan iespaids, kādu viņš atstāj uz mani, — viņš, bez šaubām, būs sastapis simtiem un tūkstošiem cilvēku, uz kuriem viņš neatstāj tādu iespaidu kā uz mani. To veidolu, kāds iespiedies manā dvēselē, nevarēs izgaisināt arī tad, ja viņš pats pazustu, un vēl jo vairāk tad, ja viņš pazustu ar manu palīdzību. Jau dzīvs būdams, viņš ir «pārņēmis» mani vairāk, nekā es to vēlos; nevar zināt, kas notiks pēc viņa nāves? Tas man ir zināms, esmu lasījis par Raskoļņikovu, esmu lasījis par Terēzi Rakēnu. Spokiem es neticu, bet negribu rīkoties, lai rastos iespēja tiem ticēt. Kada man gar visu to daļa? Es gribu aizbraukt. Gribu redzet mežus un kalnus, un upes. Gribu klaiņot zem kupliem zaļiem kokiem, nēsāt līdzi skaisti iesietu grāmatiņu un domāt skaistas, cēlas, labas, mierīgas domas, domas, kuras var izteikt skaļi un dzirdēt par tam uzslavu. Laid mani, ļauj man aizbraukt rītdien ...

— Gļēvulis!

Sveces dega ar netīri sārtām liesmām, kad ausa pelēcīgs rīts. Naktstauriņš gulēja uz rakstāmgalda ar apsvilinātiem sparniņiem.

Es iekritu gultā.

8. augustā

Biju rīta izjādē un izpeldējos, no rīta bija pieņemšana — un paguvu apmeklēt savus slimniekus. Un atkal pienāk vakars. Esmu noguris.

Baznīcas ķieģeļu tornis sārtojas rieta saulē. Koku vainaga zaļums šajā brīdī ir tik varens un tumšs un debesu zilgme tur tālē tik dziļa. Ir sestdienas vakars; mazie nabadzīgo ģimeņu bērni lēkā pār auklu smiltīs. Pie kada vaļēja loga sēž vīrietis, ģērbies kreklā, un spēlē flautu. Viņš spēlē intermeco no operas Caval-]eria Tusticana. Savādi, cik ļoti kāda melodija var pielipti Bija apritējuši kādi desmit, piecpadsmit gadi, kad ši melodija iznira no skaņu haosa un piezagās pie nabaga itāļu mūziķa varbūt kādā vakara mijkrēslī, varbūt šāda vakarā kā patlaban. Melodija apaugļoja viņa dvēseli, tā dzemdināja citas melodijas un citus ritmus un kopīgiem spēkiem padarīja šo mūziķi par pasaules slavenību, dāvināja viņam jaunu dzīvi ar jauniem priekiem un jaunām likstām un piedevām

vēl bagātību, ko nospēlēt Montekarlo. Bet melodija kā negaidīta sērga izplatās pa visu pasauli, darīdama savus nenovēršamos labos un ļaunos darbus; vaigi pietvīkst, acis dzirkstī, neskaitāmi cilvēki to apbrīno un iemīl, citos tā modina pretīgumu, bieži tieši tajos, kas to iemīļoja paši pirmie; spītīgi un nežēlīgi tā naktīs skan ausīs bezmiega nomocītiem, uztrauc veikalniekus, kas guļ gultā un pukojas, ka iepriekšējā nedēļā pārdoto akciju cena cēlusies, traucē koncentrēties un nomoka domātāju, kas domās veido jaunu likumu, vai arī virpuļo idiota tukšajās smadzenēs. Un tikmēr šīs melodijas radītājs nomocījies vairāk nekā jebkurš cits, bet melodija vakaru pēc vakara saņem skaļus aplausus visās pasaules izpriecu vietās; un vīrietis tur pie loga jūsmīgi spēlē to ar savu flautu.

9. augusta

Gribēt nozīmē — prast izvēlēties. Ak, kāpēc tik grūti izvēlēties!

Prast izvēlēties — nozīmē prast atteikties. Ak, kāpēc tik grūti atteikties!

Mazs princis grasījās doties izbraucienā; viņam vaicāja, vai viņš vēlas braukt ar karieti vai ar laivu. Un viņš atbildēja: gribu braukt ar karieti un arī ar laivu.

Visu mēs gribam iegūt, vēlamies būt par visu ko. Mēs alkstam visu laimes baudu un visu sāpju dziļumu. Gribam darbības patosu un apceres mieru. Mes vēlamies gan tuksneša klusumu, gan foruma troksni. Vienā un tai pašā laikā mēs vēlamies būt vientuļnieka doma un tautas balss; mēs gribam būt gan melodija, gan akords. Visu vienā un tai paša laika! Vai gan tas ir iespējams!

«Es gribu braukt ar karieti un arī ar laivu.»

Pulkstenis bez rādītājiem izskatās nogludināts un tukšs, līdzīgs miroņa sejai. Sēžu un raugos tieši tādā pulkstenī. Starp citu, tas nemaz nav pulkstenis, bet pulksteņa korpuss ar veclaicīgu skaistu ciparnīcu. Es to nupat ieraudzīju logā pie kuprainā pulksteņmeistara šķērsieliņā, kad karstajā, dzeltenīgajā nokrēslī gāju majas, — dīvains nokrēslis; tādu es iedomājos aizejošo dienu tuksnesī... Es iegāju pie pulksteņmeistara, kurš kādreiz bija labojis manu pulksteni, un vaicaju, kas tas par savādu pulksteni bez rādītājiem. Kuprītis pasmaidīja savu koķeto smaidu un paradīja man veclaicīgo skaisto sudraba pulksteņa korpusu, tas bija filigrāni izstrādāts; to viņš bija nopircis kada utrupē, bet mehānisms esot nodilis, nelietojams, un viņš domājot ielikt korpusā citu. Es nopirku no viņa šo pulksteni.

Esmu nodomājis ielikt tajā dažas savas ampulas un nesāt tas sev līdzi vestes labajā kabatā kā pendant pulksteni. Tā ir tikai jauna Demostena idejas variācija — inde spalvaskātā. Nav nekā jauna zem saules!

*

Tuvojas nakts; lielajā kaslaņkoka lapotnē jau mirgo zvaigzne. Jūtu, ka šonakt gulēšu labi; mana galva ir vēsa un skaidra. Tomēr ar pūlēm novēršu skatienu no koka un zvaigznes.

Nakts. Tik brīnišķīgs vārds! Nakts ir vecāka par dienu, ta sacīja senie gallieši. Viņi ticēja, ka īsā pārejošā diena radusies no bezgalīgās nakts.

Liela, bezgalīgā nakts.

Nu jā, tas jau tikai tāds izteiciens ... Kas ir nakts, kas ir tas, ko mēs saucam par nakti? Tā ir mūsu mazās planētas šaurā koniskā ēna. Mazs, smails tumsas

konuss gaismas jūrā. Un šī gaismas jūra, kas tā ir? Malduguns izplatījumā. Niecīgs gaismas aplis ap niecīgu zvaigznīti: sauli.

Ak vai, kas tā par māniju, kas mūžam liek cilvēkiem vaicāt: kas tas ir? Kas tas ir tas šaustītājs, kurš iztriecis mūs, cilvēkus, no šajā pasaulē pārējo rāpojošo un staigājošo, un lēkājošo, un peldošo, un lidojošo radību loka — laukā, prom, lai mēs varētu ielūkoties savā pasaulē un savā dzīve no augšas, no malas ar saltām svešādām acīm un atzītu, cik tā ir niecīga un nevērtīga? Kurp tas aizvedis, ka tas beigsies? Man jādomā par to žēlabaino sievietes balsi, kuru es dzirdēju sapnī, dzirdu to vēl joprojām, vecas raudu nomāktas sievietes balsi: pasaule deg, pasaule deg!

Tev jālūkojas uz savu pasauli no sava paša redzes viedokļa, nevis no kāda iedomāta kosmiska viedokļa; tev bikli jāmērī ar sava paša mērauklu atbilstoši savam stāvoklim un apstākļiem, atbilstoši cilvēka — zemes apdzīvotāja stāvoklim un noteikumiem. Tad pasaule tev šķitīs pietiekami liela un dzīve iegūs jēgu, un nakts kļūs bezgalīga un dziļa.

12. augustā

Cik krāšņi šovakar saule apmirdz baznīcas torņa gaili!

Man patīk šī skaistā un saprātīgā radība, kas allaž griežas vēja virzienā. Tas man ir nemitīgs atgādinājums par to gaili, kurš mums zināmos apstākļos nodziedāja trīs reizes un ir svētās baznīcas asprātīgs simbols, kas dzīvo no tā, lai noliegtu savu skolotāju.

Kapsētā, baudīdams skaisto vakaru, šurpu turpu pastaigājas draudzes gans, atspiedies uz sava jaunāka amata brāļa rokas. Mans logs ir atvērts, un āra valda tāds klusums, ka atsevišķi vārdi no viņu sarunas atplūst līdz manim. Viņi runā par gaidāmām virsmā-cītāja vēlēšanām, un es sadzirdēju, ka baznīckungs minēja Gregorija vārdu. Viņš šo vārdu izrunāja bez jebkādās sajūsmas, drīzāk jau ar nepatiku. Gregorijs pieder tiem mācītājiem, pret kuriem vienmēr ir labvēlīga draudze, nevis amata brāļi. Pēc balss noskaņas es nopratu, ka baznīckungs minēja Gregorija vārdu tikai ta, garām ejot, neatzīstot viņu par nopietnu pretendentu.

Tās ir arī manas domas. Nedomāju, ka viņam būtu kādas izredzes. Es būtu ļoti pārsteigts, ja viņš tiktu ievēlēts par virsmacītāju.

Šodien ir divpadsmitais augusts; viņš aizbrauca uz Porlu ceturtajā vai piektajā jūlijā un domāja tur palikt sešas nedēļas. Tātad pēc nedaudzām dienām viņš atkal bus te žirgts un možs, un atspirdzis pēc savām peldēm.

13. augustā

Kā tas notiks? To es jau zināju sen. Nejaušības dēļ šī problēma it kā atrisinājās pati no sevis: manas cian-kalija ampulas, kuras es kādreiz sagatavoju, domādams tikai pats par sevi, tagad, protams, izdarīs šo pakalpojumu.

Viens gan ir skaidrs: nevar pieļaut, lai viņš tās iedzer savas mājās. Tam jānotiek manā kabinetā. Patīkami tas nebūs, bet neredzu nekādas citas izejas un beidzot griļru tam visam darīt galu. Ja viņš ampulas iedzer majas pēc mana norādījuma un drīz pēc tam atdod dievam dvēseli, tad jābaidās, ka policija konstatēs zināmu sakarību starp šiem abiem faktiem. Turklāt ta, kuru es gribu paglābt, viegli varētu nokļūt aizdomās, būtu iejaukta notikumos un visu mūžu staigātu ar kauna traipu, varbūt pat apvainota slepkavība ...

Protams, nedrīkst notikt nekas tāds, kas satrauktu policiju. Neviens nedrīkst izdibināt, ka mācītājs ir ieņēmis kādu ampulu: viņam jāmirst pilnīgi dabiska nāvē — no sirdstriekas. Arī viņa nekā nedrīkst nojaust. Ja viņš nomirs pie manis, protams, tas var būt visai liktenīgi manai ārsta reputācijai un dos maniem draugiem vielu nelāgiem jokiem, bet tur nekā nevar darīt.

Kādu dienu viņš ieradīsies pie manis un pļāpas par savu sirdi vai par kādiem citiem niekiem, un gribēs, lai es apliecinu, ka viņa sirds pēc peldēm kļuvusi labāka. Neviens nevarēs dzirdēt mūsu sarunu: liela tukša zāle atdala uzgaidāmo telpu no manas pieņemamās istabas. Es viņu izklausīšu un izklaudzinašu, un paskaidrošu, ka tiešām sirds mānāmi kļuvusi labaka, bet tomēr kaut kas mani uztrauc... Paņemšu ampulas un paskaidrošu, ka tas ir kāds jauns līdzeklis pret sirds slimībām (nosaukumu es arī izgudrošu), un ieteikšu vienu no tām tūdaļ iedzert. Pasniegšu viņam portvīna glāzi, ar ko noskalot zāles. Vai viņš dzer vīnu? Jā, protams, esmu dzirdējis viņu runājam par kāzām Kānā. Iedošu viņam labu vīnu. Grensteda ražojumu. Redzu viņu savu acu priekšā: vispirms viņš mazliet nomalko vīnu, tad uzliek ampulu uz meles, izdzer glāzi, lai zāles noskalotu. Brilles atspoguļo logu un gumijkoku un noslēpj viņa skatienu... Es aizgriežos, pieeju pie loga un raugos uz kapsētu, stāvu un bungoju ar pirkstiem pa rūti... Viņš kaut ko saka, piemēram, ka vīns esot labs, bet pārtrauc teikumu pusē ... Dzirdu būkšķi... Viņš guļ uz grīdas ...

Bet ja nu viņš negrib ieņemt ampulu? Ak jā, viņš to ieņems ar baudu, viņš jūsmo par medikamentiem ... Bet ja nu? Jā, tad es nekā nevaru līdzēt, tad lai paliek: es taču nevaru nogalināt viņu ar cirvi.

... Viņš guļ uz grīdas. Es pievācu ampulu kārbiņu, vīna pudeli un glāzi. Paaicinu Kristīni: mācītājam kļuvis nelāgi, ģībonis, tas drīz pāries... Aptaustu pulsu, izklausu sirdi.

«Та ir trieka,» es beidzot saku. «Viņš ir miris.»

Piezvanu kadam kolēģim. Jā — kuram? Jāpadomā. Tas neder; pirms septiņiem gadiem viņš uzrakstīja kādu rakstu, kuru visai skeptiski novērtēju kādā medicīnas žurnālā ...Tas ir pārāk gudrs. Tas un t a s, un tas —- aizbraukuši. To — jā, to var aicināt. Var arī to vai ļaunākā gadījumā to.

Es parādos pieņemamās telpas durvīs — laikam gan diezgan bāls — un dobjā un apvaldītā balsī bilstu, ka neparedzētu apstākļu deļ man pieņemšana jāpār-trauc. J r

. Atnāk kolēģis, es paskaidroju, kas noticis: mācītājs jau ilgi slimojis ar sirdi. Viņš man biedriski izsaka līdzjūtību, tāpēc ka trieka ķērusi tieši pieņemšanas laika, un pēc mana lūguma izraksta nāves apliecību ... Nē, vīnu es mācītājam nedošu, viņš var sevi apšļakstīt, vai arī pēc smakas sajutīs, ka viņš dzēris vīnu, un_ tad izskaidroties būs diezgan sarežģīti Viņam jasamierinās ar glāzi ūdens. Starp citu pēc mana uzskata vīns ir kaitīgs.

Bet ja nu notiek sekcija? Jā, tad jau man pašam būs jaieņem paris ampulu. Tā būtu ilūzija — ielaisties sadā pasākumā neriskējot, tas jau man no paša sā-kuma bija skaidrs. Man jabut gatavam uz visļaunāko.

Patiesībā šādā situācijā man pašam vajadzētu pieprasīt, lai izdara sekciju. Citi to nez vai pieprasīs — jā, starp citu, tas nemaz nav zināms... Es teikšu savam kolēģim, ka domāju pieprasīt sekciju; iespējams, ka viņš atbildēs, ka tas, protams, nav vajadzīgs jo nāves_cēlonis taču ir skaidrs, bet formas pēc tas varbūt būtu pareizi... Tad es pie šā jautājuma vairs neatgnezīšos. Lai nu būtu kā būdams, tomēr manā plana tas ir robs. Man tas jāizdomā sīkāk.

Starp citu, visus sīkumus jau nevar paredzēt iepriekš; kaut ko var izmainīt nejaušība; mazliet japa-ļaujas arī uz savu improvizācijas mākslu.

Cita lieta ... piķis un zevele — kāds es esmu idiots. Man taču nav jādomā tikai par sevi vien. Pieņemsim, ka notiek sekcija un es ieņemu pāris ampulu, pa-zuzdams šajā izejā, lai pavadītu Gregoriju viņa braucienā pāri Stiksāi, — kādu izskaidrojumu tad meklēs šim neparastajam noziegumam? CilvēkMr tik ziņkāri. Un, tā kā mirušie ir paņēmuši sev lidzi šo noslēpumu, vai to nesāks meklēt pie kada no dzīvajiem pie viņas? Vazās viņu pa tiesām, pratinās, mocīs ... Ka viņai ir mīļākais, to viņi aši nojautīs; un tad būs pats par sevi saprotams, ka viņai vajadzējis vēlēties un ilgoties pēc mācītāja nāves. Un varbūt viņa to neņemsies noliegt. Man sametās tumšs gar acīm.._. Ja nu notiek tā, ka es tev to sagādāju, tu visjaukākā un liegākā sieviete — zieds?

Prātoju par to bez gala, kamēr man galva viss sak

griezties. _ .

Bet tomēr — tomēr, liekas, ta ir ideja. Ja nu es redzu, ka sekcija neizbēgama, es, iekams ieņemu ampulu, priekšlaikus izrādu nepārprotamus vājprātības simptomus. Un vēl labāk — jā, viena laba doma netraucē otru — es uzrakstu vēstuli un nolieku to uz rakstāmgalda šajā istabā, kur man būs jāmirst, sacerējumu, kas norāda uz vājprātīgā vajāšanas māniju, reliģisku nenosvērtību un tamlīdzīgi: mācītājs mani gadiem vajājis, viņš saindējis manu dvēseli, tāpēc es saindēju viņa miesu; esmu rīkojies aizsardzības nolūkā ecl. Rakstā var iepīt arī kādu bībeles izteicienu, piemēri šim gadījumam tur vienmer atradīsies. Tādējādi šis notikums kļūst skaidrs: slepkava bijis vājprātīgs, ar šādu paskaidrojumu pietiek, lai nesāktu meklēt citus; mani apbedī, kā kristietim pienākas, un Kristīne gūst apstiprinājumu tam, par ko viņa klusībā vienmēr šaubījusies —jā, ne jau nu tikai klusībā. Viņa man simtiem reižu teikusi, ka esmu vājprā-tigs: Vajadzības gadījumā viņa var nodot piemērotu liecību.

14. augusta

Vēlos, kaut man būtu draugs, kuram varētu uzticēties! Draugs, ar kuru varētu apspriesties. Bet man tāda nav, un, ja arī būtu, — tomēr ir robežas tām prasībām, kādas var uzstādīt savam draugam.

Es jau allaž esmu bijis mazliet vientuļš. Savu vientulību esmu nēsājis līdzi ļaužu burzmā kā gliemezis savu mājiņu. Dažam labam vientulība nav stāvoklis, kāda viņš iekļuvis, bet gan rakstura īpašība. Un pēc šī notikuma mana vientulība kļūs vēl lielāka; lai kā viss beigtos,^ labi vai ļauni, man katrā ziņā sods būs viens — mūža ieslodzījums vienpatībā.

17. augustā

Nelga! Gļēvulis! Kretīns!

Ak, ko līdz šie lamu vārdi — pret saviem nerviem un savu kuņģi mēs tomēr esam nespēcīgi!

Pieņemšanas laiks jau sen beidzies; pēdējais pacients nupat aizgāja; stāvēju zālē pie loga un nekā nedomāju. Piepeši ieraugu — iešķērsām pāri kapsētai Gregorijs nāk tieši uz manas mājas pusi. Manas acis viss sametās pelēks un nejauks. Es viņu negaidīju, nezināju, ka viņš jau pārbraucis. Man sāka reibt galva, kļuva nelabi, parādījās visi jūras slimības simptomi. Galvā bija tikai viena doma: tagad ne, tagad ne. Kādu citu reizi, bet tagad ne. Viņš jau dodas augšup pa kāpnēm, jau stāv pie durvīm, ko lai es iesaku ... Drīzāk pie Kristīnes: ja mani kāds meklē, sakiet, ka esmu izgājis ... Pēc viņas izplestajam acīm un pavērtās mutes es sapratu, ka laikam izskatos ērmīgs. Es ietraucos guļamistabā un aizslēdzu durvis. Un tik tikko paguvu pieskriet pie mazgājamā trauka: tur es izvēmos.

*

Manas baismas tātad ir pamatotas? Es tam nederu!

Jo tieši tagad tam vajadzēja notikt. Cilvēkam, kas grib darboties, jātver izdevīgs brīdis. Nevar zināt, vai tāds vairs būs. Es tam nederu!

21. augustā

Šodien es viņu sastapu un ar viņu runāju.

Pēcpusdienā biju pagājis gabaliņu pa Sepsholmm Tikko biju pārgājis pāri tiltam, kad satiku Reki; viņš kāpa lejup no pakalna, kur atrodas baznīca. Viņš gāja lēnām un raudzījās zemē, apakšlūpa atšiebta, un ar spieķi grūda nost no ceļa oļus. Neizskatījās, ka viņš būtu apmierināts ar pasauli. Nebiju domājis, ka viņš mani ieraudzīs, bet tieši tobrīd, kad gājām viens otram garām, viņš pacēla acis un paklanījās uzsvērti sirsnīgi un līksmi, vienā mirklī pārmainījis sejas izteiksmi. Es turpināju savu ceļu, bet pēc pāris soļiem aptvēru: viņa laikam gan nav tālu no šejienes. Varbūt viņa stāv tur augšā pakalna. Viņiem kaut kas bija pārrunājams, un viņi bija nolikuši satikšanos tur augšā, kur reti kāds staigā. Un, lai neredzētu viņu kopā ar Reki, viņš bija aizgājis atrak. Es apsēdos uz sola, kas apņem lielo balzama papeli, un gaidīju. Pec manām domām, šī papele ir pats lielākais koks Stokholmā. Bērnībā es daudzus vakarus esmu sēdējis zem šā koka kopā ar mati. Tēvs nekad nebija kopa ar mums; viņam nepatika iet ārā un pastaigāties kopā ar mums.

...Nē, viņa nenāca. Domāju, ka ieraudzīšu viņu кар jam lejā no pakalna, bet viņa laikam gan bija aizgājusi pa citu ceļu vai vispār nebija tur bijusi.

Es tomēr devos augšā, mezdams likumu, garām baznīcai — tad es viņu ieraudzīju sēžam pie baznīcas durvīm uz kāda pakāpiena pavisam sadugušu, zodu saņēmusi rokā. Tāpēc viņa uzreiz mani nepamanīja.

Jau toreiz, kad es viņu ieraudzīju pirmo reizi, biju pārsteigts, cik ļoti viņa atšķiras no citām sievietēm. Viņa nav līdzīga ne sabiedrības dāmai, ne vidusšķiras sievietei, ne vienkāršai sievietei no tautas. Drīzāk tad jau šai pēdējai, sevišķi tādai — tur tagad sēžam uz baznīcas kāpnēm saules apmirdzētiem gaišiem matiem; viņa bija noņēmusi cepuri un nolikusi to sev līdzas. Jā, līdzīga pirmatnējas tautas sievietei vai arī tadas tautas, kada nekad nav bijusi, tādas, kur vēl nav sācies šķiru nodalījums, kur tauta vēl nav kļuvusi par zemāko šķiru. Brīvas cilts meita.

Pēkšņi es pamanīju, ka viņa sēž un raud. Nešņuk-stēdama, nenoslaucīdama asaras. Raud kā cilvēks, kas jau daudz raudājis un diezin vai mana, ka raud.

Es gribēju pagriezties un iet projām, bet tūdaļ pamanīju, ka viņa mani ieraudzījusi. Es pasveicināju mazliet vēsi un gribēju iet tālāk. Taču viņa piecēlās no zemajiem pakāpieniem tikpat viegli un graciozi ka no krēsla, pienāca pie manis un pasniedza roku. Aši viņa noslaucīja asaras, uzlika galvā cepuri un nolaida par seju pelēko plīvuru.

Brīdi mēs stāvējām klusēdami.

Cik šovakar te, augšā, skaisti, — es teicu.

Ja, vakars ir skaists, — viņa atbildēja. — Arī vasara bija skaista. Nu tā drīz beigsies. Koki jau sāk dzeltet. Paskatieties, bezdelīga!

Vientuļa bezdelīga strauji un tik tuvu palidoja mums garām, ka es jutu saltu dvesmu^ uz plakstiņiem; putns aši pagriezās, un acis uztvēra zibenīgu

loku, tad bezdelīga izgaisa zilgmē.

— Pavasaris bija ļoti agrs, — viņa sacīja. 1 a-rasti tad arī rudens iestājas agri.

— Kā klājas mācītajam? — esvaicaju.

— Pateicos. Viņš pārbrauca no Porlas pirms pāris

dienām, — viņa atbildēja.

— Un vai viņa veselība uzlabojusies?

Viņa aizgrieza galvu un, piemiegusi acis, raudzījās

— No mana redzes viedokļa — nē, — viņa klusi atbildēja.

Es sapratu. Tātad tieši tā, kā es to biju domājis. Nu, to uzminēt nebija grūti...

Kāda veca sieviete slaucīja projām novītušās lapas. Viņa mums aizvien vairāk tuvojās, un mēs lēnām devāmies augšup pakalnā. Es soļoju un domāju par mācītāju. Vispirms es viņu iebiedēju ar sievas slimību — tas līdzēja viņai tikai pāris nedēļu; tad iebiedēju ar viņa paša slimību un nāves rēgu — tas līdzēja sešas nedējas. Un tas līdzēja tikai tāpēc, ka viņš bija šķirts no sievas. Sāku ticēt, ka Markelam un viņa kireniķiem ir taisnība: cilvēki neraizējas par laimi, viņi meklē baudu. Viņi to meklē — pat pretēji savām interesēm, pretēji saviem uzskatiem un savai ticībai, pretēji savai laimei... Un šī jaunā sieviete, kas gāja man blakus tik stalta un lepna, tomēr zem raižu nastas dziļi noliektu galvu ar zīžamajiem matiem, — arī viņa bija rīkojusies tieši tāpat: meklējusi baudu un nebija raizējusies par laimi. Un pirmo reizi man ienāca prātā, ka tieši viena un ta pati rīcība manī modināja pretīgumu pie sirma mācītājā, bet pret jauno sievieti bezgalīgu maigumu, ja, pat sava veida cieņu kā — dievības tuvumā-

Saules tveice bija kļuvusi rēnāka, lauzdamās cauri biezajiem izgarojumiem, kas pacēlās pār pilsētu.

— Sakiet, Gregorija kundze, — vai drīkstu jums kaut ko vaicāt?

— Jā, lūdzu.

— Cilvēks, kuru jūs mīlat — es pat nezinu, kas viņš tāds, — ko viņš par visu to saka; ko viņš domā uzsākt? Kā viņš iedomājas turpmāko? Viņš taču nevar but apmierināts ar to, kā tas tagad ir?

Viņa ilgi klusēja. Es jau sāku domāt, ka mans jautājums bijis netaktisks un ka viņa negribēs atbildēt.

— Viņš grib, lai mēs aizbrauktu, — viņa beidzot sacīja.

Es satrūkos.

_— Vai viņš to var? — es vaicāju. — Gribēju sacīt, vai viņš ir brīvs cilvēks, turīgs un neatkarīgs no sava dienesta vai profesijas, cilvēks, kas var rīkoties, ka viņam tīk.

— Nē. Tad jau mēs to sen būtu izdarījuši. Visa viņa nākotne ir te. Bet viņš grib izlauzt sev jaunu ceļu svešā zemē, tālu no šejienes. Varbūt Amerikā.

Jutos spiests sevī pasmaidīt. Klass Reke un Amerika! Taču smiekli pagaisa, kad iedomāju jauno sievieti. Es prātoju: tur viņš aizies postā tieši to pašu īpašību deļ, kurām pateicoties viņš te peld virspusē. Un kas tad notiks ar viņu ...

Es jautāju:

— Un j ūs — vai jūs to griba t?

Viņa pašūpoja galvu. Acīs sariesās asaras.

Es vislabprātāk vēlētos nomirt, — viņa teica.

Saule pamazām iegrima pelēkajā miglā. Kokos iešalcas dzestra vēja pūsma.

— Es negribu izpostīt viņa dzīvi. Nevēlos kļūt viņam par nastu. Kāpēc lai viņš brauktu? Tas būtu tikai manis deļ. Visa viņa dzīve ir te, viņa stāvoklis, nākotne, draugi, itin viss.

Uz to es nekā nevarēju atbildēt, viņai bija taisnība. Un es domāju par Reki. Sis priekšlikums no viņa puses man šķita tik dīvains. No viņa es nekad nekā tāda nebūtu gaidījis.

— Sakiet, Gregorija kundze, — es taču esmu jusu draugs, es drīkstu rēķināties ar jūsu draudzību, vai nav tiesa? Vai jūs neaizvaino, ja es runāju ar jums par šiem jautājumiem?

Viņa man uzsmaidīja caur asaram un plīvuru — ja, viņa smaidīja!

— Es jūs ļoti mīlu, — viņa teica. — Jūs manis labā esat darījis tik daudz tāda, ko cits nebūtu ne varējis, ne gribējis darīt. Jūs varat ar mani runāt par visu, ko vien vēlaties. Man tik ļoti patīk, kad jūs runājat.

— Vai viņš, jūsu draugs, vai viņš sen vēlējās, lai jūs aizbrauktu kopā ar viņu? Vai viņš par to jau sen runā?

— Nekad, tikai šovakar. Mēs satikāmies te īsi pirms jūsu atnākšanas. Agrāk viņš nekad par to nebija runājis. Man liekas, viņš par to pat nebija domājis.

Es sāku saprast... Es jautāju:

— Vai tieši tagad noticis kaut kas sevišķs ... ja viņā modās tādas domas? Kaut kas viņu uztraucis? ...

Viņa nodūra galvu:

— Varbūt.

Vecā sieva ar slotu slaucīja lapas pavisam tuvu mums, mēs gājām uz baznīcas pusi lēnām un klusēdami. Apstājāmies pie kāpnēm, kur nesen bijām sastapušies. Viņa bija nogurusi: viņa atkal apsēdas uz pakāpiena, atbalstījusi zodu rokās un raudzīdamas pelēkajā nokrēslī.

Mēs ilgi klusējām. Ap mums valdīja klusums, bet pār mums šalca vējš — skarbāk nekā iepriekš bija šalcis koku galotnēs, un gaisā vairs nejuta siltumu..

Viņa nodrebinājās kā saldama.

— Es vēlētos nomirt, — viņa sacīja. — Es tik labprāt vēlētos nomirt. Jūtu, ka visu esmu saņēmusi, visu to, kas man bijis nolemts. Es nekad vairs nevākšu justies tik laimīga, kāda biju šajās nedēļās. Aizritēja reta diena, kad es neraudāju; bet es biju lai-mīga. Es nekā nenožēloju, bet es vēlos nomirt. Un tomēr tas ir tik grūti. Pēc manām domām, pašnāvība ir derdzīga, it īpaši sievietei. Jūtu briesmīgu pretīgumu pret jebkuru varmācību pret dabu. Negribu arī viņam sagadāt raizes.

Es klusēj iir ļāvu, lai runā viņa. Viņa piemiedza acis.

Jā, pašnāvība ir pretīga. Bet reizēm mēdz būt, ka dzīvot ir vel pretīgāk. Briesmīgi, ka bieži vien var izvelēties tikai vairāk vai mazāk pretīgo. Laimīgs, kas var nomirti

No nāves es nebaidos. Es no tās nebaidītos pat tad, ja ticētu, ka pēc nāves nav vairs itin nekā. Neesmu darījusi nekā laba, ne arī kaut kā ļauna, ko būtu varējusi darīt citādi; esmu darījusi to, kas man bija jadara kā lielumā, ta sīkumos. Vai atceraties, ka reiz es jums stāstīju par savu jaunības mīlestību un ka nožēloju, ka nepiedereju viņam? Tagad es vairs to nenožēloju. Es nekā nenožēloju, pat savu laulību ne. Nekas nevarēja notikt citādi, nekā tas ir noticis.

Taču es neticu, ka pēc nāves vēl kaut kas ir. Bērnībā^ es dvēseli vienmer iztēlojos kā mazu putniņu. Kada ilustrētā tēva pasaules vēstures grāmatā es redzēju, ka arī ēģiptieši dvēseli attēlojuši kā putnu. Taču putns nevar laisties augstāk par gaisu, bet gaiss taču arī ir ierobežots. Arī tas piederas zemei. Skolā dabas zinību skolotājs mums paskaidroja, ka viss, kas atrodas uz zemes, nevar no tās atraisīties.

— Baidos, ka viņš gan būs alojies, — es iebildu.

Ļoti iespējams. Taču es kopš tā laika vairs neticēju dvēselei putnam un tā manā iztēlē kļuva kaut kas nenoteiktāks. Vēlāk, pēc vairākiem gadiem, es lasīju itin visu, ko tikai varēju dabūt par reliģiju, gan par, gan pret to. Tas man palīdzēja daudz ko noskaidrot, tomēr es neizdibināju to, ko gribēju zināt. Ir tādi cilvēki, kas raksta tik labi, un, pec manām domām, viņi visus prot pārliecināt. Man vienmer likās, ka taisnība ir tam, kas raksta labāk un skaistāk. Viktoru Ridbergu es dievināju. Taču es jutu un sapratu, ka par dzīvību un nāvi tomēr neviens nekā

nezina. ,

— Bet, — un nokrēslī vjņas seja tik suti pietvīka, — bet pēdējā laikā es par sevi uzzināju vairāk nekā līdz šim. Es iepazinu savu miesu. Es iemācījos saprast, ka mana miesa — tā esmu es. Tikai caur to var izjust prieku un skumjas, un vispār dzīvību. Mana miesa taču zina, ka tai jāmirst. Tā to izjūt tāpat, kā to izjūt dzīvnieks. Tāpēc tagad es zinu, ka pēc nāves mani nekas negaida.

Bija satumsis. Pilsētas kņada tagad tumsā atskanēja līdz mums skaļāk, un lejā gar krastmalu un tiltiem aizdegās laternas.

— jāf — es sacīju, — jūsu miesa zina, ka reiz tai būs jāmirst. Bet tā negrib mirt, tā grib dzīvot. Ciešanu sadeldēta un kaislību pārvērsta pelnos, tā tikai tad gribēs mirt. Jūs domājat, ka gribat mirt, bet tas ir tikai tāpēc, ka tagad jums viss izliekas tik drums. Bet jūs negribat mirt, es zinu, ka jūs nevarat to gribēt. Ļaujiet aizritēt laikam! Ņemiet dienu tādu, kāda tā pienāk! Viss var pārmainīties drīzāk, nekā jūs domājat. Jūs arī pati pārmainīsieties, jūs esat spēcīga un veselīga; jūs varat kļūt vēl spēcīgākā; jus piederat pie tām sievietēm, kas spēj augt un atjaunoties.

Viņas augums notrīsēja. Viņa piecēlās.

— Ir vēls, man jāiet mājās. No šejienes mēs nevaram iet lejup kopā, nebūtu labi, ja kāds mūs redzētu.

Ejiet pa šo ceļu, un es iešu uz otru pusi. Ar labu nakti!

Viņa man pasniedza roku. Es sacīju:

Es tik labprāt noskūpstītu jūsu vaigu. Vai es to drīkstu?

Viņa atsedza plīvuru un pievērsa man vaigu. Es to noskūpstīju.

Viņa sacīja:

— Es vēlos noskūpstīt jūsu pieri. Tā ir skaista.

Vējš sabužināja manus paplānos matus, kad es noņēmu cepuri. Viņa satvēra manu galvu savās siltajās, maigajās rokas un noskūpstīja manu pieri — svinīgi, it ka izpildīdama rituālu.

22. augustā

Kāds rīts! Kristāldzidrajā gaisā viegli jūtama rudens dvesma. Un tāds klusums!

Rīta izjādē satiku Mertensa jaunkundzi un, jājot garām, pārmiju ar viņu dažus jautrus vārdus. Man patīk viņas acis. Man šķiet, ka tajās slēpjas lielāks dziļums, nekā to var pamanīt pirmajā brīdī. Un mati. .. Bet līdz ar to viņas nopelnu sarakstā gandrīz nekā vairak nav. Jā, viņas raksturs noteikti ir labs.

Jāju pa Zooloģisko dārzu un visu laiku domāju par viņu, kas sēdēja uz baznīcas kāpnēm, raudzījās saule un raudāja un kas tā ilgojās pēc nāves. Tiešām-ja palīgs nenāk, ja nenotiek tas, par ko es lauzu galvu, tad ikviens_ mēģinājums mierināt viņu ar vārdiem kļūst smieklīgs, to es jutu, runādamies ar viņu. tad viņai ir taisnība, simtiem reižu taisnība, ja viņa mekle nāvi. Viņa nevar ne aizbraukt, ne palikt. Aizbraukt — ar Klašu Reki? Kļūt viņam par nastu, par važām pie kājām? Svētīju viņu tāpēc, ka viņa to nevēlas darīt. Viņi abi aizietu posta. Runā^ ka te viņš esot labi iekārtojies: ar vienu kāju viņš atrodoties savā departamentā, ar otru — finansu pasaule; esmu dzirdējis, ka viņu sauc par cilvēku ar nākotni, un, ia viņam ir parādi, tad to nav vairak kā daudziem citiem «cilvēkiem ar nākotni», iekams viņi nav nostiprinājuši stāvokli. Viņam ir pietiekami daudz dotību, lai varētu tikt uz priekšu, protams, zināma sfērā; nekāds elementārspēks viņš nav. «Izlauzt sev jaunu ceju . ..» Nē, tas viņam nav lemts. Viņa ari nevar palikt savā agrākaja dzīvē. Gūstekne naidnieku zemē. Dzemdēt bērnu sveša vīrieša pajumte, justies spiesta viņam liekuļot un melot un noraudzīties viņa šķebīgajos tēva priekos — varbūt pat aizdomu atšķaidītos, kurās viņš neuzdrīkstas sev atzīties, bet kuras izmantos, lai vēl jo vairāk saindētu viņas dzīvi... Nē, viņa to vienkārši nevar, ja viņa mēģinātu, tas beigtos ar katastrofu .. . Viņai jākļust brīvai! Lai piederētu pati sev, lai pati noteiktu par sevi un savu bērnu. Ja tas viss nokārtosies, tad viņai būs iespējams dzīvot labi. Esmu zvērējis pie savas dvēseles: viņa kļūs brīva!

Visu pieņemšanas laiku jutos ārkārtīgi satraukts. Domāju, ka viņš atnāks šodien, man likās, to izjutu pat ar ādu... Viņš neatnāca, bet visviens: lai kad viņš atnāktu, mani viņš nepārsteigs nesagatavotu. Tas, kas notika ceturtdien, vairs neatkārtosies.

Iešu tagad paēst pusdienas. Butu labi sastapt^ Mar-kelu, es viņu uzaicinātu Haselbakena restorānā pusdienās. Gribu papļāpāt, iedzert vīnu un redzēt cilvēkus.

Kristīne jau sagatavojusi pusdienas un kļūs neganta, bet vienalga,

Viss kārtībā, tas ir izdarīts. To izdarīju es.

Tik savādi tas iznāca. Tik dīvaina nejaušība to nokārtoja. Gandrīz vai jānotic providencei.

Jūtos tukšs un viegls kā izpūsta ola. Nule, kad es ienācu pa zāles durvīm un ieraudzīju sevi spogulī, mani pārsteidza manas sejas izteiksme: kaut kas tukšs un nogludināts, kaut kas tāds, es pat nezinu, kas, kas man atgādināja par to pulksteni bez rādītājiem, kuru es nēsāju vestes kabatā. Un biju spiests sev vaicāt: vai tas, ko tu šodien izdarīji, bija viss tavs saturs, vai tevī vairs nekas nav palicis?

Muļķības. Šī sajūta pāries. Galva maķenīt nogurusi. Un uz to tai ir tiesības.

Pulkstenis ir pusastoņi, nupat norietēja saule. Kad es izgāju no majas, pulkstenis bija ceturksni pāri četriem. Tatad trīs stundas... Trīs stundas un dažas minūtes.

...Es tātad gāju ēst pusdienu; šķērsoju kapsētu, iegāju pa vārtiņiem; mirkli apstājos pie pulksteņmeistara vitrīnas, ar pieglaimīgu smaidu mani sveicināja vīrs darbnīcā, un es atņēmu sveicienu. Atceros, ka ikreiz, redzot kuprīti, aiz simpātijas pret viņu es pats arī jūtos mazliet kā kuprītis. Tas laikam bija izstrādājies reflekss no bērnības dienām, kad mani mācīja just līdzcietību pret nelaimīgu cilvēku... Devos augšup pa Karalienes ielu, iegriezos veikalā «Havanna» un nopirku pāris labu «Upmann» cigāru. Miera ielas stūrī es nogriezos. Nonācis Gustava Ādolfa laukumā, garam ejot, pametu acis Ridberga kafejnīcas logā, domādams, ka varbūt tur sēž Markets pie absinta glāzes, kā viņš to lāgiem mēdz darīt, bet tur sēdēja tikai Birks pie citrona dzēriena glazes. Birks ir tūļīgs, man nebija nekāda prieka divatā ar viņu ieturēt pusdienas ... Pie laikraksta re-

dakcijas nama es nopirku «Aftonblad» un iebāzu to kabatā. Tajā varbūt būs kaut kādi jaunumi par Drei-fusa lietu, es domāju... Taču iedams visu laiku prātoju, kur lai sastopu Markelu. Zvanīt uz redakciju nebija nozīmes, šajā laikā viņš nemēdz tur būt; ta domādams, tomēr iegāju kādā tabakas veikalā un piezvanīju. Viņš nupat esot izgājis ... Jakoba tirgus laukumā es iztālēm ieraudzīju mācītāju Gregoriju nākam man pretī. Es jau sagatavojos viņu sveicināt, kad pamanīju, ka tas nav viņš. Nebija pat nekādās līdzības ar viņu.

«Ak tā,» es nodomāju, «tad es viņu drīz vien satikšu.»

Jo pēc tautā izplatīta ticējuma, un es neskaidri atcerējos, ka tas tiešām piepildījies, tāda pārskatīšanas ir brīdinājums, ka šo cilvēku drīz satiksi. Es pat atcerējos, ka reiz kādā pseidozinātniskā laikrakstā «Psiholoģiski pētījumi» biju lasījis par cilvēku, kas pēc šāda «brīdinājuma» nogriezies šķērsielā, lai izvairītos satikt viņam nepatīkamo cilvēku, bet tieši uzskrējis virsū šim cilvēkam, no kura vēlējies izvairīties ... Taču es šādām muļķībām neticu un klusībā domās visu laiku prātoju, kur sastapt Markelu. Man ienāca prātā, ka pāris reižu tieši šajā laikā esmu saticis viņu tirgus laukumā minerālūdens veikalā; es devos turp. Viņa, protams, tur nebija, es tomēr apsēdos uz soliņa zem kuplā koka pie kapsētas mūra izdzert glāzi višī un iemest acis laikrakstā. Es vēl lāgā nebiju atvēris laikrakstu un pievērsis skatienu rakstam ar treknu virsrakstu — DREIFUSA LIETA, kad izdzirdu čirkstoņu smiltīs, un manā priekšā stāvēja mācītājs Gregorijs.

— Ko es redzu, ārsta kungs, labdien, labdien! Vai drīkstu piesēsties? Biju nodomājis pirms pusdienām izdzert glāzi višī. Tas taču nevar kaitēt sirdij?

— Jā, ogļskābe nav laba, — es atbildēju, — taču retumis glāzīte šā ūdens nekaitēs. Kā jūtaties pēc peldu kūres?

— Ļoti labi. Domāju, tā man tiešām lieliski noderējusi. Biju pie ārsta kunga pirms pāris dienām, laikam gan ceturtdien, taču biju atnācis par vēlu. Ārsta kungs jau bija aizgājis.

Atbildēju, ka mani parasti var satikt kādu pusstundu pēc pieņemšanas laika, bet diemžēl tajā dienā man vajadzēja iziet agrāk. Palūdzu viņu atnākt rit. Viņš nezinot, vai iznākšot laika, tomēr mēģināšot.

— Porlā ir skaisti, — viņš sacīja.

(Porlā nemaz nav skaisti. Bet Gregorijs, kā jau pilsētnieks, allaž uzskata, ka uz laukiem ir skaisti, lai kā tur izskatītos. Turklāt viņš bija samaksājis un par savu naudu gribēja atgūt ar uzviju. Tāpēc atzina, ka tur esot skaisti.)

— Jā, Porlā ir diezgan skaista. Lai gan nav tik skaista kā daudzas citas peldvietas, — es atbildēju.

— Ronnebija varbūt ir skaistāka, — viņš piekrita. — Bet tā atrodas tik tālu, un brauciens uz turieni iznāk dārgs.

Kāda pusaudze mums pasniedza minerālūdeni — divas ceturtdaļpudeles.

Pēkšņi manī atplaiksnījās doma. Jā nu tam jānotiek — kāpēc tad tas nevar notikt te? Kāpēc ne tūliņ? Pametu apkārt skatienu. Tuvumā neviena nebija. Labi patālu pie kāda galda sēdēja trīs vecāki kungi, no kuriem vienu es pazinu, tas bija pensionēts sirms pulkvedis; viņi skaļi runājās, stāstīja nez ko un smējās, un nevarēja ne dzirdēt, ko mēs runājām, ne ari redzēt, ko darām. Maza netīra meitene basām kājām pienāca pie mums un piedāvāja puķes, mēs papurinājām galvu, un viņa tikpat klusi aizgāja. Mūsu priekšā atradās smilšainais, gandrīz tukšais, vēlīnās pusdienas saules apspīdētais tirgus laukums. Gar baz-rūcas stūri lāgu lāgiem uz Austrumu alejas pusi nogriezās kāds gājējs. Siltā atvasaras saule zeltīja Drāmas teātra veco, liepu apēnoto dzelteno fasādi. Uz ietves stāvēja teātra direktors un runājās ar režisoru. Attālumā viņi izskatījās miniatūri, un tikai trenēta acs varēja saskatīt un izprast viņu līniju rotaļu. Režisoru varēja sazīmēt pēc viņa sarkanās cepurītes, kas saulē iezaigojās kā dzirkstele, direktoru pēc viņa delikātajām roku kustībām, kuras, likās, teica: jā, ak tu pasaulīt, katrai lietai ir divas puses! Biju pārliecināts, ka viņš teica kaut ko tamlīdzīgu, redzēju vieglo plecu paraustīšanu, likās, ka pat dzirdēju balss noskaņu. Un es viņa vārdus uztvēru kā vērstus uz mani un manu iedomu. Jā, katrai lietai ir divas puses. Bet abas tās nekad nevar ieraudzīt uzreiz, galu galā taču jāizvēlas viena no tām. Es savu izvēli jau sen biju izdarījis.

Es izvilku no kabatas savu «pulksteni» ar ampulām, izņēmu vienu ampulu, paņēmu to ar īkšķi un radītāja pirkstu, pagriezos iesāņus un izlikos, ka ampulu ieņemu. Pēc tam izdzēru malku no savas glāzes, it kā noskalodams zāles. Mācītāju tas uzreiz ieinteresēja.

— Man liekas, ārsta kungs dzer zāles, — viņš teica.

— Jā, — es atbildēju. — Nevienam no mums nav gluži vesela sirds. Manējā arī nav tāda, kādai tai vajadzētu būt. Tas rodas no pārāk lielas smēķēšanas. Ja vien varētu atmest smēķēšanu, man šo draņķi nevajadzētu lietot. Šis ir diezgan jauns līdzeklis; esmu daudz par to lasījis vācu medicīnas žurnālos, bet gribēju to izmēģināt pats, iekams sāku lietot savā praksē. Esmu to darījis jau vairāk nekā mēnesi un alzīslu, ka šis līdzeklis ir teicams. Pāris ampulu jāieņem pirms pusdienām, tas novērš «ēdiena drudzi», vai zināt, kad pēc ēšanas iekšā sāk spiest un paātrinās sirdsdarbība. Vai drīkstu piedāvāt?

Sniedzu viņam kārbiņu ar vaļējo vāciņu, kārbiņu biju pagriezis tā, lai viņš neredzētu, ka tas ir pulksteņa korpuss; tas izraisītu liekus jautājumus un pārrunas.

— Pateicos, — viņš sacīja.

— Rītdien jums izrakstīšu recepti, — es piebildu.

Nekā vairāk nevaicādams, viņš paņēma pāris ampulu un norija tās, noskalodams ar ūdens malku. Man likās, ka mana sirds apstājas pukstēt. Stingu skatienu blenzu zemē. Tirgus laukums bija tukšs kā izkaltis tuksnesis. Mums garām lēnām pagāja cienīgs policists, apstājās, ar pirkstiem noņēma puteklīti no rūpīgi iztīrītā uzvalka un turpināja savu gājienu. Saule joprojām tikpat silti apspīdēja dzeltenās Drāmas teātra sienas. Direktors tagad izdarīja tādu žestu, kādu viņš lieto visai reti; ebreja žestu ar augšup pagrieztu delnu, veikalnieka žestu, kas nozīmē: es izlieku savu sirdi uz delnas, es nekā neslēpju, lieku kārtis galdā. Un sarkanā cepurīte divas reizes piekrizdama pamāja.

Sis dzērienu veikals ir vecs, — mācītājs ierunājās. — Tas laikam gan būs pats vecākais šāds veikals Stokholmā.

— Jā, — es atbildēju, nepagriezdams galvu, — tas ir vecs.

Pulkstenis Jākoba baznīcā nosita trīs ceturkšņus pāri pieciem.

Mehāniski es izvilku savu pulksteni, lai salīdzinātu, vai tas iet pareizi, bet mana roka tā trīsēja, ka pulkstenis nokrita zemē un saplīsa stikls. Kad noliecos, lai to paceltu, pamanīju, ka smiltīs bija viena ampula; tā pati, kuru es izlikos ieņemam. Es to samīdīju ar kāju. Tajā pašā brīdī dzirdēju, ka mācītāja glāze uz paplātes apgāzās. Negribēju turp skatīties, tomēr redzēju, ka viņa roka bezspēcīgi nokārās un galva slīga uz krūtīm, dziestošās acis bija plati izplestas ...

Tas ir smieklīgi, nu jau trešo reizi kopš pārnākšanas mājās es piecēlos un pārbaudīju, vai durvis ir aizslēgtas. No kā lai es baidītos? Ne no kā. Gluži ne no kā. Es savu esmu nostrādājis smalki un delikāti, lai teiktu ko teikdami. Man palīdzēja nejaušība. Laime, ka ieraudzīju zemē nokritušo ampulu un to samīdīju. Ja nebūtu mans pulkstenis nokritis, es ampulu laikam gan neieraudzītu. Tātad labi, ka man nokrita pulkstenis ...

Mācītājs miris ar sirdstrieku, es pats izrakstīju miršanas apliecību. Viņš šajā briesmīgajā vasaras svelmē bija gājis pārāk ātri un aizelsies; tad ļoti strauji iedzēris lielu glāzi višī, neļaudams ūdenim nostāvēties. Tā es paskaidroju staltajam policistam, kas bija pagriezies un atnācis atpakaļ, tāpat mazajai, izbiedētajai oficiantei un dažiem ziņkārīgajiem, kas bija te sapulcējušies. Teicu, ka aizrādīju mācītājam, lai viņš ļauj ūdenim nostāvēties, iekams to dzer, bet viņš bija izslāpis un neuzklausīja manu padomu. «Jā,» policists piebilda, «es redzēju, cik aši un kāri vecais kungs dzēra, kad nupat gāju te garām, un nodomāju: tas viņam var beigties slikti...» Apstājušos garāmgājēju vidū bija kāds jauns mācītājs, kas mirušo pazina. Viņš uzņēmās par to paziņot Grego-rija kundzei, protams, pēc iespējas saudzīgāk.

Man nav jābaidās. Bet kāpēc tad es nemitīgi pārbaudu savas durvis? Tāpēc, ka man ir tāda nojausma, it kā neaptveramais citu domu — gan dzīvo, gan mirušo un vēl nedzimušo — spiediens koncentrējies ārpusē, gatavs uzlauzt durvis un samīt mani miltos... Tāpēc es pārbaudu slēdzeni.

... Kad beidzot varēju aiziet no laukuma, es iesēdos pirmajā tramvajā, kas pagadījās. Tramvajs mani aizveda tālu pa Kungsholmu. Gāju tālāk pa lielceļu līdz Traneberga tiltam. Kādreiz mēs te dzīvojām, kad man bija kādi četri vai pieci gadi. Tur es pirmo reizi ar āķī saliektu spraužamadatu izvilku savu pirmo asarīti. Skaidri atceros vietu, kur biju stāvējis. Arī tagad es tur ilgi nostāvēju, ieelpodams stāvošā ūdens un saules sakaitētās darvas smārdi. Tagad, tāpat kā toreiz, ūdenī šaudījās sīki, mundri asarīši. Atceros, cik alkaini es toreiz iemetu te makšķeri un vēlējos noķert zivtiņas. Un, kad man beidzot laimējās un uz makšķeres uzķērās mazītiņš — tik tikko trīs collu garš asarītis, es aiz prieka skaļi iekliedzos un jozu tiešā ceļā uz mājām pie māmuļas, turēdams dūrītē mazo, kustīgo zivteli... Lūdzu, lai to pagatavo pusdienām, bet māmuļa zivteli atdeva kaķim. Arī tas bija interesanti. Noraudzīties, kā kaķis ar to rotaļājas, un pēc tam dzirdēt, kā plēsonīgā dzīvnieka zobos nokraukšķ asakas ...

Mājup es gāju pa Pipera mūri, lai iegrieztos restorāna un paēstu pusdienas. Necerēju, ka tur satikšu paziņas. Taču restorānā sēdēja divi ārsti un ar žestiem aicināja piesēsties pie viņiem. Es izdzēru tikai glāzi alus un devos projām.

Ko lai iesāku ar savu piezīmju lapām? Līdz šim es tās mēdzu iebāzt šifonjera slepenajā atvilktnē, bet tas nav labi. Daudzmaz pieredzējusi acs tūliņ pamanīs, ka šādā vecā mēbelē jābūt kādai slepenai atvilktnei, un viegli to atradīs. Ja, par spīti visam, notiktu kas neparedzēts un kādam ienāktu prātā doma izdarīt manās mājās kratīšanu, tad šīs lapas drīz vien atrastu. Bet ko lai es ar tām iesāku? Es zinu: gramatu plauktā man ir daudzas mapes, kas noformētas līdzīgi grāmatām un piebāztas ar zinātniskām piezīmēm un citiem veciem papīriem, rūpīgi sakārtotas, un kurām uz muguriņām uzlīmētas etiķetes. Šīs lapas es varu iebāzt mapē ar piezīmēm par ginekoloģiju. Varu tās sajaukt arī ar manas iepriekšējās dienasgrāmatas lapām, es jau agrāk arī esmu rakstījis dienasgrāmatu, ne visai kārtīgi un ilgi, bet laiku pa laikam... Starp citu, pagaidām taču visviens. Man vienmēr būs laika tās sadedzināt, ja tas būs vajadzīgs.

*

Tas ir izdarīts, esmu brīvs. Tagad gribu to visu aizmirst, gribu domāt par kaut ko citu.

— Jā — bet par ko?

Esmu noguris un iztukšots. Jūtos pavisam iztukšots. Itin kā pārdurta tulzna.

Esmu izsalcis, tā visa vaina. Jāpasaka Kristīnei, lai uzsilda pusdienas un ienes man.

23. augustā

Visu nakti lija lietus un gaudoja vējš. Pirmā rudens vētra. Gulēju nomodā un dzirdēju, ka aiz mana loga čīkstēja un cits pret citu sitās lielā kastaņkoka zari. Atceros, ka piecēlos un kādu brīdi sēdēju pie loga, raudzīdamies, kā mākoņu drīsnas vajāja cita citu. Gāzes laternu atspulgi tām piešķīra netīru ķie-ģeļsarkanu un brūnganu krāsu. Likās, baznīcas tornis locījās vētrā. Mākoņi pieņēma dīvainus apveidus;

tā bija mežonīgu sarkanu velnu joņošana, velni pūta ragus, svilpa un kliedza, un plēsa lēverus nost cits citam, nododamies tai pašā laikā dažādām neķītrībām. Un tā sēdēdams, es pēkšņi sāku skali izsmiet vētru. Man šķita, ka tā šīsdienas notikumam piešķir pārāk lielu jēgu. Ar mani notika tas pats, kas ar ebreju, kad negaidīti nogranda pērkons tieši tajā brīdī, kad viņš ķērās pie cūkas cepeša: viņš domāja, ka pie visa vainīgs cūkas cepetis. Es domāju par sevi un atgadījumu ar mani un iztēlojos, ka vētra domā to pašu. Beidzot es, sēdēdams krēslā, aizmigu. Mani uzmodināja auksti drebuji, apgūlos, tomēr vairs nevarēju aizmigt. Un tad beidzot iestājās jauna diena.

Ārā ir pelēks un rāms rīts, taču joprojām līst un līst. Man uzbrukušas briesmīgas iesnas, esmu jau izlietojis trīs mutautiņus.

Dzerdams rīta kafiju un atlocījis laikrakstu, es izlasīju, ka mācītājs Gregorijs pēkšņi miris. Pavisam pēkšņi — ar sirdstrieku ... Kungstredgordena minerālūdens veikalā ... Kāds no mūsu pazīstamākajiem ārstiem, kas nejauši bijis viņa sabiedrībā, varējis tikai konstatēt nāves iestāšanos... Aizgājējs bijis viens no galvaspilsētas populārākajiem un iemīļotākajiem sprediķotājiem ... Simpātisks un labsirdīgs cilvēks... Piecdesmit astoņi gadi... Pēc viņa sēro laulātā draudzene, dzimusi Vallera, un sirmā māte.

Ak mīļais dievs, šis ceļš mums jāiet visiem! Un viņa sirds jau ilgi bijusi slima.

Viņam tātad ir bijusi sirma māte. To es nezināju. Viņa laikam gan būs briesmīgi veca.

... Šī telpa ir tāda kā drūma un nemājīga, it īpaši lietainās dienās. Viss te ir vecs un tumšs, mazliet kožu saēsts. Bet jaunas mēbeles man nepatīk. Taču, manuprāt, būtu nepieciešami jauni aizkari, tagadējie ir par tumšiem un smagiem un nelaiž cauri gaismu. Vienam mala ir mazliet apdegusi kopš tās vasaras nakts, kad plandīja sveces liesma un aizdedzināja aizkaru.

«Tās vasaras nakts ...» Padomāsim — cik sen atpakaļ tas bija? Divas nedēļas. Bet man šķiet, kopš tā laika aizritējusi vesela mūžība.

Vai gan varēju iedomāties, ka viņa māte vēl dzīva...

Cik veca būtu mana māte, ja viņa vēl dzīvotu? Ak, nemaz nebūtu tik veca! Kādi sešdesmit gadi.

Viņas mati būtu sirmi. Varbūt viņai būtu visai grūti kāpelēt pa pakalniem un kāpnēm. Zilās acis, kas bija gaišākas nekā citiem, tagad aiz vecuma būtu vēl gaišākas un laipni smaidītu zem sirmajiem matiem. Viņa priecātos, ka man veicies tik labi, bet vēl vairāk skumtu par brāli Ernstu, kas atrodas Austrālijā un nekad neraksta. Tāpēc viņa to ari vairāk mīlēja. Bet, kas zina, varbūt viņa būtu kļuvusi citāda, ja vēl būtu dzīva?

Viņa nomira par agru, mana māte.

Bet labi, ka viņa ir mirusi.

(Vēlāk.)

Nule, kad nokrēsll pārnācu mājās, es apstājos kā sastindzis pie zāles sliekšņa. Uz galda, spoguļa priekšā, vāzē bija ielikts tumšu puķu pušķis. Puķes pieplūdināja telpu ar smagnēju aromātu.

Tās bija rozes. Tumšas, sarkanas rozes. Dažas gandrīz melnas.

Klusi es stāvēju klusajā krēslas pielietajā telpā un tikko uzdrīkstējos pakustēties, pat elpot. Bija tāda

sajūta, ka esmu iegājis tieši sapnī. Puķes pie spoguļa — tās taču bija tās puķes, ko redzēju sapnī.

Uz mirkli mani bija sagrābušas bailes. Es domāju: tā ir halucinācija: es eju bojā, ar mani drīz būs cauri. Es neuzdrīkstējos paiet uz priekšu un aizskart puķes, jo baidījos, ka pieskaršos tukšam gaisam. Iegāju savā darbistabā. Uz rakstāmgalda atradās vēstule. Atplēsu to trīsošiem pirkstiem, domādams, ka tai kāds sakars ar šiem ziediem; bet vēstule bija ielūgums uz pusdienām. Es vēstuli izlasīju un uzrakstīju uz savas vizītkartes vienu vārdu: «Būšu.» Tad es atkal iegāju zālē: puķes joprojām atradās turpat. Piezvanīju Kristīnei, gribēju noskaidrot, kas puķes atnesis. Bet uz zvanu neviens neatsaucās, Kristīne bija izgājusi. Dzīvoklī biju tikai es viens pats.

Īstenība sāk jaukties kopā ar sapņiem. Es vairs nespēju atšķirt sapni no īstenības. Man tas ir zināms, esmu par to lasījis biezās grāmatās, — tas ir beigu sākums. Bet reiz taču jāpienāk beigām — kāpēc lai baidītos? Mana dzīve aizvien vairāk kļūst līdzīga sapnim. Un varbūt tā vienmēr bijusi sapnis. Varbūt es visu laiku esmu sapņojis, ka esmu ārsts un mani sauc par Glasu, un ka ir kāds mācītājs, ko sauc par Gregoriju. Kuru katru brīdi es varu atmosties kā ielas slaucītājs vai bīskaps, vai skolnieks, vai arī kā suns — ko es varu zināt...

Ak, muļķības! Kad sapņi un priekšnojautas sāk piepildīties, un tas nenotiek ar kalponēm vai vecīgām tantiņām, bet ar augstāk attīstītiem indivīdiem, tad, pēc psihiatru domām, tas nozīmējot garīga līdzsvara zaudēšanas sākumu. Bet kā lai to izskaidro? To izskaidro tā, ka lielākoties nekad mēs neredzam to, kas ' pēcāk piepildās; mēs tikai domājam, ka esam sapņojuši vai ka to visu līdz vissīkākajām detaļām esam jau kādreiz piedzīvojuši. Bet es savu sapni par tumšajiem ziediem taču esmu pierakstījis! Un pašas puķes nav nekāda halucinācija, tās tur stāv un smaržo, un tās ir dzīvas, un kāds tās atnesis.

Bet kas? Ir tikai viens cilvēks, kuru varētu iedomāties. Vai tiešām viņa būtu sapratusi? Sapratusi un atzinusi, un atsūtījusi šos ziedus kā saprašanas un pateicības zīmi? Tas jau ir ārprāts, tas nav iespējams. Tā nekad nenotiek, nevar un nedrīkst notikt. Tas būtu šausmīgi! Tas nav pieļaujams. Sievietes saprātam taču jābūt kādām robežām! Un, ja tas tā ir, tad es vairs nekā nesaprotu, tad es vairs ilgāk negribu spēli turpināt.

Puķes tomēr ir skaistas. Vai lai tās nolieku uz rakstāmgalda? Nē, lai tās stāv, kur stāvējušas. Es tām negribu pieskarties. Es no tām baidos. Es baidos!

24. augusta

Manas iesnas pārvērtās par nelielu gripu. Pārtraucu pieņemšanu, lai neaplipinātu savus pacientus, un sēžu mājās. Rubiniem es aizsūtīju ziņu" ka pusdienās nebūšu. Nekā nevaru darīt, pat lasīt nevaru. Nupat es izliku pasjansu ar vecām kārtīm, kas palikušas no tēva. Domāju, ka tajā brīnišķīgajā mahagoni koka galdā varētu atrast daudzas vecas kāršu kavas, šis galds vien jau varētu mani ieraut postā, ja vien man būtu kaut mazākā patika spēlēt kārtis. Galda virsma ir saliekama, apsista ar zaļu vadmalu, malās iegareni padziļinājumi spēļu kauliņiem un smalkas inkrustācijas.

Jā, nekas liels man nav atstāts mantojumā no mana tēva.

Līst un līst... Un nelīst vis ūdens, bet dubļi. Gaiss vairs nav pelēks, bet brūns. Un, kad lietus uz brītiņu pierimst, tas kļūst gaišāks un netīri dzeltens.

Pār pasjansa kārtīm uz mana galda izkaisītas

noplūktās rožu lapiņas. Nezinu, kādēļ es sēdēju un plūcu ziedlapiņas. Varbūt biju atcerējies, kā bērnu dienās mēs rozes lapiņas mīcījām piestā un savēlām cietās bumbiņās, uzvērām uz aukliņas un māmuļas dzimšanas dienā pasniedzām viņai kā kakla rotu. Tās smaržoja tik jauki — šīs bumbiņas. Bet pēc dažām dienām tās sakalta kā rozīnes un tika aizsviestas.

Rozes — tas nu gan bija atgadījums! Pirmais, ko es no rīta ieraudzīju, iznācis zālē, bija vizītkarte, kas atradās blakām rozēm pie spoguļa: Eva Mertensa. Es vēl joprojām nesaprotu, kā es vakar nebiju pamanījis vizītkarti. Un, velns ar ārā, kā gan šai jaukajai, labajai meitenei bija ienācis prātā atsūtīt man, necienīgam grēciniekam, šīs rozes? Dziļāko iemeslu es gan, piepūlot savu aso prātu un pārvarot kautrību, varu iedomāties. Bet cēlonis? Iegansts? Lai kā es prātoju, nekādi nevaru atrast citu izskaidrojumu, izņemot vienu: viņa būs lasījusi vai dzirdējusi, ka esmu nejauši gadījies klāt šajā skumjajā notikumā; viņa domā, ka tas mani ļoti satraucis, un tāpēc atsūtījusi ziedus kā savas līdzjūtības apliecinājumu. Viņa ir rīkojusies pēkšņi un impulsīvi, tā, kā tas raksturīgs viņas dabai. Šai meitenei ir krietna sirds ...

Varbūt atļaut viņai mani mīlēt? Esmu tik vientuļš. Pagājušajā ziemā man bija pelēks svītrains kaķis, bet uz pavasara pusi viņš pazuda. Es viņu atcerējos tagad, skatīdamies liesmas atspīdumā uz sarkanīgā paklāja pie iekurtā kamīna — pirmā rudens vēstneša. Tieši tur pie kamīna viņš mēdza gulēt un murrāt. Es velti centos iemantot viņa pieķeršanos. Viņš laka manu pienu un sildījās pie manas uguns, bet viņa sirds palika salta. Kas gan ar tevi noticis, Murre? Tev bija nelāga tieksmes. Baidos, ka tu būsi pagrimis, ja vēl klaiņo šajā pasaulē. Naktī dzirdēju kapsētā ņaudam kaķi — un man šķita, ka pazinu tavu balsi.

■*

Kas gan to teicis — «Dzīve ir īsa, bet stundas garas.»? Tas varētu būt matemātiķis, līdzīgs Paskālam, bet patiesībā Fenelons. Žēl, ka tas nebiju es.

*

Kādēļ es alku pēc darba? Varbūt visvairāk tāpēc, lai tiktu vaļā no garlaicības. «L'ennui commun ā toute creature Ыеп лее,» kā izteicās Navaras karaliene Margarita. Bet sen pagājuši tie laiki, kad tā bija dižciltīgo privilēģija. Spriežot pēc sevis un citiem maniem paziņām, izskatās, ka līdz ar izglītības un labklājības palielināšanos tās izplatās arī tautā.

Darbs pienāca pie manis kā liels dīvains mākonis, izšāva zibeni un aiztraucās garām. Bet garlaicība palika.

Taču šis laiks ir kā radīts gripai. Šādās dienās man šķiet, ka no kapsētas ceļas sastāvējusies miroņu smaka un iespiežas cauri sienām un logiem. Lietus klaudzina aiz loga skārdu. Man šķiet, ka tas klaudzina manās smadzenēs, lai tām izsistos cauri. Ar manām smadzenēm kaut kas nav kārtībā. Nezinu, vai tās. ir pārlieku labas vai pārlieku nelāgas, bet tās nav tādas, kādām tām vajadzētu būt. Toties es vismaz zinu, ka sirds ir pilnīgā kārtībā. Paks-paks-paks. Kāpēc šie kociņi pie Belmana kapa ir tik nīkulīgi un tievi? Man šķiet, tie ir slimi. Varbūt saindēti ar gāzi. Viņam vajadzētu dusēt zem kupliem šalcošiem kokiem — šim sirmajam Kārlim Mikaelam. Dusēt, jā — vai tā būs dusa? Vai patiešām? Ja kāds to zinātu ... Man ienāk prātā dažas rindas no pazīstama dzejoļa:

L’ombre d'un vieux poete erre dans la gouttiēre

avec la triste voix d'un lantome Srileux.

«Sirma dzejnieka ēna ar nosaluša spoka skumjo balsi klīst pa jumta noteku.» Laime, ka Bodlērs nedzirdēja, kā skan viņa dzeja mūsu valodā. Vispār mums ir viena sasodīta valoda. Vārdi min cits citam uz varžacīm un grūž cits citu notekās. Un doma kļūst tik taustāma un raupja. Neviena pustoņa, neviena viegla mājiena un liegas pārejas. Valoda, kura, šķiet, radīta neizskaužamajam pūļa paradumam vienmēr un visur runāt, kas nāk pie mutes.

Satumst aizvien vairāk: decembra tumsa augustā. Melnās rožu lapiņas jau novītušas. Bet visā šajā pelēcībā kārtis uz mana galda greznojas spilgtās, kliedzošās krāsās, it kā gribēdamas atgādināt, ka reiz tās izgudrotas, lai izkliedētu slima un traka augstmaņa grūtsirdību. Bet., iedomājoties vien par to, ka es tās savākšu un sakārtošu, un sajaukšu jaunam pasjansam, mani pārņem šausmas, es tikai varu sēdēt un blenzt uz tām, un klausīties, kā «sirds kalps un pīķa dāma drūmi sačukstas par savu mirušo mīlu», kā tas sacīts tajā pašā sonetā:

Le beau vālei de coeur et la dame de pique causenl sinistrement de Ieurs amours delunts.

Man gribas aiziet tur šķērsām iepretī netīrajā krodziņā un iedzert ar skuķēm porteri. Pīpēt sīvu dūmu ar saimnieci, mētāt kārtis un ieteikt viņai kaut ko pret reimatismu. Pagājušonedēļ viņa bija le un tūkta un. lieliska žēlojās par savām kaitēm. Zem viņas divkāršā zoda mirdzināja lieta zelta broša, un viņa samaksāja piecas kronas skaidrā naudā. Pretvizīte viņai glaimotu.

Pie āra durvīm zvana. Kristīne atver... Kas tur varētu būt? Es taču viņai teicu, ka šodien nevienu nepieņemu ... Slepenpolicists? ... Izliekas slims un ierodas kā pacients ... Nāc vien iekšā, vecīt, gan es tevi apstrādāšu ...

Kristīne pavēra durvis un uzsvieda uz galda vēstuli ar sēru apmali. Ielūgums piedalīties apbedīšanā ...

*— Mans darbs, jā ... «Ja kungs šo notikunlu grib dzirdēt heroiskās vārsmās, tad jāmaksā astoņi šiliņi ...»

25. augustā

Sapnī es redzēju tēlus no savas jaunības. Redzēju viņu, ko biju skūpstījis Jāņu naktī kopš daudziem gadiem, kad vēl biju jauns un nevienu nebiju nogalinājis. Redzēju arī citas mūsu tā laika sabiedrības jaunās meitenes; vienu, kura gāja mācībā pirms iesvētīšanas toreiz, kad es noliku gatavības eksāmenu, un visu laiku gribēja ar mani runāt par reliģiju; citu, kura bija par mani vecāka un nokrēslī stāvēja mūsu dārzā aiz jasmīnu krūma, un labprāt vēlējās ar mani sačukstēties. Un vēl kādu, kas allaž mani izzoboja, bet saskaitās un krita histēriskā raudāšanā, kad es izzoboju viņu... Bālās meitenes staigāja bālajā mijkrēslī, viņu acis bija plaši ieplestas un izbiedētas, un viņas radīja cita citai zīmes, kad es viņām tuvojos. Es gribēju ar viņām parunāties, bet viņas pagrieza man muguru un neatbildēja. Sapnī es domāju: tas ir gluži dabiski, viņas mani nepazina, esmu tā pārvērties. Bet tai pašā laikā es sapratu, ka mānu pats sevi un ka viņas ļoti labi mani pazīst.

Atmodies es izplūdu asarās.

28. augustā

Biju bērēs Jākoba baznīcā.

Cāju turp. Gribēju redzēt viņu. Gribēju redzēt, vai cauri plīvuram uztveršu kādu stariņu no viņas zvaigžņu acīm. Bet viņa sēdēja, dziļi sadugusi, zem smagas melnas šalles un nepacēla acis.

Pavadītājs bija izvēlējies Zlraka vārdus: «No rīta līdz vakaram daudz kas izmainās, un dieva tā kunga priekšā viss ir gaistošs.» Par šo mācītāju runā, ka viņš esot pasaulīgs cilvēks. Es bieži esmu redzējis viņa pliko pakausi spīdam teātra parterā un viņa koptās rokas saliktas atturīgiem aplausiem. Bet viņš ir izcils orators, un laikam viņu pašu dziļi saviļņo šie senie vārdi, kuri kopš mūžīgiem laikiem skanējuši, kad uzbrukusi nāve, pie neaizbērtiem kapiem un pauž cilvēka bērnu baismas par to nezināmo roku, kas izpleš ēnu pār viņu dzīvi un tikpat noslēpumaini vada viņus dienā un naktī, dzīvībā un nāvē. «Nekustība un mūžīga dzīvošana mums nav lemta,» mācītājs sacīja. «Та mums būtu nevajadzīga, neiespējama, pat nepanesama. Pārvērtības likums ir ne tikai nāves likums: tas vispirms ir dzīvības likums. Un tomēr mēs ikreiz stāvam, no jauna pārsteigti un trīsu pārņemti, šas pārvērtībās priekšā, redzēdami to piepeši piepildāmies, turklāt savādāk, nekā mēs to bijām gaidījuši... Tā tam nevajadzētu būt, mīļie brāļi. Mums jasaprot: dievs zināja, ka auglis ir nobriedis, lai gan mums tā nelikās, un tāpēc lika tam nokrist savā rokā...» Jutu, ka man acis kļūst valgas, un savu saviļņojumu aizslēpu ar cepuri. Es šajā brīdī gandrīz biju aizmirsis to, kas man bija zināms par cēloni, kāpēc auglis tik strauji nobriedis un nokritis ... Pareizāk sakot: jutu, ka patiesībā nezināju par to vairāk nekā citi. Zināju tikai mazliet tuvāk iemeslus un apstākļus, bet aiz tiem tumsā zuda garā cēloņu ķēde. Jutu savu darbu kā ķēdes locekli, kā vilni kustībā; ķēdi un kustību, kas bija sākusies jau pirms manas pirmās domas un ilgi pirms tās dienas, kad mans tēvs iekārē bija raudzījies uz manu māti. Es pazinu neizbēgamības likumu: jutu to tīri fiziski — kā strāvu manās dzīslās un locekļos. Nejutu nekādu vainas apziņu. Nav nekādas vainas. Trīsas, kuras izjutu, bija tās pašas, kādas mani dažreiz pārņem, dzirdot cildenu un nopietnu mūziku, kā arī no ļoti vientujām un gaišām domām.

Gadiem ilgi es nebiju bijis baznīcā. Atceros, kā četrpadsmit piecpadsmit gadu vecumā sēdēju tajos pašos solos un niknumā sakodu zobus, dusmodamies uz tuklo spocīgo blēdi pie altāra, un sevī domāju, ka šīs blēņas ilgs divdesmit, augstākais, trīsdesmit gadu. Reiz, klausoties garu un garlaicīgu sprediķi, es sevī nolēmu kļūt par mācītāju. Man likās, ka visi šie mācītāji, kurus biju dzirdējis, ir stulbeņi un es visu izdarītu daudz labāk. Es pakāptos augstu, kļūtu par bīskapu, arhibīskapu. Un, kad es beidzot būtu kļuvis par arhibīskapu, tad gan cilvēki dzirdētu jaukas svētrunas! Tad Upsalas Doma baznīca pildītos ar baznīcēniem. Bet, iekams mācītājs bija nonācis līdz «āmen», arī manas iedomas izbeidzās: skolā man bija jauks draugs, ar kuru visu varēju pārrunāt; biju iemīlējies kādā meitenē, un bez tam man bija māte. Lai kļutu par bīskapu, man bija jāmelo, jāliekuļo šīm divām sievietēm, un tas nebija iespējams. Jābūt dažiem cilvēkiem, pret kuriem var izturēties patiesi... Ak tu pasaulīt, šis laiks, šis nevainīgais laiks... Ir tik dīvaini sēdēt un domāt par sen aizritējušu gadu noskaņām un iedomām... Tādējādi izjūt laika straujo ritmu. Pārvērtību likumu, kā teica mācītājs (šos vārdus viņš, starp citu, pagrābis no kādas Ibsena lugas). Tas ir tikpat, kā es redzētu kādu savu senu fotogrāfiju. Un es domāju: cik ilgs laiks man vēl atlicis maldīties uz labu laimi šajā mīklu un sapņu, un neizprotamu lietu pasaulē? Varbūt divdesmit gadi, varbūt vēl ilgāk... Kāds es būšu pēc divdesmit gadiem? ... Ja es sešpadsmit gadu vecumā ar nez kādas burvestības palīdzību būtu varējis saskatīt savu tagadējo dzīvi, kā es to būtu izjutis? Kas es būšu pēc divdesmit, pēc desmit gadiem? Ko es tad domāšu par savu tagadējo dzīvi? Sajās dienās es staigāju, gaidīdams

kādas noģidas. Bet tās nenāca. Neticu, ka tādas pa-' stāv. Bet kas zina... Varbūt tās nesteidzas. Varbūt tām liekas, ka laika ir gana. Ej nu sazini, ko tās ar gadiem ar mani var izdarīt. Kas es būšu pēc desmit gadiem?

Tā manas domas šaudījās kā nemierīgi tauriņi, kamēr ceremonija tuvojās beigām. Baznīcas durvis tika atvērtas, zvaniem dunot, cilvēki drūzmējās uz izeju,, zārks šūpojās un zvalstījās zem durvju velves kā kuģis, man sejā iesitās svaigs rudens vējš. Ārā bija pelēkas debesis un vāra, blāva saule. Ēs pats jutu sevi pelēcīgu un vāru, un blāvu, kāds cilvēks kļūst, ja ilgi bijis ieslēgts baznīcā — it īpaši apbedīšanas vai dievgalda laikā. Devos uz Malmtorga ielu, lai ieietu somu pirtī.

Kad biju noģērbies un ienācis pirtī, sadzirdēju labi pazīstamu balsi:

— Ir nu gan karstumiņš, ek, labi, kā ellītē! Stīna! Pec trim minūtēm noberz manil

Tas bija Markels. Viņš sēdēja serrāvies uz lāvas pie pašiem griestiem un pūlējās apslēpt savus kaulus aiz laikraksta «Aitonblad» jaunākā numura.

— Neskaties uz mani! — viņš izsaucās, pamanījis mani. — Mācītājus un laikrakstu skribentus nedrīkst skatīt kailus — tā stāv rakstīts.

Aptinu ap galvu mitru dvieli un izstiepos uz lāvas.

— Starp citu, ja runā par mācītājiem. Te rakstīts, ka šodien apbedī mācītāju Gregoriju, — viņš sacīja. — Varbūt tu biji baznīcā?

— Nāku tieši no turienes.

Dežurēju redakcijā, kad pienāca ziņa par viņa nāvi. Žurnālists, kas bija uzrakstījis šo ziņu, izpūtis to par milzīgu sensāciju un iepinis tajā tavu vārdu. Pēc manam domām, tas bija lieki. Zinu, ka tu par reklāmu sevišķi neinteresējies. Es rakstu pārtaisīju un lielāko daļu nosvītroju. Kā tev zināms, mūsu laikraksts ir

/

progresīvo domu paudējs un neveltī visai lielu vērību tam, ja kāds mācītājs miris ar trieku. Tomēr daži jauki vārdi bija jāpasaka, un tie man sagādāja krietnas grūtības ... «Simpātisks» — tas jau pats par sevi saprotams, bet ar to nepietiek. Tad man ienāca prātā, ka laikam gan viņa sirds bija aptaukojusies vai kaut kas tamlīdzīgs, un raksturojums man bija gatavs: simpātisks cilvēks ar plašu sirdi. .

— Dārgais draugs, tev ir skaists dzīves uzdevums, — es sacīju.

— Jā, un tev nav par to jāsmejas! — viņš atbildēja. — Teikšu tev vienu: ir trīs šķiras cilvēku — domā-.tāji, skribenti un kustoņi. Pie skribentiem es klusībā pieskaitu visus tos, kas liekas esam domātāji un dzejnieki, un lielākais vairums skribentu iederas kustoņos, bet te par to nav runa. Domātāju pienākums ir meklēt patiesību. Taču te arī ir kāds noslēpums, kurš, kā par brīnumu, daudziem nav zināms, lai gan, pec manām domām, tam vajadzētu būt acīm redzamam, — lieta tāda, ka ar patiesību ir tas pats, kas ar sauli: tās vērtība izpaužas tikai no pienācīga attāluma. Ja domātājiem dotu vaļu, tie iebrauktu ar mūsu zemeslodi tieši saulē un pārvērstu mūs pelnos. Nav nemaz jābrīnās, ka viņu rīcība lāgiem sabiedē kustoņus un viņi kliedz: «Nodzēsiet sauli, velns ar ārā, nodzēsiet sauli!» Mūsu — skribentu uzdevums ir saglabāt pienācīgo un lietderīgo attālumu no saules. īstens skribents — un tādu nav daudz! — saprotas ar domātājiem un j ūt kopīgi ar kustoņiem. Mūsu uzdevums ir aizsargāt domātājus pret kustoņu niknumu un kustoņus no pārlieku stiprām patiesības devām. Labprat piekrītu, ka pēdējais uzdevums ir vieglāks, to mēs ikdienā vislabāk paveicam, un es arī piekrītu, ka šajā ziņā mums vērtīgu palīdzību dod daudzi viltus domātāji un prātīgākie kustoņi...

— Dārgais Markel, tu runā viedus vārdus, — es

sacīju, un lai gan es domāju, ka tu mani nepieskaiti ne pie domātājiem, ne skribentiem, bet gan pie tās ' trešās šķiras, tu tomēr man sagādātu lielu prieku, ja paēstu kopa ar mani pusdienas. Tajā nelaimīgajā dienā, kad es satiku mācītāju pie minerālūdens veikala, es īsi pirms tam biju skraidījis apkārt, tieši ar tādu nolūku meklēdams tevi. Vai tu šodien vari izrauties? Tad varētu aizbraukt uz Haselbaka restorānu ...

— Lieliska doma, — Markels atbildēja. — Jau šās domas dēļ vien tevi var ieskaitīt domātāju šķirā. Ir tadi^ domātāji, kuri lieliski prot noslēpties kustoņu vidu. Та ir pati jaukākā šķira, un pie tās es tevi vienmēr esmu pieskaitījis. Cik tagad ir? Ak, seši, lieliski!

Es devos uz mājām, lai atbrīvotos no melnajām biksēm un baltā kaklauta. Mājās mani sagaidīja patīkams pārsteigums: mans jaunais tumši pelēkais uzvalks, kuru es biju pasūtījis pagājušajā nedēja, jau bija gatavs. Pie tā piederas zila veste ar baltiem punktiņiem. Labāku uzvalku pusdienām Haselbaka restorānā skaistā rudens diena nemaz nevar vēlēties. Bet mani mazliet nervozēja Markels. šajā ziņā viņš ir pilnīgi neaprēķināms, vienā dienā viņš var būt saģērbies kā diplomāts, otrā — par skrandaini, viņš taču pazīst visus cilvēkus un pieradis apgrozīties sabiedrība tikpat kā mājās pa savu istabu. Iemesls manam satraukumam nebija ne uzpūtība, ne bailes no cilvēkiem: esmu pazīstams ārsts, man ir stāvoklis, un es varu atļauties ēst pusdienas Haselbaka restorānā kopa ar ormani, ja man tas tīk; un, kas attiecas uz Markelu, tad viņa sabiedrība mani vienmēr pagodina, un man ir vienalga, kā viņš ģērbies. Bet manas estētiskas jūtas ir aizskartas, ja redzu nolaidīgi ģērbtu cilvēku pie lieliski klāta galda elegantā restorānā. Tas pat vairāk nekā uz pusi var sabojāt manu baudī-

jumu. Ir tādi izcili veči, kuriem patīk pasvītrot savu diženumu, staigājot apkart kā lupatlašiem: tas ir nepieklājīgi.

Satikšanās ar Markelu bija norunāta pie Tornberga zem pulksteņa. Jutos viegls un brīvs, atjaunots, itin kā atspirdzis pēc slimības. Svaigais rudens gaiss man šķita spēcināts ar jaunības gadu smaržu. Varbūt tas radās no cigaretes, ko smēķēju. Biju dabūjis tādu mārku, par kuru jūsmoju agrāk, bet kuru ilgus gadus nebiju smēķējis ... Markelu sastapu lieliska noskaņa, viņa kaklauts bija līdzīgs zvīņainai, zaļai čūskas ādai, un vispār viņš bija tā uzcirties, ka pat elegantais ķēniņš Zālamans netiktu viņam līdzi. Mēs iekāpām ormanī, kučieris noplīkšķinaja ar pātagu, lai uzmundrinātu sevi un zirgu, un mēs braucām.

Es biju lūdzis Markelam, lai viņš pa tālruni pasūta mums galdiņu verandā pie margām, šajā restorānā viņam ir lielāka autoritāte nekā man. Mēs kavējām laiku ar akvavitu, pāris sardīnēm un dažām sālītām olīvēm, kamēr izmeklējām ēdienus; potage a la chasseur, jūras zivju fileja, paipalas, augļi. Chablis, Mumm extra dry, Manzanillo.

— Ceturtdien tu nebiji pie Rubīniem? — Markels vaicāja. — Namamātei tu ļoti trūki. Viņa saka, tu protot tik jauki klusēt.

— Biju saaukstējies. Nekādi nevarēju. Sēdēju mājās un visu priekšpusdienu noņēmos ar pasjansu, bet pēc pusdienām likos gultā. Kādi ļaudis tur bija?

— Vesela menažērija. Starp citiem arī Birks. Liekas, viņš beidzot ticis vaļā no savas' čūskas. Rubins pastāstīja, kā tas noticis: Birks pieņēmis svinīgu lēmumu pamest dienestu un nodoties tikai literatūrai. Un, kad čūska par to dabūjusi zināt, viņa, nebūdama nekāda muļķe, arī pieņēmusi savu lēmumu un metusies uz citām ganībām.

— Nu, vai viņš šo lēmumu domā nopietni? Es domāju — Birks.

Nē. Viņš apmierinājies jau ar iegūtiem rezultātiem un paliek muitas valdē. Tagad pūlas iestāstīt, ka tā bijusi tikai kara viltība ...

Man šķita, ka tālāk pie kāda galda pavīdēja Klasa Rekes seja. Tas tiešām bija viņš. Viņi bija par tie carree ar kādu otru kungu un divām dāmām. Es nevienu no viņiem nepazinu.

— Kas tie tādi, ar kuriem tur sēž Reke? — es vaicāju Markelam.

Viņš pagriezās, bet nevarēja ieraudzīt ne Reki, ne viņa sabiedrību. Čalas ap mums sacentās ar orķestri, kas spēlēja Bulanžē maršu. Markela seja satumsa. Viņš ir dedzīgs Dreifusa piekritējs un šajā mūzikā saskatīja antidreifusa demonstrāciju, mūziku laikam bija pasūtījuši daži leitnanti.

— Klass Reke? — viņš atsāka valodu. — Es viņu neredzu. Bet laikam gan viņš atnācis te un izklaidējas savu nākamo radinieku sabiedrībā. Viņš, pēc manām domām, drīz vien iebrauks ostā. Naudīga meitene metusi uz viņu savas acis, starp citu, skaistas acis. Bet, ja nu runā par skaistām acīm, tad Rubinu pusdienās mana galda dāma bija kāda jauna Mertensa jaunkundze. Jauka meitene, tieši burvīga. Es agrāk nekad viņu tur nebiju sastapis. Neatceros, kā tas notika, bet man gadījās minēt tavu vārdu, un, tikko viņa noskaidroja, ka mēs esam labi draugi, tā visu laiku runāja tikai par tevi, uzdeva visdažādākos jautājumus, ka es tik tikko spēju atbildēt... Tad pēkšņi apklusa un nosarka līdz ausu galiņiem. Saprotu tikai to, ka viņa tevī iemīlējusies.

— Tu ar saviem secinājumiem esi mazliet pārsteidzīgs, — es iebildu.

Bet man neizgāja no prāta tas, ko viņš bija sacījis par Reki. Nezināju, ko lai domā: Markels allaž daudz

pļāpā. Tā ir viņa vājība. Un izjautāt es negribēju. Bet viņš tagad joprojām runāja par Mertensa jaunkundzi un runāja tik aizrautīgi, ka jutos spiests mazliet pajokot:

— Acīm redzot, tu pats esi viņā iemīlējies, to jau var pa gabalu tev cauri redzēt. Ņem viņu, dārgo Mar* kel, es neesmu bīstams sāncensis. Mani tu viegli izsitīsi no segliem.

Viņš pašūpoja galvu. Viņš bija nopietns un bāls.

— Es šai spēlē nepiedalos, — viņš atbildēja.

Es neteicu ne vārda, un iestājās klusums. Oficiants ar tempļa kalpotāja nopietnību ielēja mums šampanieti. Orķestris spēlēja «Loengrīna» uvertīru. Nesenie padebeši bija izgaisuši un pārvērtušies par iesārtu plīvuru pie apvāršņa, bet izplatījums bija kļuvis tumši zils, bezgala zils, zils kā šī brīnumainā zilā mūzika. Es klausījos mūzikā un aizmirsos. Pēdējo dienu domas un sirdēsti, un rīcība, ko tās bija izraisījušas, likās aizslīdējusi tālu tajā zilgmē un jau kļuvusi nereālā, aizvirzīta un dalīta no manis, un, šķiet, nekad vairs mani nenomocīs. Jutu, ka nekad vairs nespēšu izdarīt un nedarīšu neko tamlīdzīgu. Vai tie bija maldi? Es taču biju rīkojies pēc labākās sirdsapziņas. Biju apsvēris un pārbaudījis visus par un pret. Biju šo jautājumu izdibinājis līdz pašām dzīlēm. Vai tie bija maldi? Vienalga. Orķestrī tieši nupat ieskanējās noslēpumainais vadmotīvs: «Ak, nevaicā!» Un pēkšņi es šajās mistiskajās skaņās un šajos divos vārdos it kā izlasīju mūžsenu un noslēpumainu gudrību. «Ak, nevaica!» Neiedziļinies līdz lietu būtības dzīlēm, tad tu pats nogrimsi dzīlēs. Necenties atrast patiesību: tu to neatradīsi un zaudēsi pats sevi. «Ak, nevaicā!» Та patiesība, kuru tu vari izmantot, tev dāvātā; tā sajaukta ar maldiem un meliem, bet tas nāk tavai veselībai par labu, tīrā veidā tā sadedzinātu tavas iekšas. Nemēģini attīrīt savu dvēseli no meliem, tad sekos daudz kas

tāds, par ko tii neesi domājis, tu zaudēsi pats sevi un visu, kas tev dārgs. «Ak, nevaicā!»

Kad gribam, lai opera saņem no Riksdaga pabalstu, tad viņiem jaiestāsta, ka mūzika padara cilvēkus cēlākus. Es pats šogad par šādām blēņām kaut ko rakstīju ievadrakstā. Starp citu, tā ir patiesība, kaut ari izteikta mušu likumdevējiem saprotamā tulkojumā. Oriģinālā tas skanētu: mūzika uzmundrina un stiprina; tā rosina un spēcina. Tā spēcina bijīgo viņa bijībā, karavīru viņa kareivīgumā, izvirtuli viņa . izvirtība. Bīskaps Ambrozijs baznīcas mūzikā aizliedza hromatiskās gammas, jo tās, pēc viņa paša pieredzes, modinot nešķistas domas. Astoņpadsmitā gadsimta trīsdesmitajos gados kāds Halles mācītājs Hendeļa mūzikā saskatījis skaidrus Augsburgas konfesijas apliecinājumus. Man šī grāmata ir. Un Vāgnera pielūdzējs pec «Parsifala» motīva radis veselu pasaules uzskatu sistēmu,

Ķērāmies pie kafijas. Es pasniedzu Markelam cigāru etviju. Viņš paņēma vienu cigāru un to rūpīgi apskatīja.

— Šis cigārs izskatās solīds, — viņš sacīja. — Tas noteikti ir īsts. Zini, mani pārņem bažas attiecībā uz cigāriem. Kā ārsts tu taču zini, ka tieši labie cigāri ir indīgāki. Tāpēc baidījos, ka man iedosi nez kādu draņķi.

. ~ dārgais draugs, — es atbildēju, — no medicīnas viedokļa visas mušu pusdienas ir ņirgāšanās par veselo sapratu. Un, kas attiecas uz cigāriem, tad tas ir pats nevainīgākais virziens tabakas rūpniecībā. Tas skar tikai izredzētos.

Publika ap mums bija kļuvusi retāka, ieslēdza elektrisko apgaismojumu, ara metās krēsla.

Jā, Markels piepeši ieteicās, — tagad es redzu Reki. Redzu viņu spogulī. Un viņš tiešām ir tās

dāmas sabiedrībā, kuru es domāju. Pārējos viņa pavadoņus es nepazīstu.

— Nu, kas viņa ir?

— Levinsona jaunkundze, biržas māklera meita. Viņas tēvs šogad nomira ... Viņai būs kāds pusmiljons.

— Un tu domā, ka viņš precas naudas dej?...

— Ko nu, nekādā ziņā! Klass Reke ir labi audzināts cilvēks. Vari man ticēt, viņš vispirms nokārtos ta, ka būs meitenē dedzīgi iemīlējies, un tad apprecēsies aiz mīlestības. Viņš to izdarīs tik labi, ka nauda viņam pat sagādās pārsteigumu.

— Vai tu meiteni pazīsti?

— Esmu viņu sastapis dažas reizes. Viņa izskatās tīri labi. Tikai deguns mazliet paass un, starp citu, arī prāts. Jauna dāma, kas pārlieku pašpārliecināti atšķir sauli un vēju, atšķirības starp Spenseru un Nīči un saka: «Tur un tur tam taisnība, bet tur un tur, protams, viņam.» Viņa manī modina zināmu nemieru, taču tas nav tas nemiers ... Ko tu teici?

Es nekā nebiju teicis. Sēdēju, iegrimis domās, un varbūt manas lūpas sakustējās, varbūt es kaut ko murmināju, pats to neapzinādamies ... Redzēju viņu savā acu priekšā, viņu, par kuru nemitīgi domāju. Redzēju viņu staigājam šurpu turpu nokrēslī pa tukšu ielu un gaidot kādu, kurš neatnāks. Un es klusībā murmināju:

«Dārgā, tas ir tavs liktenis. Ar to tev pašai jātiek galā. Te es tev nevaru līdzēt, un, pat ja varētu, es to nedarītu. Nu tev pašai jābūt diezgan stiprai.» Un es domāju tālāk: «Ir labi, ka tagad tu esi brīva un piederi pati sev. Tā tu vieglāk tiksi visam pāri.»

— Nē, Glas, tā tas neiet, — noraizējies izsaucās Markels. — Cik ilgi tu gribi, lai mēs. sēžam te bez nevienas viskija lāses?

Es paaicināju viesmīli, pasūtīju viskiju un pāris

pledu,Jo kļuva auksts. Reke pameta savu sabiedrību, pieceļas un, mus neredzēdams, pagāja garām mūsu galdam. Viņš vispār nekā neredzēja. Viņš gāja taisnā virzienā kā vīrs, kas ieraudzījis noteiktu mērķi. Viņa ceļā atradās krēsls, viņš to neredzēja un apgāza. Restorāns ap mums bijajukšs. Koki ārā rudenīgi šalca. Nokrēslis kļuva pelēkāks un biezāks. Ievīstījušies pledos kā sarkanās mantijās, mēs vēl ilgi sēdējām, runādami gan par augstam, gan zemām matērijām, un Markels izsacīja domas, kas bija pārlieku patiesas, lai tas pierakstītu, un tās es esmu aizmirsis.

27. augustā

Atkal aizritējusi viena diena, iestājusies nakts, un sēžu pie sava loga.

Tu vientuļā, tu dārgā!

Vai tev jau tas zināms? Vai tu ciet? Vai ar vaļējām acīm lūkojies nakti? Vai baismās mētājies savā gultā?

Vai raudi? Jeb vai tev vairs nav asaru?

Bet varbūt viņš viņu joprojām maldina. Viņš rēķinās ar citiem. Rēķinās ar to, ka viņa sēro pēc sava vira. Viņš līdz šim nav licis viņai kaut ko nojaust. Viņa saldi guļ un nekā nezina.

Dārgā, tev jābūt stiprai, kad tas notiks. Tev jātiek tam pāri. Tu redzēsi, ka dzīve tev daudz ko vēl var sniegt.

Tev jābūt stiprai.

★

4. septembri

Dienas nāk un iet — līdzīgas cita citai.

Un netiklība joprojām plaukst, cik varu noprast. Šodien parmaiņas pēc kāds vīrietis gribēja, lai es izpalīdzu viņa līgavai izk]ūt no klizmas. Viņš runāja par senām atmiņām un skolotāja Snufes Ladugordas mājām.

Es biju nepielūdzams. Noskaitīju viņam savu ārsta kredo. Tas viņu tā ietekmēja, ka viņš man piedāvāja divi simti kronu skaidrā naudā un tikpat lielas summas vekseli līdz ar neiedragājamu draudzību uz visu mūžu. Tas bija gandrīz vai aizkustinoši. Izskatījās, ka viņš tiešām iekļuvis sprukās.

Es viņu izsviedu ārā.

7. septembri

Tumsa, nepārtraukta tumsa.

Dzīve, es tevi nesaprotu. Lāgiem man sametas ap sirdi tik riebīgi, ka kļūst nelabi, un tad kāda balss man čukst un brīdina, un saka, ka es esmu alojies. Та tas bija nupat. Tad es paņēmu savu tiesas protokolu — tās dienasgrāmatas lapas, kurās nopratināju abas savas strīdīgās dvēseles balsis: to, kas gribēja, un to, kura negribēja. Lasīju to atkal un atkal un nespēju atzīt nekā cita, ka tai balsij, kurai es beidzot paklausīju, bija taisnība, bet tai otrai bija trūkumi. Otra balss varbūt bija gudrāka, bet, ja es to būtu klausījis, tad zaudētu savu cieņu.

Un tomēr ... tomēr ...

Mācītājs man rādās sapņos. Tas jau bija paredzams, un tieši tāpēc jūtos pārsteigts. Domāju, ka izvairīšos no tā tāpēc, ka to biju paredzējis.

*

Saprotu, ka ķēniņam Erodam nepatika tādi pravieši, kas staigāja apkārt, uzmodinādami miroņus. Starp citu, viņš tos augsti cienīja, bet šo viņu darbības nozari neatzina.

Dzīve, es tevi nesaprotu. Tomēr nesaku, ka tā ir tava vaina. Drīzāk man šķiet, ka esmu kropls dēls, nevis tu būtu necienīga māte.

Un beidzot manī bija it kā radusies nojausma — varbūt nemaz nav vajadzīgs dzīvi izprast. Visu šo trakumu izprast un izskaidrot, visa šī dzīšanās pēc patiesības varbūt ir tikai maldu ceļš.

Mēs svētām sauli tāpēc, ka dzīvojam tieši tādā attālumā no tās, kāds mums ir derīgs. Dažas miljonu jūdzes tuvāk vai tālāk, un mēs vai nu sadegtu, vai nosaltu. Ja nu ar patiesību ir tāpat kā ar sauli?

Senā somu mītā sacīts: kas redzējis dieva vaigu, tam jāmirst.

Un Edips? Viņš atminēja sfinksas mīklu un kļuva pats nožēlojamākais starp cilvēkiem.

Nevajag .atminēt ihīklas! Nevajag vaicāt! Nevajag domāt! Domas ir kā skābe, kas saēd. Sākumā tev liekas, ka tā saēdīs tikai to, kas sapuvis un slims un no ka jatiek vajā.

Bet domas tā nedomā: tās saēd visu pēc kārtas. Tās sak ar to laupījumu, kuru tu laipni un līksmi tām pasvied, taču neceri, ka tām ar to pietiks. Tās neno-rimsies agrāk, iekams nebūs iznīcinājušās to, kas tev visdārgākais.

Varbūt man nevajadzēja domāt tik daudz; varbūt labāk vajadzēja turpināt savas studijas. «Zinātne ir derīga tāpēc, ka tā neļauj cilvēkam domāt.» To ir teicis kāds zinātnieks. Man arī vajadzēja labāk dzīvot — pilnvērtīgāku dzīvi, kā mēdz sacīt, vai arī dzīvot «uz velna paraušanu», kā arī mēdz sacīt. Man vajadzēja slēpot, spēlēt futbolu un dzīvot veselīgu un līksmu dzīvi ar sievietēm un draugiem. Man vaja-

dzēja apprecēties un laist pasaulē bērnus: vajadzēja radīt sev pienākumu. Tie ir gan žņaugi, gan dzīves balsts. Varbūt esmu darījis muļķīgi, ka nemetos politikā un neuzstājos vēlēšanu sanāksmēs. Tēvzemei arī pret mums ir savas prasības. Ak jā, to es vēl varu pagūt...

Pirmais bauslis: tev nebūs pārāk daudz saprast.

Bet tas, kas šo bausli sapratis, — tas jau ir sapratis pārāk daudz.

Es muldu, galva griežas.

Tumsa, nepārtraukta tumsa.

9. septembrī

Es viņu nekad neredzu.

Bieži pastaigājos pa Šepsholmu tikai tāpēc, ka tur runājos ar viņu pēdējo reizi. Šodien stāvēju augšā pie baznīcas un raudzījos saulrietā. Mani pārsteidza Stokholmas skaistums. Agrāk es par to daudz nedomāju. Laikrakstos jau bieži raksta, ka Stokholma ir skaista, tāpēc tai nepievērš uzmanību.

20. septembrī

Šodien pusdienās pie P. kundzes runāja par Rekes saderināšanos kā jau visiem zināmu notikumu.

... Es sabiedrībā kļūstu aizvien neciešamāks. Aizmirstu atbildēt uz jautājumiem. Bieži vien tos nedzirdu. Varbūt ar manu dzirdi kaut kas nav tā, kā vajag?

Un tad šīs maskas. Viņi visi staigā maskās. Turklāt tas ir viņu lielākais nopelns. Es viņus bez maskām nevēlos redzēt. Jā,, arī pats nevēlos rādīties bez maskas! Tikai ne viņiem!

Bet kam tad?

Es aizgāju no pusdienām, cik ātri vien bija iespējams. Atceļā es salu; naktis piepeši kļuvušas aukstas. Man šķiet, ziema būs auksta.

Gāju un domāju par viņu. Atcerējos pirmo reizi, kad viņa atnāca pie manis un lūdza palīdzību. Cik pēkšņi viņa sevi atklāja un bez vajadzības runāja par savu noslēpumu! Cik kvēli toreiz tvīka viņas vaigi! Atceros, es teicu: «Tādas lietas jāpatur slepenībā.» Un viņa: «Es to gribēju pateikt. Gribēju, lai jūs zinātu, kāda es esmu.» Ja nu es tagad ar savu nelaimi ietu pie viņas, kā viņa bija nākusi pie manis? Ietu pie viņas un teiktu: «Es nespēju viens pats izturēt, zinot to, kas es esmu, staigājot ar masku vienmēr un visur! Kāda priekšā man maska jānoņem, kādam jāzina, kas es esmu ...»

Ak, mēs abi kļūtu vājprātīgi!

Klaiņāju pa ielām, kur acis rāda. Pienācu pie mājas, kurā viņa dzīvo. Viens logs bija gaišs. Aizkari nebija nolaisti. Tas arī nav vajadzīgs, otrpus ielai ir lieli neapdzīvoti klajumi ar dēļu grēdām, neviens nevar ieskatīties viņas istabā. Es arī nekā neredzēju, nevienu tumšu stāvu, nevienu rokas kustību, tikai dzelteno lampas atspulgu uz muslīna aizkariem.

Es domāju: ko viņa tagad dara, ar ko nodarbojas? Lasa grāmatu vai sēž, atspiedusi galvu rokās, un domā jeb vai sakārto matus pirms došanās pie miera... Ak, kaut es būtu tur, kaut varētu būt pie viņas. .. Gulēt un gaidīt, kamēr viņa pie spoguļa kārto matus un lēnām noģērbjas... Taču ne jau pirmo reizi, bet lai tas būtu kā viens posms garā virknē, labs paradums.

Visam, kam ir sākums, ir arī beigas. Lai tam nebūtu ne sākuma, ne beigu.

Nezinu, cik ilgi es tur stāvēju kā statuja. Lēveraino mākoņu debesis, kuras vāri apgaismo mēness, lēni slīdēja pār manu galvu kā tāla ainava. Es salu. Iela bija tukša. Redzēju no tumsas iznirstam un man tuvojamies ielas staiguli. Pienākusi man klāt, viņa apstājās, apgriezās un pavērās manī izsalkušām acīm. Es paskurināju galvu: tad viņa aizgāja un izgaisa tumsā.

Pēkšņi izdzirdu slēdzenes knikšķi vārtiņos, tie atvērās, un pa tiem izslīdēja melns stāvs ... Vai tiešām tā bija viņa? Kas gan iet nakti laukā un nenodzēš lampu? ... Kas tas? Likās, sirds man apstājas pukstēt. Gribēju redzēt, uz kurieni viņa iet, Lēnām viņai sekoju.

Viņa aizgāja tikai līdz vēstuļu kastītei ielas stūrī, iemeta kastītē vēstai un steidzās atpakaļ. Zem laternas es ieraudzīju viņas seju: tā bija bāla kā audekls.

Nezinu, vai viņa mani redzēja.

*

Nemūžam viņa nekļūs mana, nemūžam. Viņas vaigs manis dēļ nekad nebija pietvīcis, un es nebiju tas, kura dēļ vaigs tagad krīta bālumā. Un nekad viņa nakts stundā ar bailēm sirdī nesteigsies iemest man vēstuli.

Dzīve man aizritējusi garām.

★

7. oktobrī

Rudens plosa manus kokus. Kastanis pie loga jau ir kails un melns. Smagi mākoņu vāli slīd pār jumtu, un es nekad neredzu sauli.

Esmu iegādājies darbistabai jaunus aizkarus, gluži baltus. Šorīt pamostoties man likās, ka uzsnidzis sniegs; istabā bija tieši tāda pati gaisma, kā uzkrītot pirmajam sniegam. Šķita, es jūtu pirmā sniega smaržu.

Drīz patiešām tas būs klāt — sniegs. Tas jūtams gaisā.

Es to sirsnīgi apsveikšu. Lai snieg! Lai snieg!

NOPIETNĀ ROTAĻA

I

«... Es neciešu domu, ja kāds staigā, mani gaidīdams...»

Lidija mēdza peldēties viena.

Га viņai patika labāk. Šovasar jau arī nebija neviena, ar ko varētu kopā peldēties. Un baiļoties viņai nevajadzēja: tēvs sēdēja tur augšā netālu kalna korē, gleznodams «Atklātas jūras motīvu» un vērodams, lai neviens svešs cilvēks nepienāk par tuvu.

Viņa brida ūdenī, kamēr tas sniedzās mazliet-pāri viduklim. Tur viņa apstājās, pacēlusi rokas un aizlikusi tās aiz pakauša, nogaidīdama, kamēr ūdens pierimst un viņa tajā var ieraudzīt savus astoņpadsmit gadus.

Tad viņa paliecās uz priekšu un aizpeldēja smaragdzaļajā plašumā. Viņa izbaudīja, kā ūdens viņu nes — viņa jutās tik viegla. Viņa peldēja rāmi un klusi. Šodien viņa nesaskatīja nevienu asari; viņa dažkārt ar tiem mēdza parotaļāties. Reiz tikko nesaķēra vienu un sadūra roku uz zivs muguras spurām.

Laimīga izkāpusi krastā, viņa strauji pārvilka dvieli pār augumu un ļāva, lai saule un vieglais vasaras vējiņš to nožāvē. Tad viņa izstiepās lēzenā pludmales gropē, ko viļņi bija nopulējuši spožu. Vispirms viņa nogūlās uz vēdera, atvēlēdama saulei brūnināt muguru. Viss viņas augums jau bija brūns — tāpat kā seja.

Tad viņa ļāvās domām. Domāja, ka drīz būs pusdienas laiks. Viņi bija nodomājuši uzcept šķiņķi un

10*

147

spinātus. Tas būtu pavisam labi, bet tikai viena nelaime — pusdienas bija pats garlaicīgākais brīdis visā dienā. Tēvs daudz nerunāja, bet brālis Oto sēdēja kluss un pūcīgs. Viņam jau arī bija raizes, brālim. Te mājās inženieriem nebija iespējas izvērsties, un rudenī viņš brauks uz Ameriku. Vienīgais, kas pie pusdienu galda mēdza tērzēt, bija Filips. Bet viņš nekad nepateica kaut ko tādu, ko būtu vērts uzklausīt — parasti viņš runāja par precedentiem, juristu ķērieniem, izvirzīšanos dienestā un tādām blēņām, kuras nevienu nevarēja interesēt. Likās, viņš runā tikai tādēļ, lai nebūtu jāklusē. Pa to laiku ar savām tuvredzīgajām acīm viņš meklēja uz bļodas labākos kumosus.

Un tomēr viņa ļoti mīlēja gan tēvu, gan brāļus. Dīvaini gan — kā var uzbrukt tāda garlaicība, sēžot pie galda ar saviem tuviniekiem, kurus viņa tik ļoti mīl...

Viņa apgriezās uz muguras, gulēja, aizlikusi roķas aiz pakauša, un lūkojās debesu zilgmē.

Viņa domāja: zilas debesis, balti mākoņi. Zils un balts, zils un balts ... Man ir zila kleita ar baltām mežģīnēm. Tā ir mana smalkākā kleita, bet ne jau tāpēc man tā tik ļoti patīk. Iemesls ir cits. Sī kleita man bija mugurā toreiz.

Toreiz.

Un tālāk viņa domāja: vai viņš mani mīl? Jā, jā. Protams, ka mīl.

Bet vai viņš mani mīl patiesi — patiesi?

Viņa atcerējās, ka reiz, tas bija tik nesen, — kādā vakarā viņi vieni paši bija sēdējuši ceriņu pudura lapenē. Viņš pēkšņi bija sācis Lidiju tik pārdroši glāstīt, ka tas^viņu izbiedēja. Taču viņš pats tūlīt bija sapratis, ka nav rīkojies pareizi, jo satvēris viņas roku, to roku, kura atvairījās, un noskūpstījis, itin kā gribēdams sacīt: piedod.

«Jā,» viņa domāja. «Viņš mani droši vien patiesi mīl.»

Un tad viņa domāja: «Es viņu mīlu. Es viņu mīlu.»

Viņa bija tik loti iegrimusi domās, ka lūpas kustējās tām līdzi un domas izplūda čukstā: «Es viņu mīlu.»

Zils un balts — zils un balts ... Un ūdens čalas — plask, plask ...

Piepeši viņai iešāvās prātā, ka tikai šovasar viņa atklājusi, cik patīkami ir peldēties vienai. Viņa prātoja, kā gan tas nāk. Bet skaisti tas bija. Ja meitenes peldas bariņā, tad viņas vienmēr kliedz un smejas, un plosās. Taču daudz skaistāk ir būt vienai, klusumā un tikai klausīties ūdens šļakstus pret akmeņiem.

Ģērbdamās viņa dungoja:

Kādreiz stāvēsi man blakām tu un mācītājs vaicās un sauks: vai gribi būt vienīgais draugs? I

Taču vārdus viņa neizteica, dungoja tikai melodiju.

Mākslinieks Stille kopš senseniem laikiem ik vasaru īrēja sarkani krāsoto zvejnieku mājiņu tālu šērās. Viņš gleznoja priedes. Savā laikā par viņu runāja, ka viņš atklājis šērās priedes, tāpat kā Edvards Bergs bija atklājis zviedru bērzu birzis. Vismīļāk viņš gleznoja priedes pēc lietus, kad koku stumbri valgi spīdēja saulē. Bet viņam nevajadzēja ne lietus, ne saulaina laika, lai tā gleznotu: viņš visu jau zināja no galvas. Viņš ar patiku ļāva vakara saulei atmirdzēt sarkanos atspulgos uz plānās, gaišsārtās mizas pie koka galotnes un ķeburainajos, izlocītajos zaros. Sešdesmitajos gados viņš Parīzes izstādē bija saņēmis medaļu. Viņa pati slavenākā priede karājās Luksem-burgas galerijā un viena arī Nacionālajā muzejā. Tagad deviņdesmito gadu beigās — viņam jau bija krietni pāri sešdesmitiem — un ar laiku pieaugošajā

konkurencē viņš bija mazliet nobīdīts malā. Bet viņš strādāja sīksti un centīgi, kā to bija darījis visā savā darbīgajā mūžā, un prata arī pārdot savas priedes.

— Gleznot nav liela māksla, — viņš mēdza sacīt,

— to es pratu jau pirms četrdesmit gadiem tikpat labi kā tagad. Bet pārdot gleznas gan ir māksla, ko var iemācīties tikai ar laiku.

Noslēpums gan bija visai vienkāršs: viņš gleznas pārdeva lēti. Un tā nu viņš diezgan pieklājīgi bija nodzīvojis ar sievu un trim bērniem, saticībā ar dievu un cilvēkiem. Tagad kopš pāris gadiem viņš bija kļuvis atraitnis. Neliela auguma, dzīslains un kaulains, ar svaigu, sārtiem plankumiem klātu seju, kas vīdēja cauri spurainajai bārdai, viņš bija līdzīgs sirmai šēru priedei.

Gleznošana bija viņa amats, bet viņa mīlestība — mūzika. Savā laikā viņš bija ar patiku darinājis vijoles un sapņojis atklāt vijoļu darināšanas noslēpumu. Tas notika sensenis. Bet, iespraudis pīpi mutes kaktiņā, viņš arī tagad labprāt spēlēja vijoli šēru iedzīvotāju dejām sestdienas vakaros.

Viņš jūsmoja, ja varēja dziedāt otro basu kvartetā. Tāpēc šajā dienā pie pusdienu galda viņš bija labā omā.

— Šovakar iznāks dziedāšana, — viņš sacīja.

— Barons telefonēja, ka atbrauks kopā ar Šjernblūmu un Luvēnu.

Baronam piederēja neliels īpašums iešķērsām pāri līcim, un viņš bija tuvākais kaimiņš no kungu kārtas ļaudīm. Kandidāts Šjernblūms un notārs Luvēns bija viņa viesi.

Lidija strauji piecēlās un aizsteidzās rīkoties pa virtuvi. Viņas vaigi bi ja tumši pietvīkuši.

— Es nedziedāšu, — tiepās Filips.

— Nu, nedziedi arī, — tēvs noburkšķēja.

Lieta, tā, ka kvartetā bija neliela kļūme: tajā bija

divi pirmie tenori. Vecais Stille vēl joprojām bija lielisks otrais bass. Barons apgalvoja, ka viņš jebkuru balsi var dziedāt «allaž apbrīnojami nepareizi», taču bija palicis pie pirmā basa. Šjernblūms dziedāja otro tenoru. Taču pirmā tenora godā gadījās Luvēns un Filips. Filipa balss bija neliela, trausla un tīra, izteikti liriska. Luvēnam bija ārkārtīgi spēcīgs tenors, kura varenajos toņos Filipa balss pilnīgi pazuda. Luvēns apgalvoja, ka viņam piedāvāts angažements operā. Tomēr Filips lepni atzina, cik nepieciešams ir viņš, ja dziedāja liegākas dziesmas, jo viņa sāncensim bija tikai divi toņi: forte un fortissimo. Turklāt Luvēna dziedātāja temperamentu nomāca cita viņa kaislība: ja viņu bija pārņēmusi mīlestība, viņš dziedāja nepareizi un palaida «gailīti».

Oto pārtrauca klusumu pie galda.

— Ko niekus, — viņš ierunājās. — Tu tomēr dziedāsi! Nekad nav dzirdēts par tādu tenoru, kas varētu klusēt, kad citi dzied!

— Tu taču varēsi dziedāt to, kas piemērots tavai balsij, — tēvs noteica.

Filips sēdēja, mazliet piepūties, un bikstīja spinātus. Viņš domāja, ka varbūt ļausies pierunāties nodziedāt «Waium bist da so feme» vai arī «Jauko rudzupuķi». Viņš atcerējās, kad viņi pagājušo reizi dziedāja «Warum» un- Luvēns plēsa vaļā, cik jaudas, barons tūdaļ piesita ar toņdakšiņu pie punša paplātes un sacīja: «Turi muti, Luvēn, lai dzied Filips, viņš to var!» Un viņš atcerējās, cik trīsuļaini skaisti un smalki viņš toreiz bija dziedājis.

Lidija apsēdās savā vietā pie galda.

— Es noskaidroju, ko mēs vakariņās varam likt galdā, — viņa sacīja. — Atkal šķiņķi un reņģes, un siļķi, un kartupeļus, un Oto asarus. Tas arī viss.

— Un degvīns, un alus, un punšs, un konjaks, — Oto papildināja.

— Jā, vai tad vajadzīgs kas vairāk, — vecais Stille sacīja, — Tās visas taču ir lieliskas dieva dāvanas.

Augusta saule jau grasījās norietēt, kad barona mazās buru laiviņas priekšgals parādījās līcī. Buras karājās pavisam slābani, un viņi bija ķērušies pie airiem. Kad laiva tuvojās steķiem, buras nolaida, vīri iegula airos, barons piesita toņdakšu un, kamēr laiviņa klusi šūpojās plašā līča viļņos, visi trīs vīri laivā dziedāja Belmana dziesmu.

Klausīties viļņi nāk,

Vēji elpu aiztur,

Kad mandolīnas sāk Melodiju skaistu.

Mēness ēna gaisi un Atkal ziedos viz,

Jasmīnkrūmos gaiss tur Klejot noreibis.

It kā nakts rasā zieds Taurenis stiebru liec,

Slieka naski no zemes galviņu sprauc,

Slieka naski no zemes galviņu sprauc.[1]

Dziesma pār ūdeni skanēja tīri un skaisti. Divi zvejnieki, kas bija izmetuši tīklu, pārtrauca darbu un ieklausījās.

— Bravo! — vecais Stille sauca no steķiem.

— Jā, jā, Luvēn, tu nemaz nedziedi slikti, — barons sacīja, — izņemot «galviņu spra-a-auc». Tā vairāk piemērota Filipam. Bet labs vakars visapkārt! Labvakar, vecais rakari, vai tēv ir konjaks? Viskiju mēs paši atvedām. Labdien, mīļā, smalkā, daiļā, skaistā, mum-mum, — barons savus komplimentus pavadīja ar bruņnieciskiem pirkstu skūpstiem, — Lidijas jaunkundzi Labs vakars, zēni!

Barons Freuligers bija saulē iededzis un vējā ap-rautSi teātra mīļotājs ar melnu Nebukadnecara bārdu. Viņam vairs nebija tālu no piecdesmitiem, taču viņš bija saglabājis savu jaunību, viegli ņemot dzīvi. Rūpes un raizes viņu daudz neskāra.Viņš daudz ko bija pieredzējis un pats mēdza sacīt, ka visnejaukākais bijis toreiz, kad viņu Arizonā tik tikko nepakāruši zirga zādzības dēl. Tas bija tiesa, ka viņš savā jaunībā bijis ģimenes nelaimesputns un izmēģinājis laimes nepastāvību daudzās pasaules malās. Viņš zināja daudzas mākslas. Viņš bija izdevis ceļojumu aprakstu krājumu, kas ar savu svaigo un piemīlīgo melīgumu sagādāja viņam literāta vārdu, turklāt viņš komponēja valšus, kurus dejoja galma ballēs. Pirms dažiem gadiem saņēmis mantojumu, viņš šērās nopirka nelielu īpašumu, kur, paslēpies aiz zemkopja izkārtnes, pavadīja laiku, medīdams jūras putnus un meitenes. Bet viņam bija arī interese par politiku. Pēdējās vēlēšanās viņš bija izvirzīts par liberālās partijas kandidātu un varbūt būtu ticis arī ievēlēts, ja vien sapratis, cik svarīgi ieņemt noteiktāku stāvokli pretalkohola jautājumos.

Mirdzoši baltā flaneļa tērpā, ar vecu, netīru nenoteiktas formas salmu platmali galvā viņš uzlēca uz steķiem un sapulcēja ap sevi kvartetu. Muitas notārs Luvēns, stalts gaišmatis mazliet iesarkaniem matiem un nedaudz aptaukojies, arī mazliet pārāk skaists, ieņēma stāju un izmēģinādams notrillināja pāris augsto toņu. Kandidāts Sjernblūms, plecīgs jauns verm-landietis ar biklām, dziļām acīm, vairāk turējās aizmugurē. Vecais Stille un Filips viņiem pievienojās, un, dziedādami «Dziesmu karogs augsti pacelts», viņi visi devās uz sarkano mājiņu, kur jau apīņķekaru apņemtajā verandā spīguļoja pudeles un glāzes.

Satumsa aizvien vairāk, un blāvajās ziemeļu debesīs atmirdzēja augusta gaišā vakarzvaigzne Kapella.

Lidija stāvēja pie verandas margām. Viņa visu vakaru bija rosījusies gan virtuvē, gan verandā un noņēmusies ar «trauciņiem» — ar šo vārdu viņa apzīmēja gan pudeles, gan glāzes un visu, kas iederējās mājsaimniecībā. Viņa apkalpoja pie galda viena pati, sirmā kalpone Auguste, kas pie viņiem dzīvoja jau divpadsmit gadus, šņāca kā kaķis ikreiz, kad viņiem bija viesi, un aiz principa nerādīja ne acu.

Tagad Lidija jutās maķenīt nogurusi.

Dziesma pēc dziesmas bija skanējusi klusajā vakarā, reizēm pārtraukta ar tenoru strīdiem, ko ātri vien apklusināja triju ar dzērieniem piepildīto glāžu šķindoņa. Tagad dziedātāji bija rāmā mierā sasēdušies verandā. Lidija stāvēja, raudzīdamās pelēkajā mijkrēslī, klausījās vīru runās, kuras tikpat kā nedzirdēja, viņas asaru pieriesušās acis bija ieplestas un sirds jutās nomākta. Mīļotais viņai allaž šķita esam tik tālu, kad viņa to redzēja kopā ar citiem. Un tomēr viņš sēdēja tikai dažu soļu attālumā.

Viņa dzirdēja tēva balsi:

— Vai esi bijis izstādē, Freutiger?

Bija tūkstoš astoņi simti deviņdesmit septītā gada vasaras lielā izstāde.

— Jā, es vakar uz mirkli tur iegriezos, jo biju pilsētā. Pēc sena paraduma — es taču esmu apmeklējis vismaz simts milzīgu pasaules mēroga izstāžu, — tikko ienācis, tūdaļ vaicāju, kur būs vēderdeju programma. Nekādu vēderdeju nebija! Gandrīz noģību. Tad iekūlos mākslas izstādē. Starp citu, vai tev arī kas izstādīts?

— Nē, pie velna! Es nekad neizstādu. Un tomēr pārdodu. Bet es tur biju pagājušajā nedēļā. Kāds dānis uzgleznojis tādu sauli, ka uz to nevarēja skatīties, sāka sūrstēt acis. Vareni! Pats velns nevar viņiem izskriet līdzi un iemācīties visus šos blēžu stiķus. Es tam esmu par vecu. Sveiks, Luvēn! Tu nekā nedzer,

Sjernblūm, sveiks! Kādreiz astoņdesmitajos gados es jutos tik velnišķīgi vecmodīgs, ka manī modās vēlēšanās sekot savam laikam. Saule toreiz vairs nebija moderna un manas priedes sāka apnikt. Tad es uz-kleksēju «Piebūves negaisā». Biju tik nejauks un gribēju to pārdot Firstenbergam vai Geteborgas muzejam. Bet, velns ar ārā, vai varat iedomāties?! Glezna nonāca Nacionālajā muzejā un vēl joprojām tur karājas. Es jutos apmierināts un atgriezos pie savas vecās mākslas. Tā jā.

— Sveiks, vecais rakari! — Freutigers izsaucās.

— Tu un es — mēs gan esam redzējuši pasaules nelietību dzīles. Luvēns var saredzēt tikai augstienes, jo viņš ir tenors. Un Šjernblūms vēl pārlieku jauns. Jauni cilvēki saredz tikai paši sevi, bet mūs, vecākos, uzskata par gleznu rotājumiem. Vai tā nav, Arvīd?

Dzirdot vārdu «Arvīds», Lidija satrūkās... Kā gan kāds cits varēja viņu tā saukt?

— Sveiks, — Šjernblūms atbildēja.

— Sapurinies, zēn, — barons atsāka. — Vai tu te sēdi un ilgojies pēc savas Vermlandes?

— Tur nav tādu kalnu, kas būtu apbrīnas vērti, — Šjernblūms atteica.

— Jā, kā lai es to zinu, — Freutigers nopūtās.

— Esmu bijis it visur, izņemot Zviedriju. Un ar Verm-landi man bijusi vienīgi saskare, kad mana vecāmāte jaunībā bija iemīlējusies Geijerā. Bet viņš viņai iedeva vilka pasi. Lieta tā, ka Geijers slidojis kopā ar vecomāti pa kādu Vermlandes ezeru, — vai tur ir ezers, kuru sauc par Firkenu? Jā, tas noticis uz Firke-nas ezera mūsu gadsimta sākumā. Teiksim, tūkstoš astoņi simti trīspadsmitajā gadā, jo togad bija ļoti auksta ziema. Tad manai vecmāmuļai gadījās «stādīt rutku» uz ledus — un Geijers dabūjis redzēt viņas kājas. Tās bija daudz resnākas un strupākas, nekā viņš bija iedomājies, Viņa jūsma apdzisa! Manas mātes

tēvs bija praktisks cilvēks, nevis estēts un snobs, viņš vecmāmuļu bildināja. Un tas nu ir cēlonis, ka mani sauc par Freutigeru un es esmu pasaulē, sēžu te un baudu dabas skaistumu. Tjā!

Notārs Luvēns kādu laiciņu izrādīja neapslāpējamas satraukuma pazīmes. Viņš kasēja un kraukājās. Pēkšņi viņš piecēlās un nodziedāja kādu «Minjonas» āriju. Viņa skaistā balss skanēja lieliski un liegāk nekā parasts: «Un nevainīgā, bērnišķīgā laimē tai prātā nenāca, ka pateicības kvēle drīz vērtās karstā mīlestībā...»

Lidija bija aizgājusi uz smilšu laukumu pie verandas, stāvēja pie bārbeļu cera, rāva nost lapas un burzīja tās pirkstos. Kandidāts Šjemblūms bija piecelies, piegājis pie verandas margām un stāvēja tur, kur iepriekš bija stāvējusi Lidija. Lidija lēnām gāja lejup pa dārza taciņu. Starp krūmiem bija jau tumšs. Meitene apstājās pie ceriņu kokiem. Dzirdēja Luvēna balsi: «Nāc, ak, pavasar, ar šāvu krāsu kvēli glezno viņas vaigus ... un sir-sirdī...»

Jā, te viņa augstajā toņkārtā paspruka «gailītis».

Lidija dzirdēja smiltīs soļus.

Sos soļus viņa pazina. Viņa zinaja gluži labi, kas tur nāk. Un paslēpās ceriņos.

Atskanēja klusa balss:

— Lidija? ...

— Miau! — skanēja no ceriņu krūmiem.

Bet tai pašā mirklī viņa nožēloja, ka izturējusies tik muļķīgi, ņaudēdama kā kaķis, un nesaprata, kādēļ tā darījusi. Viņa pastiepa Sjernblūmam pretī rokas.

— Arvīd, Arvīd ...

Viņi saplūda ilgā skūpstā.

Un, tā kā skūpsts nevarēja ilgt bezgalīgi, viņš klusā balsī vaicāja:

— Vai es tev mazliet patīku?

Meitene paslēpa galvu pie viņa krūtīm un klusēja. Pēc neilga brītiņa viņa sacīja:

— Vai tu redzi tur to zvaigzni?

— Jā.

— Vai tā ir vakara zvaigzne?

— Nē, — viņš atbildēja. — Vakara zvaigzne šajā laikā apgulstas reizē ar sauli. Tā laikam gan ir Ka-pella.

— Kapella. Skaists nosaukums.

— Jā, tas ir skaists. Bet tas nozīmē Kaza. Un, kādēļ šo zvaigzni sauc par Kazu, es nezinu. Īstenībā es nekā nezinu.

Viņi^ stāvēja klusēdami. Tālumā bija dzirdami griezes brēcieni.

Viņš teica:

—- Kā gan tas noticis, ka tu par mani interesējies?

Viņa no jauna piekļāva galvu viņa krūtīm un klusēja.

— Vai tev nelikās, ka Luvēns nupat dziedāja skaisti? — viņš vaicāja.

— Njā. Viņam ir skaista balss, — Lidija atbildēja.

— Un vai Freutigers nebija jauks?

Jā. Ir jautri viņā klausīties. Un, starp citu, viņš nemaz nav slikts.

— Nē, tieši otrādi...

Viņi stāvēja, cieši sakļāvušies, šūpojās un raudzījās augšup uz zvaigznēm.

Tad viņš sacīja:

— Bet savus «gailīšus» Luvēns palaiž tevis dēļ, kacl jūtas ņem pārsvaru, un tevis dēļ arī Freutigers sež un melš. Viņi abi tevī ir iemīlējušies. Tātad tu vari izvēlēties.

Viņš iesmējās, un meitene noskūpstīja viņa pieri. Pēc mirkļa viņa čukstēja, it kā runādamās pati ar sevi:

— Kaut jel varētu zināt, kas tur iekšā slēpjas...

— Tur nu gan neslēpjas nekas sevišķs, — viņš atbildēja. — Un, starp citu, ne vienmēr ir labi to zināt ...

Lidija atbildēja, ielūkodamās dziji viņa acis:

— Es tev t i c u. Un ar to man pietiek. Jau tas vien, ka ziemā būsi Stokholmā un mēs dažreiz satiksimies, jau ar to vien man pietiek. Vai tu savu izmēģinājuma gadu strādāsi Ziemeļu latīņu skolā?

— Jā, laikam gan tas būs jādara, — viņš atteica. — Par skolotāju es, protams, nedomāju palikt. Tas ir pārlieku bezcerīgi. Bet tagad, kad esmu dabūjis filozofijas kandidāta grādu, varu arī vienu gadu pastrādāt par skolotāju. Pēc tam kļūšu uz laiku par sevišķu uzdevumu skolotāju — kamēr gaidīšu.

— Gaidīsi — jā, uz ko tad?

— Es nezinu. Varbūt uz itin neko. Gaidīšu, kamēr varēšu darīt kaut ko derīgu — nu, vienalga, ko ... Nē, par skolotāju es negribu kļūti Es to nevaru iedomāties kā nākotni — kā savu nākotni.

— Jā, nākotne, ko gan mēs par to zinām, — viņa murmināja.

Ilgi viņi stāvēja klusēdami zem klusajam zvaigznēm.

Meitene turpināja domu, ko viņš bija aizsācis verandā:

— Vai tiešām Vermlandē nav augstu kalnu? Man likās — ir.

— Ak nē, — viņš atteica, — tur gan ir augstāki kalni nekā te, taču īstu kalnu tur nav. Man nepatīk kalni — jā, man patīk tajos kāpt, nevis starp tiem dzīvot. Mēdz runāt par kalnu ainavu — vislabāk butu teikt — ielejas ainava. Cilvēki taču dzīvo ielejā, ne jau uz kalnu smailēm. Un kalni aizēno sauli kā augsti žogi, tāpēc manā dzimtenē lielākoties visu pēcpusdienu ir ledains mijkrēslis. Tikai neilgu brīdi pašā pusdienas laikā tur ir īsti skaisti: tai brīdī, kad saule

atrodas dienvidos, vai mazliet agrāk, kad tā atainojas Klarupes ielejā; tad visu daiļumu apmirdz skaista gaisma, tad var raudzīties uz dienvidpusi, saules apmirdzēto ielejas plašumu, un domāt: tur tālē atrodas pasaule.

Lidija pa daļai izklaidīgi klausījās viņa vārdos. Viņa dzirdēja «saules apmirdzēto» un «tur atrodas pasaule». Un viņa dzirdēja, kā druvā griež grieze.

— Jā, pasaule, — viņa sacīja, — pasaule... Kā tev liekas, Arvīd, vai mēs varētu radīt sev savu mazo pasauli?

ViņšLpa dajai novērsies, izklaidīgi atbildēja:

— Ja, tas mums jāmēģina.

Piepeši no verandas atskanēja barona balss:

— Dziedātāji! Dziedā-tāji! Peciņas augšā! Peciņas augša!

Lidija apskāva jaunā vīrieša kaklu un čukstēja viņa ausī:

— Es tev ticu. Es tev ticu. Un es varu gaidīt.

Un atkal bija dzirdama Freutigera balss:

— Dzie-dā-tāji!

Viņi steidzās uz verandu pa dažādām taciņām, it kā nākdami katrs no savas puses.

Lidija stāvēja pie loga un asaru pierisušām acīm lūkojas vasaras naktī. Ārā, līcī, viņa saskatīja mēness apmirdzēto laivu ar aizbraucošajiem dziedātājiem. Viņi airēja un viņai par godu dziedāja serenādi.

Viņi dziedāja «Warum bist du so feme». Laukā klusajā naktī Luvēna tenors skanēja skaisti. Barons vienlaikus dziedāja pirmo un otro basu, vismaz viņam pašam tā šķita. Un starp balsīm viņa saklausīja arī sava mījotā balsi.

Kam esi tu tik tālu,

Ak, mīļotā?

Met zvaigznes mirgu bālu,

Ak, mī]olā!

Liec mēness vaigu klusu Pār zemes rāmo dusu.

Ar labu nakti, mīļā,

Sirdsmīļā, ar labu nakt'l

Lidija ieslīga krēslā un raudāja aiz laimes un noguruma. Pēkšņi viņa paņēma mazu, vecmodīgu, apzeltītu sudraba puķu vāzīti ar tirkīzzilu osiņu, pakari-nāja to uz nagliņas zem mazā spoguļa un slacīja ar asarām, skūpstiem. Vāzīte bija piederējusi viņas mātei, māte tajā bija nesusi savu līgavas pušķi.

Dziesma bija apklususi; vienmērīgu irkļu vēzienu dzīta, laiva slīdēja uz priekšu. Luvēns un Šjernblūms irās katrs ar savu irkli, bet Freutigers sēdēja pie stūres. Vai tas bija tādēļ, ka visi trīs iemīlējušies vienā meitenē, vai arī aiz cita iemesla, bet neviens no viņiem neteica ne vārda.

Barons, sēdēdams pie stūres, izskatījās drūms. Viņš sēdēja un prātoja, ko bija vai nebija teicis. Vai viņš bija vai nebija bildinājis? Kas attiecas uz meiteni, tad viņu pašu viņš nebija tieši bildinājis, tikai neskaidri licis viņai saprast, ka viņa ir barona pirmā īstā mīlestība. Bet pēc dažām groka glāzēm viņš bija palicis vienatnē ar veco Stilli un laikam gan tad bija teicis kaut ko skaidru un noteiktu, jo atcerējās, ka večuks Stille atcirtis: «Tu un Lidija? Precēties? Vai tu ar sajēdz, ko runā, vecais cūka!»

Notārs Luvēns airēja labajā pusē un raudzījās uz zvaigznēm. Domās viņš pārcilāja visas dziesmas, ko šovakar bija dziedājis. Un viņš zināja, ka šovakar dziedājis tā, ka jebkurai sirdij vajadzēj a izkust. Tiesa gan, pāris reižu viņam bija pasprucis «gailītis». Bet tomēr — tomēr! Pēc viņa domām, viņš varēja gaidīt to vislabāko.

Kandidāts Šjernblūms sēdēja, acis aizvēris, un rīko-

jus ar kreisās pusēs airi. Viņš domāja par to, ko Lidija viņam bija teikusi ceriņu puduri. Viņa bija teikusi: «Es tev t i c u.» Jā, ak tu pasaulīt, tas jau bija loti labi! Ļoti iepriecinoši un labi — ja tikai pie tā paliktu . . . Bet tad viņa vēl bija teikusi: «Es varu gaidīt.» Tas nebija labi — nepavisam nebija labi! Es neciešu domu, ja kāds staigā, mani gaidīdams. Ja šīs domas mani allaž pavadīs — tad no manis nekas neiznāks . . .

«Un, starp citu,» viņš domāja, «man ir apritējuši divdesmit divi gadi, vēl visa dzīve priekšā. Lai es tagad sevi sasaistītu uz visu mūžu! Ak nē, cilvēkam jāpiesargās kļūt saistītam! Vispirms taču maķenīt jābauda dzīve.»

Bet tai pašā laikā, atceroties Lidijas skūpstus, viņu caurstrāvoja karsts vilnis. Un viņš sevī prātoja, vai viņa ir nevainīga meitene.

Tādās domās gremdējās kandidāts Šjernblūms, sēdēdams ar aizvērtām acīm un sakostiem zobiem, irdams laivas kreisajā pusē pa kluso, naksnīgo ūdeni, kurā atainojās priežu galotnes un zvaigznes.

Puslīdz dzidra un pelēka, rāma diena oktobra sākumā.

Arvīds Šjernblūms gāja pa kādu Zooloģiskā dārza ceļu, kuru apņēma gobas, ar ķeburainiem, melniem stumbriem stiepdamās gar kluso Djurgorsbruna līci, lejup gar Skansena robainajiem pakalniem. Izstādes laukumu viņš bija pametis aiz sevis.

Izstāde kopš vairākām dienām bija slēgta. Viņš mirkli apstājās un pameta atpakaļ skatienu. Vecās Stokholmas aizkulišu mūrus jau bija sadrupinājis lietus un vējš, un ikdienas postījumi skāra skaistās aizritējušās nemierīgās vasaras pilsētas tirgu. Taču visam pāri vēl pacēlās Rūpniecības halles krāsainais, mirdzošais jumols ar četriem minaretiem, un tālu [2]

īgi

rietumos patlaban saule izlauzās no mākoņiem, kuri zemu slīga pār miglas vāliem virs pilsētas, saules stari mirdzēja kā vecs, izbalējis sudrabs, kam daļēji noberzts apzeltījums.

Arvīds Šjernblūms uzmeta saulei un pilsētai, un izstādei garu skatienu: «Ardievu, mēs vēl redzēsimies,» — un gāja tālāk.

Viņš nule bija sācis savu izmēģinājuma darbu Ziemeļu latīņu skolā, kur dzimtā valoda, vēsture un ģeogrāfija bija galvenie priekšmeti, un gandrīz tai pašā laikā ar kāda attāla radinieka Markela palīdzību bija dabūjis korektora un volontiera darbu lielā dienas laikrakstā. Patlaban viņš par to nedomāja. Viņš gāja un domāja par Lidiju.

Nepagāja ne diena un reti pat brīvāka stunda, kad viņa domas nepievērstos meitenei. Un bieži viņš domāja: «Tā laikam gan ir mīlestība; baidos, ka tās nav sīkākas jūtas...» Taču viņš bija nolēmis Lidiju Stokholmā neuzmeklēt, atstāt to gadījumam. Viņi arī neko noteiktu nebija izlēmuši tajā vakarā, kad pēdējo reizi tikās Rummara salā, — nu jā, viņi jau nezināja, ka tā būs pēdējā reize. Šajā vasarā... Taču viņam šķita, ka nevar apmeklēt Lidiju tās mājās. Vecais Stille un Lidijas brāļi viņu, protams, uzskatīja par parasto vasaras paziņu un justos pārsteigti, ja viņš piepeši parādītos mazajā ateljē dzīvoklī pilsētas dienvidos. Tas jau būtu gluži tas pats — atklāt viņiem, ka viņa un Lidijas starpā «kaut kas ir». Jo ne Filips, ne Oto, ne vecais Stille ne mirkli neiedomātos, ka apciemojums noticis viņu dēļ ...

Nē...

Vāverīte ar mazliet rudenīgi iesarkanu un iesirmu kažociņu pēkšņi sīkiem lēcieniem uzdejoja uz ceļa, aptupās, atsēdās uz pakaļkājiņām un raudzījās uz viņu — ziņkāri, jocīgi un bikli, kas Šjernblūmam likās mazliet apzināti koķeti. Viņš apstājās un pavērās

dzīvnieciņa pelēkajās pērļu actiņās. Taču tas laikam gan kaut kā bija satraucis vāverlti. Vienā mirklī tā pazuda kokā, mezdama zibenīgu spirāli gar stumbru ...

Arvīds bija gājis pa ceļu garām Sirisa pagalmam līdz Rusendāla restorānam un tad pagriezies pa kreisi. Tur savijās daudzi ceļi, un viņš uz labu laimi izvēlējās vienu no tiem.

Nē, viņš nevarēja Lidiju apciemot. Varbūt jāaizrak-sta un jāizlūdzas satikšanās, piemēram, tepat Zooloģiskajā dārzā? To taču viņa nevarētu uzņemt kā apvainojumu — pēc viņa skūpstiem vasarā .. . Bet. , .

Bet viņam derdzās rakstīt un kaut ko meitenei lūgt, ja pats nekā nevarēja viņai piedāvāt. Viņš taču nebija itin nekas — itin nekas.

Arvīdam Šjernblūmam netrūka pašapziņas, bet viņam trūka paļāvības. Viņš sevi neuzskatīja par neizdevušos un nevērtīgu cilvēku, bet šaubījās, vai tuvākā nākotnē atklās tās vērtības, kas viņā slēpās. Un ļaunākais bija, ka viņš īsteni neuzdrīkstējās paļauties savām jūtām. Viņš jau agrāk vairāk reižu bija iemīlējies — un tas ātri pārgāja ...

Nē, labāk paļauties uz laiku. Lai noteic gadījums ...

Viņš apstājās un ar spieķi zīmēja ceļa putekļos.

— Un, starp citu, kas tad tur iznāktu — kur tas novestu? — Par laulībām viņš nemaz nevarēja domāt. Un ... pavest meiteni?

Viņš pat neuzdrīkstējās domāt par to. Ja tas izdotos, viņš Lidijas acīs zaudētu visu cieņu. Un, ja neizdotos, tad pats savās acīs zaudētu pēdējo pašcieņas kripatiņu.

Bet ... ak tu pasaulīt, cik ļoti es pēc viņas ilgojos! Kaut jel viņu satiktu, kaut jel kādreiz redzētu .. .

Jā, redzējis viņš viņu bija reiz rudenī. Tas notika karaļa jubilejas vakarā — ar iluminācijām, raķetēm un tādu cilvēku drūzmu, ka tik tikko varēja

pakustēties. Viņš bija stāvējis cilvēku jūkli Nībru-plana un Birgerjarla ielas stūrī, kad viņiem garām brauca Eiropas skaistākais karalis — turpat septiņdesmit gadu vecs virs —, stāvēdams savā ekipāžā kā Romas triumvirāts... Kādu sirmu viesmīli ar mazliet pavāju saprātu pārņēma anarhista baismas, redzot valdnieku, un viņš kliedza: «Karali nogalinās! Karali nogalinās! ...» Tūlīt Šjernblūms bija pamanījis Lidijas seju tikai dažus sojus atstatu no tās vietas, kur stavēja pats. Viņam bija jāsamierinās, palokot galvu un nenoņemot cepuri. Vēl tagad, to atcerēdamies, viņš pietvīka ... Bet Lidija bija viņu ieraudzījusi un sveicienam arī palocījusi galvu.

Tad ļaužu jūklis viņus bija izšķīris.

Visu vakaru daudzas stundas viņš uz labu laimi bija klaiņājis apkārt cerībā sastapt Lidiju ... Krastmalā pie Strema ielas viņš bija redzējis mazas melnas ēnu figūriņas rosāmies uz pils spārna jumta pie Stremme-nas. Tur bija karalis un galminieki, kuri gribēja noskatīties uguņošanu. Ļaužu pūlis ap Arvīdu piepeši sakustējās, viņš dzirdēja kādu sakām: karalis dziedot. «Tā ir Roberta ārija,» kāds cits piebilda. Un Arvīdam patiesi šķita, it kā viņš gaisā dzirdētu arfu skaņas.

Bet Lidiju viņš vairs neredzēja ...

«Savādi gan, ka es viņu nekad nesatieku,» viņš domāja. «Visu savu brīvo laiku es taču klaiņāju pa visām tām ielām un ceļiem, kur ceru viņu sastapt.»

Viņš tiešām gandrīz ik dienas mēdza staigāt pa Ves-terlongas ielu vairāk reižu turp un atpakaļ. Viņš dzīvoja Stokholmas dienvidos, un dažreiz viņam taču bija jāiel uz ziemeļu daļu. Dažreiz viņš izmēģināja arī staigāt pat Lielo Jauno ielu vai Sepsholmu. Bet tad Lidija droši vien gāja pa Vesterlongas ielu.

Un tā bija liela nejaušība, ka viņš šodien klaiņāja pa Zooloģisko dārzu.

Viņš bija apsēdies uz kāda sola.

Tur vēl bija gaišs. Tuvumā nebija lielu koku, varēja pat lasīt, ja vēlējās.

Arvīds Sjernblūms piepeši atcerējās, ka viņam kabatā ir pāris nelielu grāmatiņu. Nelielas grāmatiņas, kuras viņš bija iegādājies noteiktā nolūka un kuras tātad jālasa. Kādā vakarā viņš bija sēdējis kopā ar dažiem biedriem — jauniem palīgskolotājiem un izmēģinājuma kandidātiem —, viņi bija sākuši runāt par ticības mācibas stundām. Viņi bija vienis pratis par to, ka visas morāles mācības pamatojas uz kristīgo reliģiju, uz to, kas daudziem, varbūt lielākajam vairumam, jau pirms skolas beigšanas bija zaudējusi jebkuru nozīmi, Viņi vēlējās ieviest kādas pārmaiņas, bet bija grūti vienoties, kā šo jautājumu lai labāk atrisina. Kāds bija ieminējies par dažām neitrālam reliģijas mācību grāmatām, kuras jau lietojot Francijas valsts skolās. Arvīdu pēkšņi bija pārņēmusi ziņkāre apskatīt šīs mācību grāmatas, viņš tūlīt bija nolēmis tās iegādāties, un tieši šodien viņš tās bija atradis grāmatu veikalā; tās nu bija viņa kabata.

Ko viņš īstenībā ar tām gribēja panākt? Viņš pats to lāgā nezināja. Protams, ka viņš nejuta nekādu īpašu aicinājumu rakstīt «mācību grāmatas par morāli». Jau grāmatas nosaukums izraisītu izsmieklu. Bet tomēr . . . Tomēr ... Viņam sāka likties, ka te varbūt tomēr ir atrisināms kāds uzdevums ... aizpildāms kāds robs ... Kā to lai atrisina, šo uzdevumu, to viņš vēl nezināja un vēl mazāk zināja, vai viņš pats butu tas cilvēks, kas spētu to atrisināt.

Debesis bija noskaidrojušās, un uz tukšo solu starp melnajām priedēm krita rudens saules gaisma. Viņš apsēdās uz sola un lasīja.

Viņš bija dabūjis divas grāmatas, viena bija paredzēta tautskolām (to uzreiz varēja saskatīt pec grāmatas apdares), otra — nākamas pakapes skolai.

/

Sjernblūms vispirms paņēma grāmatu tautskolai. «Manuel d'čducation morale, par A. Burdeau, Prēsi-denl de la Chambre des dēputēs.»

Arvīds jutās pārsteigts. Palātas deputāts! Trešā ranga persona Francijā! Augstāks par Padomes prezidentu! Un viņš sēž un raksta nelielu grāmatu visiem maziem nabadzīgiem skolēniem savā lielajā valstī! Tas bija vairāk nekā pievilcīgi, tas bija aizkustinoši.

Un viņš saka lasīt.

«Mīļie bērni, mācība par morāli mūs māca, lai mēs tagad un arī turpmāk izturētos kā godīgi cilvēki un labi francūži, līdzīgi tiem, kas dzīvojuši pirms mums.»

Tjā. Hm. «Līdzīgi tiem, kas dzīvojuši pirms mums.» Hm?...

Viņš pārlapoja grāmatiņu.

<(ĶUJ meklējama nezinātāja lielākā nelaime? Nezinātājā lielākā nelaime ir tā, ka viņš nesaprot, cik ļoti viņa stāvoklis ir nožēlojams.»

— Hm!

«Kāpēc zināšanas ir vērtīgas? Zināšanas ir vērtīgas tāpēc, ka tās mums vieglāk palīdz būt godīgiem.»

— Hm?... Hm? ...

«Vai ir vēl kas tikpat derīgs cilvēkam kā ediens un drēbes? Cilvēkam ir vēl kaut kas tikpat nepieciešams kā ēdiens un drēbes: tā ir tikumiskā audzināšana.»

Arvīda galva griezās. Tās taču tīrās blēņas! Vai tiešam A. Burdo kungs, palātas deputāts un Francijas trešā ranga persona, patiesībā būtu vecs jokdaris? Jeb vai varbūt patiesi iespējams, ka kaut ko tamlīdzīgu franču skolēni aptver? Zviedru skolēni kaut ko tādu nemūžam neuzņemtu.

Nē, tā ir pavisam veltīga laika šķiešana — vēl ilgāk nodarboties ar A. Burdo kungu. Viņš laikam gan ar

visu cieņu pilda savus palātas locekļa pienākumus, tikai ne to te ... viņam droši vien nav pat nojausmas, kā to darīt... Un, starp citu, man arī ne ...

Izklaidīgi viņš šķirstīja tālāk, atrada paskaidrojumus, ka skolotājs ir ierēdnis (ar trekniem burtiem rakstīts) un valsts pārstāvis, mudinājumus but tīram, mazliet Napoleona III un otrās ķeizarvalsts pajāj umus un tā tālāk ...

Līdz beidzot nonāca pie pēdējas lappuses:

1. Kurus cilvēkus mīlam, dabas mudināti? Vispirms savus vecākus, pēc tam tos, kurus mēs pazīstam un kas izturējušies pret mums labi.

2. Kurus mēs mīlam, tos nepazīdami? Mušu tautiešus, kurus pat nepazīstam.

3. Kuri mums vēl jāmīl? Mums vel jamīl visi cilvēki, pat tie, kas nav francūži.

4. Vai mēs varam mīlēt vāciešus? Mēs nevaram iedomāties, ka mīlētu tos, kas ievainojuši Franciju un apspiež mūsu tautiešus Elzasā un Lotringā.

5. Ko lai mēs šajā ziņā darām? Mums jaizrauj no vāciešiem mūsu nolaupītie brāļi.

6. Vai pēc Elzasas un Lotringas atbrīvošanas mums vāciešiem jāatmaksā tas ļaunums, kādu viņi mums nodarījuši? Protams, ne; tas nebūtu francūžu cienīgi.

7. Kādas ir nācijas savā starpā? Nācijās savā starpā ir vienlīdzīgas.

8. Kas ir nācijas iepretī cilvēcei? Tāpat ka līdzpilsoņi ir vienas nācijas locekļi, tāpat nācijas ir cilvēces locekļi.

9. Kas ir Francijas gods? Francijas gods ir vienmēr domāt par visas nācijas labumu.

Un tad visbeidzot:

«Vive l'Humanitē! Vive la France!»

Arvīds sēdēja, iegrimis domās.

Ne, Burdo kungs, viņš domāja, tā nevar rīkoties, tas ir pavisam droši. Tad jau tikpat labi varam paturēt seno katehismu. Bet es nudien nekā nezinu.

Bālajā saules strēlē tālu ceja līkumā viņš pamanīja divus stāvus. Par spīti attālumam, viņš tūlīt izšķīra, ka viens ir vecāks vīrs un otra jauna meitene.

«Ja nu tā būtu Lidija un viņas tēvs,» zibens ātrumā iedzirkstījās viņa smadzenēs.

Sirds stipri pukstēja, un viņš juta, ka tumši pietvīkst. Instinktīvi viņš paņēma grāmatu un aizlika to sejai priekšā, bet acis joprojām vēroja pāri grāmatas malām. Un vienā mirklī viņš saskatīja.

Tā bija Lidija. Bet tas nebija viņas tēvs, ar ko viņa pastaigājās. Tas bija kāds cits vecāks kungs, redzams, mazliet pāri piecdesmitiem. Viņam bija īsa iesirma bārda, vispār izskatījās tāds, ko mēdz saukt par smalku cilvēku.

Kad viņi gāja garām, Sjernblūms piecēlās un sveicināja. Lidija atbildei zemu nolieca galvu, taču vairoties no viņa skatiena. Arī sirmais kungs atņēma viņa sveicienu.

Viņš redzēja, kā tie pazuda nākamajā ce]a līkumā.

Iemetis izklaidīgu skatienu grāmatā, ko joprojām turēja rokās, viņš pamanīja, ka grāmatu pagriezis ačgārni.

Arvīds bija paņēmis otru — nākamās pakāpes mācību iestādēm paredzēto grāmatu un tāpat uz labu laimi to lapoja.

«Morāles likums ir viens un tas pats visiem neatkarīgi no klimata, rases, vecuma, dzimuma, inteliģences; pietiek būt cilvēkam, lai to izjustu: tas ir v i s p ā r ē j s un skaidrs. Tā noteikums apvienojams divos vārdos: Dari labu, nedari jaunu. Visa pasaule

saprot šos vārdus, jo mušu dziļākā sirdsapziņa saka: Tas ir labs, un tas ir ļauns.»

Arvīds iebāza grāmatu kabatā, kur jau atradās pirmā, un devās uz pilsētas pusi. Iestājās krēsla.

Mirkli viņš apstājās uz ceļa: bija aizmirsis, kā sauca šīs grāmatas autoru. Viņš izvilka grāmatu no kabatas un lasīja uz apvāka: Leopold Mabillieau. Docteur ēs lettres, Directeur du Musēe social.

«Es domāju,» viņš prātoja, «nez vai Leopolds Ma-bijē kungs ir īsti gudrs.»

*

Arvīds Sjernblūms īrēja mēbelētu istabu Daļas ielā. Istaba bija maza un trūcīgi mēbelēta, bet tai bija plašs un brīvs skats rietumos pār Sabata kalna apkaimi un Karaļa pelēko akmens kalnu, kur izbeidzās Stokholma.

Paēdis aši pusdienas Operas pagrabā, viņš ienāca savā vientuļajā istabā un aizdedzināja lampu, bet aizkarus nenolaida. Istaba bija auksta. Viņš aizkurināja krāsni, kurā saimniece jau no rīta bija ielikusi malku un kuru viņš pats mēdza iekurināt īsajās stundās, kad bija mājās. Ap pulksten deviņiem viņam bija jāiet uz laikraksta redakciju.

Viņš atgrieza kādu nupat iznākušu grāmatu — tā bija Strindberga «inferno». Taču ātri viņš pārtrauca šo darbu un, iegrimis izklaidīgās domās, rotaļājās ar papīrgriežamo nazi.

... Kas gan šis vecais kungs varēja būt? . ..

Kāds sens ģimenes draugs, kāds, ko Lidija sauca par «tēvoci» un kas viņu nejauši bija saticis un piespiedis piebiedroties, nevaicājot pēc viņas piekrišanas ...

Jā, laikam jau tā bija ... Laikam gan.

Bet tomēr.,. Šjernblūms izjuta kaut ko dīvainu. Krūtīs ,

Viņš gribēja no tā izvairīties, domāt par kaut ko citu.

Un pēkšņi viņam ienāca prātā domas par savu vārdu «Arvīds Šjernblūms».

Vārds viņam derdzās. Priekšvārds viņam nepatika tāpēc, ka tā sauca valstī dievināto tenoru — un visi tenori vīriešiem šķiet smieklīgi. Un uzvārds — «Šjernblūms»! Cik tas tipiski lielam vairumam zviedru uzvārdu, kas izteic kādu dabas priekšmetu — visbiežāk divus, kuri viens otram tik svešādi: «Nordkvist» — kas gan debesu pusei kopējs ar zaru? «Soderlund». Nu jā, var jau iedomāties birzi dienvidos, bet, ja nu gadījumā atrodas no tās dienvidos, tad tā iznāk «Nordlund». Un «Šjernblūms»! Zvaigzne un puķe vienā podā, pārāk daudz tā labuma. Ptu, sātans!

... Bet ... bet kas bija šis smalkais vecais kungs?

... Viņa tēvs, sirmais mežzinis tur Vermlandē, Šjernblūma uzvārdu jau valkājis vairāk nekā sešdesmit gadu, un viņam pat prātā nav ienācis, ka tas būtu kaut. kas smieklīgs. Viņa tēvu un vectēvu sauca tāpat. Tad jau man arī jābūt ar mieru. Es neesmu labāks par saviem senčiem.

... Bet viņa tēvatēva tēvu nesauca par Šjernblūmu. Viņu sauca par Andersonu. Tas bija tajā laikā, kad vēl neeksistēja uzvārdi, bet dēlu nosauca tēva vārdā, kas nozīmēja, ka viņš bija Andersa dēls.

Un viss, ko es zinu par savu izcelsmi, aprobežojas ar to, ka mana tēva tēvatēvs bija Andersa dēls. Un ir daudzi, kas pat nezina ne tik par savu izcelsmi.

Piepeši viņam ienāca prātā spāņu zemāko augstmaņu tituls hidalgo, kas nozīmē «kāda dēls».

«Jā,» viņš domāja, «viss atkarīgs no tā, kur tu atrodies. Savā dzimtenē es esmu kāda dēls; nabadzīga, bet tomēr cienījama vīra dēls. Bet te es neesmu itin nekas. Te labākajā gadījumā mans dēls var kļūt par hidalgo, ja man vispār būs dēls.., Bet laikam gan

nebūs. Kamēr es nokļūšu tik tālu, ka varēšu laist pasaulē bērnus, es, protams, jau būšu tik vecs un nolietots, ka nedrīkstēšu laist bērnus pasaulē ...»

... Bet kas bija šis smalkais vecais kungs?

Vienu mirkli viņam šķita, ka viņš to pazīst pēc kādas ģīmetnes laikrakstā. Taču noskaidrot to nevarēja.

Viņš sāka staigāt pa istabu. Divus trīs soļus uz priekšu — divus trīs soļus atpakaļ. Telpa nebija lielāka.

Viņš apstājās pie Ziemeļvermlandes kartes, kas bija pakariņāta pie sienas virs dīvāna. Viņa pirmais darbs, ievācoties istabā, bija noņemt visas saimnieces pretīgās bildītes. Ko likt vietā viņam nebija. «Bet tas jau mūsu laikmeta gars,» viņš atcerējās, ka bija domājis, noņemot bildītes, «nopostīt — to var viegli; bet ko likt vietā?» Nē, pie vislabākās gribas viņš nevarēja iegūt gleznu, pat ne tādu, kuru varētu salīdzināt ar to draņķi, ko viņš sasvieda mēslu kastē. Bet tas viņu netraucēja saprast, ka šīs te ir gatavais draņķis. Un tāpēc, ka viņam nekas labāks nebija pie rokas, viņš piekarināja Vermlandes karti.

Un, tā kā viņam nebija ar ko aizsegt citus brūngani rūsainos plankumus tapetēs, tad atstāja tos, lai tie runā paši par sevi. īstenībā — kāda viņam daļa par istabu, kurā viņš atrodas tikai uz laiku?

Viņš stāvēja un vēroja karti. Lasīja labi pazīstamos un mīļos vietvārdus — gan māju, gan kalnu. Stellēts, Dalbija, Ransbija, Gunebija, Logava, Likenesa, Trans-trande, Brensa kalns, Femtokalns ...

Femtokalns. Viņš tik labi to atcerējās. Tas slējās kā liela zila migla gandrīz taisni dienvidos no viņa bērnības mājas. Salīdzinājumā ar Cimboraso to gandrīz nevarēja saukt par kalnu. Un tomēr tas gadījuma pēc bija augstākais kalns apkaimē. Arhitektoniski tas bija skaists, likās, tā apveidi ir aprēķināti un izteiksmīgi,

ja raudzījās no ziemeļiem uz dienvidiem, tam bija trīs smailes, vidējā visaugstākā. Karlstades latīņ-ģimnazijas vasaras atvaļinājuma laikā viņš šīs trīs smailes mēdza saukt: Progressus, CuJmert, Regres-sus — augšup, visaugstāk, lejup.

Bet kāpēc šo mazo kalnu sauca par Femtokalnu? Varbūt tas, no kaut kurienes raugoties, bija mazliet līdzīgs kājai ar pieciem pirkstiem? Itin nemaz, Vai tas savu nosaukumu bija dabūjis no upes Femtupe, kura tecēja gar tā rietumu nogāzi uz Klārupi? Kalnu taču nevar nosaukt pēc upes, kas iztek kā mazs strautiņš kaut kur kalnā. Tam vajadzētu notikt tieši otrādi. Vārds var izteikt tik daudz un arī tik maz ...

«Lidija Stille.» Tas skan tik skaisti. Lidija Stille, Lidija Sti...

Pie ārdurvīm zvanīja. Viņš klausījās ... Neviens negāja atvērt. Saimniece laikam nav mājās.

Viņam nebija liela prieka iet un atvērt. Ja būs kas svarīgs, tad piezvanīs vēlreiz.

Bet aizritēja dažas sekundes, varbūt viena minūte, un neviens nezvanīja. Tad viņš gāja un atvēra durvis.

Pie durvīm neviena nebija. Arī vēstuļu kastīte tukša.

.. • Atkal viņš sēdēja pie krāsns un urkņāja liesmās. Malka gandrīz bija izdegusi.

Viņš sēdēja un domāja par agrākiem laikiem — par saviem pēdējiem ģimnāzista gadiem Karlstadē. Un viņš atcerējās Kravatas kundzi, sievieti, kas šajā ziemā un pavasarī īsi pirms eksāmeniem bija viņu iesvētījusi lielajā mistērijā ...

Kravatas kundze bija kāda oficianta atraitne maz-liet_ pāri trīsdesmit gadiem un pilsētas visveiklākā virēja. Viņa pat gatavoja pusdienas apriņķa priekšniekam, ja tas bija paredzētas greznas. Savā personiskajā dzīvē viņa visai maz interesējās par ēdienu, bet

I ш pretī gaužām par mīlestību. Šjernblūms mēdza <i iziet pie viņas svētdienas priekšpusdienās, un bieži gadījās, ka viņš aizsteidzās arī palaunaga starpbrīžos. Viņš nebaudīja viens pats viņas labvēlību: viņš tajā dalījās ar kādiem pieciem vai sešiem klases biedriem. Kad viņš kādreiz pieskārās šim skumjajam pārpratumam, viņa vienkārši un nemāksloti sacīja:

— Labs paliek labs, un cilvēks ir tikai cilvēks!

Bet viņa izprata arī dzeju, un notika, ka viņa pēkšņi izplūda skaļās raudās, kad Šjernblūms, gulēdams viņas gultā, pēc atmiņas skandēja vai nu Rid-berga, vai Geijera vārsmas.

Viņa ņēma arī samaksu, bet tas bija vairāk formas un pieklājības dēļ. Ģimnāzistu takse bija divas kronas. Bet, ja trūka naudas, viņa bez jebkādām grūtībām atļāva kredītu. īstenībā viņa darīja labu paša labā dēļ uu to atzīst par augstāko morāli, līdz kurai cilvēks var pacelties.

Viņš Kravatas kundzi atcerējās ar nedalītu pateicību un bikli pietvīka, atminēdamies, ka palicis viņai parādā četrdesmit divas kronas. Viņš veltīgi meklēja morālu atbalstu tajā apstāklī, ka trīs viņa klases biedri aizbraukuši no Karlstades ar aptuveni tikpat lielu parādu.

Piepeši viņš iedomājās Leopoldu Mabije kungu un viņa morāli augstākās pakāpes skolām. «Sirdsapziņas balss mums saka, kas ir labs.» Bet tad jau pats Mabijē kungs un viņa grāmata ir gluži lieki! Kravatas kundze arī bez viņa zināja, kas ir labs, un to darīja. Viņa paklausīja «sirdsapziņas balsij»!

Arvīds joprojām staigāja pa istabu. Divi trīs soļi uz loga pusi, divi trīs soļi uz krāsns pusi.

Viņš apstājās pie kartes, kas karājās virs dīvānā. Ziemeļvermlande. Te viņš piedzimis, te nodzīvojis

sava mūža lielāko daļu. Tagad viņš mitinājās mazā trūcīgi mēbelētā istabiņā ar brūni rūsganām tapetēm, apriņķa galvaspilsētā. Kurp viņš nokļūs? Viņš atcerējās savas bērnības lielo upi ar trim vārdiem — vienu Norvēģijā, kur upe kā nemierīgs kalnu strauts iztek no kalna ezera, ar citu vārdu Vermlandē, kur tā paplašinās un klusina savu ritumu, ka pat septiņas astoņas jūdzes pa to var braukt ar tvaikoni; tad izplešas par lielu ezeru un, beidzot, Zviedrijā ar trešo vārdu kā liela upe plūst uz jūru, rietumu jūru, pasaules jūru.

Un viņš atcerējās dzejoli, kuru kādreiz, tieši pirms gatavības eksāmeniem, bija uzrakstījis — un ar viņa parakstu tas ticis iespiests Karlstades laikrakstā. Cik ārkārtīgi viņš bija priecājies, lasot to iespiestu laikrakstā! Viņš atminējās, ka aiz priekiem bija devies garā gājienā pa Klārupi līdz pat Lundai un tur viņš stundām ilgi bija nosēdējis krastmalā uz kāda akmens un raudzījies Venernas lielajā zilajā ezerā ... Atgriezies Karlstadē, viņš, protams, aizgāja pie Kravatas kundzes, noskandēja viņai dzejoli un saņēma dzejnieka apbalvojumu . . .

Viņš rakstāmgalda atvilktnē uzmeklēja poēmu un to izņēma. Tas jau bija nodzeltējis laikraksta izgriezums.

ES GĀJU PA CEĻU BLAKUS MĀTEI

Pa ceļu to man māte blakus gāja,

Kā apsolītā zeme kalnājs kluss

Mums apkārt pletās. Straumes mirdzinaja

Pie kājām mēmus, gludus spoguļus.

Un mātes plaukstā bērna roka sila,

Ceļš lejup veda mūs no kalnu kraujas zilās Uz zaļo ieleju, kur upes klajums plats Viss burās baltoja. Cik tālu sniedzās skats, Kā meža gulbju spārni pletās buras,

Tās pelēkās, tās spoži baltās buras,

Pār kuģiem slīdēja kas rēgaini un klusi Pa upi saulaino uz jūras pusi;

Un pakaļ rāmi noskatījās tiem No salas pilsēta ar torņiem sarkaniem, Uft uzvēdīja sāls un darvas smarža sūra Pār tālumu no nerēdzamās jūras.

Saki, māmuliņ, — vai drīz Ceļš mūs lejā novedīs,

Kur tie staltie masti?

Gribu jūrā doties es,

Kur aiz tālās pamales Zilās zemes krasti.

Un māte klusi atsaucās —

Gan pienāks, dēliņ, dienas tās,

Kad jūras braucējs kļūsi.

Pie zilās zemes kuģis stās,

Tu laimes malā būsil Bet, lai to zemi sasniegt var,

Ir pašam sevi jāuzvar,

Sirds stiprā rokā jātur,

Kā kuģa stūre jāvada Ar spēku un ar prātu.

Ja būsi taisnīgs tu un drošs,

Tev klausīs laimes kuģis spožs.

Bet tajā pilsētā, kas spīd Pār ūdeņiem tik cēli.

Tev būs vēl gadus pavadīt,

Un zem tiem gaišiem jumtiem mīt Ne vienmēr gaisma, dēliņ!

Ar likteni tev izcinīt Vēl dažu labu kauju,

Ak vai, zem liktens vāles krīt Daudz karotāju straujul Bet ticu tavai uzvarai,

Es ticu, dēliņ, dienai tai,

Kad balta kuģa buras Spirgts ceļa vējš pret tāli trauks Un zilās zemes krasti augs Kā sapnis maigs no jūras.

Es dzirdu — zvani dzied un skan Tev ceļa dziesmu, bērniņ mans!

Ka laimei tavus ceļus šķirt,

Tam ticu es no visas sirds.

Tam māte licēja no sirds.

Es ieskatos — vairs saredzami nav —

Tie krasti, zilās sapņu miglas klāti,

Tik sen, tik sen dus kapu kalnā.

Vai sapnis gaisis jau?

. .. «Tik sen, tik sen dus kapu kalnā.» Jā, tas tiesa. Kad māte nomira, viņam bija tikai seši gadi.

Šis bija gandrīz vienīgais dzejolis, ko viņš bija uzrakstījis. Katrā gadījumā vienīgais, kuru bija pabeidzis.

_Nē, viņš nebija dzejnieks. Viņš raudzījās uz dzīvi par ak sausi un reāli. Viņam trūka dzejniekam nepieciešamas pašiedvesmas un pašapreibināšanās. Varbūt arī tam nepieciešamais pilnīgais sirdsapziņas trūkums. Protams, ka arī dzejniekam var būt sava sirdsapziņa^ taču šī sirdsapziņa ir visšaudīgākā, kāda vien iedomājama.

Nē, tā patiesi nebija viņa godkāre. Kļūt par dzejnieku. Nē, pateicos!

... Godkāre? ...

... Vai man ir godkāre?

Viņš atkal staigāja pa istabu, divi trīs soļi uz priekšu, divi trīs soļi atpakaļ — istaba nebija lielākā —, un apstājās pie spoguļa, kas karājās virs kumodes.

— Kāda ir mana godkāre ? — viņš pats sev vaicāja.

Un viņam likās — spogulis atbildēja:

«Ja tev vispār ir godkāre kaut kā ciešami nodzīvot mūžu, tad ar to ...»

Baismu pārņemts, viņš raudzījās spogulī. «Nē,» viņš domaja, «nē,» viņš it kā lūdzās spoguli, «nesaki vairak ...»

Un viņam šķita, ka spogulis atbildēja:

«Jā. Tu man vaicāji, un es atbildēju. Ja tev vis-

pār piemīt kāda godkāre, tad tā ir: iegūt vārdu savas tautas vēsturē. Nevis literatūrvēsturē vai kādā tas paveidā. Bet gan tautas vēsturē.»

«Es laikam neesmu īsti gudrs,» Arvīds domāja. Tad vismaz jāizliekas gudram. Pulkstenis drīz bus deviņi, laiks iet uz redakciju.

Viņš paņēma cepuri, mēteli uņ spieķi un izgaja āra.

Rudens sojoja uz priekšu agrīnā mijkrēslī pa lietus noskalotām spožām ielām ar gāzes laternu gaismas strēlēm un apgaismotiem logiem ...

Kādā vēlā novembra vakarā Arvīds Šjernblums nāca no operas uz savu redakciju, juzdamies mazliet nervozs: pirmo reizi mūžā viņam bija jāmēģina uzrakstīt mūzikas recenzija.

Tas bija noticis tā.

Pulksten četros viņš bija aizgājis uz redakciju, lai dabūtu uzdevumus vakaram un naktij. Viņam bija jāgriežas pie šefa palīga Markela, bet to viņš tūlīt nesatika un gaidīdams svilpoja Bēthovena «Patētiskās» adadžo, kas nezin aiz kāda iemesla bija ienākusi prātā, tai pašā laikā viņš pārlapoja žurnālu «Vārds un Attēls». Tad pēkšņi parādījās šefs, dr. Donckers, ienākdams pa vaļējām durvīm. Sājā laikā viņš nekad nemēdza būt redakcijā. Viņš bija skaists un elegants, varbūt mazliet par skaistu un mazliet par elegantu — vīrs četrdesmito gadu sākumā.

— Vai Sjernblūma kungs svilpoja «Patētiskas» adadžo? — šefs mazliet šņācošā nazālā balsī vaicaja.

— Jā, un lūdzu mani atvainot.

— Nav iemesla. Tas iznāk lieliski! Ejiet šovakar uz operu un uzrakstiet recenziju, tur kāda meitene debitēs «Faustā» Margaretas lomā, Mūsu parastais

mūzikas_ recenzents saslimis, un man jāiet uz kādām pusdienām. Ardievu!

Ja parastais recenzents iztrūka, viņu mēdza aizstāt pats šefs. Dr. Donckers lidz pat šim laikam bijis ģeoloģijas docents, bet rakstīja, kā Markels sacīja, latīņu vārsmās labāk par zviedru prozu un, starp citu, interesējas tikai par veikaliem uti sievietēm. «Taču viņš var diezgan pieklājīgi rakstīt par itin visu, pat par kufas naudu,» apgalvoja Markels ...

Ja, ta tas bija noticis. Un tagad kandidāts Sjern-blums prātodams sēdēja pie rakstāmmašīnas.

Viņš ļoti ātri bija iemācījies rakstīt ar rakstāmmašīnu. Nevarētu sacīt, ka tas dotu lielu laika ietaupī-jumiņ ja pašam bija jādomā, par ko rakstīt, taču tas gadījās diezgan reti. Viņa parastais uzdevums redakcija bija pārtulkot no vācu un angļu laikrakstiem rakstus par ārpolitiku, kurus laikraksta «ārlietu ministrs» viņam mēdza pasvītrot ar zilu zīmuli, bez tam vel franču laikraksta «Le Journal» feļetonus noveles, kuras kāds cits vadošs līdzstrādnieks viņam pasvītroja ar sarkanu zīmuli. Un, kas attiecas uz tulkojumiem, tad viņš ar mašīnu pusstundā varēja uzrakstīt tikpat daudz kā ar roku divās vai pat trijās stundās.

BeJ tagad, kad viņam pašam vajadzēja izdomāt?

Ne, viņš pameta mašīnu un apsēdās pie rakstāmgalda.

Blakus istabā plosījās Markels:

Velns un deviņi pērkoni! Velns parāvis! Es beidzot sajukšu prātā!

Piepeši durvis atvērās — un istabā ienāca Markels. Aiz niknuma viņš bija nobālējis.

— Vai vari iedomāties, — viņš sacīja, — šis sātans man deva goda vārdu, ka mācītāja sacerējumu neiespiedis ...

— Kāds sātans un kāds mācītājs?

— Kāds sātans? Protams, Donckers! Un vissliktākās šķiras mācītājs, kāds brīvdomātājs mācītājs iesūtījis rakstu, kas brīvā tulkojuma skan, ka bībelei vai dogmām, vai vispār nekam nav jātic, lai būtu par mācītāju zviedru baznīcā, bet ka mācītājiem jābūt un vispirms bīskapiem un ka mums esot par maz bīskapu! Mums esot tikai divpadsmit vai trīspadsmit, bet jabutot vismaz četrpadsmit vai piecpadsmit! Šis sacerētājs vel ir par jaunu un nenozīmīgu, lai kļutu bīskaps, bet viņš domā par nākotni! ... Labi! Man gadījās ieraudzīt korektūru, un es iegāju pie Donckera. Viņš uz to mazliet pašķielēja un teica, ka sacerējumu neesot ne redzējis, ne kaut ko par to dzirdējis. Un ļoti iespējams, ka tas tiesa ...

— Jā, bet, — viņu pārtrauca Arvīds, — kā tad raksts var nonākt spiestuvē un kļūt salikts, ja par to nekā nezina ne šefs, ne tā palīgs?

— Kā? Un tā jautā tu, kas te jau strādā vairāk nekā divus mēnešus! Lifts, šis mazais baltais lifts! Manuskriptu lifts tur ārā gaitenī, kas nerimtīgi slīd ar manuskriptiem uz spiestuvi un ar korektūrām nak augšā. Jo gaitenī var ienākt jebkurš un, ja lifts gadījumā ir tukšs, iebāzt tajā manuskriptu, un nosūtīt to leja. Vai arī, ja viņš pietiekami nepārzina mūsu vietējos apstākļus, viņam tikai jāvēršas pie kāda mūsu apakšnieka, piemēram, pie tevis, un jāpaludz, lai šo lietu nokārto. Un, tikko manuskripts nonāk spiestuve, to tūdaļ saliek. Un tad tas iekļūst laikrakstā, ja es gadījuma pēc to nepamanu. Nu tā, es izspiedu no Donckera goda vārdu, ka šis smērējums nonāks papīru grozā. Bet tas nenozīmē, ka es nupat nebūtu saņēmis šo sacerējumu jaunā korektūrā — izlasītā un izlabota! Telefonēju vecākajam burtlicim. Atbilde: Donckers pirms pāris stundām zvanījis, ka sacerējums visādā ziņā jāiespiež. Šis sātans ir pusdienās, tur viņš saticis

šo mācītāju vai kādu citu reliģisku nelieti, kas viņu pierunājis, un rezultātā: sacerējums rīt būs laikrakstā! Tas ir, rīt gan ne, jo man kā sargsunim ir tiesības izsviest garakus sacerējumus, kas nav aktuāli. Bet tas būs parit, kad es vairs nebūšu sardzē. Kaut kas velnišķīgs! Dod paskatīties — ko tu tur esi uzrakstījis? Donckers man pastāstīja, ka aizsūtījis tevi uz operu...

Viņš paņēma manuskriptu un mazliet to aplūkoja, turpinādams runāt:

— Moderni mācītāji, šķiet, aizmirsuši senseno . mācītājā amata pamatojumu. To var atrast dažos pravieša Malaķija izteiktajos vārdos: «Mācītāja mutei jāsargā patiesība.» Ievēro, tur stāv rakstīts: j ā s a r g ā. Nevis «jāsludina». Un, vienā un tai pašā laikā gribēt būt par mācītāju un sludināt patiesību, tas neiet! Viena un tai pašā laikā! Kā gan tas iespējams?

Viņš apklusa un lasīja.

Jā, bet tas taču labi, — viņš ierunājās. — Man tas jāizlasa, jo es ka attāls radagabals, tavu personu pilnīgi nepazīdams, esmu tevi ieteicis un tātad atbildu par to, ko tu raksti. Bet tas taču pavisam labi! «Klar-holmas jaunkundzes balss un dziedātājas talants paver gandrīz neierobežotas iespējas-...» Un tamlīdzīgi . . . «Taču viņas tēlojums liecina par sliktu sagatavotību: Margaretai jākļūst vājprātīgai tikai cietuma skata, bet Klarholmas jaunkundze spēlēja vājprātīgu no sākuma līdz beigām. Sī Margareta, šķiet, dzimusi vājprātīga.» Labi! — Markels sacīja. — Es nojaušu, ka Klarholmas jaunkundze spēlēja. Cilvēkiem nepatīk lasīt pārlieku daudz uzslavas par citiem. Taču tas, uz kuru šī uzslava attiecas, domā, ka vēl nav diezgan cildināts, bet citi kļūst skaudīgi. Ja kritiķis nopeļ kādu aktieri vai dziedātāju, tad tas kļūst apbēdināts, bet citi priecīgi, Tātad: pel vien! Jāpūlas piešķirt mazliet prieka esamībai un cilvēcei.

Markels izgāja ārā, bet tūlīt ienāca atpakaļ:

— Vēl kas. Vecais Stille nomiris ...

— Ko tu saki! ...

Markels mirkli apstājās: •

— Kas tad tas?... Kāpēc tas tevi tik ļoti uztrauc? Viņš taču bija vecs, un jāmirst mums visieim «Gandrīz visiem», kā Ludviķa XIV galma mācītājs sava sprediķi piesardzīgi iebilda, redzēdams, ka karaļa seja

satumsa. , .. . _

— Nē, nē, — Arvīds atteica, — tomēr nebiju nekā

dzirdējis par viņa slimību. Es viņu mazliet pazīstu.

— Nē, slims viņš ari nav bijis. Tas ir vienkārši nelaimes gadījums, iekāpjot tramvajā.

— Kā tas noticis?

— Ak tu kungs, viņš sēdējis vīna pagrabiņā Nor-malmstorgā un mazliet iedzēris kopā ar dažiem veciem zēniem. Tad gribējis doties mājās ar tramvaju^ Vēl šajā tūkstoš astoņi simti deviņdesmit septītajā žēlastības gadā Stokholmā ir zirgu tramvaji, zirgi kustējās diezgan braši, bet večuks Stille vieglajā vīna skurbulī bija aizmirsis, ka viņam jau pāri sešdesmitiem, un gribējis ielēkt tramvaja. Taču pakritis un sadauzījis uz ielas akmeņiem galvu. Tas noticis pirms nedaudz stundām, un beigas pašas par sevi saprotamas — ambulances rati, Serafimas lazarete —, un ap pulksten diviem mums piezvanīja, ka viņš nomiris. Nekrologs saskaņā ar Ziemeļu Ģimenes grāmatu uzrakstīts, un tā korektūra jau izlasīta. Te būs novilkums. Ja nu tu viņu pazini, tad varbūt pieraksti pāris rindiņu mazliet personiskā nokrāsā! Ja tev būtu patika.

Markels aizgāja.

Arvīds sēdēja, turēdams rokās mitro korektūru.^ «Bēdīgs nelaimes gadījums... Anderss Stille, pazīstamais un cienījamais ainavu gleznotājs ... Dzimis

tūkstoš astoņi simti trīsdesmit ceturtajā gadā ... Tūkstoš astoņi simti piecdesmito gadu mākslas akadēmijas audzēknis .. . Tūkstoš astoņi simti sešdesmit astotajā gadā apbalvots ar medaļu Parīzē ... «Šēru prie-rv i^-eC betus>>. atrodas Luksemburgas muzejā ... «Piebūves negaisa» — Nacionālajā muzejā Stokholmā ... stāv tālu no jaunākajiem mākslas virziē-niem ... Pēdējos gados mazliet aizēnots ... Nemākslots un godīgs mākslinieks, cienīts un mīlēts cilvēks .. . Atraitnis kopš vairākiem gadiem ... Pēc viņa sēro divi dēli un viena meita . . .»

Arvīds sēdēja, raudzīdamies ar tukšu un tai pašā laika domu pilnu un izklaidīgu skatienu ...

Ne, viņam nebija nekā ko piebilst nekrologam. Drīzāk gan gribējās paņemt zilo zīmuli un izsvītrot «maz-uet aizēnots». Katrā gadījumā šis teikums viņam nepatika. Lidija var vēl iedomāties, ka nekrologu rakstījis viņš.

Lidija...

Piepeši viņš pietrūkās kājās, apgrieza slēdzeni dur-dāsUZ Uel° redakcijas istabu un izplūda spējās rau-

Tad pēkšņi piespēra ar kāju pret grīdu. Kas tad tas. Pec paris nedeļām man apritēs divdesmit trīs gadi, bet es raudu kā bērns, tas nudien par traku... Viņš iztraucās tualetes istabā, nomazgāja seju un ar kabatas lakatiņu notrausa visas asaru pēdas. Tad viņš no jauna iegaja blakus istabā un aizslēdza durvis.

Tagad viņš var iet uz mājām. Pulkstenis bija mazliet pāri vieniem, un viņam redakcijā vairs nebija ko darīt. Та kā viņam bija uzticēts gadījuma rakstura mūzikas kritiķa pienākums, viņu šonakt atbrīvoja no korektūru lasīšanas.

Tomēr pirms aiziešanas viņš labprat gribēja redzēt savas recenzijas novilkumu. Un viņš atcerejas, ko bija rakstījis par jauno debitanti: «Sī Margareta, šķiet, dzimusi vājprātīga.» Šo teikumu gan varēja izsvītrot. Dziedātājai bija skaista balss, un tā ir viņas laime. Būtu žēl sagandēt viņas prieku ar so mazo

nevajadzīgo, kodīgo piezīmi.

Viņš piezvanīja spiestuvei un vaicaja, vai recenzija jau aplauzta.

— Jā.

— Vai es varētu dabūt novilkumu?

— Jā.

Durvis paraustīja Markels.

_Vai tu ar savu darbu jau galā? Ienāc pie manis

un izdzer kādu groku!

_Paldies, — Arvīds atbildēja. — Es tikai gribēju

dabūt savas recenzijas aplauzumu.

_ Ko niekus! Korektūra sež vecais Juhansons, un

uz viņu var paļauties. Turklāt tavs rokraksts tik skaidrs, ka, to lasot, kļūdas nevar ielaist.

— Bet es kaut ko gribēju pārgrozīt...

_ Tur nekas nav grozāms! Es recenziju izlasīju, un

tā ir laba. Nāc taču! — Markels piebilda. — Es gribēju iekārtot, lai tev nakti pēc nakts nevajadzētu sēdēt pie korektūrām. Ne jau tapec, ka tu būtu slikts korektors, gluži pretēji, es pat kļuvu nemierīgs, ievērodams, cik labi tu lasi korektūras, — nemierīgs tavas nākotnes labad! Jauns cilvēks, kas labi prot lasīt korektūras, parasti nekā cita neprot, un tad viņš paliek par korektoru, kamēr barda sak nosirmot. Tapat kā večuks J uhansons.

Lielā redakcijas istaba bija tumša. Acumirkli tur neviena nebija. Bet pa Markela istabas durvju spraugu spīguļoja mazs trijšķautnains smaragdzaļš lampas kupols.

Markela nelielā istaba atradās starp šefa un lielo redakcijas istabu.

Kāds jauns cilvēks viesību uzvalkā sēdēja mazā dīvāna stūrī. Likās, viņš snauduļoja.

— Atļauj iepazīstināt, — Markels sacīja. — Sis te ir Sjernbluma kungs, kāds no manu piecdesmit vai sešdesmit brālēnu dēliem, — Henriks Rislera kungs, netiklu romānu autors, lai gan, pēc manām domām, viņam romāns nav netiklāks par to, kādam jābūt romānam, lai to varētu lasīt.

Abi jaunie cilvēki apmainījās ar rokas spiedienu. Markels, pievērsies Šjemblūmam, atsāka:

— Tagad paklausies! Rislers, kā tu zini, ir viens no mūsu avīzes nevajadzīgajiem un gadījuma rakstura līdzstrādniekiem. Priekšpusdienā viņš atnesa nelielu novēlēti — novērtēja to par divdesmit piecām kronām. Bet, par nelaimi, laikraksta kase bija tikpat tukša kā sološā jaunā rakstnieka kabata. Tad Doncke-ram ienāca prātā, kā glābt stāvokli, viņš — vai vari iedomāties? — teica, ka darbs viņam j ā i z 1 a s a, iekams par to var maksāt. Bet Rislers ir mierīgs, sātans, un nesadusmojās. Viņš tagad ierodas naktī noskaidrot, vai Donckers izlasījis viņa novēlēti un vai kase ir atvērta.

— Dārgais Markel, tev ir dīvainas spējas runāt blēņas, — Rislers sacīja. — Esmu ieradies aiz tā vienkāršā iemesla, ka tagad ir par vēlu ietikt krogā. Biju kādās pusdienās un tur maķenīt aizkavējos. Starp citu, tur bija arī Donckers.

— Ak tā, pie Rubina ... Vai pērtiķis mācītājs tur arī bija?

— Tur tiešām bija kāds mācītājs, bet es nedzirdēju, kā viņu sauc.

Markels izgrūda kara rēcienu:

— Hā! Vai atceries, Arvīd, ko es tev teicu pirms kādas stundas?

Arvīds pamāja.

— Jā, — Markels murmināja, — rītdien raksts tomēr nebūs iespiests. Par to parūpēšos es. Sveiki, zēni!

— Sveiks. Vai Dreifusa lietā ir kas jauns?

— Šodien ne. Pagājusi aptuveni nedēļa, kopš Metjē

Dreifuss apsūdzēja Esterhazi, ka tas fabricējis bor-dereaun. Un no Parīzes laikrakstiem nomanāms, it kā sāktos jauna tiesas prāva. To var izlasīt starp rindiņām. „

— Dīvains notikums, — Rislers teica. — Es biju Parīzē īsu laiciņu — pārbraucu aizvakar. Tur dzirdēju kamelotus bulvāros kliedzam: «Šēreram-Kestneram ir bijusi mīļākā nēģeriete!» Šēreram-Kestneram ir aptuveni septiņdesmit gadu, un skaidrs, ka savā garajā mūžā viņš uzjautrinājies ar daudz ko. Bet, kādā ziņā tas varētu kļūt par pierādījumu Dreifusa noziegumam, to nevar saprast...

— Klusi! Gaitenī kāds staigā .. .

Ārpusē tiešām bija dzirdami klusināti un zaglīgi soļi. Iečīkstējās durvis. Soļi tagad skanēja šefa istabā. Bija dzirdams, ka apgriezās slēdzene durvīs, kuras atdalīja šefa istabu no Markela istabas.

Arvīds Sjernblūms paraudzījās savā pulkstenī. Tas rādīja piecpadsmit minūtes uz trim.

— Ts! — Markels čukstēja. — Viņam līdzi ir sievišķis!

Blakus istabā bija dzirdama viegla čaukstoņa.

— Jā, tātad sveiki! — Markels izsaucās piepeši ļoti skaļi.

Jauns klusums. Tad bija dzirdami soļi, kas vairs necentās ievērot klusumu, tie skanēja no šefa istabas uz gaiteni un tad uz Markela istabas durvju pusi. Durvis atvērās, un Donckers pabāza pa tām galvu.

— Labvakar, — viņš sacīja. — Vai drīkstu lūgt kungiem nelielu pavisam privātu un personisku pakalpojumu?

— Mēs klausāmies; bet vai tu vispirms neiedzersi kādu groku? — Markels sacīja.

— Nē, pateicos. Es tikai gribēju pavaicāt, vai šī mazā patīkamā sabiedrība nevarētu pāriet uz kādu citu istabu, vislabāk mājas otrā galā.

— Protams, — Markels atbildēja. — Tikai ar vienu noteikumu.

— Kādu?

— Lai mācītāja rakstu nekad neiespiestu laikrakstā! Nekad!

Dr. Donckers iesmējās klusi un apspiesti.

— Dārgais Markel, kāpēc tu domā, ka es interesējos par mācītāja rakstu? Dari ar to, kas tev tīk!

— Labi. Tad esam vienojušies. Un iegaumē, ka man ir divi liecinieki!

Ar pudelēm un glāzēm vientuļas lampas gaismā pa gaiteni klusi soļoja gājiens. Dr. Donckers stāvēja durvīs un noraudzījās, kā gājēji pazuda. Markels pagriezās un ļoti skaļi čukstēja;

— Laikam gan lieki būs vaicāt, vai nāksi un izdzersi ar mums groku?

— Nē, pateicos, — dr. Donckers atbildēja.

*

Atceļā uz mājām Arvīds Sjernblūms notvēra kādu meiču. Proti, «meiča notvēra viņu.

Togad jau pirmajās decembra dienās bija uzsnidzis ļoti daudz sniega un iestājies stiprs sals. Arī tajā' dienā, kad apbedīja veco Stilli.

Arvīds bija aizgājis uz Jauno kapsētu, lai redzētu kaut vai pavīdam Lidiju. Viņš bija aizsūtījis vienkāršu vainagu.

Viņš apstājās nelielā pūlītī pavisam tuvu kapličai.

No māksliniekiem viņš nevienu nepazina, lielākoties tur bija sirmi vīri un Mākslas akadēmijas direktors ar savu cēlo profilu, vārdu sakot, valsts ievērojamākie šis paaudzes pārstāvji. Taču tur bija piebiedrojušies arī daži ziņkārie, tomēr ne visai daudz.

Tagad uz ceļa kļuva redzami līķrati ar sudraba izgreznojumiem, pēdējās trūcīgās baroka laikmeta paliekas ar savu noslieci uz krāšņumu kā dzīvē, tā nāvē spīguļoja decembra blāvajā saulē. Šķirstu no ratiem izcēla raupjas rokas baltos kokvilnas cimdos, pavadītāji izkāpa no ratiem, procesija sakārtojās. Lidija soļoja blakām šķirstam — jauna un slaida, ar mazliet pieliektu galvu sēru plīvurā. Viņai līdzās gāja Filips, bāls, ar drusku nosalušu degunu. Oto nebija redzams— tiesa, viņš taču dzīrās braukt uz Ameriku . .. Tātad jau aizbraucis.

Arvīds bija noņēmis cepuri un turēja to rokās, kad Lidija gāja viņam garām. Bet viņa gāja ar nodurtu galvu un nekā neredzēja. Pēc nedaudzajiem radiniekiem un tuvākiem draugiem kapelā iesoļoja Mākslas akadēmijas direktors ar sirmajiem māksliniekiem, un kapelas durvis aizvērās.

Arvīds pagriezās uz pilsētas pusi.

Viņam nez kāpēc ieņāca prātā «Pazudušais dēls» Nacionālajā muzejā. Kapsētu apņēma tieši tāds pats vientulīgs sniegainas ziemas mijkrēslis kā šo gleznu.

Viņš uz mirkli apstājās pie augsta kapakmens ar bronzas bareljefu. «Emanuēls Donckers» — akmenī bija iegravēti zeltīti, pa dcfļai izdzisuši vārdi. Tas bija šefa vectēvs, pazīstams ķīmiķis. Un profils bareljefā tiešām mazliet līdzinājās dēladēlam.

Arvīds īsi iesmējās. Viņš atcerējās rītu pēc tās nakts redakcijā pirms dažām dienām. Viņš bija atlocījis laikrakstu tajā rītā ar lielāku interesi nekā parasti — meklēja vecā Stilles nekrologu un savu recenziju. Bet vispirms viņa acis ievēroja mācītāja

rakstu, kas bija iespiests starp ievadrakstu un nez kādiem citiem rakstiem. Pēc tam viņš atrada arī to, ko j meklēja. Nekrologu sakropļoja pāris rupju iespied- 1 kļūdu. Viņš skaidri atcerējās, ka tās bija ievērojis, lasot korektūru, un izlabojis, bet laikam gan bija aizmirsis šo korektūru iesviest liftā. Un viņa recenzija. «Sī Margareta, šķiet, dzimusi vājprātīga.» Laikrakstā tas izskatījās nejaukāk nekā rokrakstā. Viņš gandrīz vai izbijās. Vai tiešām esmu uzrakstījis kaut ko tik brutālu un nekautru? Es taču biju nodomājis korektūrā to izsvītrot, bet tad kaut kas atgadījās un es visu aizmirsu ...

Lēnām viņš soļoja pa kapiem, uzsitis mēteļa ap- ' kakli.

Viņam no jauna bija jāsmej as. Viņš atcerējās Mar-kela paskaidrojumu, kad bija aizgājis uz redakciju un vaicājis, kā gan mācītāja raksts tomēr ticis iespiests.

— Ir tikai viens izskaidrojums, — Markels atbildēja. — Vienreiz es noticēju viņa goda vārdam, man taču bija divi liecinieki! Un pēc tam pavisam mierīgi sēdēju un tērzēju ar tevi un Risleru. Pa to laiku Donckers laikam atcerējās, ka devis mācītājam tikpat svinīgu solījumu. Kamēr viņa dāma atāķē korseti un izlien no biksēm, viņš pēkšņi atceras, ka mums par maz bīskapu. Viņš telefonē aplauzējam: raksts jāiespiež! Un tas tika iespiests! Viņš taču ir laikraksta šefs. Starp citu, uz viņu nevar dusmoties. Kad es viņu izrāju par šo blēdību, viņš man atbildēja: «Dārgais Markel, tajā stāvoklī, kādā es atrados vakar vakarā, apsola it visu!» Un šai ziņā viņam taisnība.

Dažas minūtes pēc šās sarunas ar Markelu Arvīds bija sastapis gaitenī šefu, tas viņu apturējis un teicis:

— Es izlasīju jūsu nelielo recenziju, Sjernblūma kungs, tā uzrakstīta, kā nākas. «Dzimusi vājprātīga» — ļoti labi! Starp citu, esmu novērojis, ka jūs esat no

ies

derīgs. Sākot ar Jaungadu, jūs saņemsit noteiktu algu, sākumā simt kronas mēnesī.

... Arvīds lēnām gāja uz pilsētu. Pie Ziemeļu muitas viņš iekāpa tramvajā.

*

Dažas dienas pēc bērēm Arvīds uzrakstīja Lidijai vēstuli.

Starp citu, viņš rakstīja:

«... Kopš mēs pēdējo reizi bijām kopā, nepaiet neviena diena, kad es nedomātu par Tevi. Ja es tomēr Tevi neuzmeklēju, tas noticis tāpēc, ka man tā jārīkojas. Es taču Tev nekā nevaru piesolīt — nekā, izņemot tālu un nezināmu nākotni...»

Nākamajā dienā viņš saņēma atbildi:

«Arvīd. Pateicos par Tavu vēstuli. Esmu to atkal un atkal lasījusi, bet lāgā nesaprotu, jā, es to saprotu, bet tomēr nesaprotu!

Taču reiz es Tevi atkal labprāt satiktu. Tagad vēl ne — esmu tik nogurusi un skumja. Mazliet vēlāk.

Bez tēva ir liels tukšums.

Lidija.»

Tūkstoš astoņi simti deviņdesmit astotajā gadā kara tiesa atzina Esterhazi par vainīgu. Francijas un franču armijas goda dē] nolēma pievērt acis uz to, ka nelielo, netīro un diezgan nenozīmīgo nodevību, par kuru tiesāja krietnu un bagātu ģenerālštāba virsnieku, toties ebreju, īstenībā izdarījis ierindas virsnieks, morāli netīrs nelietis, toties ārzemnieks. Trīspadsmitajā janvārī laikrakstā «L'Aurore» bija iespiests Zolā

«J'accuse» — un šā raksta īsu saturu tūlīt pa tālruni pārraidīja visai pasaulei. Pēc divām dienām laikraksta «VAurore» eksemplāru saņēma avīzes «Nalionalbla-det» redakcija.

Markels staroja. Viņš sapulcināja ap sevi redaktorus. No vienas istabas iznāca Ulofs Levini, liriķis, kritiķis un literatūrvēsturnieks, — jau toreiz slavens un apstrīdēts vārds. No citas iznāca Turstens Hedmans, dramaturgs un teātra kritiķis. Arī rakstnieks Henriks Rislers parādījās — viņš bija atnācis, lai dzirdētu jaunās ziņas Dreifusa lietā. Šoreiz viņš t i e š ā m tās dzirdēja!

Markels paņēma dzirkles, sagrieza milzīgo rakstu strēlēs un izdalīja tās pa labi un pa kreisi.

— Tu raksti ar mašīnu, — viņš teica Šjemblēmām, — tāpēc ņem pirmās trīs slejas un sāc ar tām. Tad viņi arī spiestuvē varēs sākt iespiest, pa to laiku būs kārtībā arī pārējās slejas.

— Mījais Ulle, — viņš teica docentam Levini, — pamēģini taču rakstīt tā, lai viņi tur lejā var izlasīt.

(Spiestuve atradās pagraba telpās.)

Levini un Hedmans, protams, nekad nenodarbojās ar tulkošanu, bet šoreiz tas bija kaut kas sevišķs.

— Dod man arī kādu rindkopu, — ierunājās Henriks Rislers. — Parasti es bez samaksas nerakstu nevienu rindiņu, bet šā raksta tulkošanā es arī gribu piedalīties.

Rislers vispār bija slavens ar slinkumu.

...Kad Šjernblūms bija pabeidzis savu tulkojuma daļu, viņš aizgāja uz korektūras istabu un palīdzēja vecajam Juhansonam. Pirmā korektūras sleja jau bija uzsūtīta augšā. Ap pulksten diviem viss milzīgais raksts bija pārtulkots, salikts un korektūra izlasīta, tāpēc to varēja kā pielikumu nosūtīt uz provinci, bet kā ekstra izlaidumu izplatīt Stokholmā.

Laikraksts «Nationalbladet», pateicoties Markelam, jau no pirmā acumirkļa bija ieņēmis pareizo nostāju Dreifusa lietā. Citos jautājumos, it sevišķi politiskos, tā nostāja bija mazliet svārstīga, tāpat kā dzejnieka gājiens nakti. Politiskā ziņā laikraksts bija diezgan vienaldzīgs — tas ieņēma stāvokli «pāri partijām», kā tas bija rakstīts pēdējā pasūtīšanas pieteikumā. Šajā ziņā — kā tas bieži notiek — nepieciešamību padarīja par tikumu: aiz zināmiem vēsturiskiem ieganstiem nevarēja iedomāties atklāti saistīties ar kādu politisku partiju. Šo laikrakstu dibināja tūkstoš astoņi simti astoņdesmitajos gados kā ultrareakcio-nāru protekcionistu un agrāru orgānu. Tas nekad nebija atmaksājies, bet dzīvojis no lielrūpniecības mecenātu žēlastības. Taču pēc protekcionistu uzvaras astoņdesmito gadu beigās intereses, kuras laikrakstam vajadzēja aizstāvēt, beidzot varēja likt lietā, un apmierinātie un paēdušie mecenāti lika manīt, lai viņus liek mierā šis mūžīgais danaīdu trauks. Laikraksta eksistence slīdēja uz norietu, un tūkstoš astoņi simti deviņdesmit septītajā gadā iestājās lūzums. Laikraksta beidzamais mecenāts, kas pēdējos gadus bija tā vienīgais atbalsts, bija spiests atteikties no maksājumiem un savu veikalu nodot administrācijas ziņā. Viņa visvājākais punkts bija laikraksta «National-bladcl» akciju majoritāte — kreditori tūdaļ ierakstīja to pasīvā . .. Bet tad kaut kas notika.

Kāds finansists Henrijs Steels, kas itin nemaz neinteresējās par politiku, bet parādīja spēcīgas kulturālas un mākslinieciskas intereses, bija saskāries ar dzejniekiem un rakstniekiem — dižo dzejnieku P. A. fon Gurkbladu, Ulofu Levini, Turstenu Hed-manu, Henriku Risleru un citiem —, dr. Donckers arī piederēja šīm aprindām, un tie viņu bija pierunājuši sniegt atbalstu jaunam laikrakstam. Tam vajadzētu būt liberālam vakara laikrakstam, jo laikrakstu

«Ailonposten» visi ienīda, un jaunajam sāncensim to vajadzēja iznīcināt. Laikrakstam, kā jau teikts, vajadzēja būt liberālam vai drīzāk radikālam, tikai mazliet stiprāk pasvītrojot nacionālo viedokli, nekā to līdz šim darīja liberālā partija. Donckers slepena iegansta pēc kjuva par šefredaktoru. P. A. fon Gurk-blads ar savu dižo vārdu balstītu laikrakstu kā valdes priekšsēdis un turklāt būtu brīvprātīgs līdzstrādnieks. Ulofs Levini būs literatūrkritiķis un rakstīs vadošus rakstus par kultūras jautājumiem. Turstens Hedmans rakstīs par teātriem un tēlotāju mākslu, un vispār par to, kas viņam patiks. Un tā tālāk. Un Markels — viņš arī bija šajā lokā — rūpēsies par politiskiem jautājumiem.

Bet liktenim bija paticis, ka Henrija Steela bankai, proti, viņam pašam, izrādījās, bija vislielākās prasības pret laikrakstu «Nalionalbladet», un tātad viņam pienācās ne visai viegls uzdevums nokārtot šo jautājumu. Vispār atzina, ka viņam šajā ziņā bijusi laimīga roka, taču pats cietis jūtamus zaudējumus. Tādējādi viņam pēkšņi pret paša gribu piederēja lielākais vairums laikraksta «Nalionalbladet» akciju. Ko, velnu, lai viņš ar tām iesāk tagad, kad apsolījis savu līdzdalību jaunam laikrakstam? Atrisinājums bija tikpat vienkāršs kā Kolumba ola: Levini, Donckers un citi puiši lai ņem laikrakstu «Nalionalbladet» un vērš to par tādu laikrakstu, par kādu paši bija sapņojuši! Kādā vakarā viņš šo domu atklāja Donckeram, Ulo-fam Levini un Turstenam Hedmanam. Sākumā viņi visi trīs klusēja un iegrima domās.

— Tas varbūt būs mazliet pagrūti, — Turstens Hedmans sacīja.

— Pagrūti, pagrūti! — Henrijs Steels atsaucās. — Nav neiespējamu jautājumu! Dariet to labāko, ko varat! E s arī darīšu, ko varēšu, un tā ir vienīgā izeja šajā jautājumā. Padomājiet paši: ko lai es iesāku ar

laikrakstu «Nationalbladel»? Cilvēkam, kuram kādā uzņēmumā pieder vairums akciju, jārūpējas, lai personālu piepeši neizmestu uz ielas bez maizes kumosa. Ja jūs piedalāties šajā kombinācijā, tad vismaz kantora un spiestuves personāls un vairāki nenozīmīgākie redakcijas darbinieki varētu palikt savās vietās. Kas attiecas uz pārējiem, es, protams, rūpēšos, lai viņi saņem pienācīgu atalgojumu, kamēr atrod darbu citur.

— Jā, cits nekas jau neatliek, — Ulofs Levini nopūtās.

— Ideja, starp citu, ir lieliska, — Donckers ierunājās. — Tādējādi mums jau no paša sākuma būs zināms pasūtītāju skaits, un saskaņā ar ķermeņa izturības likumu diezgan daudzi paliks pie mums, par spīti mūsu jaunajam virzienam.

So jautājumu steidzīgi nokārtoja kādā laikraksta «Nalionalbladet» akcionāru ekstra sanāksmē.

— Tu balsosi par trīsdesmit akcijām, — Donckers bija teicis Henrikam Risleram.

Un Rislers bija aizgājis uz akcionāru sanāksmi Rid-berga restorāna «Oskara zālē» un nobalsojis par trīsdesmit akcijām, kuras nekad nebija pat redzējis.

Tāda bija šā laikraksta vēsture, kādu to Markels reiz vakarā bija pastāstījis Arvīdam Sjernblūmam.

Arvīds stāvēja pie loga Turstena Hedmana istabā. Viņš istabu mēdza izlietot, ja tā bija brīva. Bet patlaban viņam nebija nekāda darba un viņš jau grasījās iziet — durvis uz gaiteni bija vaļā.

Iestājās mijkrēslis, un sniegs ārā sniga biezāk.

Viņš stāvēja un domāja par savu nākotni. Ziemsvētku brīvlaikā, kad viņam nebija jāstrādā skolā, viņš bija pilnīgi nodevies darbam laikrakstā, un tas viņu valdzināja. Pēc viņa domām, viņš no tā mācījās

103

13 - 2763

vairāk nekā šajā izmēģinājuma kursā skolā. Laikraksta redakcija viņam bija sajūta, ka te viņš atrodas vairāk dzīves centrā nekā skolā. Un pēc dažām dienam no jauna sāksies darbs skolā ... Viņš juta lielu vēlēšanos rakstīt rektoram, ka aiz šādiem vai tādiem apstākļiem ir spiests pārtraukt savu izmēģinājuma kursu. Viņš darīja to nelabprāt, jo rektors bija izrādījis pret viņu draudzīgu interesi un cildinājis viņa pedagoģiskās dotības. «Dzimis skolotājs,» rektors bija teicis, un tad Arvīds Šjernblūms mazliet izbijās . .. Bet bija vēl kas: tajā dienā, kad viņš bija pārmijis dažus vārdus ar dr. Donckeru, sapratis, ka toreiz, kad šefs viņu bija paaugstinājis par pastāvīgu līdzstrādnieku, viņš bija galīgi aizmirsis, ka Šjernblūms vienā un laja paša laikā strādā par skolotāju Ziemeļu latīņu institūtā. «Ak!»_ viņš izsaucies, kad Šjernblūms to viņam bija atgādinājis. «Sūtiet pie velna šo skolmeistara darbu, Sjernblūma kungs, — ja vien jums tiešām nesagādā prieku visu mūžu mocīties kā sunim, lai dabūtu sakaltušu maizes riecienu...» Un vēl kas: laikraksta «Nationatbladet» saimnieciskie pamati Sjernblumam šķita nedroši. Laikraksts pēc «revolūcijas» strādāja sekmīgi, par to nebija nekādu šaubu; taču redaktori apgalvoja, ka tā nauda, ko bankas direktors Steels bija atvēlējis laikraksta darbībai, jau sen esot iztērēta. Donckera izdevumu aplēses vienmēr bijušas sangviniskas. Steels, protams, bija rēķinājies ar to, ka izdevumu aprēķini vienmēr esot sang-viniski; bet šajā gadījumā tas bija kas vienreizējs. Un kādā dienā Markels bija teicis Turstenam Hedma-nam: «Šodien ir satraucoša diena, jo tā ir algu izmaksas diena. Tagad Donckers braukā apkārt ormanī un dzena kopā naudu algu izmaksai. Viņš tomēr ir puisis uz goda!» .

Arvīds Šjernblūms mazliet šaubījās .. .

Bet sniegs sniga un sniga ...

Nē, tagad viņš tiešām ies projām, taču vispirms gribēja par šo to parunāt ar Markelu.

Viņš izgāja gaiteni. Tur bija tumšs. Viņš ieslēdza lampu. Otrā gaiteņa galā ieraudzīja jaunu dāmu un vienu izsūtāmo zēnu, kas norādīja ar roku — tur uz to pusi...

Šjernblūms uzreiz bija pazinis Lidiju.

Viņa nāca tam pretī pa gaiteni.

— Gribēju iesniegt sludinājumu, — viņa teica, — bet nevaru atrast pareizo ceļu ...

Arvīds apstājās gluži apmulsis.

— Ceļu es varu parādīt, — viņš sacīja.

— Pateicos.

— Bet vai tas tik steidzami? Sludinājumu kantoris būs atvērts vēl pāris stundu. Vai tu nevēlies... vai nevēlies pasēdēt kopā ar mani kādu brītiņu?

Lidija mazliet vilcinājās ar atbildi.

— Ja nu tā varētu, — viņa noteica.

— Protams, ka var, — viņš atbildēja. — Manā lietošanā ir Turstena Hedmana istaba, ja viņa te nav. Viņš kopš kāda laiciņa aizgāja un atnāks tikai vakara pēc teātra izrādes.

Klusām viņš aizvēra aiz viņiem durvis. Telpā valdīja nokrēslis. Sniegs ārā sniga un sniga.

Viņi stāvēja klusi un samulsuši — abi. Līdz beidzot saplūda skūpstā. Tas bija ilgs.

Lidiju sniegs bija samērcējis.

— Vai nenovilksi mēteli un nenoņemsi cepuri? — Arvīds vaicāja.

— Vai to var? Kāds taču var ienākt? ... Tas izskatītos dīvaini.

Arvīds pagrieza slēdzeni.

— Jā, var gan, — viņš teica. — Neviens nenāks.

Abi viņi dažus mirkļus klusēja.

— Vai te tu sēdi un raksti? — Lidija vaicaja.

— Jā, — Arvīds atbildēja, — kad Hedmans ir

izgājis. Ja viņš ir te, tad es sēdu lielajā redakcijas istaba kopa ar citiem nenozīmīgiem skribentiem.

Lidija novilka mēteli un noņēma cepuri, un tagad stavēja tur, ģērbusies vienkāršā sēru tērpā. Viņas mati bija gaiši.

Bet ja nu kāds ... ja nu kāds grib tev ko pateikt un satver durvju rokturi? ...

— Vari būt mierīga, — Arvīds atteica. — Sājā laikraksta redakcijā daudz nekā nerespektē, taču aizslēgtas durvis noteikti respektē. Bet par kādu sludinājumu tu runāji?

— Es meklēju darbu. Vienalga, kādu. «Par kundzes

izpalīdzi». Man nav nekādu dotību, Protu vienīgi mājsaimniecības darbus. л

Viņi klusējmBet sniegs sniga un sniga. Aizvien vairāk satumsa. Ara uz ielas iededzināja pirmo laternu, tā par jumtu istabā meta gaismu.

Vai atceries, — Arvīds uzņēma valodu, — kā mēs nejauši satikāmies Zooloģiskajā dārzā? Tu biji kāda kunga sabiedrība ...

Jā, — viņa atteica, — tas bija Roslins.

Ak tā — Markuss Roslins, kultūrvēsturnieks un arheologs?...

—- Jā. Viņš ir mūsu ģimenes sens draugs.

Viņi klusēja, un sniegs sniga un sniga.

Es tev ko pateikšu, — Lidija ierunājās. — Tās pašas dienas pēcpusdienā es jutu ļoti spējas ilgas tevi satikt. Un tad es aizgāju un piezvanīju pie tā dzīvokļa durvīm, kur tu dzīvo. Bet neviens man neatvēra durvis.

Viņa runāja čukstēdama, piekļāvusi savu gaišmataino galvu pie viņa krūtīm. Arvīds noglaudīja meitenes matus.

- Es biju mājās, — viņš teica, — bet tu zvanīji tikai vienreiz. Un es taču nevarēju nojaust, ka tā esi tu.

— Es nelabprāt zvanu vairak reižu, — Lidija atteica. — Es ari «respektēju aizslēgtas durvis», es arī...

— Ak, Lidij ...

Viņš ar abām rokām apskāva meitenes galvu un raudzījās viņas acīs.

— Vai drīkstu tev ko vaicāt? — viņš sacīja.

— Ko tad? ...

— Bet apsoli, ka nesadusmosies!

— Jā ...

— Vai tu esi... Vai tu esi nevainīga meitene?

— Protams.

— Vai tu man dusmo, ka es to vaicaju?

Lidija pasmaidīja, acīs viņai sariesās asaras.

— Nē.

Viņi abi klusēja. Krēsla sabiezēja. Un sniegs sniga un sniga. Lidija sēdēja, piekjāvusi galvu pie Arvīda krūtīm. Un viņš lāgu lāgiem bez jebkādās jēgas čukstēja viņas vārdu: Lidij ... Lidij ... Lidij

Tad atkal aptvēra viņas galvu ar savām rokam un raudzījās viņai dziļi acīs. ... _

— Tu būsi mana Filgija, — viņš teica. — Vai velies būt mana Filgija?

Lidija piesardzīgi atbrīvojas no viņa rokām.

— Gribu būt tev itin viss, — viņa sacīja. — Bet ne jau tikai tas ir svarīgi, ko es gribu ... Vai zini, ko es domāju, kad saņēmu tavu vēstuli? Es domāju: tad jau man nav kam sevi saudzēt...

— Kā tu to domā? ...

— Ak, nieki...

Krēsla sabiezēja. Un sniegs sniga un sniga.

— Lidij. Tu taču saproti, ka par laulībām es varu domāt tikai tālākā nākotnē.

— Jā.

— Bet ja nu tu slepenībā gribētu būt mana mīļota?

Viņas acis vērās mijkrēslī lielas un asaru pilnas.

Nē, — viņa atteica. — Negribu būt tev par nastu. Visu citu, tikai ne to! Nebūšu tev par nastu!

Baltās pārslas tur ārā dejoja un zaigoja, un slīga lejup un lejup.

Viņi abi klusēja.

Vai tu man vari pasacīt, — Lidija ierunājās, — kas ir pareizi un kas ir nepareizi?

Arvīds apdomājās.

Es nezinu, — viņš atbildēja. — Priekšpusdienā mēs te redakcijā tulkojām Zolā «Es apsūdzu», un patlaban to laikam pārdod kā ekstra izlaidumu pilsētā. Tajā gadījuma es zinu, kas ir pareizi un kas ir nepareizi. Bet es justos gluži apmulsis, ja man kādā dienā vajadzētu skolēniem paskaidrot, kas ir pareizi un kas ir nepareizi, — paskaidrot to tā vispārīgi, es doma j u...

Lidija sēdēja, piekļāvusi galvu pie Arvīda krūtīm, un raudāja, raudaja. Viņa pat nebija dzirdējusi, ko viņš teica. Viņa raustījās elsās, Līdz beidzot atbrīvojas, piecēlās un notrausa asaras.

Tā viņa stāvēja jauna un slaida, melnā sēru tērpā, ar saviem gaišajiem matiem.

— Man jāiet, — viņa teica.

Arvīds arī piecēlās. Un pēc ilga skūpsta sacīja:

— Es ticu, ka tu kļūsi mana Filgija.

Lidija paņēma mēteli un cepuri. Tie joprojām bija mitri.

—• Ardievu, — viņa teica.

— Vai es tevi kādreiz varu satikt?

— Nezinu ...

Viņa stāvēja, satvērusi durvju rokturi, Arvīds bija pagriezis slēdzeni.

— Es nezinu, — viņa atkārtoja.

Bet pēkšņi apskāva Arvīda kaklu.

— Es gribu tev ko pačukstēt, — viņa izdvesa.

Un, piespiedusi lūpas cieši Arvīda ausij, viņa čukstēja:

— Es gribu. Bet neuzdrīkstos.

... Tad viņa atraisījās un aizsteidzās pa gaiteni.

Kādā aprija rītā Arvīds Šjernblūms saņēma vēstuli.

Viņš tūdaļ pazina Lidijas rokrakstu un vēstuli aši atplēsa. Tajā atradās tikai maza papīra sloksnīte. Vienā pusē tai ar zīmuli bija uzzīmēta rudenīga klaja ainava ar kailiem vītoliem, kas spoguļojas klusā ūdenī, smagām debesīm ar zemiem mākoņiem un gājputnu virteni...

Otrā pusē arī ar zīmuli bija rakstīts: «Prom, es gribu prom, ai, tālu, tālu, tālu!»

Nekā vairāk. Itin nekā.

Viņš stāvēja, turēdams rokā mazo sloksnīti. Ko viņa ar to grib sacīt? Viņš juta, ka tas ir kaut kas sevišķs. Bet kas gan?

Vai viņai bija prātā ceļojums?

«Prom, es gribu prom, ai, tālu, tālu, tālu ...»

Nē, viņš nespēja uzminēt, ko Lidija bija domājusi. Bet mazo papīra sloksnīti ielika savā piezīmju grāmatiņā.

*

Togad aprīlī bija dažas skaistas agrīna pavasara dienas. Ja gāja pa lielceļu kādu gabalu ārpus pilsētas, tur vēl atradās lielas netīra sniega kupenas -— tur vēl bija ziema, slima, novārgusi ziema. Bet pilsēta ielas saulē mirdzēja spožas un tīras. Norstrems laistījās un šalca, un balti putoja, un Karaļa dārzā jau staigāja sīkie, netīrie, nabadzīgie itālieši, pārdodami nelielus baloniņus — sarkanus, zilus un zaļus —, te nu gan varēja domāt, ka pavasaris tiešām iestājies.

Kādā diena ap pulksten trim Arvīds Šjernblūms gaja pa Karaļa dārza_ aleju. Piepeši viņš sastapa Filipu Stilli. Viņi apstājas, patērzēja un kādu gabaliņu pa gaja kopā.

— Paldies, ka atsūtīji vainagu, tas bija tik laipni, — Stille sacīja.

— Kas nu par to ...

Un tu strādā izmēģinājuma kursā Ziemeļu latīņu institūtā?

— Nē, šos kursus es pārtraucu. Tu varbūt zini, ka es strādāju laikraksta «Nationalbladet» redakcijā.

_ bet es tomēr domāju ... Nu, šī profesija varbūt ir labāka.

Iztālēm viņi ieraudzīja divus slaidus vecus kungus, visi tiem padeva ceļu un noņēma cepures. Tas bija karalis galma virsmednieka pavadībā.

Jaunie cilvēki klusēja. Filips Stille piederēja pie tiem cilvēkiem, kas neapzināti jūtas mazliet svinīgi, ja atrodas karaļa tuvumā. Un Arvīdam Sjernblūmam nebija ko teikt. Kad viņiem garām gāja karalis, viņi noņēma cepures.

_— Vai tev ir kādas ziņas no brāļa? — Arvīds vai-caja.

Jā, viņam tur ir laba vieta, viņš strādā kādā liela inženieru uzņēmumā. Viņš tiks ar sevi galā. Un, starp citu, izrādījās, ka mantojums pēc tēva bija labaks, nekā varēja domāt. Ka viņš nekā nevarēja ietaupīt, to mēs sapratām, bet viņam nebija nekādu parādu, to mes arī zinājām. Taču viņam piederēja neliels vecu meistaru krājums, lielākoties tie visi ir diezgan nepazīstami un nezināmi, kurus viņš savā mūža ieguvis par smiekla naudu, dažus no tiem pārdeva diezgan izdevīgi Bukovska salonā. Ir palikuši ari daži mākslās priekšmeti un nieciņi. Visu aprēķināja uz aptuveni astoņiem tūkstošiem. Nekas liels jau nav, it īpaši, ja šī summa jāsadala trijās daļās.

Mēs, abi brāļi, esam jau tikuši tik tālu, ka varam paši sevi apgādāt. Un Lidija pratīs iekārtoties...

Viņi šķīrās pie Arsenāla ielas. Stiliem vajadzēja doLies uz Eslermalmu, Sjernblūmam patlaban nebija nekāda mērķa, bet viņš teica, ka iešot uz redakciju.

«Lidija pratīs iekārtoties.»

Filips to bija teicis un noslēpumaini pasmaidījis, mazliet noslēpumaini pasmaidījis...

Jakoba baznīcas pulksteņi dunēja un zvanīja. Apbedīja kādu vecu augļotāju.

Jakoba tirgus laukumā viņš pagāja garām trim «valstsvīriem», kā tos sauca agrak: ministru prezidentam, kam vienā pusē gāja tieslietu un otrā pusē kara ministrs, šis kalsnais un izkaltušais vācu-franču kara veterāns. Arvīds Šjernblūms šos kungus bija redzējis pāris reižu mazajā referentu zālē vecaja un drīz vien sabrūkošajā Riksdaga mājā. Viņam bija jāsmaida, domājot par neprātīgajiem stāstiem Bokačo garā, kas cirkulēja par tieslietu ministru, briesmīgi neglītu veci. Dažus soļus aiz viņiem tipināja Jergens krāsotām melnām ūsām, bet ar baltu kuplu bārdu, ģērbies pelēki dzeltenās garās biksēs.

Gustava Ādolfa tirgus laukumā Šjernblūms uz mirkli apstājās pie sava laikraksta telegrammu biroja, kur logā bija izliktas telegrammas. Pēdēja vēstīja: «Pāvests piedāvājis savu starpniecību Spānijai un Savienotajām Valstīm.» Gluži kā vīzija, viņš redzeja Leo XIII ironisko un it kā no neparasti ilga mūža nopulēto večuka profilu, kādu viņš to atcerējās pēc dažām Lenbaha slaveno portretu reprodukcijām, un Maku Kinleju, Amerikas lielkapitālistu automātisko runājošo mašīnu: ruporu visiem, kas cereja iedzīvoties naudā uz kara rēķina. «Es mazliet baidos,» viņš domāja, «vai šiem abiem kungiem nebūs grūti saprasties ...» Un fona dibenā viņš šķita saskatam dažus satrauktus un pustrakus spāņu valstsvīrus un

ģenerāļus, kuriem «Spānijas gods», proti, viņu pašu labums, bija itin viss un visas pasaules reālisms itin nekas. «Nē, šo karu Leo XIII nespēs novērst...» viņš domāja.

Arvīds sajuta uz pleca kādu roku:

— Labdien, puikiņ!

Tas bija barons Freutigers.

— Labdien ... Vai tu esi pilsētā?

— Jā, tā liekas. Vai nāksi man līdzi pie Ridberga? Mēs varētu izdzert glāzi vīna vai absinta, kā tu vēlies. Pusdienām vēl par agru.

Viņi iegāja Ridberga restorānā un apsēdās «ādas kafejnīcā» uz Gustava Ādolfa tirgus pusi, pa logu varēja redzēt visus garāmgājējus. Arvīds Sjernblūms paris reižu ziema bija sēdējis viens pats uz šā paša adas divana — dzerdams glāzi portvīna vai kaut ko citu un blenzdams uz daudzajiem nepazīstamajiem un nedaudziem pazīsLamiem cilvēkiem, kas gāja garām logam vai nu sniegputenī, vai lietū. Pirmo reizi viņš te sēdēja brīnumjaukā aprīļa dienā.

— Vai absintu? — Freutigers vaicāja.

— Lai notiek, — Sjernblūms atbildēja.

Uz galda parādījās absints.

Freutigers vēroja laukumu.

— Tur pagāja Dagmāra Randela, — viņš teica, — jauka meitene, bet jau mazliet nobružāta. Patlaban viņa flirtē ar leitnantu Varbergu. Un tur nāk Marta Brēma. Ļoti stalta meitene. Bet viņai esot bērns no kāda ārsta Tomasa Vēbera — gatavais sušķis.

Arvīds Sjernblūms izklaidīgi klausījās. Kāda viņam daļa par šiem cilvēkiem, par kuriem viņš dzird pirmo reizi? Ja tas būtu Karlstadē, kur viņš visas pilsētas labāko aprindu meitenes pazina ir pēc izskata, ir pēc «slavas», — bet te, te viņš nepazina gandrīz nevienu.

— Tu esi aizmirsis, ka es nāku no laukiem, — viņš teica.

— Nu jā, bet tu taču, velns ar ārā, kļūsi par pilsētnieku! — Freutigers atteica.

— Vai tur neiet Snoilskis? — Sjernblūms vaicāja.

— Nu protams. Tagad tu kaut ko dzirdēsi, ja vēl neesi dzirdējis. Ibsenam pirms dažām nedēļām apritēja septiņdesmit vai astoņdesmit gadi un viņš devas tā saucamajā «lielajā krusta turnejā» uz brāļu zemem: vispirms uz Kopenhāgenu, tur viņš saņēma lielo Dan-nebroga krustu un viņu sumināja ar lāpu gājieniem un runām, un dzērieniem, viņš galīgi apdzērās, pēc tam brauca uz Stokholmu, kur dabūja Lielo Ziemeļzvaigznes krustu un viņam par godu sarīkoja galā izrādi un svinības, kurās viņš atkal piesūcās. Kādā priekšpusdienā Snoilskis Ibsenu uzmeklējis «Grand» viesnīcā. Viņš atradis Ibsenu, sēžot pie galda, uz kura bijuši izplāti visi lielie krusti ar to piederumiem. Viņš sēdējis un raudzījies uz tiem ar savam drūmajām un nopietnajām acīm. «Jā, dārgais Henrik Ibsen,» Snoilskis teicis, «tu esi viens no tiem skandināvu rakstniekiem, kas visvairāk saņēmis šādu balvu.» — «Domāju gan,» Ibsens atbildējis. «Varbūt, izņemot Ēlenšlēgeru,» Snoilskis turpinājis. Ibsens saraucis uzacis. Tad Snoilskis ieraudzījis Svētā Ulava lielo krustu, kas atradies uz galda citu krustu vidū. «Jā, tiesa,» Snoilskis teicis, «Svētā Ulava krustu Elenšlegers nevarēja saņemt.» — «Nē, es domāju gan.»

— Šis nostāsts ir labs, — Arvīds Šjernblūms sacīja. — Bet tas izgājis daudzas stacijas, iekams nonaca pie manis, — un arī tu esi šāda «stacija» un ne jau no sliktākajām. Sveiks!

— Vai tu gribi sacīt, ka es te sēžu un meloju?

— Protams, ne. Tu nekad nemelo, to es zinu. Bet vai tu neatļausi man šo epizodi rekonstruēt tā, kā tā, iespējams, notikusi?

— Labprāt.

Freu tigers nopirka no avīžu zēna laikrakstu «AIton-post».

— Labi. Snoilskis ienāk. Pēc tavas versijas Ibsens sēž pie galda un raugās uz saviem ordeņiem. Bet tas nemaz nav iedomājams: viņu taču visi vienbalsīgi atzīst par ārkārtīgi formālu un ceremoniālu vecu kungu — pat tad, ja viņš piesūcies, un šajā gadījumā viņš taču tāds nebija. Ka viņš pret Snoilski, kuru pazina jau kopš seniem laikiem, kad viņi bija Romā, butu izturējies nepieklājīgi, nav domājams. Viņš tātad piecēlies, pagājies viņam pretī un teicis «Labdien» vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņa krusti atrodas varbūt aiz nejaušības uz galda, tos viņš patlaban bija domājis ielikt ceļa somā. Snoilskis tos izmanto par sarunas vielu, runā pavirši, pa daļai jokodamies. Ibsens atbild savu parasto «Es domāju gan». Laikam gan arī mazliet ironiski un jocīgi, bet ar sava smagnējā rakstura smagnējo tonējumu ...

— Kad tev nelabais! — izsaucās Freutigers, kas bija iemetis acis laikrakstā «Altonpost».

— Kas tad tur? — Sjernblūms vaicāja.

— Paskaties pats!

Viņš pasniedza Arvīdam laikrakstu un norādīja uz precību sludinājumu lappusi. Un Arvīds lasīja:

MARKUSS ROSLINS un

LIDIJA STILLE

— Ko tu man par to dosi? — Freutigers jautāja. — Ši meitene neapmierinās ar sīkumiem. Markusam Roslinam pieder vismaz seši simti tūkstoši.

Arvīds klusēja. Šajā brīdī viņš bija pateicīgs Freu-tigeram par tā mēļošanu. Viņam pašam nebija jāatbild. Viņš bai]ojās, ka viņa balss viņu nodotu.

Vai vari iedomāties, Arvīd, viņa ir vienīgā

meitene, kuru esmu mīlējis — nopietni; vai saproti? Divas nedēļas pēc vecā Stilles nāves es viņai rakstīju un bildināju. Godīgi un atklāti, pēc manam domām, uzdodams noteiktus datus par savu mantu: mazliet pāri divi simti tūkstošiem. Atbildi saņēmu drīz ar rakstu «Augstcienībā». Saturu tu aptuveni vari iedomāties. Nu, es nodomāju, laikam esmu viņai par vecu man ir četrdesmit seši gadi —, viņai deviņpadsmit; un tikai varēju apbrīnot viņas lepno nostāju pret bezrūpīgu nodrošinājumu. Bet Roslinam ir pāri par piecdesmit. Tātad ne jau vecuma dēļ viņa mani noraidīja. Ne jau tādēļ!

— Dārgais Freutiger, — Arvīds sacīja. Viņam šķita, ka viņa balss'skan tik svešādi un nez no kādas tālienes. — Tu taču nedomāsi, ka starpība bagātībā būtu bijusi viņai noteicošā? Nauda gan nepieciešama, lai varētu eksistēt. Bet, vai nu mazliet vairāk, vai mazāk, par to viņa, bez šaubām, nebūs domājusi...

Freutigers pārvilka ar roku pār acīm.

— Ak, nē! Protams, to viņa nebūs darījusi. Viņai laikam gan būs licies, ka Roslins ir par mani mazliet izskatīgāks. Un turklāt viņa var ceret ar viņu drīzāk kļūt atraitne nekā ar mani. Cerēsim, ka viņa drīz Ros-linu līdz tam novedīs, viņš ir nabaga vārgulis ... Ka viņa to mīlētu, tas taču izslēgts... Vai gribi paēst kopā ar mani pusdienas? Ēdīsim labi un dzersim ka velni!

— Pateicos, bet es nevaru, man pulksten piecos jā-būt redakcijā, — Arvīds Sjernblums sacīja.

Viņš vēlējās palikt viens.

Šajā laikā viņam redakcijā nebija nekā ko darīt. Tomēr viņš aizgāja uz turieni.

Viņš izstaigāja vairākas istabas. Visas bija tukšas.

Viņš apstējās pic loga Turstena Hedmana istabā. Gaiss bija smacīgs. Viņš atvēra logu.

No kada tuvīna iekšējā pagalma bija dzirdamas leijerkastes skaņas. Spēlēja kareivju «Apspiesto valsi», patlaban visai populāru deju.

... Lidija ... viņa mīļotā ... meitene, kuru viņš nokreslī aiz ceriņpudura bija skūpstījis ... viņa viņa...

«Prom, es gribu prom, ai, tālu, tālu, tālu!»

Tas nozīmē: kāzu brauciens uz Rivjēru, Itāliju, varbūt uz Ēģipti.

Viņš visu laiku mala šos vārdus:

«Prom, es gribu prom, ai, tālu, tālu, tālu!»

. skatiens pievērsās dīvānam, uz kura viņi bija sēdējuši. Un durvīm, kad viņa grasījās aiziet un sacīja: «Es gribu! Bet neuzdrīkstos!»

Pēkšņi viņš atcerējās, ka viņa bija teikusi: «Es varu gaidīt.» Un viņam nepatika, ja kāds staigā, viņu gaidīdams. '

Tagad viņš bija ieguvis, ko vēlējās. Tagad neviens vairs nestaigā, viņu gaidīdams. Itin neviens.

... Rēkdams ka meža zvērs, viņš metās uz dīvāna.

II

«... Savu likteni neizvēlas. Un tāpat neizvēlas savu dzīvesbiedru vai mīļāko, vai bērnus. Tos saņem, un tie tev ir, gadās arī, ka tos zaudē. Bet neizvēlas!»

Gadi aizrit. .

Arvīds Šjernblums strādāja laikrakstā. Pēc dažiem gadiem viņš bija kļuvis par kārtējo mūzikas recenzentu. Pēc' tā vakara, kad viņš nejaušības dēļ bija dabūjis rakstīt recenziju par Klarholmas jaunkundzes uzstāšanos Margaretas lomā «Faustā», viņš brīvajos brīžos bija izlasījis gandrīz visu par muziķu, kas bija dabūjams Karaliskajā bibliotēkā. Un, tā kā viņš bija mazliet muzikāls, tad pirmajā izdevīgajā gadījuma nomainīja kārtējo mūzikas recenzentu, kas slimoja pārāk bieži. Pēc diviem trim gadiem viņam jau bija noteikta gada alga divi tūkstoši četri simti kronas, protams, bez tam viņa pienākums bija darīt visu ko. Laikraksta ekonomija vēl nebija tā nostabilizējusies, lai varētu maksāt tik lielu naudu tikai par mūzikas recenziju. Bet laikrakstam bija sekmes, to redzēja ikviens: pieauga pasūtījumi un sludinājumi, un tai pašā laikā avīzes apmēri pietūka kā ar auglību apveltīta sieva. Diemžēl tai pašā laikā arī izdevumi pieauga vel vairāk — kā apgalvoja Markels. Kas tos maksāja, neviens lāgā nezināja. Henrijs Steels jau sen bija atrāvis savu palīdzīgo roku, pēc viņa radas kāds cits un pēc tam atkal cits; un, kura portfelī tagad atradas neparasti dārgās akciju majoritātes, neviens nezināja ... Bet dr. Donckers braukāja gan ormanī, gan automobilī — tagad viņam vairs nekad neatlika laika

rakstīt —, algas izmaksas dienās kasē aizvien bija nauda.

— Vai atceries, — kādreiz Sjernblūms bija teicis Markelam, — vai atceries, kā Balzaks nosaucis laikrakstus? Ces lupanars de la pensēe — «Šīs domu prieka meitumājas».

— Hm, — Markels bija atbildējis. — Vai tiešām šis sātans tā teicis?

— Jā, tā viņš teicis.

— Vai tiešām viņš teicis domu? Pārlieku laipni! Bet viņš jau bija neārstējams romantiķis.

Un tūdaļ viņš bija piebildis:

— Dārgais Arvīd, tu raksti par mūziku un, starp citu, par visu ko — kā iznāk. Kas tad tev ko sūdzēties? Man tuvāk jāsaskaras ar netīrumiem un visādām velnišķībām, un tomēr es nesūdzos. Daru, ko varu^ lai aizliktu kāju priekšā visādām ēverģēlībām, blēņām un muļķībām, bet redžu, ka man trūkst spēka, ka visam jāļauj vaļa ... Tu nekad neesi spiests rakstīt to, ko nedomā. Es arī to nedaru. Bet, izpildot naktssarga un šefa palīga pienākumus, man bieži pret paša gribu jaļauj iespiest «melīgus notēlojumus, kuri maldina sabiedrību». Tev tas nav jādara. Tu raksti par muziķu un par visu ko un saņem savu algu. Tev nav par ko sūdzēties.

— Es jau arī nesūdzos, — Arvīds Sjernblūms atbildēja. — Es tikai ikreiz, saņemot savu algu, nespēju nedomāt par to, ka bez šiem «melīgajiem tēlojumiem, kuri maldina sabiedrību», trūktu naudas manai algai.

— Ak tu, mazais, baltais ēzelīt! — Markels izsaucās. — Tu ne tikai esi morāls, tu esi pārmorāls. «Melīgi tēlojumi». Jā, ak tu kungs, no tādiem nevar izvairīties! Un atkal, un atkal tu tiec nostādīts Pilātā jautājuma priekšā: pie velna, kas ir patiesībā?

— Sievišķis ir apcietināts Madridē! — Markels teica, iedams garām Sjernblūma istabai ar telegrammu žūksni rokās.

«Sievišķis» bija Humberta kundze. Tajā laikā, tūkstoš deviņi simti otrajā gadā, visus laikrakstus un pasauli nodarbināja dižā Terēze un viņas kases skapis. Viņa pat aizēnoja Saksijas kroņprinci un 2i-rona kungu.

Bet Arvīds domāja par ko citu. Bija divdesmitais decembris — viņa dzimšanas diena. Un uz viņa rakstāmgalda vāzē stāvēja divas sarkanas rozes. Viņš sēdēja, tajās noraudzīdamies, mazliet samulsis un aizkustināts. Līdz šim vēl nekad nebija noticis, ka šajā pilsētā kāds cilvēks būtu atcerējies viņa dzimšanas dienu.

Viņš varēja uzminēt, no kurienes šīs rozes. Bet drošības labad tomēr bija vaicājis jauneklim durvju sargam:

— Vai tās atsūtīja no puķu veikala vai...

— Nē, tās atnesa kāda dāma.

— Gaišmate vai tumšmate?

— Gaišmate.

Tātad viņš bija uzminējis: Dagmara Randela. Pirms dažām nedēļām viņš bija jauniešu pusdienās ar dejām pie būvmeistara Randela. Kādā deju starpbrīdī viņš bija sēdējis un tērzējis ar vienīgo ģimenes neprecēto meitu Dagmaru. Viņa bija bēdājusies, ka esot briesmīgi veca.

— Divdesmitajā decembrī man apritēs divdesmit seši gadi, — viņa bija teikusi.

— Jā, tas jau gan ir briesmīgi, — Arvīds bija atbildējis. — Bet ko lai saku es, kam tieši tajā pašā dienā apritēs divdesmit astoņi?

— Ko, vai patiesi — mums vienā datumā dzimšanas diena, tas ir jocīgi...

Un tā tālāk... Kopš tā laika viņi bija tikai nejauši

satikušies un pārmijuši dažus vienaldzīgus vārdus. Bet tagad viņa bijusi redakcijā un atnesusi šīs rozes.

Savādi, ka viņa nākusi uz redakciju, nevis uz viņa dzīvokli...

Bet viņa laikam gan bija domājusi, ka mājās viņš ir reti. Un viņa bija vēlējusies Arvīdu satikt. Bet tomēr ... Kā viņa. nekautrējās nākt uz redakciju, kur cilvēki nemitīgi skraida iekšā un ārā ... Tas jau var izraisīt tenkas ...

Un kā lai viņš tagad atalgo viņas uzmanību? Aizsūta ziedus?

Sjernblūms pārbaudīja sava maka saturu. Acumirklī makā daudz naudas nebija.

Viņš paņēma spalvu un uzrakstīja nelielu vēstuli:

«Dagmara Randelas jaunkundze!

Pateicos par Jūsu laipnību, ka esat atcerējusies tādu paviršu un nenozīmīgu gadījumu, ka mums vienā dienā ir dzimšanas diena, — man toties jānosarkst un jālūdz piedošana, ka biju to galīgi aizmirsis. Tomēr nevaru noliegt, ka šī uzmanība mani mazliet aizkustināja. Šajos aptuveni piecos gados, kamēr dzīvoju pilsētā, neviens nav interesējies par manu dzimšanas dienu.

Jums pateicīgais Arvīds Sjernblūms.»

Kamēr viņš ielika vēstuli aploksnē, istabā ienāca Markels.

— Jā, tiesa, — viņš ierunājās, — man tev kas jāpasaka — gadījuma pēc es redzēju meiteni, kas te atnesa ziedus, un man jāsaka: piesargies, velns ar ārā! Večuka Randela veikali ir galīgi satricināti.

— To tu man jau esi sacījis agrāk, — Sjernblūms atbildēja. — Bet es tikai lāgā nesaprotu, kas kopējs veikaliem ar šīm divām rozēm.

— Ak tā, tu nesaproti? Šīs rozes maksā vismaz divas kronas gabalā. Meitene grib apprecēties!

Sjernblūms iesmējās.

— Bet, labais Markel, — viņš sacīja, — tu taču negribēsi man iestāstīt, ka es ar savām divi tūkstoši četri simti kronām gada algas būtu «izdevīga partija»?

—• Ak nē, šajā ziņā viņai nav nekādas sajēgas; meitene domā, ka viņas tēvs ir bagāts un viņa pati ir «izdevīga partija». Bet viņa grib apprecēties. Piesargies, puis! Starp citu, man nav laika kult tukšus salmus... Sātans Donckers ir briesmīgi nervozs — viņš uzokšķerējis jaunu miljonāru: Riksons. Uzvārds jau vien ir naudas vērts! Un mums jāsaved kārtībā gada aplēses. Bet tur nāk Henriks Rislers. Ko tu vēlies?

Rislers stāvēja durvīs.

— Pārdot novēlēti, — viņš atbildēja. — Cena piecdesmit kronas. Bet es steidzos; vai Donckers to iepriekš lasīs, iekams dos man naudu?

— Pie velna, — Markels atbildēja. — Donckeram tagad nekad nav laika ne lasīt, ne rakstīt. Ja tas ieilgs gadus divus, viņš kļūs analfabēts.

Markels lielā steigā izkārtoja Risleram piecdesmit kronas. Tagad tāda bija Rislera cena. Pirms pāris gadiem viņam bija nelieli jauki panākumi ar nelielu jauku grāmatiņu.

Henriks Rislers gāja projām, Markels arī, bet durvīs viņš pagriezās un teica:

— Piesargies! Agrāk vīrietis meklēja sev sievu. Tagad tas ir vecmodīgi, tagad sieviete meklē sev vīru. Un viņa nebaidās ne no kādiem līdzekļiem.

Arvīds sēdēja, iegrimis domās. Viņš domāja par to vakaru, kad bija ielūgts pie Randela. Kādā novembra dienā ap pulksten trim viņš vientuļš sēdēja Ridberga

kafejnīcā uz ādas dīvāna un vēroja garām slīdošo ēnu rotaļu aiz loga. Citu vidū viņš ieraudzīja arhitektu Randelu, būvmeistara Randela jaunāko dēlu, vecākais bija mācītājs. Pēc mirkļa Hugo Randels ienāca kafejnīca, paraudzījās apkārt un, ieraudzīdams Arvīdu vienu pašu sēžam uz dīvāna, pienāca klāt un apsēdās turpat. Viņi paris reižu bija satikušies jautrās dzīrēs un sadzēruši tubrālības.

— Paskaties, — Randels sacīja.

Viņš izvilka no kabatas dažus zīmējumus. Tas bija priekšlikums pārtaisīt un pārbūvēt vienu no centrā-lajiern, bet visneglītākajiem un satiksmei neparocīgākajiem Stokholmas rajoniem.

Arvīds papētīja projektu, uzstādīja jautājumus un, dabūjis atbildi, mēģināja iedziļināties detaļās. Projekts viņam šķita esam labs, bet, vai tas realizējams, par to viņam nebija nekādas jēgas.

— Kā tev tas patīk? — Hugo Randels vaicāja.

— Labi — bet ko nozīmē tas te? Es nekā liela no celtniecības nesajēdzu.

— Bet vai tu šo projektu nevarētu iedabūt savā laikrakstā? Es, protams, nekādu samaksu par to neprasu — vēlēlos to tikai publicēt.

— Varu pamēģināt. Taču nekādas lielas ietekmes man nav.

Brīdi viņi klusēja, raudzīdamies pa logu ēnu rotaļā.

Tur pagāja tas un tur tas. Un tur nāca Elina Blihera.

Elina Blihera bija slaida, tieva un melnīgsnēja meitene ar bālu, interesantu seju. Šjernblūms par viņu zināja tikai to, ka viņu sauc par Elinu Bliheru. Taču satika meiteni diezgan bieži sabiedrībā un kopš pusgada slepenībā par viņu jūsmoja.

— Tur aizgāja Elina Blihera, — Hugo Randels sa-cīja.

— Vai tu viņu pazīsti? — Arvīds vaicāja.

— Protams. Viņa ir draugos ar manu māsu Dagmāru un bieži vien ciemojas mūsu mājā.

— Ļoti smalka meitene.

— Vai tu tā domā? Nu jā, gaumes ir dažādas. Vai tu viņu pazīsti?

— Itin nemaz. Esmu viņu tikai saticis dažos sarīkojumos.

—• Ja tu viņu gribi satikt, es to varu nokārtot. Pec kādas nedēļas mūsu mājās būs pusdienas ar dejam jauniešiem. Ja vēlies, es nokārtošu, lai tu saņemtu ielūgumu. Tad tu satiksi Elinu Bliheru.

— Jā, pateicos, kāpēc gan ne ... Vai varu vēlreiz uzmest acis tavam projektam?

Un Arvīds Sjernblūms ilgi un rūpīgi pētija projektu.

— Darīšu, cik jau nu manos spēkos, lai šo projektu publicētu, — viņš sacīja. — Ikviena pārgrozība pilsētas sejā modinās interesi. Tev taču būs arī teksts šiem plāniem un projektiem?

— Jā, bet tas man nav līdzi. Varu to aiznest tev rīt no rīta. Un tu varbūt laipni pierakstīsi kādu žurnālistu stiķi.

Un, sadevušies rokās, viņi izšķīrās. Pēc dažam dienām laikrakstā «Nalionalbladet» bija iespiests Hugo Randela projekts ar plāniem un tekstu, tas modināja interesi un debates. Pēc nedēļas Sjernblūms bija viesis pusdienās jauniešiem ar dejām būvmeistara vai — kā viņu sauca — direktora Randela mājā.

Viņš tur bija saticis Elinu Bliheru, dejojis un runājies ar viņu — par laika apstākļiem vai arī par Hum-berta kundzi ar tās kases skapi, vai par kaut ko tamlīdzīgu. Un no tā brīža, kad viņi sarunājas, meitenes burvība izgaisa. Viņa joprojām bija visai jauka meitene, taču pavisam citāda, nekā Arvīds to bija iztēlojies. Daudz ... daudz parastāka. Viņa našķējas ar konfektēm un šķietami interesējās tikai par tām.

... Bet pāris reižu šajā vakarā Arvīds bija pamanījis sev pievērstas Dagmaras Randelas acis, un, likās, tās sacīja: «Tu esi mī|š puisis. Vai gribi ar mani parotaļāties?»

*

Šjernblūms gāja uz restorānu «Norā», lai paēstu pusdienas. Jakoba baznīcas pulkstenis rādīja puspieci.

Ziema negribēja un negribēja iestāties — dienas bija apmākušās, saltas, pelēkas, reizēm slapjdraņķis. Arvīds ilgojās pēc sniega. Viņš domās aizklīda līdz tālajam dzimtajam majam, kur viņa vecais tēvs jau piecus gadus viens pats bija sēdējis pie Ziemsvētku mielasta. Arvīdam bija divi brāļi, abi vairākus gadus vecāki par viņu. Vecākais, Hermanis, bija neveiksminieks, viņš dabūja ceļa naudu un aizbrauca jau pirms vairākiem gadiem uz Ameriku. Vidējais, Ēriks, strādāja par ārstu kādā nelielā rietumpiekrastes pilsētiņas slimnīcā. Un Arvīds visus šos piecus gadus nebija varējis atbrīvoties Ziemsvētkos — Ziemsvētki un Jaungads laikrakstam, tāpat kā pastam un dzelzceļam, ir viskarstākais darba laiks...

Ak jā, vēstule Dagmarai Randelai atradās viņa kabatā.

Viņš aizgāja līdz Arsenāla ielas stūrim un iesvieda vēstuli kastītē.

Tieši tai brīdī, kad viņš pagriezās, viņam garām gāja Randelas jaunkundze.

Arvīds Šjernblūms sveicināja, un viņa apstājās.

— Vēstulē bija jums. Pateicība par ziediem. Jūtos necienīgs un satriekts — es taču jums ziedus neaizsūtīju ...

-— Nē, un kādēļ lai jūs to darītu? — viņa atbildēja. — Ne bibelē, ne katehismā nav rakstīts, ka dzimša-

nas dienā jāsūta ziedi, taču to dara, ja tā tīk. Un man tas patika. Uz kurieni jūs?

— Biju nodomājis aiziet uz restorānu «Norā» paēst pusdienas.

— Vai jūs esat ļoti izsalcis?

— Ak, nē!

Iestājās mirkļa klusums.

— Mājās mēs pusdienas ēdam tikai pussešos, — meitene bilda. — Ir gaužām garlaicīgi laikus ierasties mājās pirms pusdienām. Vai nevēlaties mazliet ar mani pastaigāties? Piemēram, uz Sepsholmu?

... Viņi pagāja garām «Grand Hotel», no kura bāra plūda iesarkana gaismas strēle, garām Nacionālajam muzejam un pāri Sepsholma tiltam.

Šepsholmā viņi apstājās zem kāda liela koka melnās ēnas.

Viņš meiteni noskūpstīja.

Un skūpstīdams domāja: «To taču šajā gadījuma prasa vienkārša pieklājība.»

Viņi atskurba un klusi stāvēja, raudzīdamies Strem-menas tumšajā, tekošajā ūdenī, kurā atainojās piekrastes laternu gaismas spirāles.

Piepeši Arvīds atcerējās Markela vārdus: viņa grib apprecēties.

Viņš noglāstīja meitenes roku.

— Dārgā, — viņš teica, — tu taču sapratīsi, ka par precībām es nevaru domāt?

Viņa nodūra acis un mazliet vilcinājās ar atbildi.

— Par to es nemaz nebiju domājusi, — viņa piebilda.

Viņi mazliet pastaigājās šurpu turpu pa krastmalu. Un Dagmara sacīja: — Es atzīšos. Sūtot ziedus, man tomēr bija kāda blakus doma.

Arvīds Sjernblūms jautādams viņā pavērās, Un viņa atsāka:

— Man joti patiktu dabūt darbu un patstāvīgus ienākumus. Ir tik nepatīkami visu izlūgties no tēva. Vai tu nevarētu mani iekārtot savā laikrakstā? Es rakstītu par dāmu modēm, sabiedrisko dzīvi un tamlīdzīgi.

• Arvīds mazliet padomāja. Par dāmu modēm viņiem rakstīja tāda un tāda, par sabiedrisko dzīvi — kāda dzimusi grāfiene, kuras izcelsme bija Odhnera dižciltīgo dzimta.

— Tas nebūs tik viegli. Bet varu mēģināt, — viņš sacīja.

Roku rokā viņi devās atpakaļ pa tiltu.

— Saki man, — viņš iesāka, — kāpēc ir tik garlaicīgi laikus pārnākt mājās pirms pusdienām?

— Tāpēc, ka tas mājās ir garlaicīgi, — viņa atbildēja.

Viņš vairāk neiztaujāja.

Kad viņiem bija jāšķiras, Dagmara vaicāja:

— Kad mēs atkal redzēsimies?

Arvīds apdomājās. Vai viņš šovakar nevarētu atbrīvoties no laikraksta? Jā, operā izrādes nebija un arī nekāda koncerta, cita nekā sevišķa viņam nebija ko darīt.

Un viņš atbildēja:

— Es visu vakaru mājās garlaikošos. Varbūt tu uznāktu pie manis?

— Cikos?

— Pulksten septiņos — vai varēsi tajā laikā?

— Es mēģināšu ...

... Arvīds Sjernblūms aizgāja uz restorānu «Nord» un ēda pusdienas. Viņš ēda gaļas kotletes ar brūnām pupām.

Arvīdam Šjernblūmam, par spīti viņa tikko apritējušajiem divdesmit astoņiem gadiem, bija loti ierobežota erotiskā pieredze. Neskaitot Kravatas kundzi — kuras viņam reizēm pietrūka —, viņš saskārās ar «naktstauriņiem», kurus otrā dienā pie vislabākās gribas pazītu tikai pēc cepures, boa vai tamlīdzīga drēbju gabala, bet nekad pēc sejas, turklāt vēl kāds piedzīvojums ar mazu jauku pārdevēju, kurai no viņa pirms četriem gadiem — tajā gadā, kad apprecējās Lidija Stille, — piedzima bērns; pilnīgi pārliecināts par savu vainu viņš nebija. Meitenei bija arī līgavainis. Bet tas nozuda.

Taču savā laikā tas bija nopietns notikums. Arvīds bija rakstījis tēvam, brālim Ērikam un Freutigeram. Tēvs no savas trūcīgās algas viņam bija atsūtījis divi simti kronu bez morāles sprediķa, brālis Eriks tikpat daudz, bet līdz ar morāles sprediķi, un no Freuti-gera viņš bija izspiedis pieci simti kronu. Bērnu, puisēnu, viņš bija nodevis kāda godīga amatnieka ģimenes gādībā Sundbibergā; māte ar Freutigera ieteikumu bija dabūjusi labāku vietu, un uzvedās krietni. Bez tam Arvīds ik mēnesi maksāja par bērnu trīsdesmit piecas kronas.

Pēc šā notikuma viņš bija pieņēmis lēmumu un to uzskatīja par savas dzīves likumu — bez jebkāda izņēmuma: nekad nepavest nabaga meiteni; ar izredzēm pavest bagātu meiteni viņš pat nerēķinājās. Nolēma kapitulēt un apmierināties ar vecpuiša dzīvi — ar tās nenovēršamo netīrību un pretīgumu, kamēr sitīs stunda, kad ari viņš varēs nodibināt ģimeni un būs atradis meiteni, ar kuru gribēs šo ģimeni nodibināt.

Un tagad — tagad šis lēmums un viņa dzīves noteikumi pirmo reizi saskārās ar pārbaudījumu. Un viņš tūlīt bija padevies kārdinājumam — tūlīt taisījis «izņēmumu». Ar Dagmaru Randelu tas jau arī bija

pavisam kas cits. Viņš šajā gadījumā sevi gan nevarēja izgreznot ar pavedēja oreolu. Un, kad meitene viņam piedāvāja savu jauno, raženo, gaišo skaistumu, — viņš būtu bijis idiots, to noraidīdams.

Protams, vispirms viņš bija uzstādījis obligāto jautājumu: vai tu mani mīli?

Un viņa, protams, bija atbildējusi: «Es tevi mīlu.» Citādi jau nekas nebūtu varējis notikt.

Mīlu un mīlu ...

Reiz Arvīds jau bija pazaudējis pirmo reizi savu sirdi, kā mēdz sacīt. Un bija iedomājies, ka jāaizrit vismaz septiņiem gadiem, iekams viņam izaugs jauna sirds. Taču dziņu dzīve tāpēc negulēja — nemaz ar ne. Un tas, ko viņam tagad piedāvāja, bija paradīze salīdzinājumā ar to, ko viņam bija sniegusi ikdiena. Tātad viņš bija teicis: «Es tevi mīlu.» Bet sevī domājis: «Mīlēt es nevaru: es varu izdarīt mīlestības aktus; tās pērtiķu rotaļu un pantomīmu.»

Katru vai katru otro dienu viņa iezagās pie Arvīda — parasti ap pulksten septiņiem vai astoņiem vakarā. Viņš dzīvoja mēbelētā istabā Grevtures ielā. Tieši pirms desmitiem viņš Dagmaru mēdza pavadīt līdz viņas durvīm. Pēc tam aizgāja uz Ridberga vai Norda kafejnīcu un izdzēra pāris viskiju vai arī devās uz redakciju. Un kādā vakarā viņš teica Markelam:

— Ak jā, tu esi alojies sakarā ar Randelas jaunkundzi un rozēm. Viņa nevēlas apprecēties. Viņa vēlas dabūt darbu laikrakstā.

— Tad jau tas ir diezgan nevainīgi, — Markels atbildēja.

*

Arvīds Šjemblūms gada laikā apmainījās ar nedaudzām un īsām vēstulēm ar savu tēvu. Bet ik Jaungada vakarā viņš rakstīja garākus un plašākus ziņojumus.

Tā tas notika arī tūkstoš deviņi simti otrā Jaungada vakarā. Viņš rakstīja:

«Dārgais tēv!

No visas sirds novēlu Tev labu Jauno gadu. Manas algas noteikumi jaunajā gadā paliek nemainīti, taču dr. Donckers man apsolījis vasarā nelielu atvaļinājumu — un es ceru tad pirmo reizi pēc sešiem gadiem ieraudzīt savu mīļo bērnības māju.

Pērnruden es pamazām sāku mazliet piedalīties Stokholmas sabiedriskajā dzīvē. Pāris reižu esmu bijis pusdienās pie ģenerālkonsula Rubina — tur mani ieveda, protams, Markets. Tur sastopami visdažādākie cilvēki — ģenerālkonsula dzīves veids ir plašs —, un sabiedrība, ko tur sastop, savā ziņā ir interesanta. Tad direktora Randela mājā. Varbūt tu dažreiz laikrakstos būsi ievērojis viņa vārdu sakarā ar dažādiem projektiem. Arī profesors Le'vini bija tik laipns un kādā vakarā mani ielūdza pie sevis, bet diemžēl tovakar man vajadzēja būt operā uz pirmizrādi. Tas man šajā rudenī izraisīja gandrīz pašu lielāko nepatiku. Un tagad Ziemsvētku un Jaungada starplaikā uz pāris dienām biju izbraucis šērās pie Freu-tigera.

Kas attiecas uz maniem veikaliem, tad, kā Tev jau zināms, brālim Ērikam esmu samaksājis tās divi simti kronas (simts kronas man aizdeva Markels, lai gan viņam pašam ar naudu ir paknapi). Taču Freutige-ram joprojām esmu parādā pieci simti kronu.

Jaungada vakars mums, laikraksta skribentiem, ir viens no gada brīvajiem vakariem. Priekšpusdienā es aizbraucu uz Sundbibergu pie sava puisīša. Viņā manāmas ģimenes iezīmes — kaut kas acīs un uz pieres, kaut kas, ko nevaru aprakstīt, bet kas manī modina pārliecību, ka viņš ir mans puisēns.

Kas attiecas uz Savienības jautājumu, tad Tu jau, dārgais tēvs, zini, ka man šajā ziņā ir gluži cita uztvere nekā Tev. Vispirms atzīstu, ka Tu esi ļoti neiecietīgs pret veco Žanu Batistu, lādēdams viņu, ka viņš tūkstoš astoņi simti četrpadsmitajā gadā nepadarīja Norvēģiju par Zviedrijas provinci. Pirmkārt, šaubos, vai tas bija viņa spēkos. Otrkārt, šaubos, vai mums no tā būtu kāds prieks. Un, treškārt, viņš savās atziņās nebija viens; galvenās līnijās tām piekrita Ad-lerspare un Jerta, un citi «tūkstoš astoņi simti devītā gada dižvīri». Bet vienu gan viņš paveica viens pats tā laika Zviedrijā: izdarīja to, kas bija darāms. Un pēc tam viņa pēcnācēji — ar kuriem es nedomāju tikai viņa pēcnācējus uz troņa, bet visu līdz šim zviedru nācijas valdošo šķiru — viņa darbu sabojājuši, un tā nav viņa vaina.

Pēc tagadējo apstākļu attīstības šī savienība Zviedrijai kļuvusi par vāju un bīstamu vietu. Norvēģija grib izkļūt no šīs savienības -— to norāda itin viss —, ķīviņi un iebildumi par konsuliem ir tikai nejauši izvēlēts un pagadījies veids. Pēc tagadējās nostādnes Norvēģija izmantos izdevīgu gadījumu — piemēram, varbūtēju karu ar Krieviju —, lai uzbruktu Zviedrijai no aizmugures. Pēc tagadējās nostājas šī savienība, vārdu sakot, ir nejēdzīga vai kaut kas vēl ļaunāks. Kaut gan Bustrēma valdība, liekas, grib palikt pie slātus quo, bet ilgi tā nevarēs palikt. Pēc tagadējiem apstākļiem savienība jālikvidē — un Zviedrijai vajadzētu ņemt iniciatīvu. Sīs domas šad un tad tiek izteiktas labējo presē, bet tikai kā dusmu un ļaunas omas izpausme — taču to vajadzētu darīt nopietni un ar valdības iniciatīvu. Pozitīvās aizsardzības palīgspēki (uz papīra), ko Zviedrija saņem no savienības, ir smieklīgi nenozīmīgi, kamēr mūsu divkosīgās un nedrošās attiecības ar Norvēģiju kritiskā brīdī var kļūt liktenīgas.

Ar divkosību es domāju: Valsts akta pirmajā paragrāfā un tāpat Norvēģijas pamatlikumā ir rakstīts, ka «Norvēģija būs brīva un patstāvīga valsts». Lai gan Norvēģijas faktiskais tiesiskais stāvoklis pēc šā paša valsts akta ir autonoms, nevis suverēns.

Dārgo tēv, kā zviedrs Tu, protams, nebūsi īsti apmierināts ar šādu apgaismojumu. Vai tad Tu nevari iedomāties, ka norvēģu vīri arī ar to nav īsti apmierināti?

Tavs dēls

Arvīds.»

Tūkstoš deviņi simti trešais gads neatstāja sevišķi dziļas pēdas pasaules vēsturē. Tajā gadā Zviedrija atteicās no parādiem apkrautās Meklenburgas liel-hercogistes par labu Vismāras pilsētai. Tajā gadā nomira pāvests Leo XIII un pāvesta tronī uzkāpa Sarto. Tajā gadā tika nogalināts Serbijas Aleksandrs un Draga un par ķēniņu kļuva Melnais Peters.

Un tajā gadā ...

*

Arvīds Sjernblūms strādāja savā redakcijā. Bet viņš nodarbojās ar mīlestības pērtiķību un pantomīmu. Taču viņam piemita iedzimta godkāre mēģināt visu paveikt pēc iespējas labāk, pat attieksmē uz tām prieka druskām, ko dzīve viņam sniedza, — un tādējādi notika, ka viņam zināmos brīžos un mirkļos laimējās sevi pārliecināt, ka viņš mīl Dagmaru. Pārliecināt meiteni nebija nekāda māksla.

Par laulībām nekad nerunāja — gandrīz nekad. Tikai reiz šajā ziemā un pavasarī Dagmara bija mazliet pieskārusies šim jautājumam.

Tas notika kādā maija vakarā — Arvīds to atcerējās, jo todien bija piedalījies Snoilska apbedīšanā un uzrakstījis atreferējumu laikrakstam.

Bija mijkrēslis, un viņi devās uz Dagmaras mājām Engelbreka ielā. Zem Apīņu dārza koku dziļajām ēnām viņi apstājās.

Viņa teica:

— Es labi saprotu, ka tu negribi precēties. Mūsdienās gandrīz visas laulības ir nelaimīgas. Tomēr saki man: vai tas notiek tikai tāpēc, ka tev trūkst līdzekļu?

Arvīds ar atbildi mazliet vilcinājās.

— Es nekad neesmu teicis, ka negribu. Esmu teicis, ka nevaru, — viņš atbildēja.

— Jā, bet, — viņa, nodūrusi galvu, raudzījās uz zemi, — bet tēvs teica, ja es apprecēšoties, viņš man došot gadā divus tūkstošus, tāpat kā Ievai un Margitai.

Ieva un Margita bija viņas divas precētās māsas.

— Bet, dārgā, es taču negribu būt ekonomiskā atkarībā no tava tēva. Līdz šim esmu pats ticis cauri — kaut kā, — Arvīds paskaidroja.

Un viņš piebilda, juzdams, ka ik vārds būs svarīgs:

— Gribu būt pavisam atklāts, ja tu tā vaicā ... Svarīgākais nav tikai tas, ka man trūkst līdzekļu. Ir vēl kaut kas. Manī ir spēcīga un negrozāma nepieciešamība pēc vientulības. Protams, ne jau tā, ka es gribu būt vienmēr vientuļš, visu dienu. Bet es gribu, lai man būtu tiesības uzņemt un vispirms beigt savu dienu vientulībā. Domāt vienam, gulēt vienam. Pēc manām domām, es nederu laulībai un ģimenes dzīvei.

Brīdi viņi klusēja. No kāda tuva sola bija dzirdami čuksti. Sievietes balss: «Bet tu taču apsolīji...» Un vīrieša balss: «Ko gan visu nesola ...»

Arvīda un Dagmaras acis sastapās smaidā.

— Mēs vismaz viens otram nekā neesam solījuši, —

Viņš sacīja. — Un vai tev ari neliekas, ka tā ir vislabāk?

— Jā, — viņa atbildēja. — Un es tevi saprotu ļoti labi.

Viņš pavadīja meiteni līdz viņas vārtiem. Pēc tam aizgāja uz redakciju. Turstena Hedmana istabā, kuru viņš joprojām izmantoja, ja tā bija brīva, viņš pie rakstāmgalda ieraudzīja profesoru Levini.

— Piedodiet, es laikam aizņemu jūsu vietu. Tūlīt pabeigšu, — profesors sacīja.

— Bet, lūdzu, profesora kungs . .. Vai tikai drīkstu piezvanīt pa tālruni...

Viņš piezvanīja uz pagrabu un palūdza uzsūtīt apbedīšanas atreferējuma novilkumu.

— Jā, tiesa, jūs taču piedalījāties apbedīšanā, — profesors Levini ierunājās. — Vai tas nebija skandāls? Vai tas nebija šausmīgi? Es domāju par mācītāju. Tas gandrīz savā ziņā bija vēl ļaunāk nekā toreiz, kad viņš pirms astoņiem gadiem Klaras baznīcā sprediķoja pie Viktora Ridberga šķirsta un novēlēja viņam vietu «priekštelpā», — svētās un visu svētākās vietas slēdzenes laikam gan ir viņam! Un par algu «līķa krēslam», kā to sauca agrāk, viņš Viktora Rid-berga_«krēslu» dabūja akadēmijā.

Ienāca spiestuves zēns ar novilkumu.

— Vai drīkstu izlasīt? — profesors Levini vaicāja.

— Lūdzu!

Viņš aši pārlaida acis slejai. Nonācis pie mācītāja runas atreferējuma, viņš nosmējās savā melnajā bardā. Runa bija citreferēta īsi un vispārēji, un bez komentāriem. «Kā pierādījumu par Kārļa Snoilska silto izturēšanos pret reliģiju sprediķotājs uzsvēra, ka mirējs dzejnieks nav protestējis, kad slimnīcas gaiteņos un kāpnēs dziedāti korāļi... Mācītājs savu runu pabeidza ar dziļu cerību, ka aizgājējs, kas dzīvē

tik tuvu stāvējis savas zemes ķēniņam, arī debesu ķēniņam stāvēs tuvu.»

— Tas ir jauki, — profesors Levini sacīja. — Jā, jūs par to varat smieties, Šjemblēma kungs, tomēr katrā gadījumā padomājiet par vienu: šis leģendārais vecais aizvēstures sirmgalvis sēž Zviedru akadēmijā un piedalās Nobela prēmijas piešķiršanā!

Durvīs piepeši parādījās Markets.

— Nu, — viņš sacīja, — tā nav lielākā nelaime! Ir taču vienalga, kas saņem Nobeļa prēmiju. Nobela testaments ir idiotisks, un ir neatrisināma problēma mēģināt to izlietot saprātīgi. Bet man tev jāsaka daži vārdi personiski, Arvīd. Panāc šurp!

Viņš ievilka Arvīdu patumšā istabā, «ārlietu ministrijas» istabā.

Otras istabas durvis viņš aizslēdza.

— Sēdies te, — viņš sacīja. — Pēdējās dienās kādas trīs vai četras reizes te bijusi Dagmara Randela un vaicājusi pēc tevis. Tātad jūsu starpā kaut kas ir. Es paredzu trīs iespējas: pirmkārt, ka tu esi viņā iemīlējies. Ja tā ir, man atliek tikai klusēt un nogaidīt lietas gaitu. Un, ka tā ir, šķiet ticams, jo meitene tiešām ir jauka un tu neesi visai izlutināts ...

— Bet, mīļais Markel, kāda tev daļa gar Randelas jaunkundzi?

— Nepārtrauc mani. Otrkārt, ka tu esi iedomājies labu partiju. Taču tik liels muļķis tu laikam gan neesi. Drīzāk gan ticams, ka pirmā varbūtība samezglojusies ar otru: ka tu esi mazliet iemīlējies un iedomājies taisīt labu partiju ...

— Nē, Markel, tas iet par tālu, — tas taču tevi neskar?

Markels īsu brīdi klusēja.

— Nē, — viņš mazliet sausi atbildēja. — Tīri formāli tas mani nemaz ar neskar. Bet, ja tu ej pa ielu un ieraugi šķielējošu zirgu, tad impulsīvi piesteidzies

tam klāt un to apturi, un varbūt jūties mazliet pārsteigts, ja kungs ekipāžā tev uzsauc: pie velna, ko jūs tur atļaujaties, tas taču mans žirgsi

Sjernblūms jutās spiests pasmaidīt.

— Tavs salīdzinājums klibo, — viņš teica. — Es taču vienā un tai pašā laikā nevaru būt zirgs un braucējs.

— Tas nemaz neklibo, — Markels atbildēja. — Tu esi vienā un tai pašā laikā zirgs un braucējs. Vai runāsim Kanta valodā? Sjernblūms ir Erscheinung, tas ir, zirgs vai, pareizāk sakot, šķielējošs zirgs ar ekipāžu, viss apvienots vienā; Sjernblūms kā Ding an sich, tas ir, kungs ekipāžā. Zirgs ir Sjernblūms kā jutekliskās pasaules loceklis, kungs ekipāžā ir Sjernblūms kā saprāta būtība — proti, ne jau tad, ja viņš izsakās tik nesaprātīgi kā kungs minētajā ekipāžā.

Sjernblūms sēdēja, iegrimis domās.

— Neķildosimies, Markel, — viņš teica. — Es varbūt rīkojos nepareizi, pieejot šim jautājumam tik formāli. Bet, starp citu, varu tev pēc sirdsapziņas un goda apgalvot, ka man nav ienākusi prātā doma par kaut kādu «partiju».

— Labi, — Markels atbildēja, — tad mēs nonākam pie trešās varbūtības. Tās, ka viņa ir tevī iemīlējusies, bet tu viņā ne — nūja, ne vairāk kā normāls vīrietis iemīlas jebkurā labi noaugušā sievietē —, bet tu viņu un viņas mīlestību izlieto savai jutekliskai baudai. Un tas ir cilvēciski. Bet tas ir arī zemiski. Tā nedrīkst darīt! Vai atkal runāsim Kanta valodā; nekad neizlieto cilvēku, nekad viņu tikai neizlietot! Tas ir zemiski!

Arvīds Sjernblūms juta, ka mazliet nobāl.

— Tu alojies, — viņš sacīja. — Tas ir sarežģītāk, nekā Lu vari iedomāties. Un es pats Lo nevaru atrisināt. Bet, ja nu esam sākuši par to runāt — kāds

iemesls tev ir ticēt, ka man un Randela jaunkundzei ir intīmi sakari?

— No tavas puses nav ne mazākā iemesla. Tu nekad par viņu nerunā, un, ja sāk par viņu runāt tavā klātbūtnē, tu klusē vai mazliet izklaidīgi bilsti — «Ak Randela jaunkundze?». Tu esi diskrēts, un tas ir labi. Bet ko tas līdz, ja viņa ir bērnišķīga, sūta tev ziedus un nepiesardzīgi uzmeklē tevi redakcijā. . . Puikas gaitenī mēļo par tevi un viņu ... Ko tev līdz tava diskrēcija? Tu nevēlies precēties, nē, un tev tam arī trūkst līdzekļu. Bet ne jau tas ir svarīgi, ko tu vēlies, svarīgi, kas notiek! Mēs neizvēlamies! Mēs tikpat maz izvēlamies savu likteni kā savus veeākus vai paši sevi; savu fizisko spēku vai raksturu, vai acu krāsu, vai savas sirds pukstus. To ikviens saprot, tāpat mēs neizvēlamies savu dzīvesbiedri vai savu mīļāko, vai savus bērnus. Mēs tos saņemam, un tie mums ir, un varbūt notiek, ka mēs tos zaudējam. Bet mēs neizvēlamies!

Atceļa uz mājām Arvīds Šjernblūms bija diezgan domīgs.

«Mēs neizvēlamie s.»

Viņš doiņāja par Markelu, kas bija teicis: «Mēs neizvēlamie s.»

Markels bija vecpuisis. Bet viņš bija sapinies kādā nelaimīgā senā mīlestības sakarā ar sievieti, kas vairs nebija jauna, taču tomēr pietiekami jauna, lai krāptu viņu ar jebkuru vīrieti.

*

Vasara ritēja.

Dagmara Randela to pavadīja kopā ar saviem vecākiem, proti, ar tēvu un pamāti, jo viņas māte bija mi-

rūsi, ģimenes lauku mājās šērās. Arvīds Šjernblūms lielāko daļu vasaras nodzīvoja pilsētā. Paris reižu viņu ielūdza aizbraukt uz Randelsborgu — tā sauca neiielo vasarnīcu Vermdes salā. Taču viņš bija aizņemts ar darbu pilsētā. Vai, taisnību sakot, — viņš neuzdrīkstējās; viņš pēc iespējas mazāk vēlējas but viesis Dagmaras mājās. Viņas ģimene bija diezgan jauka un patīkama, bet viņš nekad neuzticējās Dagmārās pašsavaldībai. Viņš baiļojas, ka viņa jebkurā brīdī ar neapdomātu vārdu, piemēram, ar mazo «tu», izklaidībā vai kādā citādā veidā atklas to, kam jābūt slepenam.

Un viņa tomēr šad un tad iebrauca pilsētā, ta ka viņi varēja satikties.

Augustā viņš aizbrauc^ uz Vermlandi un paris ne- t dēļu pavadīja savā bērnības mājā. Tur nekas nebija mainījies. Apiņi, kā agrāk, vijās ap mājas stūri. Un, tāpat kā agrāk, vējš šalca lielajos, sirmajos bērzos. Nekur nebija tik lieli un skaisti bērzi kā tur!

Tēvs tāpat nebija mainījies, tikai viņa galva bija kļuvusi mazliet baltāka nekā pirms sešiem gadiem un varbūt pats kļuvis vēl nerunīgāks. Saruna tēvam ar dēlu risinājās kā mazas intervijas — tēvs kaut ko vaicāja, un dēls pēc brītiņa atbildēja.

— Vai puisēns attīstās labi?

— Jā, viņš ir žirgts un jauks. Grāmatsējējs un viņa sieva par zēnu sajūsmināti.

— Un māte?

— Viņa strādā savā veikalā, un laikam gan viņai neatliek daudz laika apciemot dēlu. Man tur iznāk biežāk aizbraukt; grāmatsējējs iesien manas grāmatas.

— Kā viņš tevi sauc? Puisēns, es domāju.

— Pēdējā laikā viņš sācis mani saukt par tēti. Agrāk par tēti viņš sauca grāmatsējēju, bet mani par krusttēvu.

— Hm. Cik vecs tad viņš ir — četrus gadus? Viņš drīz bus tādā vecumā, kad viņam jānonāk tādas šķiras ģimenē, kādai pieder viņa tēvs. Es labprāt paņemtu viņu pie sevis; gaiss te ir svaigs un augošam puisēnam veselīgs. Taču esmu vecs un laikam gan drīz nomiršu. Baidos, ka vecā Zāra bērnus ne visai izprot. Viens gan viņai pašai bijis, bet tas noticis pirms piecdesmit gadiem...

Vecā Zāra, saimniecības vadītāja, iznāca ārā, nesdama paplāti ar punšu.

— Sveiks, Arvīd!

— Sveiks, tēv!

Pēc brītiņa klusums.

— Kā tas īsteni notika?

— Es biju iemīlējies, — Arvīds atbildēja. — Patiesībā — ne tajā meitenē. Biju iemīlējies kādā meitenē, kuru nevarēju dabūt, tāpēc ka nespēju viņu uzturēt. Viņa apprecējās ar turīgu vīru, un tas bija pareizi. Bet taja mājā, kura dzīvoju es, dzīvoja kāda diezgan glīta jauna meitene, kura strādāja vienkāršā kungu apģērbu veikalā Kungsbakenā. Es dažkārt tur iepir.-kos, un paris reižu, kad veikalu slēdza, mēs reizē nācām uz mājām. Kāpnēs mēs dažkārt skūpstījāmies. Un tajā vakarā, kad tai, kuru es mīlēju, notika kāzas, es arī gribēju sarīkot kāzas. Un tā tas notika.

— Hm. Dīvaina morāle mūsdienās. Bet, starp citu, morāle vienmēr bijusi mazliet dīvņina.

— Bet viņai par godu jāsaka, meitene allaž šādi izpratusi attiecības, — Arvīds sacīja. — Viņai bija līgavainis, kuru viņa varbūt mīlēja tikpat daudz kā es viņu vai varbūt pat ne tik ... Bet kā sievieti, tā vīrieti reizēm pārņem instinkti un iekāre, kuru varbūt nemaz nav tik viegli novirzīt racionālā vai morālā gultnē.

— Jā, jā, — tēvs atteica. — Atceros, par kaut ko tādu esmu dzirdējis runājam.

Iestājās klusuma bridis.

— Tātad viņa neprasīja, lai viņu prec?

— Nevienu mirkli. Viņa to uzņēma kā nelaimes gadījumu. Un, kad es — ne jau ar saviem speķiem, tu to zini, tēt, — palīdzēju viņai izkļūt no «nelaimes gadījuma», viss bija noskaidrots. Tagad viņa burā pati pa savu jūru un nemeklē nekādu kontaktu ar manu Viņas līgavainis, kuru nekad neesmu redzējis un kurš tūdaļ mainīja dzīves vietu, tiklīdz saoda dūmus, varbūt bija pavisam zemisks radījums. Un meitenei es varbūt biju teiksma — dēka, ej nu sazini. Ko es zinu par to, kā dzīve veidojas mazas trūcīgas pārdevējas sapņos un domās? Bet pēc tam viņa nekad mani nav uzmeklējusi.

— Vai tu dažreiz viņu satiec?

— Ļoti reti. Vienreiz mēs satikāmies Sundiberga. Viņa lūdza, lai es neiepērkos tajā veikalā, kur viņa strādā. Viņa gribot aizmirst, tā viņa paskaidroja. Bet uz Ziemsvētkiem es mēdzu viņai aizsūtīt kādu nelielu dāvanu.

— Es tomēr labprāt redzētu tavu puisēnu, — sirmgalvis sacīja. — Esmu domājis par vienu. Mums ir jauns mācītājs, kā tu zināsi. Viņš ir precejies sešus gadus, un viņiem nav bērnu. Varbūt viņš pieņemtu puisēnu par to pašu naudu, kādu tu maksā grāmatsējējam, un, ja vēlētos vairāk, starpību samaksātu es. Pērngad es samaksāju visus savus parādus un tagad iztieku labi, mazliet paliek pat pāri. Bet, tiesa, tu esi brīvdomātājs un varbūt negribēsi, ka tavs zēns uzaug mācītāja mājā?

— Tam nav tik liela nozīme, ja vien viņš ir krietns cilvēks. Pēc manām domām, vislabāk, ja bērns dabu tādu audzināšanu, kāda ir parasta vispār mūsdienu bērniem. Es domāju, nav pareizi ieaudzināt bērnā tādu vai tādu pasaules uzskatu. Bieži vien iznāk kaut kas pavisam pretējs. Labāk atļaut viņam pašam, kad

pienāks laiks, ar saviem spēkiem atrast pareizo ceļu... Bet kāds ir šis mācītājs?

— Krietns vīrs. Ne par grasi pātarnieks, bet parasts cilvēks. Viņa sieva ir mazliet slimīga un melanholiska, bet citādi ļoti jauka sieviete.

— Ak tā? Par to tiešām der padomāt. Bet vēl ir kaut kas. Par ārlaulības bērniem noteic māte. Tēvam tikai jamaksa. Tātad ir jautājums, ko viņa par to teiks.

— Nu tad aizraksti viņai un pavaicā!

Arvīds aizrakstīja Almai, izskaidroja jautājumu un vaicāja, kādas ir viņas domas.

Pa to laiku sirmgalvis parunāja ar baznīckungu Ljungbergu un viņa sievu. Viņi labprāt gribēja pieņemt puisēnu, bet par savu pašu dēlu un bez samaksas.

— Dēls ar tādiem noteikumiem nebūs mierā. Tad viņš puisēnu labāk atstās pie grāmatsējēja, — vecais mežzinis sacīja.

Arvīds aizgāja pie baznīckunga, lai pats nokārtotu šo jautājumu. Baznīckungs bija aptuveni četrdesmit gadus vecs vīrs spēcīgu augumu, ar labsirdīgu un inteliģentu seju. Viņa sieva bija laipna, bet mazliet bāla un kalsna trīsdesmit gadus veca sieviete.

Arvīds sacīja:

— Baznīckungs, esmu šeit dzimis un uzaudzis un tātad zinu, ka pastorāts ir ļoti plašs, bet iedzīvotāju skaits un ienākumi diezgan trūcīgi. Tāpēc man jo skaidrāks, ka jusu pretimnākšanu jautājumā par manu puisēnu diktējusi tīra cilvēkmīlestība. Bet vispār pieņemts, ka tēvam pēc iespējas jārūpējas par saviem bērniem. To es līdz šim esmu darījis un gribu darīt arī uz priekšu.

— Anna, vai varētu dabūt mazliet konjaka ar ūdeni, — mācītājs uzsauca savai sievai.

Viņi sēdēja apīņu apvītā verandā.

— Jā, — baznīckungs atbildēja. — Šo redzes viedokli es saprotu un dziļi cienu.

Viņi vienojās par četrdesmit kronām menesī.

Arvīds Šjernblūms vaicāja, kāds ir mācītājā iespaids par draudzes locekļu morālo stāvokli.

— Lielisks! Slepkavība nav notikusi kopš tūkstoš astoņi simti divdesmit trešā gada. Slepkavība laupīšanas nolūkā — kopš tūkstoš astoņi simti deviņdesmit sestā gada, taču to drīzāk var uzskatīt par nelaimes gadījumu. Zādzības notiek ik ceturtajā gadā, bet izšķērdība mazliet biežāk. Netiklība. Vienīgi tā uzplaukst tikpat spēcīgi te kā citur; bet šis jautājums vienkāršojas — laulības un kristības apvieno. Un, starp citu, neesmu tāds večuks, ka mēs nevarētu sadzert tubrālības. Astoņdesmit pirmā gada students. Sveiks, brāli

— Pateicos. Sveiks!

Pēc dažām dienām no Almas Lindgrēnas pienāca atbilde.

«... Es taču nevaru nekas būt manam mazajam Ragnaram. Un es rīkotos nelāgi, ja pretotos, kad Arvīds un Arvīda tēvs grib iekārtot viņu labāk...»

*

Septembrī Šjernblūms atkal bija Stokholmā.

Pirmajā vakarā, kad viņu apciemoja Dagmara, viņa pat nepaguva ienākt istabā, kad izplūda skaļās, drebošās elsās.

— Bet, bērniņ... Kas tad tas, vai kas noticis? ...

Viņa raudāja un raudāja.

Beidzot viņa tā nomierinājās, ka varēja runāt:

— Mana pamāte dzirdējusi pa.r mums tenkojam. Un viņa, protams, to pastāstīja tēvam. 1as nenotika

aiz Jaunuma, viņa nav ļauna, bet viņa dzīvo mūžīgās tenkās. Un tēvs briesmīgi noskaitās un sāka mani pratināt. Sākumā es, protams, domāju visu noliegt, bet jutos tā nokaunējusies un samulsusi, ka to nevarēju izdarīt. Un es teicu ...

— Ko tad tu teici?

— Ka mēs esam slepus saderinājušies.

Viņš klusēja. Arī viņa klusēja.

— Jā, — viņa beidzot ierunājās, — ko citu tu gribi, lai es būtu teikusi?

— Nē, protams, ne... Tu, protams, nevarēji teikt kaut ko citu. Bet ko teica tavs tēvs?

— Vispirms viņš nosauca mani par palaistuvi un citiem riebīgiem vārdiem. Bet tad nomierinājās un teica, ka paliek pie tiem pašiem diviem tūkstošiem, kurus precību gadījumā man apsolījis. Par tevi viņš neteica nekā.

... Arvīds stāvēja pie loga, sakrustojis rokas uz muguras, un raudzījās septembra mijkrēslī. «Slepus saderinājušies.» Blāvajās rudens debesīs viegli iemirdzējās vientuļa zvaigzne. Tā: tagad viņš ir «slepus saderinājies». Tās bija pārsteidzošas jaunas ziņas.

Viņa apskāva Arvīda kaklu un pielika lūpas pie viņa auss:

— Vai tiešām tev nav iespējams apprecēties?

— Man nudien tas liekas diezgan neiespējami, — viņš atteica.

Meitenes roka atlaida viņa kaklu. Un viņi abi cieta klusu. Viņš lūkojās pelēkajā, tumstošajā zilgmē.

Pēkšņi viņš aiz muguras izdzirda elsas. Dagmara bija iekritusi gultā un raudāja, raudāja.

Viņš piegāja meitenei klāt un saņēma viņas galvu savās rokās.

— Neraudi, neraudi, — viņš mierināja. — Pamēģināsim neiespējamo, maziņā!

... Un viņu lūpas saplūda ilgā skūpstā.

Pēc dažām dienām Arvīds Sjernblūms, ģērbies garos svārkos, zvanīja pie Randelu ģimenes durvīm.

Priekšnamā viņu gaidīja Dagmara. Viņa tēvu un pamāti bija sagatavojusi šim apmeklējumam.

Lielajā salonā viņu saņēma Hilma Randela kundze, direktora Jakoba Randela otrā sieva.

Pirms dažiem gadiem viņa bija saukusies citādi un bijusi precēta ar kādu citu. Bet, kad direktors Ran-dels kļuva atraitnis, viņa steigšus šķīrās un kļuva direktora Randela kundze. Viņai tagad bija aptuveni četrdesmit gadu — melnīgsnēja, krāšņa un kupla kā no priekšas, tā pakaļas un daudzu kungu gaumē diezgan pievilcīga. Viņu varēja redzēt visās pirmizrādēs vai nu kopā ar vīru, vai vienu pašu un visās lielākās vai mazākās dzīrēs, un pāris reižu par viņas tualetēm rakstīja presē. Tie bija lepnākie brīži viņas mūžā.

Bērnu viņai nebija.

Randela kundze saņēma Šjernblūma kungu pa daļai ar mātes, pa daļai ar mazliet divdomīgu smaidu.

— Jā, — viņa sacīja, — mīļā Dagmara mūs sagatavoja jūsu apmeklējumam. Un tiesa, kā Anna Norie dzied «Skaistajā Helēnā»: «Mīlestību mums vajag, kaut tikai mazlietiņ ...» Mans vīrs jūs gaida savā kabinetā. Lūdzu, te.

Viņa gāja pa priekšu un rādīja ceļu.

— Jakob! — viņa sauca. — Ja-kob!

Direktors Randels stāvēja sava kabineta durvīs.

— Ak, tas ir Šjernblūma kungs, esiet sveicināti! Jā, Dagmara man jau visu pastāstīja. Vai Šjernblūma kungs vēlas dzert glāzi punša?

— Pateicos.

Direktoram Randelam bija apritējuši sešdesmit gadi. Viņš valkāja cienīgu, tērauda pelēku patriarha bārdu, kuras kreisajā pusē mirdzēja sudraba pavedieni. Mali bija sirmi.

— Tjā, — viņš sacīja. — Šjernblūma kungs ir laikraksta cilvēks. Mūsdienās tas neesot tik slikts ienākumu avots kā agrāk .. . Tomēr . .. Tjā. Divi tūkstoši četri simti algas gadā, un es došu divus tūkstošus, kopā iznāk četri tūkstoši četri simti, daudz tas nav. Bet jauniem cilvēkiem nevajag uzstādīt lielas prasības. Un, lai ievirzītu visu pareizās sliedēs, atmetīsim titulus. Tu vari mani saukt par tēvoci. Sveiks!

— Sveiks, tēvoc!

— Sveiks! Laikrakstam, kurā tu strādā, taču ir nākotne?

— Jā gan.

— Sajās dienās es kādās pusdienās satiku Don-ckeru, viņš man piedāvāja pirkt laikraksta akcijas.

— Tagad esmu nonācis tā saucamā pienākuma kolīzijā, — Arvīds sacīja. — Kā laikraksta līdzstrādniekam man vajadzētu tēvocim ieteikt pirkt akcijas. Bet kā tēvoča nākamajam znotam man jāteic, lai to nedara.

— Tjā. Man jau arī nav par ko pirkt! Man nav pat nevienas ēras. Laiki ir nelāgi. Bet tagad paskaties uz šo gleznu, kuru es nopirku kādā braucienā uz Parīzi pirms dažiem mēnešiem.

Viņš iededzināja elektrisko spuldzi un rādīja banālu un šabloniski gleznotu kailas sievietes aktu uz dīvāna.

— Ko? Vai tā nav pievilcīga? Tā ir slavena aktrise.

— Ak tā ...

— Vai vēlies redzēt manus ordeņus? — direktors Randels vaicāja.

Un viņš piegāja pie šifonjera, nolaida klapi un atvilka nelielu atvilktni.

Viņam bija divi īsti ordeņi: Važas un Svētā Ulava. Viņš tos parādīja, ieguldītus juveliera Karlsberga etvijās. Turklāt viņš bija daudzu privātu ordeņu organizāciju loceklis — Timmermaņa ordeņa, Voldiņura

ordeņa, Neptūna ordeņa ... Un viņš izvilka lielas lentes un zvaigznes, lentes visās varavīksnes krāsās...

Un beidzot:

— Tā te ir slepena atvilktne — vai saproti? Te atrodas manas brīvmūrnieku nozīmes. Bet tās es tev nerādīšu. Tās neviens nedrīkst redzēt!

— Neesmu visai ziņkārs, — Arvīds atbildēja.

— Tas ir labi. Bet tev jāiestājas brīvmūrnieku ložā, tas jādara, kamēr cilvēks ir jauns. Tad var tikt tālu. Vai vari iedomāties, par ko uztraucas norvēģu vīri? Viņiem taču ir tikpat daudz brīvības kā mums vai vēl daudz vairāk; viņiem klājas pārāk labi, tur tas suns aprakts. Reiz ziemā brīvmūrnieku ložā es sacīju karalim: jūsu majestāte, jums vajadzētu pārsūtīt pusmiljona norvēģu uz Zviedriju un pusmiljona zviedru uz Norvēģiju, vislabāk sociālistus, un juku jukām viņus saprecināt, tad no viņiem iznāktu īsta tauta.

— Un ko teica karalis?

— Ak, viņš tikai smējās! Bet ne jau par to mēs gribējām runāt. Vai tev ir parādi?

— Tik niecīgi, ka man pat kauns tos minēt...

— Nē, saki vien, saki!

— Labais tēvoc, — Arvīds atbildēja, — man, protams, ne mirkli nav ienācis prātā, ka tēvocim ar tiem būtu jānoņemas... Esmu kādam savam draugam parādā pieci simti kronu, tas ir viss, un es lūdzu tēvoci ļaut man pašam nokārtot šo parādu ...

— Par to nevar būt ne runas! Es to nokārtošu. Manam znotam nedrīkst būt nekādu parādu! Kas tev tās kronas aizdeva?

— Hermans Freutigers ...

— Ak tā, tu viņu pazīsti? Viņš ir lielisks vecs zēns, es viņu pazīstu no Savienības ...

Durvīs pabāza galvu Randela kundze.

— Nu, — viņa cukursaldā balsī vaicāja, — vai kungi nonākuši pie rezultāta? Vakariņas ir galdā.

Direktors Randels cienīgi piecēlās.

— Palūdz, lai ienāk Dagmara, — viņš sacīja.

Dagmara ienāca, kautri pietvīkusi.

— Jā, mīļā meiten, tagad tu dabūsi to vīru, kuru vēlējies, — direktors Randels teica. — Ceru, jūs darīsit viens otru laimīgu. Un vispirms gribu jums likt pie sirds kādu vārsmu no vecās dziesmu grāmatas:

No maucības jel piesargies, no posta tevi sargās dievs.

Tie ir patiesi vārdi, zinu tos pēc pieredzes. Hm! Bet tagad iedzersim un uzkodīsim!

Saderināšanos paziņoja lielajās pusdienās ar dejām direktora mājā Dagmaras dzimšanas dienā. Smalkākais viesis, kas veda mājasmāti pie galda, bija valsts padomnieks Lundstrēms, direktora Randela pirmās sievas — Dagmaras mātes patāls radinieks. Direktors bija teicis, lai Arvīds ielūdz arī dažus redakcijas līdzstrādniekus. Viesu vidū tātad bija Donckers un Mar-kels. Citi viesi bija Jakoba Randela bērni un znoti, un vedeklas, un tuvākie radi. Mācītājs Haralds Randels, vecākais dēls, ar savu sievu, dzimušu Pratinu, un sievas bagātajiem vecākiem, pilsētas deputātu ar sievu. Hugo Randels, arhitekts, ar sievu un tās bagātajiem vecākiem. Dagmaras māsa Eva fon Pesteļa ar vīru, troņmantnieka huzāru leitnantu, un Margita Lindmane un viņas vīrs, jaunais daudzsološais biržas mākleris. Un daudzi citi... To vidū arī Freutigers.

Markels pēc pusdienām mēģināja ierosināt sarunu par norvēģu jautājumu ar valsts padomnieku Lund-slrēmu.

— Mum-mum, — Lundstrēms atbildēja.

... Un viesi dejoja ...

Arvīds atceļā gāja kopā kādu gabalu ar Markelu.

Markets sacīja:

— Es laikam esmu nepareizi informēts par tava sievastēva saimniecisko stāvokli. Man likās, ka viņš jebkuru brīdi uzsprāgs gaisā. Bet var jau gadīties, ka viņš, pateicoties saviem radiniekiem un citiem sakariem, vēl dažus gadus noturas. Taču pārāk ilgi tas neies...

Viņi šķīrās kādā ielas stūrī.

— Tev tiešām bija taisnība, — Arvīds noteica. — Cilvēks neizvēlas.

— Nē, to viņš nedara! Ar labu nakti!

— Ar labu nakti!

Arvīds Šjernblūms gāja uz mājām.

Kā parasti, viņš uzvilka pulksteni un pakarināja to uz mazas nagliņas pie gultas. Uz naktsgaldiņa viņš nolika slēdzenes, naudas maku un piezīmju grāmatiņu. No tās izkrita maza papīra sloksnīte.

Arvīds to pacēla. Mazs zīmējums ar zīmuli. Rudenīga klajuma ainava ar kailiem vītoliem, rāmu, pelēku ūdeni un putnu verzi zem blāvām debesīm. Otrā pusē bija rakstīts: «Prom, es gribu prom! Ai, tālu, tālu, tālu!»

Arvīds iegrima domās. Gadu pēc gada šis nelielais zīmējums ar nedaudzajiem vārdiem bija viņam sekojis no vienas piezīmju grāmatiņas uz citu. Un šajos gados viņš bija izlietojis vismaz savas piecdesmit piezīmju grāmatiņas.

«Prom, es gribu prom! Ai, tālu, tālu, tālu!»

... Viņš paņēma mazo zīmīti un ielika to šifonjera atvilktnē, tajā, kur mēdza glabāt mazas relikvijas. [3]

Kāzas nosvinēja desmitajā februārī tūkstoš deviņi simti ceturtajā gadā — tajā pašā dienā, kad avīžu zēni briesmīgā sniegputenī skrēja pa ielām, piedāvādami laikraksta ekstra izlaidumu un kliegdami:

— Karš Krievijai ar Japānu!

Ill

— Taču kaut reiz savā trūcīgajā dzīvē cilvēkam jūmēģina tikt pie sava Tauni-cas ezera . . .

Arvīda un Dagmaras Šjernblūmu laulības dzīve bija joti laimīga. Pirmajā decembrī tūkstoš deviņi simti ceturtajā gadā Dagmarai piedzima meitiņa. Viņu nosauca par Annu Mariju. Kristībās notika mazs pārpratums, bet to viegli izlaboja.

Uz neliela galda bija uzlikts kristāla kauss, saderi-nāšaņās dienas dāvana, un aiz galdiņa apstājies mācītājs — Haralds Randels, kamēr citi viesi bija sastājušies puslokā. Un mācītājs sacīja:

— Dieva tēva, dēla un svētā gara vārdā, āmen!

Viņš brītiņu klusēja un noliecās pār kausu.

— Bet, — viņš piebilda, — kausā vajadzētu būt mazliet ūdenim . . . Ūdenim, — viņš smaidīja gandrīz dievišķīgi, — gan nav liela nozīme, bet tam tomēr jābūt...

Arvīds paņēma kausu un aizsteidzās pie ūdensvada.

... Nākamajā rudenī piedzima vēl viena meitenīte. Viņu nosauca par Astrīdu; šoreiz kausā bija ūdens.

Tas notika tajā gadā, kad sagruva Savienība un karalis raudāja, un E. G. Bustrēms nolidoja no krēsla, un viņa pēctecis, kas bija atturībnieks un ar vēsāku galvu, nekā piejāva pašreizējais noskaņojums, tika lamāts un arī nolidoja no krēsla; tronī uzkāpa vecā Žana Batistas dēladēla meitas dēls, viņš dabūja vārdu Hakons VII, Skaistgalvis. [4]

... Arvīds Šjernblūms dzīvoja ļoti laimīgi ar savu sievu. Taču lāgiem viņu grauza rūpes par nākotni. Un viņš nolēma pagaidām nelaist pasaulē vairāk bērnu; viņš ar šausmām atcerējās apustuļu stāstu par vīru ar «četrām neprecētām meitām sludinātājām». Viņa sievastēvs Jakobs Randels vēl gan turējās virs ūdens, bet neviens nemācēja pasacīt, kā viņš to dara un ciķ ilgi noturēsies... Kādā dienā Arvīds bija saticis uz ielas Freutigeru. Viņi sen nebija tikušies. Arvīds jutās mazliet samulsis sava parāda dēļ. Viņš vaicāja, vai viņa_ sievastēvs kaut ko par to runājis.

— Tja, — Freutigers atbildēja, — to viņš nudien darīja. Reiz es viņu satiku Savienībā — un viņš man jautāja: «Kā tas ir, vai Šjernblūms tev nav parādā pieci simti kronu?» — «Ko nu,» es atbildēju, «par to nav vērts runāt.» — «Nē, man arī tā liekas,» Randels atteica. Un tad mēs par to vairs nerunājām. Bet tai pašā vakarā viņš mani pierunāja parakstīties uz «Sveapalatsa» akcijām desmit tūkstošu kronu vērtībā. Es pat lāgā neatceros, kā tas viss notika. Baidos tikai, ka šīs akcijas ir gluži kā tualetes papīrs. Bet viņa motīvi bija tik skaisti un patriotiski.

... Arvīds lāgiem bija noraizējies par nākotni. Taču viņa sieva bija gudra, praktiska un taupīga, un pagaidām viņi kaut kā iztika. Viņas mazo kara viltību ar slepeno saderināšanos Arvīds jau sen bija uzzinājis un to viņai piedevis, pat apbrīnojis viņas atjautību — tā jau bija gandrīz vai ģeniāla. Tagad, kad viņa bija sasniegusi savu mērķi — dabūjusi vīru, viņa patiesībā interesējās diezgan maz par Arvīdu. Un tas viņu iepriecināja.

«Tā jau galu galā,» viņš prātoja, «iznāks īsti laimīga laulība.»

Dažkārt viņu kaitināja sīkumi. Būdama žurnālista sieva, Dagmara izlikās, ka saprot itin visu, kas viņam šķietami bija jāsaprot, un viņa izrunājās sabiedris-

kājā dzīvē — no kuras pavisam nevarēja izvairīties — ar ļoti lielu pārliecību par literatūru, mākslu un mūziku. Viņa arī dziedāja. Viņas balss bija diezgan plaša un laba, bet viņa nedziedāja muzikāli tīri. Un Arvīdam vajadzēja viņu pavadīt.

Viņi atgriezās no kādām viesībām. Dagmara bija nelāgā noskaņā. Viņa bija dziedājusi, bet bez lieliem panākumiem.

— Tu neprati pielāgot man pavadījumu, — viņa pārmeta.

— Tas nemaz nebija tik viegli, — viņš atbildēja. — Cilvēka balss — vismaz tava balss var dziedāt jebkurā toņkārtā, tā var skanēt kaut kur starp c-duru un de-duru. Bet klavieres to nevar! Tu sāki c-durā un pēc mirkļa jau dziedāji kaut kur starp c-duru un de-duru. Bet klavieres to nevar! Un tādējādi pavadītājs tev nevar pielāgoties.

Un notika, ka tādā vakarā viņš sēdēja gultā, mocīdamies bezmiegā, un blenza tumsā, kamēr sieva saldi gulēja viņam blakām, — gadījās, ka viņš blenza tumsā un čukstēja:

— Ak, kaut es būtu viens! Ak, kaut es būtu brīvs!

.,. Bet vispār viņu kopdzīve bija laimīga.

Un gadi aizritēja.

Arvīds Šjernblūms staigāja šurpu turpu pa istabu nelielajā dzīvoklī Karaļa ielā. Beidzot viņš apstājas pie spoguļa un sasēja balto kaklautu.

Dagmara jau bija saģērbusies. Viņai piemita laba īpašība — viņa allaž laikā bija kārtībā, ja viņi grasījās doties uz viesībām. Šoreiz viņi bija ielūgti pie ģenerālkonsula Rubina pusdienās. Bija tūkstoš deviņi simti septītā gada decembra sākums.

Ļauj man tevi apskatīt, tu esi aizmirsis savu gredzenu, — Dagmara aizrādīja.

Arvīds meklēja gredzenu, bet nevarēja to atrast. Pavisam nesaprotami. Viņš to būs nolicis kaut kur neparastā vietā. Viņi meklēja, bet gredzenu neatrada.

Ara uz ielas gaidīja ormanis.

— Nokavēties Rubina viesībās mēs nedrīkstam, — Dagmara aizrādīja. — Šoreiz brauc bez gredzena. Gan jau to atradīsim ...

Klusēdami viņi brauca drūmajā decembra tumsā.

— Vai tev liekčis, ka karalis mirs? — Dagmara vaicāja.

Vecais karalis gulēja uz nāves gultas.

— Tā liekas, — Arvīds atbildēja.

Kā uguns mušas gar karietes logiem slīdēja ielu un veikalu gaismas ...

Ģenerālkonsula Rubina dzīvoklis Stūres ielā — pašā Stūres ielas stūrī pie Apīņu dārza — laistījās pilnā apgaismojuma. Sulainis un divas jaunas glītas meitenes apstaigāja viesus, piedāvādamas maizītes ar kaviāru, zosu aknam un Lisholmas akvavitu. Ģenerālkonsuls bija viens no tiem nedaudzajiem, kam pēc tūkstoš deviņi simti piektā gada netrūka drosmes piedāvāt norvēģu degvīnu. Viņš apstaigāja kungus, izdalīdams nelielas kartītes ar galda dāmu vārdiem un mazu pusdienas galda plāna skicējumu. Uz kartītes, ko viņš pasniedza Arvīdam, bija rakstīts: Merta Brē-mas jaunkundze. Viņš pasniedza roku slaidai dāmai ar smalku un mazliet grūtsirdīgu seju, un, kamēr neliels stigu orķestris spēlēja «Gājiens dziedoņu zālē», viesi devās ēdamistabā.

Arvīds, apsēdies^ pie galda, paraudzījās apkārt. Namatēva galda dāma bija Elena Heja. Viņa bija līdzīga pavecai un daudz pieredzējušai madonnai.

Namamātes kavalieris bija P. A. fon Gurkblads. Tas labi saderējās: ģenerālkonsula sieva bija cēlusies no senas karolīniešu augstmaņu dzimtas, dzimusi Grot-husena ... Iešķērsām pāri galdam māja Freutigers, Arvīds pamāja pretī. Freutigera galda dāma bija Dagmara. Tālu galda otrā galā Arvīds saskatīja Mar-kela grumbu izvagoto seju, nokarenās ūsas metas iesirmas ... Netālu no Markela Arvīds redzēja pavīdam Henrika Rislera mazo klauna sejiņu ... Arī Elgu Grothusena jaunkundzi, jauno, skaisto, dievināto un tenkās iepīto rakstnieci, Rubina kundzes radinieci...

Kamēr pasniedza zupu —- Potage ā la chasseur —, orķestris spēlēja menuetu no «Dona 2uāna».

Arvīds Sjemblūms pacēla glāzi ar sarkanvīnu pret savu galda dāmu Mertu Brēmas jaunkundzi. Arī viņa pacēla savu un mazliet pielieca galvu.

Par ko lai viņš ar viņu runā? Viņš zināja viņas dzīvi, vai vismaz viņam likās, ka to zina. Mīlestība un bērns... Patlaban viņš nespēja atcerēties, kur un no kā viņš to bija dzirdējis. Bet atcerējās, ka dzirdējis — viņas jaunības mīlestība bijusi kāds jauns ārsts, kas vēlāk mainījis savus uzskatus un dzīvi un tagad strādājot par jūrnieku mācītāju Hamburgā ... Tātad ar viņu var runāt par itin visu, neminot jaunus ārstus, ārlaulības bērnus un jūrnieku mācītājus...

— Vai jaunkundze ir radiniece ar slaveno grāmatas «Dzīvnieku dzīve» autoru? — viņš vaicāja.

— Nē ...

Arvīds juta, ka pietvīkst. «Šodien esmu idiotiskā omā,» viņš domāja. «Tas, starp citu, ar mani notiek vienmēr lepnās pusdienās. Nesaprotu, kāpēc tieku aicināts. Sevišķi asprātīgs viesis es neesmu.»

Bet Brēmas jaunkundze viņam palīdzēja.

.— Sakiet, — viņa uzņēma valodu, — vai jūs īlen-riku Rislera kungu pazīstat tuvāk?

— Nē, loti pavirši. Esam sastapušies redakcijā.

Noraugoties uz viņu, es nekādi nespēju sasaistīt

viņu ar viņa grāmatām, — Brēmas jaunkundze paskaidroja.

Ja padomāju, tāds laikam bija arī mans pirmais iespaids. Bet viņš nekad nav domājis apgalvot, ka ir kāds no savam tēlotajām personām.

— tomēr ... Viņa grāmatas ir tik grūtsirdīgas, bet viņš pats tik priecīgs un žirgts, vismaz tās reizes, kad esmu viņu sastapusi...

Arvīds padomāja.

Jā» viņš sacīja, — tā jau gan ir. Bet varbūt tas ir tāpēc, ka viņam nepatīk darbs. Varbūt tāpēc viss viņam šķiet tik drums, kad viņš ir spiests sēsties pie darba. Bet, tiklīdz viņš kaut ko uzrakstījis, kaut ko īsti drūmu un skumju, tā pats uzreiz jūtas priecīgs un sprigans.

Brēmas jaunkundze kļuva domīga.

— Vai tiešām dzejnieks izskatās tāds? — viņa vaicāja.

— Jā, es jau nezinu ... Neesmu dzejnieks.

. Jau pasniedza zivis. Foreller au gratin. Mūzika ' spēlēja Šūberta «Foreli».

Arvīdam pa kreisi sēdēja mazā apburošā baronese Freutigera. Freutigers pirms pāris gadiem bija apprecējies.

Iešķērsām pāri galdam Arvīds dzirdēja Dagmaru sakam Freutigeram:

— Vai barons ir ļoti greizsirdīgs?

Jautājums bija mazliet nediskrēls, taču barons pavisam brīvi atbildēja:

Šausmīgi. Pirms dažiem gadiem es biju saderināts ar meiteni, kuru uzskatīju mazliet pavieglu. Sakumā tas bija tikai aizdomas, un es nezināju, ko darīt. Taču reiz aprīlī es klaiņāju pa Karla ceju. Piepeši redzu, mana saderinātā nāk no Jaunā tilta puses,

mani nepamanījusi, pagriežas gar stūri un iet man mazliet pa priekšu. Pirmā doma bija viņu panakt, bet tad man iekrita prātā: interesanti redzēt, uz kurieni viņa iet, Viņa iegāja pa kādām durvīm. Tad man sakāpa galvā asinis. Tieši tajā mājā dzīvoja kāds leitnants, kas, pēc manām domām, ar manu saderināto flirtēja. Puisis, starp citu, bija man labs draugs. Viņ& dzīvoja vecpuiša divistabu dzīvoklī pirmajā stāvā, abas istabas atradās ielas pusē, biju tur bijis daudz reižu un labi zināju, kur atrodas katra mēbele. Apstājos un pirmajā brīdī nezināju, ko iesākt, — negribēju iet garām viņa logiem, lai tie abi tur iekšā par mani varbūt smietos. Bet gribēju paraudzīties, vai aizkari ir nolaisti. Tad man iešāvās galvā ideja. Es ielecu garāmejošā tramvajā un redzēju, ka guļamistaba aizkari nolaisti. Izlēcu no tramvaja āra. Paraudzījos pulkstenī, bija aizritējušas tikai četras minūtes, kopš viņa tur bija iegājusi. «Par agru,» es nodomāju. «Pacieties vēl divas trīs minūtes!» Gadījuma pēc es satiku kādu skribentu, hm, atvainojiet, es gribēju teikt, žurnālistu, es viņu apturēju un sacīju: tagad tu būsi mans liecinieks un turklāt dabūsi jautru rakstu laikrakstam. Viņš mani uzlūkoja mazliet pārsteigts, bet es viņu aizvilku pie loga ar nolaistiem aizkariem, norāvu svārkus, aptinu tos ap delmu un devu pa rūti — pang! Tūdaļ iebāzu otru roku iekšā un uzvilku augša aizkarus. Nemēģināšu attēlot skatu, kāds... un tā tālāk... Cilvēku pūlis, policija, liels gājiens uz tuvāko policijas iecirkni. Man par šo izdarību bija jāsamaksā simt piecdesmit kronas. Bet tagad man viss bija skaidrs — un es ielūdzu skribentu^ atvainojos, žurnālistu, un vēl dažas personas varenās pusdienas ar krietnu iemešanu.

Freutigera tuvākās dāmas kādu brīdi svinīgi klusēja.

— Vai atļauts vaicāt, — Arvīds pievērsās savai

dāmai pa kreisi, — kāda, pēc baroneses domām, ir sa stāsta morale?-

Baronese, pievērusi plakstus un mazliet šķelmīgi smaidīdama, atbildēja:

Ka pirmajā stāvā jāizturas tikumiski,..

Mūzika spēlēja «Hofmaņa stāstu» Venēcijas sapņu valsi. 1 '

Sakiet, Šjernblūma kungs, — vai jūs aiz principa nevalkājat laulajamo gredzenu? — Brēmas jaunkundze vaicaja.

Arvīds atbildēja, — aiz principa es nedaru itin nekā. Esmu gredzenu aizmirsis.

Vai tad kaut ko tādu var aizmirst? — viņa jautāja.

— Aizmirst var gandrīz itin visu, — viņš atbildēja.

un slepus aplūkoja Brēmas jaunkundzi. Tikai tagad viņš to ieraudzīja pa īstam. Mazo, smalko profilu zem brūniem, cirtainiem matiem. Nodurtās acis. Sārtās lupas, kas kāri sūkāja sparģeli. Un mazās burvīgās krūtis, kas nemierīgi cilājās kleitas izgriezumā... Cik veca viņa varētu būt? Aptuveni trīsdesmit gadu. Tas jau neskan īsti labi, ja domā par jaunu meiteni, bet patiesība tik ļauni tas arī nemaz nav . .. īstenībā viņa drīzāk ir jauna atraitne vai šķirtene ... Piepeši viņš skaidri atcerējās, ka par viņu bija stāstījusi Dagmara. Nē, piimo reizi viņu bija pieminējis Freutigers, kad viņi abi bija sēdējuši Ridberga kafejnīcā pie Gustava Ādolfa tirgus laukuma. Freutigers bija teicis pavisam strupi un vienkārši: viņai no tā un tā ir bērns. Bet Dagmara bija pastāstījusi plašāk. Merta Brema bija viņas draudzene.

Sveiks, Arvid! Kāpēc tu esi iebāzis laulības gredzenu vestes kabatā? — sauca Freutigers.

Arvīds izvilka abas vestes kabatas.

Vestes kabatā neesmu to iebāzis, — viņš teica.

Esmu to kaut kur nolicis un aizmirsis.

— Jā, tas tiesa, — Dagmara iebilda. — Viņš nav no tiem laulātiem draugiem, kas vajadzības gadījuma paslēpj gredzenu vestes kabatā.

— Sveiks, Arvīd!

— Sveika, mijā Dagmar!

Viņu laulībā valdīja neierobežota uzticība. Greizsirdības scēnas nekad negadījās. Viņa pat ne mirkli nespēja iedomāties, ka vīrs varētu iemīlēt citu ja viņam pieder Dagmara. Un v i ņ š nebija greizsirdīgs aiz

kāda cita iemesla. _

— Gribu jums kaut ko atzīties, Sjernbluma kungs, — Brēmas jaunkundze sacīja. — Kada rakstāmgalda atvilktnē man ir dažas nelielas noveles. Nezinu, vai tās ko vērtas, taču labprāt redzetu tas iespiestas. Ja nu es tās aizsūtītu laikrakstam «Natio-nalbladet» — kas tās novērtētu un izlemtu par to iespiešanu?

_ Tas ir Turstens Hedmans, — Arvīds atbildēja.

— Viņš patlaban ir Grieķijā. Un nezinu, kad viņš pārbrauks. Bet viņa prombūtnes laika mans pienākums starp daudziem citiem ir arī novērtēt iesūtīto daiļliteratūru.

_ Vai jūs varbūt laipni novērtētu tada gadījuma

manus nenozīmīgos mēģinājumus? — Brēmas jaun

kundze vaicāja.

— Pats par sevi saprotams, — Arvīds atbildēja.

Viņš nesaprata, vai tā bija iedoma vai īstenība, taču viņam likās, ka zem galda viņa kreisajai kajai glāstoši pieskārās sievietes kājiņa. Viņš, cik smalkjūtīgi vien iespējams, papūlējās atbildēt, kamēr viņi abi sapņaini lūkojās gaisa.

Arvīds bija nonācis līdz putnam — slokai. Mūzika spēlēja Šopēna «Sēru maršu».

Pie galda iestājās savads klusums.

_ Draugam Rubinām dažreiz ir ērmīgas iedomas, — Freutigers čukstēja.

Sulainis staigāja apkārt uz pirkstgaliem un ielēja senas markas vīnu.

— Es mīlu Šopēna «Sēru maršu», — Brēmas jaunkundze sacīja.

— Jā, — atbildēja Arvīds, — bet tas ir rakstīts klavierēm, visi tā efekti aprēķināti klavieru tehnikai. Tāpēc allaž kaut kas iet zudumā, ja to pielāgo stīgu instrumentam.

— Jā, tiesa, jūs taču esat mūzikas recenzents ...

— Diemžēl. Tādēļ man arī pēc kāda brīža, kad iestāsies vislabākā noskaņa, būs jāaiziet. Šovakar Klarholma-Fibigera kundze pirmo reizi dziedās Zentu «Holandietī», tādējādi ieiedama Vāgnera lielajās lomās. Es viņai apsolīju to atzīmēt... Bet man jābūt operā tikai ap deviņiem, uz otro cēlienu.

«Sēru maršs» bija apklusis, un čalas un sarunas no jauna pieauga. Sjernblūms juta atkal savādu kutinā-jumu kreisajā kājā, šī jutoņa cēlās līdz pat centrālajai nervu sistēmai... Un viņš domāja: «Laikam gan viņa uzrakstījusi šausmīgu draņķi.»

... P. A. fon Gurkblads īsos, kodolīgos zviedru vārdos izsacīja viesu pateicību. Visi piecēlās no galda, vietumis tikai ar pūlēm, un ikviens kavalieris ieveda savu dāmu lielajā salonā ...

Kungi — it kā pēc kāda dabas spēka likuma — sapulcējas ap ģenerālkonsula cigāru kastēm: tur bija garie, tievie «Manuel Garda», vidēji lielie un resnākie «Upman» un mazie, jaukie «Henry Clay» cigāri. Un tiem viesiem, kam nepatika vai kuri nepanesa Havannas cigārus, atradās lieliski zemnieku cigāri.

Arvīds Sjernblūms paņēma vienu «Manuel Garda». Viņš aplēsa, ka pagūs izsmēķēt aptuveni vienu trešdaļu cigāra, iekams nonāks līdz operai. Pēkšņi viņš atradās jūklī starp Heja jaunkundzi, Henriku Risleru, Brēmas jaunkundzi un citiem. Arī Markels bija paņēmis «Manual Garda».

2-1 tt

— Dārgā Heja jaunkundz, — Arvīds izdzirda Ris-lera balsi, — jūs man vaicājāt, kādēļ es negribēju parakstīties uz jūsu un pilsētas galvas miera uzsaukuma tūkstoš deviņi simti piektajā gadā, un manu atbildi pie galda nomāca balsu čalas; es manīju, ka jūs to nesadzirdējāt. Jā, man bija divi nozīmīgi iemesli. Es neesmu kara cienītājs un asinskārs, bet, vispirms, mani pazīst kā netikumisku rakstnieku — tas ir mans vienīgais stāvoklis un nedod man nekādu autoritāti nopietnos jautājumos — relatīvi nopietnos. Bet, otrkārt...

— Mīļais Hinke Risler. — Heja jaunkundze saulaini smaidīja. — «Netikumisks rakstnieks» — ko tas nozīmē? Vai tad tomēr nav tādi gadījumi, kad jāpiedalās visiem?

— Bet, otrkārt, — Rislers neatlaidās, — ir tādi gadījumi, kad tautai jādod neierobežotas pilnvaras tiem, kuru rokās ir vadība un atbildība. Tā rīkojās norvēģi tūkstoš deviņi simti piektajā gadā, un tas bija viņu spēks. Tādēļ es negribēju piedalīties tādā pasākumā, kas kaut visniecīgākā ziņā jau no paša sākuma mazināja mūsu valstsvīru varu sarunās ar norvēģiem. Tā toreiz, tāpat kā tagad, bija mana dziļa pārliecībā, ka karš starp Zviedriju un Norvēģiju būtu abu valstu vēstures «beigu sākums» vai vismaz sākums negantam naidam abu tautu vēsturē... Un es neatzinu, ka man būtu jālien acīs un jāparāda vadošajām personām tik saprotami jautājumi. Pēc manām domām, bija pareizāk paļauties, ka viņi to sapratīs tikpat labi ka es. Un, liekas, tā jau tas arī bija!

— Es nudien nebūtu domājusi, ka jūs kaut cik interesējaties par politiku, Rislera kungs, — Merta Brēma iebilda.

Rislers nepaguva viņai atbildēt, Markels aizsteidzas priekšā:

— Labā Brēmas jaunkundz, vai jus tiešam nezināt,

ka pirms paris gadiem Risleru policija tikko neapcietināja par dumpja izraisīšanas mēģinājumu?

— Tu nu gan pārspīlē, — Rislers izsaucās.

— Nē, tā tīrā, dzīvā patiesība. Bija vēlēšanu vakars pirms pāris gadiem. Rislers, es un vēl pāris cilvēku iznācām vēlā naktī no Ridberga kafejnīcas. Gustava Ādolfa laukumā mudžēja pūlis, saukdams «urā» vēlēšanu rezultātiem. Tad Risleram iešāvās prāta doma nostāties pūļa priekšā un iet uz laikrakstu «Af-tonpost» un smieties. «Altonpost», kā parasti, pēdējā brīdī bija izmēģinājis mazu viltīgu gājienu un, kā parasb, cietis neveiksmi. Labi: Rislers nostājas Gustava Ādolfa laukumā un dārdoši kliedza — «Tagad mēs iesim, mēs iesim uz «AHonpost» un smiesimies!». Un, kad viņš to atkārtoja vairāk reižu, pūlis sakustējās, tas virzījās cauri Miera ielai, garām Mākslas akadēmijai uz «Aftonpost», un tur Rislers, pacēlis gaisā spieķi kā takts zizli, kliedza: «На, ha, ha! Ha, ha, ha!» Un pūlis viņam pievienojās: «На, ha, ha, ha, ha, ha, ha!» Kāda klusuma brīdī viņš man pačukstēja: «Iedomājies — ja nu mani apcietina par dumpja izraisīšanu?» — «Protams, ka policija tevi apcietinās,» es atteicu, «nevis par dumpja sacelšanu, bet par huligānismu un piedauzīgu izturēšanos.» Tad viņš nobālēja un gļēvi aizlavījās projām pa kādu šķērsieliņu, bet pūlis stāvēja un zviedza, kamēr ieradās policija un to izkliedēja ...

— Mīļais Markel, — Henriks Rislers sauca, — kāds ievērojams dzejnieks es būtu, ja prastu melot ta kā tu.

... Arvīds Sjernblūms paraudzījās uz savu «Mcmuel Garda». Viņš bija nosmēķējis aptuveni vienu trešdaļu. Un pulkstenis bija pāri pusdeviņiem. Viņam bija laiks iet uz operu. Viņš aprēķināja, ka ar savu recenziju tiks galā ap pulksten divpadsmitiem, Tad

viņš varētu paņemt taksometru un atbraukt pakaļ Dagmarai.

Stāvēdams priekšnamā un vilkdams mugurā mēteli, viņš piepeši portjeru spraugā pamanīja Brēmas jaunkundzes mazo, smalko galviņu.

— Vai jums jau jāiet? — viņa vaicāja.

— Jā, — viņš atbildēja.

Viņa atlaida portjeras un pienāca viņam klāt.

— Jus neaizmirsīsit savu solījumu? ...

Arvīds vaicādams viņā pavērās.

— Ko tad es solīju? — viņš jautāja.

— Palīdzēt iedabūt laikrakstā manas mazās noveles.

Ātrumā viņš nevarēja atcerēties, ka būtu to viņai solījis. Bet viņa bija ļoti jauka, stāvēja viņam pavisam tuvu, kā grēku nožēlniece Magdalēna noliekusi galviņu. Ar ašu skatienu Arvīds pārliecinājās, ka neviens viņus neredz, tad satvēra ar rokām viņas galvu un pavilka to vēl tuvāk, noskūpstīdams viņu kaut kur uzmuguras. Tad viņš meitenes galviņu pacēla, noskūpstīja lūpas un teica: «Uz redzēšanos!» — un devās projām.

Šaja skumjajā decembra vakarā krita slapjš sniegs. Līdz operai bija minūtes desmit, ko iet. Vai lai viņš paņem taksometru? Nevajadzīgi izdevumi...

Arvīds gāja un domāja par Mertu Brēmu un Dagmāru.

«Kādēļ gan lai arī es savā trūcīgajā dzīvē nevarētu atļauties mazu mīlestības dēku? Dzīvo taču tikai vienreiz. Dagmara ir ļoti laba. Bet tomēr kļūst vienmuļi nakti pēc nakts un gads gadā ar vienu sievieti. Esmu precejies, drīz jau apritēs četri gadi. Un vārda tiešā nozīmē neesmu viņai bijis neuzticīgs. Bet ... bet es viņu nemilu! Un kādēļ lai manā trūcīgajā dzīvē

nebūtu vietas mīlestībai? Atceros, ka agrā jaunībā es sapņoju, ka iegūšu vārdu Zviedrijas vēsturē. Bet šajā ziņā nav lielas cerības. Kādēj tad lai neapmierinātos ar to, kas šķietami ir sasniedzams? Muļķības! Dagmara man ir laba diezgan. Viņa baidās par mājas baltajiem aizkariem, man arī tas jāievēro. Un Brēmas jaunkundze ... Viņa grib iedabūt savas noveles laikrakstā, un uz tā rēķina es avansveidā dabūju skūpstu, jo Turstens Hedmans atrodas Grieķijā, — būtu viņš bijis te, tad skūpstu saņemtu viņš ... Vai šādā sākumā varētu būt slēpta liela к a i s 1 ī b a? Jā, dzīvosim — redzēsim ...» Viņš vēl juta viņas mazo smailo mēles galiņu šaudāmies kā liesmu ...

Iedams pa ietvi uz operu, Arvīds no tālienes ieraudzīja lielu ļaužu pūli pie laikrakstu telegrammu logiem. Tai brīdī viņš sastapa kādu pazīstamu žurnālistu un vaicāja:

— Vai karalis miris?

— Vēl ne.

... Arvīds iegāja operas namā. Laiku viņš bija aplēsis pareizi; starpbrīdis beidzās, kad viņš ienāca zālē un apsēdās savā parastajā vietā, iekšā plūda publika. Kāds neliels plikpauris ar savu sievu — garu, slaidu, melnīgsnēju mazliet iesirmu dāmu spiedās viņam garām uz savām vietām. Arvīds šo dāmu pazina pēc izskata. Viņas dēļ Markels pagājušā gadsimta beigās bija uz īsu laiku nokļuvis nervu klīnikā. Un viņš zināja, ka šī dāma bija redzējusi kaut ko tādu, ko nebija redzējis neviens cits: Markelu raudam. Savā laikā dāmu sauca par «ceļojošo kausu».

Zāle bija gandrīz pārpildīta.

Ap Arvīdu šalca čalas un sarunas: tas un tas šķirsies no savas sievas un precēsies ar to un to... Jā, tā ir skaidra patiesība, es viņus redzēju tuvumā...

Pa labi viņam bija vēl divas tukšas vietas. Pēdējā

brīdī ieslīdēja divas damas un ieņēma vietas, pirms izdzisa ugunis.

Lidija.

Nē?... Jā. Tā bija Lidija, kas sēdēja viņam blakām. Cieši viņam klāt. Viņš uzreiz viņu bija pazinis. Viņu acis pustumsā satikās. Vienu mirkli tās grima viena otrās. Tad viņa aizgrieza mazo galviņu un, pievērusi acis, šķietami gremdējās mūzikā.

Klarholmas-Fibigeras kundzes plašā un skaistā balss piepildīja telpu.

Lidija sēdēja, mazliet paliekusies uz priekšu, zodu atspiedusi pret kreiso roku. Arvīds slepus aplūkoja šo mazo roku. Viņš uzreiz pamanīja, ka viņa nevalkā gludo zelta gredzenu, bet gan nelielu platīna gredzenu ar četršķautnainu smaragdu un diviem maziem dimantiem. Nu, tas jau vēl nekā nenozīmē, bet tomēr ... Viņš zināja, ka Lidijas vīrs pēc kāzām nopircis Sedermanlandē īpašumu, un, pēc Arvīda domām, viņa visu laiku bija nodzīvojusi tur klusā ģimenes lokā kopā ar mazo meitiņu un vīru, kuru, pēc Arvīda domām, viņa cienīja un aprūpēja, un pat varbūt mīlēja — jo ir taču redzēts, ka vecāks vīrs iemanto jaunas sievietes mīlestību. Kaut arī no desmit gadījumiem devītais ir blēņas un īstenībā tur slēpjas pavisam kas cits... Pērļu kaklarota viņai arī bija ar smaragda aiztaisi. Tieši tā tam jābūt! Mīlestības atalgojums!

Pēkšņi viņš tumsā juta, ka aiz kauna nosarkst. Te viņš sēdēja cieši blakām savai jaunības mīlestībai. Pirmo reizi pēc desmit gadiem. Un pietika ar pērļu saiti, lai viņš sāktu domāt ciniski par Lidiju ... Viņš pats sev vaicāja: kas es esmu, un kas no manis iznāks? Vai tad es pats neesmu pārdevies Dagmarai par diviem tūkstošiem kronu gadā? Nu jā, patiesībā jau tā nenotika, bet, raugoties no ārienes, tā liekas...

Vai tad ar Lidiju var būt kaut kas tamlīdzīgs? Vai nevarēja notikt kaut kas cits, nekā liekas?

Slepus viņš Lidiju aplūkoja. Ak dievs, cik viņa ir skaista! Viņa bija kaut kā pārvērtusies, bet, kā, viņš nespēja izskaidrot... Viņa bija tā pati un tomēr cita. Viņa Arvīdam šķita skaistāka nekā agrāk, bet skaistāka kaut kā bīstami un liktenīgi. Viņā jautās kas svešāds. Un sevī viņš dzirdēja balsi: «Piesargies no šīs svešās sievietes!» Ej projām, ej uz redakciju, uzraksti savu recenziju, paņem taksometru un aizbrauc pēc savas Dagmaras, un ved to mājās!

Bet viņš palika sēžam.

Bija starpbrīdis. Viņš dzirdēja, ka Lidija pārmija dažus vārdus ar savu draudzeni vai kas nu tā bija. Dāma piecēlās un izgāja ārā. Lidija palika sēžam.

Arī Arvīds sēdēja savā vietā. Ap viņiem bija izveidojies tukšums.

Viņu rokas meklēja un atrada viena otru.

Viņi sēdēja klusēdami. Tad viņa klusi teica:

— Vai tu esi laimīgs?

Arvīds mirkli klusēja.

— Neviens cilvēks laikam gan nav laimīgs, — viņš atbildēja. — Tomēr jādzīvo vien ir, cik jau nu labi iespējams.

— Jā, tas jādara, — viņa atteica.

Zālē ienāca draudzene.

Viņi vairs nepārmija neviena vārda.

Pēc tam Arvīds aizgāja uz redakciju un steigā uzrakstīja īsu, taču ļoti cildinošu recenziju par Klar-holmas-Fibigeras Zentu. Tad paņēma taksometru un aizbrauca pēc Dagmaras. Rubinu mājās patlaban notika dedzīgas diskusijas par karaļa izcelsmi. Freutigers apgalvoja, ka tā esot ebrejiska.

— Viņi nav ebreji, — Markels sacīja. — Tik gari

ebreji nekad nav redzēti. Tad jau drīzāk viņi ir arābi. Bernes iedzīvotāji ir krietni sajaukti ar moriem vai arābiem. Bet galu galā tas taču vienalga. Es neredzu nekā aizskaroša ne tās tautas izcelsmē, kas izdomājusi dievu, ne arī tās, kas atklājusi skaitjus. Manī pašā, starp citu, ir mazliet jūdu asiņu, — Markels sacīja. — Viena astotdaļa. Mana vecāmāte bija pa pusei ebrejiete, un viņas tēvs bija ebrejs. Bet viņš pārgājis tīrā evaņģēliskā ticībā aiz tā vienkāršā motīva: pie velna, kāpēc gan lai esmu ebrejs un maksāju nodokli divām ticībām, ja pats neticu nevienai reliģijai!

... Arvīds aizveda Dagmaru uz taksometru un pārbrauca mājās.

Noģērbdamies viņš uzmeklēja mazliet viskija un sodas ūdens un sagatavoja sev groku, staigāja šurpu turpu pa istabu un smēķēja cigāru. Divi trīs soļi uz priekšu, divi trīs soļi atpakaļ. Viņš staigāja un murmināja dažas Ridberga vārsmas:

Bet virs, kam sirdi lauma nozagusi,

To atpakaļ nekad vairs nedabūs.

Pa sapņu mēnesnīcām maldīsies viņš klusi Un sievas milestlbai neatsaucams būs.

Dagmara, ģērbusies naktskreklā, pabāza galvu.

— Te būs tavs gredzens, es to atradu savā gultā!

— Ak tā, — viņš atteica.

Viņš joprojām staigāja.

Ja kaut ko gribi vēl — tad mūža galam pārkāpt Uz atdusu, uz nāves miega zārku.

Atkal viņš izdzirda Dagmaras balsi:

— Vai tu nāksi drīz?

Arvīds bija apstājies pie šifonjera. Plate bija nolaista. Pa pusei izklaidīgi viņš izvilka atvilktnīti, kur

atradās mazais zīmējums starp citiem veciem niekiem. Zīmējums ar kailajiem vītoliem un putnu verzi zem smagajiem rudens mākoņiem. Un viņš pagrieza lapiņu otrādi. «Prom, es gribu prom! Ai, tālu, tālu, tālu!» bija ierakstīts augstu pie pašas maliņas. Un zem šiem vārdiem viņš pats bija uzrakstījis, tikai vairs nevarēja atcerēties — kad:

Pelēkās ūdens gālēs vitolu atspulgi kailie,

Gājputnu kāši un bultas uz dienvidiem debesi šķeļ.

Asaras aizmiglo skatu, kas aizslīd no aploksnes vecas.

Izbalis zīmējums. Rudens ir viss, kas man atlicis vairs.

... Pa daļai izklaidīgi viņš mazo lapiņu ielika, tāpat kā agrāk, savā piezīmju grāmatiņā.

Nākamajā rītā viņu uzmodināja smaga un tālīna visu pilsētas baznīcu zvanu dunoņa.

Viņš pietrūkās gultā sēdus.

— Karalis ir miris, — viņš teica sievai. — Sis vecais kungs, kurš bija mūsu zemes karalis visu laiku, kamēr mēs dzīvojām ...

Viņš piegāja pie loga un uzvilka aizkarus. Bija pelēka, miglaina diena. Iešķērsām pāri ielai pie Tehniskās augstskolas pusmastā plandīja vecs netīrs kņrogs.

...Viņa darbistabā kamīnā liesmoja uguns. Viņš sēdēja pie šilonjera un pēc brokastīm bija aizdedzinājis pirmo cigareti. Dagmara vēl gulēja. Ienāca Auguste un ienesa aploksni.

Šjernblūms tūlīt pazina Lidijas rokrakstu un atplēsa aploksni.

«Arvīd. Es rakstu «Kontinentāla» viesnīcā, tikko pārnākusi no operas. Šveicars saka, vēstule nonākšot svētdienas rītā. Ja Tu gribi mani kādu brīdi

svētdienā satikt — es braukšu uz mājām, uz Šjern-vīku, pirmdienas rītā, biju Stokholmā tikai dažas dienas, lai izdarītu iepirkumus Ziemsvētkiem, — tad padzersim kopā tasi tējas viesnīcas ēdamzālē pulksten pustrijos. Tajā laikā tur gandrīz nav neviena viesa.

Man trūkst vārdu, lai izteiktu, ko jutu vakar... Pēc tik daudz gadiem.

P.S. Vēstuli sadedzini!

Lidija,»

Viņš sēdēja, iegrimis domās. «Uz mājām, uz Šjernvīku ...» Kopš vakardienas viņā bija modusies nenoteikta cerība, ka Lidija vairs nedzīvo kopā ar vīru, bet varbūt dzīvo Stokholmā.

«Uz mājām, uz Šjernvīku.»

Vēstuli viņš iemeta ugunī. Papīrs uzliesmoja, saritinājās, pārvērtās melnās oglēs.

— Vai lai eju uz satikšanos vai ne?

Viņš izņēma no maka divu kronu monētu.

— Lai noteic gadījums. Ja uzkritīs karalis, tad iešu, ja raksts, tad ne.

Viņš meta monētu uz šifonjera plaknes. Uzkrita raksts. Vēlreiz — atkal raksts.

— Nu, pēdējo reizi! — Raksts.

Viņš sadusmojās vairāk uz sevi nekā uz iecirtīgo monētu.

— Bērnišķības. Protams, ka iešu.

Pilsēta bija tīta biezā, brūni pelēkā miglā. Pulksten divpadsmitos uz ielas bija gandrīz tumšs. Dunēja nāves zvani. Bija svētdiena, un cilvēki kā bēru gājienā slīdēja pa ielām. Papeles pie Tehniskās augstskolas stāvēja rindā kā spoki sardzē. Karaja kalniņš, kas jaukās dienās ar trim baznīcas torņiem Karalienes

ielas galā izskatās tik burvīgs, šodien bija nejauks. «Spoku pils» bija baigāka nekā parasti. Zinātņu akadēmijas smagās masas, likās, gulēja. Karalienes iela rēgojās melni pelēka; likās, zvanu dunoņā slēptos nāves klusums.

Šjernblūms aizgāja uz redakciju. Tagad Turstena Hedmana istaba bija pilnīgi viņa rīcībā. Hedmans lielākoues atradās ceļojumos, un Henriks Rislers ļoti reti strādāja redakcijā, bet savas īsās un nejaukās recenzijas ar ķīmisko zīmuli uzrakstīja piezīmju grāmatiņā, sēdēdams Ridberga kafejnīcā. Šjernblūms kopš dažām nedēļām bez mūzikas recenzijām pēc norādījuma vēl aprūpēja ārlietu nodaļu. Viņam bija noteiktas cerības jaunajā gadā kļūt par «ārlietu ministru». Bet tieši patlaban pasaulē nenotika nekas sevišķs. Tikai Eilenburga un Moltkes-Hardena prāvas atbalsis, tas bija viss. Šjernblūms dabūja žurnālu «Zukunil» un to pārlapoja. Tajā kāds Hardena rak'sts viņu ieinteresēja. Viņš apsēdās pie mašīnas un sāka to tulkot.

Viņš rakstu jau gandrīz bija pabeidzis, kad gaiteņa zēns pieteica, ka viena dāma lūdzot viņu pieņemt.

— Lūdzu...

Tā bija Brēmas jaunkundze. Pirmajā mirklī Šjernblūms bija domājis, ka tā būs Lidija, — bet kādēļ lai viņa nāktu šurp, ja nolikusi salikšanos «Kontinentālā»? Brēmas jaunkundzi viņš galīgi bija aizmirsis.

— Ar ko varu pakalpot? — viņš vaicāja un tūlīt piebilda: — Ak tā, tiesa, runa bija par novelēm. Vai jums tās ir līdzi?

Viņa sarāvās. Stāvēja mazliet samulsusi un tad sastinga.

— Jā, — viņa teica, — paņēmu līdzi trīs. Bet, ja es kaut kādā ziņā apgrūtinu . ..

— Ak, piedodiet, — viņš atteica, — biju iegrimis darbā, un dažreiz cilvēks jau var būt izklaidīgs . ..

Priecāšos tās izlasīt un atbildi jums aizsūtīšu rīt vai parīt.

— Pateicos. Ardievu!

Viegli palocījusi galvu, viņa aizgāja.

Arvīds Šjernblūms, atcerēdamies vakardienu, jutās mazliet nokaunējies par savu sauso un oficiālo izturēšanos. Un tāpēc gribēja lasīt viņas noveles pēc iespējas ar lielāku labvēlību. Pabeidzis Hardena rakstu un pielicis attiecīgu ievadu un pāris piezīmju beigās, viņš apsēdās, lai lasītu Brēmas noveles. Pirmā bija loti nenozīmīga. Bet, rēķinoties ar visiem tiem mēsliem, ar kādiem lielam laikrakstam jāpilda savas slejas, ļaunākā gadījumā noveli varēja iespiest. Otrā novele bija pagalam vāja. Bet trešā viņam par pārsteigumu bija īsti laba. Viņš tai tūlīt pielika iespiešanas zīmi un nosūtīja lejā uz spiestuvi. Tad apsēdās un uzrakstīja vēstuli.

«Mertai Brēmas jaunkundzei.

Izteikšos par Jūsu novelēm tādā kārtībā, kādā tās nejaušības pēc izlasīju. «Vecā mājiņa» ir lietojama, bet vairāk nekā par to nevaru sacīt. «Mēnesnīcas nakts» nav lietojama, vismaz laikrakstā «National-bladet» ne. Turpretī «Sarkanais dīvāns» pēc manas pieticīgās atziņas uzrāda tiešām literāru talantu. Tā ir tik laba, ka Jūs to varat parakstīt ar savu vārdu, ja vēlaties. >

«Nationalbladet» uzdevumā augstcienībā

A. Šjernblūms.»

Viņš palūkojās uz pulksteni. Tas rādīja desmit minūtes uz trim.

Tātad paliek divdesmit minūtes. Pēc divdesmit

minūtēm viņš sēdēs «Kontinentālā» ēdamistabā uz dīvāna blakām Lidijai.

Ienāca Markels.

— Nē, — viņš teica, — vai zini, Arvīd, es to vairs neizturēšu! Uzgaidāmajā istabā sēž kāds bāls un izdēdējis večuks un gaida, lai tiktu pie' Donckera. Gaiteņa zēns viņam teica, ka Donckers ir aizņemts. «Jā, es pagaidīšu,» večuks atteica. Garām iet redakcijas sekretārs Lundkvists. Večuks vaicā: «Vai varu satikt doktoru Donckeru?» — «Viņš ir aizņemts,» Lundkvists atbild. Pa gaiteni aiziet divi vai trīs līdzstrādnieki, visiem viņiem večuks vaicā: «Vai varu satikt doktoru Donckeru?» Un viņi visi atbild: «Doktors Donckers ir aizņemts.» Gadījuma pēc uzzināju, ka Donckers jau kopš nedēļas aizbraucis uz Berlīni un nav vēl pārbraucis. Viņš tātad bijis projām astoņas, desmit dienas, un neviena dvēsele — ne gaiteņa zēns, ne es to neesam ievērojuši.

— Nu, vai zini, tas nu gan ir jauki! ...

Markels paņēma no galda korektūras sleju un to lasīja.

— Nē, saki viens cilvēks! — viņš izsaucās. — Antons Rige uzrakstījis dialogu, kurā kāda no personām Gustava Važas baznīcu sauc par «Udena baznīcu». Bet korektors domājis, ka tas ir nepareizi, un izlabojis par Gustava Važas baznīcu. Tas man atgādina kādu notikumu ar Gunāru Heibergu un viņa rakstu «Pasaules Gaitā». Viņš bija papētījis baznīcēnu ērmīgo sejas izteiksmi, kad viņi nāca ārā no baznīcas, «nobaudījuši dievu». Korektors bija izlabojis «suminājuši dievu». Heibergs izlabojis kļūdu un palūdzis jaunu korektūru. Tajā tāpat bijis «suminājuši dievu». Heibergs aizgājis pie šefa un teicis, ka korektūrā laikam sēžot kāds svētulīgs idiots. Dievu cilvēki taču sumina ikreiz, ja iet baznīcā, bet «bauda» ne vienmēr.

Paļaujies iiz marii, šefs atteicis. Es lūkošu, lai būtu «baudīja». Un Heibergs gājis uz mājām. Taču nākamajā dienā viņš laikrakstā lasījis «sumināja dievu».

Arvīds gāja pāri Klaras baznīcas kapsētai. Lietū jau mirguļoja viena otra laterna. Viņš negāja pa tuvāko ceļu cauri Klara Vatugrendai, jo vēl trūka dažas minūtes no pustrim. Brīdi viņš apstājās pie Belmana kapa. Lietus pilēja no diviem mazajiem tievajiem kociņiem pie kapa.

Un baznīcas zvani dziedāja un dunēja.

Viņš aizgāja līdz Klaraberga ielai, nogriezās gar stūri un iegāja «Kontinentāla» viesnīcā, nodeva šveicaram mēteli, cepuri un spieķi, iegāja ēdamzālē un palūkojās apkārt. Tā bija tikpat kā tukša. Pie kada galda pie loga sēdēja divi kungi. Citādi nevienu neredzēja, un zālē bija nokrēslis, jo dega tikai divas vai trīs lampas. Brokasta laiks bija garam un līdz pusdienai vēl tālu.

Arvīds aizgāja ēdamistabas viņā galā un pasūtīja glāzi tējas. Viņš tikko to bija izdarījis, kad ienāca Lidija.

— Divas tases tējas un grauzdētu maizi ar sviestu, — viņa pasūtīja.

Viesmīlis uzskrūvēja augstāk lampu un nedzirdamiem soļiem aizgāja pa biezo paklāju.

Viņi pavirši un formāli bija sadevuši rokas. Šjem-blūms tikko uzdrīkstējās paraudzīties uz Lidiju.

Viņai līdzi bija laikraksta «Nationalbladet» šīsdienas numurs. Viņa to atšķīra un norādīja uz Šjern-blūma recenziju par Klarholmas-Fibigeras kundzes Zentu «Klīstošajā holandieti».

— Vai viņa tevi tik ļoti ietekmēja? — Lidija vaicāja.

■ : . ļ

— Es neatceros vairs, ko par viņu esmu uzrakstījis, — viņš atbildēja.

Viņa lasīja: — «Klarholmas-Fibigeras kundzes balss modina sapņus par laimi un ilūzijas par pārcilvēcisku zemes laimi, par saldkaisli, visvarenu saldkaisli, par svētlaimi un mūžīgu svētlaimi ...»

— Ak tā, — viņš sacīja. — Vai tiešām es to esmu uzrakstījis šonakt? Tas laikam noticis tāpēc, ka es sēdēju tev blakām, klausīdamies viņu. Pirmo reizi pēc turpat desmit gadiem es sēdēju tev blakām.

Viesmīlis atnesa tēju, grauzdētu maizi un sviestu.

Viņa ierunājās:

— Arvīd? . . .

Viņš teica:

— Lidija?...

Viņa vaicāja:

— Vai tu mīli savu sievu?

Mirkli padomājis, viņš atteica:

— Es viņu mīlu Lutera gaumē.

—1 Ko tas nozīmē?

— Ak, vai nav vienalga ...

Klusi viņi sēdēja un malkoja tēju. Viņš domāja: «Vai viņa ir tāda pati kā agrāk? Vai viņa tā pati Lidija, kuru es pirms vairāk nekā desmit gadiem skūpstīju ceriņu pudurī? ... Vai es viņu vēl tagad mīlu — vai varu viņu mīlēt pēc tam, kad viņa piederējusi citam svešam vīrietim? Vai varbūt vairākiem ...»

Viņš teica:

— Lidij. Vai atceries toreiz pirms turpat desmit gadiem — Turstena Hedmana istabā laikraksta «N at ionalb lādei» redakcijā?

— Jā, atceros . . . Mazliet neskaidri. Bet es atceros.

— Vai atceries, es tev kaut ko lūdzu, un atceries, ko tu atbildēji?

— Jā... Nē!...

— Es tev kaut ko vaicāju. Kaut ko lūdzu. Un tu atbildēji: «Es gribu. Bet neuzdrīkstos!»

Viņa aizplīvuroti smaidīja:

— Vai es tiešām tā teicu?

— Jā.

— Ak tā ... Ja, tas bija toreiz ...

Arvīds vilcinājās ar atbildi, tomēr beidzot pateica:

— Varbūt kopš tā laika esi kļuvusi mazliet drosmīgāka?

Viņš vēlējās uztvert viņas skatienu, bet viņa, lapat aizplīvuroti smaidīdama, raudzījās tieši tukšajā, pustumšajā telpā.

— Var jau būt, — viņa atteica.

Lidijas atbilde vienā un tai pašā laikā modināja viņā baismas un karstu iekāri.

Viņš klusēja, arī viņa klusēja.

— Vai tu man vari pateikt, — viņa ierunājās, — kur atrodas Taunicas ezers?

— Taunicas ezers?

Nosaukums viņam šķita pazīstams, bet ātrumā viņš nespēja atcerēties, kur to bija dzirdējis vai par to lasījis.

— Nē, — viņš sacīja, — es nezinu . Bet tas atrodas kaut kur Šveicē vai Vācijā. Bet kāpēc tu vaicā? Vai gribi braukt uz turieni?

— Gribētu gan. Ja tikai zinātu, kur tas atrodas, — Lidija atbildēja.

— To uzzināt taču nebūs tik grūti?

— Baidos, ka būs grūti, — viņa atteica. — Nakti es gulēju nomodā un atcerējos kādu vietu no romāna «Kad mirušie mostas». Visu laiku man zvanīja ausīs: «Jauka, jauka bija dzīve pie Taunicas ezera!» Un tad es domāju: tāda ezera nemaz nav. Un varbūt tieši tas ir jauki.

— Ak tā tu domā . . . Nē, tev, protams, ir taisnība. To ezeru laikam gan nebūs viegli atrast uz kartes.

Viņi klusēja.

Lidija čukstēja, taču vairāk pati sev, nekā pievērsusies Arvīdam:

— Taču kaut reizi savā trūcīgajā dzīvē cilvēkam jāmēģina tikt pie sava Taunicas ezera ...

Klusēdams viņš glāstīja viņas roku.

— Mīļā Lidij, — viņš čukstēja, — mīļā Lidij ... — Un tad sacīja: — Kā tu sadzīvo ar savu vīru?

— Ļoti labi, — viņa atbildēja.

Un, mazliet izsmējīgi smaidīdama, piebilda:

— Viņš ir tik zinošs. Viņš var un zina tik daudz.

— Un tu taču brauci tālā kāzu ceļojumā?

— Jā. Redzēju Kopenhāgenu, Hamburgu, Brēmeni, Holandi, Beļģiju, Parīzi! Rivjēru, Milānu, Florenci un Romu! No Brindizi braucām uz Ēģipti pie piramīdām. Tur uz mazo Lidiju Stiili noraudzījās četri vai seši tūkstoši gadsimtu, es vairs lāgā neatceros. Un tad atpakaļ uz mājām caur Venēciju, Vīni, Prāgu, Drēzdeni, Berlīni un Trelleborgu...

— Taču pie Taunicas ezera jūs nenokļuvāt?

— Nē, tur mēs nenokļuvām. Tas nav minēts Be-dekerā.

Tagad viņi bija vienīgie viesi ēdamzālē. Abi kungi, kas sēdēja pie loga, bija aizgājuši.

Arā dunēja nāves zvani.

Arvīds joprojām turēja Lidijas kreiso roku savā labajā rokā.

Viņš pacēla viņas roku un aplūkoja gredzenu ar smaragdu.

— Skaists gredzens, — viņš sacīja.

— Jā. To man uzdāvināja Markuss toreiz, kad devu viņam savu jāvārdu.

Šjernblūms mirkli padomāja, tad teica:

— Viņš tātad bija drošs, ka to dabūs, ja jau iepriekš nopirka šo dārgo gredzenu?

— Nē. Gredzens viņam bija jau agrāk. Viņš man

pastāstīja par gredzenu mazu romantisku dēku, kas mani stipri ietekmēja — toreiz... Viņam bijusi jaunības mīlestība, tā pirms gadiem divdesmit trīsdesmit, un šo gredzenu viņš nopircis tai meitenei. Bet viņa viņu pievīlusi, iekams dabūjusi gredzenu. Un viņš prasīja, lai apsolu viņam, ka gredzenu nevalkāšu, ja kļūšu viņam neuzticīga.

— Un tu šo solījumu esi turējusi?...

Viņa raudzījās tieši uz priekšu un nekā neatbildēja.

Un tad viņa sacīja:

— Man patiktu kādreiz mazliet pastāstīt tev par savu dzīvi, bet ne tagad. Varbūt vēlāk. Citreiz. Varbūt vislabāk vēstulē. Tur mājās, Šjernvīkā, ziemas vakari ir gari. Tad varbūt es kādreiz apsēdīšos un tev rakstīšu. Bet tu neatbildi. Viņš ir greizsirdīgs, ievēro katru vēstuli, ko saņemu. Viņš tās neatver, neprasa, lai es viņam nolasītu. Taču viņš tās ievēro.

— Tātad savā ziņā tev nemaz neklājas tik labi ar savu vīru? Mīļā Lidij?

— Dažkārt notiek, ka mēs pieskaramies šķiršanās jautājumam, — tur mājās, Šjernvīkā, ziemas vakari ir tik gari. Taču mēs to vienmēr uzņemam mierīgi un lietišķi. Beigās es tomēr palieku. Viņš mūsu pārrunās ir spēcīgākais. Viņš ir manas mazās meitiņas tēvs. Un viņam ir nauda.

Sjernblūms pacēla Lidijas roku un aizklāja ar to acis. Neviens to neredzēja.

Ienāca pāris pusdienas viesu un apsēdās uz dīvāna viņiem iepretī.

Arvīds izņēma piezīmju grāmatiņu ar zīmējuma lapiņu un nolika to viņas priekšā uz galda.

— Vai atceries? — viņš jautāja.

Klusi viņa pielieca galvu.

— Jā. Iedomājies, tu to esi uzglabājis ...

Viņa apgrieza lapiņu un izlasīja savu izbalējušo

rokrakstu un Arvīda vārsmas zem tā. Ilgi viņa sēdēja klusēdama, blenzdama tukšajā gaisā.

— Un tu dabūji to, ko vēlējies, — viņš atsāka.

— Tu tiki tālu tālu projām. Varbūt tu vēlies tikt vēl tālāk?

Viiia neatbildēja, bet atkārtoja pēdējās vārsmas rindiņas:

Rudens ir viss, kas man atlicis vairs.

Kad tu to rakstīji? — viņa vaicāja.

— Pirms vairākiem gadiem, Laikam gan drīz pēc savām laulībām.

Viņa sēdēja, iegrimusi domās.

— Nē, — viņa atbildēja, atcerēdamās Arvīda pēdējo jautājumu. — Nē, es vairs negribu prom un tālāk. Tagad es to rindiņu pārgrozīšu tā: es gribu uz mājām, savām īstajām mājām! Tikai nezinu, kur tās ir. Nezinu, kur jūtas kā mājās. Liekas, esmu pati sevi zaudējusi. Liekas, esmu pārdevusi savu dvēseli. Bet kārdinājums bija pārāk liels. Viņš uzveda mani augstā kalnā un rādīja visas pasaules godību! Un tagad es esmu bagāta veča luksusa sieva. Tagad es zinu, ka pareizi teikts dziesmā: «Tev jāmaksā ar gariem gadiem, ko vienā stundā esi salauzis.» Ak, Arvīd, cik tas rudenīgi mums abiem! Mēs. taču vēl esam jauni!

Viņš paņēma zīmējumu un ielika to piezīmju grāmatiņā.

— Jā, — viņš teica. — Rudens mums abiem iestājies pārāk agri.

Bija ieradušies vairāk viesu uz pusdienām, un zāle mirdzēja spožā gaismā. Arvīds pasauca viesmīli un samaksāja.

Brīdi viņi vēl pasēdēja.

— Rudens iestājies pārlieku agri, — viņš čukstēja.

— Bet... bet tas ir atkarīgs no mums pašiem, vai mēs 26(5

samierināsimies ar rudeni jeb radīsim sev bula vasaru ...

Viņa pavērās Arvīdā platām acīm:

— Vai iespējams, ka tu mani vēl mīli?

Viņa skatiens ietvēra jaunās sievietes skatienu.

— Nekad, nemūžam es neesmu mīlējis citu kā tevi!

Viņa uzreiz bija nobālusi, bet šis bālums staroja.

— Vai tas tiesa? — viņa vaicāja.

Viņš bija pārāk satraukts, lai spētu atbildēt. Kaklā viņš juta raudas, raudas, kuras nebija jutis turpat jau desmit gadu.

, Bet viņi abi sēdēja stingi un korekti kā manekeni un raudzījās telpā.

— Tas tikai trūktu, — viņš dzirdēja viņu čukstam — dzirdēja to kā sapnī, — tas tikai trūktu, ka es nodzīvotu savu dzīvi, nepiederējusi tev!

Un kā sapnī viņš redzēja, ka viņa novilka smaragda gredzenu un ielika to mazajā somiņā.

— Nāc, — viņa čukstēja.

Viņš uzreiz atguva saprātu.

— Nē, nē, — viņš teica, — tas neiet! Mēs nevaram iet kopā pa gaiteni un kāpnēm. Kādā numurā tu dzīvo?

— Divpadsmitajā.

— Vai pirmajā stāvā?

— Jā.

— Tad labāk es iešu pirmais. Ieiešu lasāmajā istabā. Tu vēl mazu brīdi pakavējies. Tad piecelies un ej uz savu istabu. Es stāvēšu lasāmās istabas durvīs un redzēšu, kur tu ieej. Un tad uzmanīšu brīdi, kad gaitenī neviena nebūs, un ieiešu pie tevis.

— Jā, jā.

... Viņš stāvēja lasāmistabas durvīs. Viņa uznāca pa kāpnēm un iegāja savā istabā. Kaut kur gaiteņa viņā galā bija redzama apkopēja. Viņa pazuda aiz kādām durvīm.

... Arvīds stāvēja Lidijas istabā un pagrieza slēdzeni.

— Tas tikai trūktu, — viņa elsoja, piekļāvusi galvu viņa krūtīm, — tas tikai trūktu ...

Ara decembra tumsa joprojām dunēja nāves zvani.

IV

... Mīli marti pagāniski...

Arvīda Šjernblūma cerības par «ārlietu ministra» vietu laikrakstā «Nationalbladet» piepildījās tūkstoš deviņi simti astolā Jaungadā. Būdams vēl joprojām mūzikas recenzents, viņš pelnīja mazliet vairāk par pieciem tūkstošiem. Ūn tie viņam noderēja. Sievastēva piemaksa jau bija izbeigusies pērngad. Pateicoties Dagmaras taupībai un kārtībai, turklāt bankas aizdevumam divi tūkstoši kronu apmērā, Donckers un Freutigers bija galvinieki, viņiem laimējās savilkt galus kopā.

Vecā Randela veikaļi tomēr vēl nebija sabrukuši. Taču viņš pats bija zaudējis savu paļāvību un pierunāšanas spējas. Dažreiz gan pēc laimīgām pusdienām, būdams labā noskaņā, viņš mēdza apgalvot, ka atstās pēc sevis vismaz simttūkstoš kronu katram bērnam, kad Visaugstākajam patiks viņu aicināt pie sevis. Bet pēc minūtēm piecām viņš jau varēja sacīt: «Nākamajā nedēļā, velns ar ārā, ar mani ir beigas!» Bet nākamajā nedēļā viņš sarīkoja plašas pusdienas ar valsts padomnieku Lundstrēmu kā galveno numuru. Valsts padomnieks pārsteigts un ar nepatiku bija pieredzējis bērnišķīgo eksperimentu ar pirmo kreiso ministru un pēc tam atkal ieņēmis savu vietu pie karaļa padomes galda.

. Arvīds reiz pēc šādām pusdienām, no vīna iesilis, bija jautājis valsts padomnieka domas par sieviešu balsstiesībām.

— Mum-mum, — valsts padomnieks bija atbildējis.

Bet tūdaļ mazliet laipnāk piebilda:

— Valsts padomnieks, mum-mum ...

Arvīds nemēģināja rast jēgu šai orākula atbildei.

Bet. Dagmara viņam vēlāk apgalvoja, ka Lundstrēms gribējjs sacīt, lai Arvīds viņu uzrunā par «tēvoci», tāpat kā to darot Dagmara. Viņš taču esot viņas nelaiķes mātes brālēns. Un Lundstrēms allaž noturēja nelielu un jauku runu, kad bija ielūgts šādās pusdienās. Pēdējo reizi viņš bija pieskandinājis pie glāzes un teicis:

— Mum-mum. Mūsu Jakobam Randelam šajā pasaulē klājies gan labi, gan ļauni. Mum-mum. Dažreiz augšup, dažreiz lejup. Mum-mum. Patlaban, šķiet, viņš atrodas augšup, spriežot pēc lieliskā ēdiena un izmeklētiem vīniem. Tāpēc lūdzu klātesošos pievienoties un uzsaukt veselības namatēvam un namamātei! Mum-mum, es gribēju teikt namamātei un namatēvam!

... Dagmara bija kļuvusi mazliet skumja, kad tēva iemaksas saimniecībai pietrūka. Bet Arvīds bija viņu nomierinājis, cik jau nu labi prata.

— Mīļā Dagmar, — viņš bija teicis, — kad mēs precējāmies, es ne visai ticēju šiem diviem tūkstošiem gadā, augstākais, ka mēs tos saņemsim pirmajā gadā, tālāk es nemaz neuzdrīkstējos domāt. Bet mēs tos esam saņēmuši veselus trīs gadus, un tas ir jauki. Man tavam tēvam nav ko pārmest. Nebiju lolojis nekādas ilūzijas.

Kādā dienā janvāra sākumā Šjernblūms saņēma no Lidijas vēstuli — garu vēstuli. Vēstule pēc vienošanās bija adresēta uz redakciju, nevis uz viņa māju.

Viņa rakstīja:

«Arvīd,

aizsūtu Tev bez vēstules vel dažas vecas dienasgrā-

matas lapas. Nekad neesmu ilgāku laiku kārtīgi rakstījusi dienasgrāmatu, tikai lāgiem uzmetusi dažas rindiņas. Vispirms izlasi lapiņu Nr. 1, iekams ķeries pie dienasgrāmatas . .'.»

Viņš izlasīja mazu ar zīmuli rakstītu lapiņu, izplēstu no piezīmju grāmatiņas un stūri atzīmētu ar numuru 1:

«Parīzē 99. 23. Iebr.

Es biju domājusi savā lielajā ceļojumā rakstīt dienasgrāmatu. Bet nekas prātīgs no tā nav iznācis.

Parīzē mēs ieradāmies aizvakar vakarā. Vakar biju ar Markusu Luksemburgas muzejā un meklēju tēva «Šēru staļļu ēku». Es, protams, pinkšķēju, kad to beidzot atradu kādā tumšā kaktā.

Šodien biju Luvrā. Ak, ko es tagad atceros no visa tā krāšņuma bezgalīgajās zālēs ... Jā, vienu gleznu es atceros: vecā florenciešu meistara (tā man šķiet) četrstūrainajā salonā, Portrait de jeune homme. Nezināms gleznotājs, tā rakstīts katalogā. Bet Markuss teica, to uzskatot par — kā tad viņu sauca — Franča-bidžo, vai kas tamlīdzīgs. Es ilgi nostāvēju pie šās gleznas. Tā man atgādināja kādu cilvēku, kuru reiz pazinu ... Markuss redzēja, ka glezna mani interesē, un vaicāja, vai vēloties tās reprodukciju. Jā, es to labprāt vēlējos.

Tad mēs pavizinājāmies pa Buloņas mežu un ēdām pusdienas ca/ē Anglais kopā ar kādu sirmu kungu no Uzrakstu akadēmijas...»

Arvīds nolika mazo lapiņu sāņus un lasīja vēstuli.

«Tu man vaicāji, kā man klājas ar manu viru. Nav tik viegli uz to atbildēt. Bet es mēģināšu.

Ka, viņu precot, es nebiju viņā iemīlējusies, lieki būtu Tev sacit. Viņam bija piecdesmit viens gads, bet man deviņpadsmit. Tas nenozīmē, ka viņš nevarētu

iekarot jaunas sievietes mīlestību. Varbūt viņš būtu iekarojis arī manu, ja ... Nu, par to vēlāk.

Taču es viņam ļoti pieķēros. Sevišķi mūsu garajā kāzu ceļojumā. Tu jau zini, ka viņš ir ļoti slavens arheologs un tomēr nav speciālists, bet interesējies par daudz ko citu un gandrīz zina visu. Lai kur mēs ieradāmies, visur viņam bija draugi un paziņas, Un nevarēju neievērot, ka jebkurā sabiedrībā, kur mēs ienācām, viņš kļuva centra persona. Es viņu nemīlēju, taču diezgan lepojos, ka esmu viņa dzīvesbiedre, to nevaru noliegt. Viņš mani ieveda plašā un jaunā pasaulē — jaunā man .. .

Bet...

Bet es biju sieviete un labprāt vēlējos bērnu. Un es nevarēju nemanīt, ka mūsu intīmā laulības dzīvē (piedod, Arvīd, bet man jārunā viss) viņš allaž rīkojās tā, lai mums nebūtu bērnu. Un reiz es viņam vaicāju: kādēļ tu tā dari? Viņš atbildēja: tāpēc, ka nevēlos bērnus. Un kāpēc tu nevēlies bērnus? — es vaicāju. Tāpēc, ka esmu ģēnijs, viņš atbildēja, to saku tā mūsu starpā un lūdzu par to nerunāt. Ģēnijiem bieži vien ir stulbi bērni. Tāpēc es nevēlos bērnus ... Es ilgi gulēju domādama ... Bet, es ierunājos, var taču būt, ka bērns vairāk atsitas manī, un es neesmu ģēnijs ... Tad arī bērns nebūs stulbenis Tajā naktī, tas notika Venēcijā, man šķiet, laikam tika ieņemta mana mazā Marianna, kurai apritējuši astoņi ar pusi gada.

Bet, kad es jau dažus mēnešus biju grūta — tas notika pēc mūsu atgriešanās mājā —, es manīju, ka mans stāvoklis viņā modināja pretīgumu. Sākumā es to nesapratu. Bet ar katru aizritējušo dienu viņš kļuva nervozāks un ērcīgāks — tādu es viņu nekad nebiju redzējusi. Augām dienām viņš ieslēdzās savā darbistabā un eda viens pats. Un, kad pienāca mans dzemdību laiks, viņš aizbrauca. Pēkšņi viņam kaut kas

bija studējams kādā Berlīnes bibliotēkā vai arhīvā. Un, tikai saņēmis telegrammu, ka viss laimīgi galā, viņš pārbrauca mājās.

Tas manī modināja pārdomas. Un nezinu, vai Tu sapratīsi, cik ļoti es jutos sāpināta. Sāku domāt, ka viņa bailes kļūt par neapdāvināta bērna tēvu bija tikai aizbildinājums. Viņš mani bija nopircis par likumīgu mīļāko. Grūtniecība un bērni nebija ierēķināti viņa programmā.

Šķiet, es varu apgalvot, ka uzņēmu laulību ar patiesu vēlēšanos pildīt savus pienākumus pret лиги. Bet tagad es vairs nejutu nekādus pienākumus pret viņu — itin nekādus. Un, kad gadījās kārdinājums (tas notika pēc pāris gadiem) un es sastapu cilvēku, kas mani iekāroja un zināmā mērā ietekmēja, es gandrīz tūlīt padevos.

Lasot to, Tu varbūt domā par smaragdā gredzenu, vai es to pēc šā gadījuma novilku. Ak, tu taču zini, ka to nebiju darījusi! Tā ir viena no Markusa mīļākajām idejām, ka patiesība ir kaitīga un ilūzijas un maldi bijuši īstie dzinējspēki visam dižajam, kas paveikts pasaulē, un visas cilvēces laimes kodols. Es šo viņa ideju pielietoju attieksmē pret viņu pašu un ]āvu viņam palikt sa\'ās ilūzijās.

Nejautā nekad par to cilvēku, kuru es mīlēju. Ak, Arvīd, vārds «mīlēju» Tev darīs sāpes! Bet man tas jāsaka. Jo tā ir patiesība. Vai vismaz bija patiesība.

Es Tfevi mīlēju pirms desmit gadiem un mīlu tagad. Bet toreiz — aptuveni pirms četriem gadiem — Tu biji tik tālu prom no manis. Un es tikko biju izlasījusi laikrakstā par Tavu saderināšanos. Un es gribēju dzīvot, arī es.

Vairāk nekā par to neteikšu. Ja, varu sacīt, ka tas nebija ilgstoši. Aptuveni vienu gadu.

Otra mazā dienasgrāmatas lapiņa ir no tā laika, kad pienāca beigas.»

Viņš paņēma lapiņu un lasīja:

«1904. gada septembrī.

Tātad beigas. Vai tas bija labi? Nekas vairāk? Itin nekā?

Arā vējā virpuļo novītušas lapas. Novītušas lapas klāj darza celiņus. Uz mana galda stāv asteres. Pa logu ielido novītusi lapa un nokrīt uz papīra.

Nekas vairāk — itin nekā ...»

Viņš paņēma vēstuli un lasīja:

«Un tagad Tu, Arvīd, būsi mans soģis. Ielieku savu likteni Tavas rokās, un Tu vari mani nosodīt vai attaisnot pilnīgi pēc Tavas augstās vēlēšanās. Neraksti man vēstuli, atsūti tikai bandroli (laikrakstu vai, vienalga, ko) kā atbildi uz' manu vēstuli. Ja Tu mani nosodīsi un negribēsi par mani vairs nekā zināt, uzliec pastmarku ačgārni. Bet, ja mani attaisnosi, tad uzlīme to pareizi.

Lidija.»

Arvīds sēdēja, iegrimis domās.

_ Viņš, protams, ne mirkli nedomāja pastmarku pielīmēt ačgārni. Bet viņš domāja par ko citu.

Markuss Roslins. Lieliskais kultūrvēsturnieks un arheologs, kura darbus viņš bija lasījis un sekojis tiem ar klusu apbrīnu ... Ziemeļu Zvaigznes ordeņa kavalieris, Goda leģiona virsnieks, Zinātņu akadēmijas loceklis, viens no «Astoņpadsmitiem» un tā tālāk ... Un Lidija.

_ Lidija. Mana jaunības mīlestība. Mana vienīgā mīlestība. Kura bez jebkādām lielām pārdomām bija padarījusi šo zinātņu dižvīru par ragnesi. Un tomēr man Lidija jaattaisno, izlasot viņas pierādījumus... Nu jā, esmu iepazinies ar vienas puses viedokli...

Par otras puses viedokli es nekad nekā neuzzināšu.

Viri šādos jautājumos ir klusāki nekā sievas.

Vai mums abiem vēl ir kāda nākotne? Man un Lidijai? Tad jau man vispirms jāšķiras. Ak, bagātniekiem tas ir tik vienkārši! Lidija laikam gan viegli var dabūt šķiršanos, viņas virs ir tik bagāts. Bet es? Manus gada ienākumus nemaz nevar sadalīt... Un Dagmara? Ko lai saku viņai? Ka es viņu nemīlu, ka nekad neesmu mīlējis? Viņa to uzņems ka Gātterd&m-теттипд un raganu sārtu. Vai lai atgādinu viņai solī-j urnu par brīvību?

Viņš pasmaidīja, atceroties šo bērnišķīgo solījumu. Kādreiz savā saderināšanas laikā, neilgi pirms laulībām, viņi viens otram bija devuši svinīgu solījumu, ja viens gribēs atgūt brīvību, otrs tam nestāsies ceļā. Starp citu, tieši Dagmara bija to vēlējusies — tādi solījumi tajā laikā bija tik parasti saderinoties un apprecoties, bet izrādījās, protams, bez nozīmes, ja nonāca līdz nopietnībai.

Un Anna Marija un maza Astrida — vai lai viņas uzaug bez tēva? Un varbūt drīz vien dabu «jaunu

tēvu»?

Nē. Domas par šķiršanos viņš atvirzīja ka neiespējamas ... Un Lidija jau arī sava vēstulē itin nemaz nenorādīja uz to, ka viņa varbūt domātu par šķirša-nos.

Viņš pārdomāja Lidijas vēstuli. Viņu gandrīz nemaz nepārsteidza tas, ka viņai bijis mīļākais. To jau viņam bija iečukstējis viņa instinkts, kad viņi pēdējo reizi bija kopā tajā decembra dienā viesnīca.

«Tagad tu būsi mans soģis.» — «Es jau nu gan neesmu īstais,» viņš nodomāja.

Viņš paņēma kādu franču laikrakstu, kas atradas uz galda, salīmēja bandroli un ar mašīnu uzrakstīja viņas vārdu un adresi.

Pastmarku viņš pielīmēja pareizi.

Cik lu šodien esi kluss un strups, — pie pusdienu galda ierunājās Dagmara. — Vai tev kādas nepatikšanas?

— Nē, — viņš atbildēja.

Un pēc brītiņa piebilda:

Sēžu un domāju, ka man laikam gan būs jāmācās krievu valoda.

Pagaidām viņš bija izmantojis kādu jaunu cilvēku, kas prata krievu valodu. Kāju Lindneru, kas vienreiz dienā ienāca redakcijā un pārskatīja laikrakstu «No-voje vremja», lai redzetu, vai tajā kas svarīgs, ko vajadzētu pārtulkot.

Gandrīz katru vai katru otro dienu uz viņa redakcijas galda gulēja neliela Lidijas vēstule.

Kādā vēstulē viņa rakstīja:

«Vakar Markuss pats sāka runāt par šķiršanos. Tas sākās, kad viņš teica: «Man liekas, tu šeit nejūties labi. Varbūt tu labāk vēlētos dzīvot Stokholmā?» — «lo es labprāt vēlētos,» es atteicu. «Un kādēļ tieši tagad?» viņš taujaja. «Teātri, sabiedrība un tamlīdzīgi?» — «Varbūt arī tas,» es atteicu. «Taču tas nav svarīgākais. Svarīgākais, ka es tevi nemīlu un kopdzīve ai tevi ir mocības.» — «Mīlestība,» viņš teica ar to tēvišķīgo un augstprātīgo smaidu, ko es ar gadiem visvairāk esmu sakusi ienīst. «Mīļā Lidij, drīz es būšu vecs virs, bet stulbenis es neesmu. Vai es tev jebkad esmu vaicājis, vai tu mani mīli?» Nē, šajā ziņā man viņam bija jāpiekrīt. $o jautājumu viņš man nekad nav uzdevis. Viņš ir pārak gudrs, lai to darītu.

«Ja,» viņš atsāka. «Mēs jau pāris reižu esam runājuši par šķiršanos. Esmu daudz par to domājis un gribu tev izteikt kādu priekšlikumu. No mazās Ma-

riannas es negribu šķirties, viņa paliks te. Tu dabūsi sev brīvību. Gadā tu saņemsi piecus tūkstosus, bet tikai ar noteikumu, ka tu ik gadu trīs mēnešus pavadīsi te, divus vasaras menešus un vienu ap Ziemsvētkiem. Un šajos mēnešos mūsu starpa viss būs tapat ka

agrāk.» - . _

Es atteicu: «Es būtu briesmīgi priecīga, ja tu man dotu gadā divus tūkstošus bez jebkādiem noteiku-,

miem.» _ . , _

Viņš nekā neatbildēja, bet iegaja sava istaba un aizslēdza durvis. It kā baiļodamies, ka es varētu viņam uzmākties...

Tagad man liekas, ka esmu pieņēmusi savu lēmumu. Taču gluži droša vēl neesmu ...

Lidija.»

Nākamajā diena pienaca jauna vēstule:

«... Jā, esmu pieņēmusi savu lēmumu. Neviens nevar piespiest sievietei dzīvot ar viru, ja viņa to neveļas. Tad vīram, protams, nav pienākums viņu uzturēt. Bet man kādā banka ir trīs tūkstoši, mans nelielais mantojums no tēva. Un manas dārglietas. Es tas esmu saņēmusi, tās ir manas, un es par tam godīgi esmu samaksājusi, tikko nepateicu ... Samaksājusi ar savas jaunības desmit labākiem gadiem — vai ar to nepietiek? Pērļu virtene droši vien ir vairākus tūkstosus vērta. Tātad uz vairākiem gadiem esmu nodrošinātā, turklāt gribu ari kaut ko strādāt.

Vēl kaut kas, Arvkl, Tu manis dēļ nedomā par sķir-šanosl Es tagad, tāpat kā toreiz, negribu Tev kļūt par nastu. Tev jau tā rūpju gana. Un es mēģināšu aizmirst, ka Tev ir sieva un bērni, un sava maza pasaule, kura man nav vietas. Gan jau mums tiks dāvāti daži brīži,

27 V

kad mēs abi aizmirsīsim visu citu, kas neskar mūs abus...

Lidija.»

Un pēc divām dienām atkal vēstule:

«Ak, Arvīd, Tu nevarēsi iedomāties, cik gavilējoši priecīga es šodien atmodos! Koku zari parkā bija pārklāti ar mirdzošu sniegu . .. Saule un augstās zilās debesis! Un tieši, kad es nolaidu aizkarus, uz zara pie paša loga tupēja svilpis — man likās, es saredzu viņa sarkanās, dūmainās krūts cilāšanos, it kā redzētu arī viņa mazās sirds pukstus ...

Markuss piepeši_ mainījis savu lēmumu. Pēdējās dienas mes tikko pārmijām dažus vārdus, ēdienreizes viņš ieturēja savā istabā. Bet vakar viņš ēda ēdamistabā un bija jauks un laipns, kāds prot būt, ja vēlas. Pec pusdienām viņš lūdza mani paspēlēt. Es spēlēju «Patētisko». Viņš sēdēja pie degošā kamīna lielā atzveltnī, Marianna staveja pie manis blakām klavierēm. Lielajā istabā valdīja mijkrēslis, dega tikai divas sveces^ uz klavierēm, un atblazma no uguns... Markuss lūdza, lai spēlējot vēl, un es nospēlēju pāris Šo-pena prelūdiju ... Tad Marianna devās pie miera, pulkstenis jau bija deviņi.

Mēs palikām vieni. «Apsēdies te,» viņš teica. Es apsēdos atzveltnī pie kamīna.

«Mija Lidij,» viņš teica. «Notiks, kā tu vēlies.» Es klusējiu Neatskārtu, ko lai saku, gribēju dzirdēt kaut ko vairak no viņa.

Un viņš sacīja:

«Tā kā tas nu ir ar mums pēdējā laikā, mīļā Lidij, — it sevišķi pēdējās nedeļas pēc tavas atgriešanās no Stokholmas pirms Ziemsvētkiem, — man nav ne ma-

zāko šaubu, ka tu esi kādā iemīlējusies. Vairāk par to nerunāsim. Bet sekas ir skaidras, ka tu ik dienu, ik stundu vēlies, lai es nomirtu* un tiktu apbedīts. Vai man nav taisnība? Nē, tev nevajag atbildēt. Bet es negribu .kļūt par iemeslu tam, ka tavā galviņā kaut vai netieši rastos bīstama un noziedzīga doma. Jo es tevi esmu ļoti mīlējis, Lidij, — mīlu vēl joprojām... Un tagad tava vēlēšanās piepildīsies.»

Man trūka vārdu. Es pacēlu viņa roku, slacīju to ar savām asarām un skūpstīju. Skūpstīju arī viņa sirmos matus. Tie pēdējā gadā kļuvuši pilnīgi balti.

«Un tad,» viņš stāsta, «pats par sevi saprotams, ja tu kādreiz vēlēsies atbraukt te, apsveikt mazo Mariannu un pabūt tavā agrakajā maja, tu allaž būsi mīļš viesis...»

Es tikai ar mokām izteicu «paldies».

Mēs vēl ilgi sēdējam, raudzīdamies dziestošajās

liesmās. . .

Tad pateicām viens otram ar labu nakti un aizgajam

katrs uz savu istabu.

Šodien pie brokastu galda mēs runājām par praktiskiem jautājumiem un detaļam. Viņš grib man dot piecus tūkstošus gadā (bez noteikumiem^ Taču es paliku pie diviem tūkstošiem. Negribu vairak no viņa naudas, tikai tik, cik nepieciešams dzīvei. Viņš teica, ka tik nenozīmīgs pabalsts būšot par iemeslu tenkām un dažādām baumām. Ļaudis domāšot, ka esmu pārkāpusi laulības pienākumus un tāpēc aizraidīta ar'tik smieklīgu pabalstu ... Bet es paliku pie sava. Man vienalga, ko ļaudis tenko. Un es negribu vairāk nekā, pēc savām domām, esmu daudzmaz pelnījusi... Par greznu dzīvi es nekad neesmu domājusi. Bet neliels divistabu dzīvoklītis Stokholmā ar attiecīgam mēbelēm ir viss, ko es vēlos, es sacīju. Tad viņš lūdza, lai vismaz atļaujot dot naudu mēbelēm. To es ar pateicību pieņēmu.

Un tagad ta nokārtots, ka es nākamajā nedē]ā kopā ar Esteri (Esteri Roslinu, Markusa radinieci, kura ar mani ir lielākos draugos nekā ar viņu, tā dāma, ar kuru kopa biju opera) aizbrauksim uz Kopenhāgenu, un tad pēc divām nedēļām es būšu brīva. Brīva! Brīva!

Lidija.»

Aizritēja nedēļa. Tad pienāca neliela skatu karte no Kopenhāgenas ar Doma torni un Bristoles viesnīcu un mazu sveicienu. Un pēc dažām dienām vēstule.

«Arvīd. Viss jau ir nokārtots. Pēc dažām dienām es bušu Stokholmā. Tu man nenāc pretī, es taču būšu kopā ar Esteri, Mums jāhūt ļoti piesardzīgiem — baidos par savu labo slavu manas meitiņas dēļ. Un arī Markusa labad; viņš pret mani ir bijis augstsirdīgs, un es negribu viņam sagādāt bēdas... Mēs satiksimies tikai tad, kad mans mazais dzīvoklītis būs kārtība. Es labprāt vēlētos, lai lajā gāze, ūdensvads utt. būtu gaitenī. Un tad!

Ak, Arvīd, visa šī īstā mīlestība, kas guļ paslēpta; pec daudziem, daudziem gadiem tagad tā sagaida Tevi! . . .

Lidija.»

Arvīds Sjernblūms sēdēja, domīgi turēdams rokās vēstuli. Viņš jutās tik sīks iepretī visam tam, kas viņu tagad sagaida. Apmierināt tādas ilgas — tā nebija nieka lieta ...

— Bet viņa ir Lidija. Un es viņu mīlu.

Bija marta diena, saulgriežu laiks. Diena pirms Marijas pasludināšanas. Tātad nākamajā dienā laikraksts

neiznāks — un viņš būs brīvs, brīvs visu dienu un nakti.

No rīta viņš bija saņēmis atklātni:

«Mīļais draugs.

Tu atcerēsies, ka esi apsolījis kādreiz atbraukt pie manis un paskatīties manas gleznas. Esi sirsnīgi sveicināts šovakar, un Tu taču paliksi pie manis pa nakti — pēdējais vilciens atiet pusdivpadsmitos, un tieši tajā laikā noskaņa ir visjaukākā. Ieradīsies vēl daži puiši.

Draugs

Hanss Beiglings.»

Sī vēstule bija no Lidijas. Draugs Berglings bija tāpat izdomāts kā viņa vārds. Pec vienošanas viņa bija atrakstījusi šo atklātni — pēc Sjernblūma uzmetuma ar zīmuli — liela, plaša un vīrišķīga rokrakstā, kā viņš bija izmēģinājis. Un viņš jau bija papūlējies iepriekš pāris reižu' ieminēties par draugu Berglingu. Viņi esot satikušies Brīvdomātāju kluba. Draugs esot jauns, apdāvināts, daudzsološs gleznotājs. Viņš dzīvojot uz laukiem, kaut kur Saltšjēbadas tuvuma. Viņš dzīvojot kā vecpuisis un nevarot ielūgt damas. Ielūgums tātad nepārsteidza Dagraaru.

— Jā, — viņa sacīja. — Laimīgu ceļu un daudz

prieka!

Viņam bija pretīgi doties pie Lidijas tieši no mājas pusdienu galda, tāpēc kaut kādu ieganstu pēc viņš ieturēja pusdienu «Kontinentāla» restorānā. Viņam gadījās apsēsties uz tā paša dīvāna, uz kura viņš bija sēdējis ar Lidiju toreiz decembri, kad baznīcas zvani iezvanīja vecā karaļa nāvi.

Sēdēdams vientuļš pie pusdienu galda, viņš do-4 maja:

«Man ir trīsdesmit trīs gadi un viņai divdesmit astoņi — nē, pirms pāris nedēļām viņai apritēja divdesmit deviņi... Es viņu mīlu, un dzīve ir lieliska!»

Un viņš vēl domāja:

«Tomēr pienāks diena, kad tas viss būs tikai atmiņas. Kad es ka večuks sēdēšu pie dziestošas uguns un sevī čukstēšu: jauka, jauka bija dzīve pie Taunicas ezera!

Un tomēr. Tomēr! Vai tiešām nekad nebūs iespējams mums kopā dzīvot un kopā novecot? Vai nav iespējams, ka Dagmara kādā iemīlas un pati prasa šķiršanos? Ak, ilūzijas!» Protams, ka Dagmara varēja kāda iemīlēties, tik iedomīgs viņš nebija, lai to nepieļautu; bet, ka viņa šādā gadījumā to viņam pastāstītu un pieprasītu šķiršanos, tas gan nebija domājams.

«Tad jau drīzāk viņa rīkosies tāpat, kā tagad rīkojos es,» viņš domāja...

... Desmit minūtes pirms sešiem viņš paņēma slēgtu ormani un aizbrauca pie Lidijas — brauca, lai neriskētu, ka viņu aiztur kāds paziņa vai uz ielas satiktu pati Dagmara .. .-

Lidijai bija laimējies dabūt divistabu dzīvokli Ju-hannesa ielā, augšējā stāvā. Viņš lēnām gāja pa kāpnēm un katrā kāpņu laukumiņā aplūkoja vārdus, lai pārliecinātos, vai te nedzīvo kāds paziņa. Tur dzīvoja dažas ģimenes, par kurām viņš bija dzirdējis, bet kuras nepazina. Kad viņš bija uzkāpis piektajā stāvā, Lidija viņam atvēra, iekams viņš paguva piezvanīt.

— Es stāvēju pie loga un redzēju, ka tu ienāci, — viņa čukstēja.

Istabas nebija lielas. Guļamistaba ļoti maza. Katrai istabai bija tikai viens logs, bet skats pa logu bija

brīvs un plašs. Pār baznīcas sarkano ķieģeļu torni un kapsētas kailajiem koku ģindeņiem pacēlās augstās un saltās ledus zilgas iesārtas debesis. Un pāri Debelna ielas jumtiem iešķērsām pretī varēja redzei pat Ka-raja kalnu.

Pirmajā lielākajā istabā bija mahagoni koka mēbeles. Viņas mazais mahagoni birojs no vecāku mājas — neliels jauks Kārļa Juhana stila birojs arī atradās te. Virs pianīna — tās bija veclaicīgas tāfelklavieres, kuras jau sāk izzust un kādas vairs netaisa, — garā virknē bija pakarinātas dižu komponistu ģīmetnes: Hendela, Bēthovena ... Sūmana, Sūberta,_Sopēna ... Vāgnera, Bizē un, beidzot, Grīga, un Šjegrena. Un virs tām kāda viņas tēva skice: maza sarkana zvejnieka mājiņa šērās starp ķeburainām priedēm «Saulē pēc lietus» ...

— Vai lai aizdedzinu sveces? — viņa jautāja.

Istabā bija nokrēslis.

— Nē, vēl ne, — viņš atbildēja.

Viņai nebija ne elektriskās gaismas, ne petrolejas lampas. Elektrība bija ievilkta mājā, bet Lidijai tā nepatika, un viņa nebija pacentusies, lai to ievelk viņas dzīvoklī. Petrolejas lampas bija netīras un nepatīkamas. Uz rakstāmgalda stāvēja divi senlaicīgi sudraba svečturi, katrā pa trim svecēm. Uz viņas mazā bērnības biroja — divi slaidi vecas «zeltbron-zas» svečturi, tie stāvēja pie ampīra spoguļa. Un uz pianīna divas sveces ar mazliet zaļiem abažūriem.

— Kļūst jau tumšs, — Lidija ieteicās. — Vai tu vari saredzēt, kāda nošu burtnīca ir atvērta uz pianīna?

Tā bija neliela Tosti dziesma. «Quando cadran le loglic ...» — «Kad kokiem nokrīt lapas . . .»

— Jā, — viņš sacīja, — protams, varu izlasīt...

— Vai atceries?

Jā. Viņš atcerējās. Viņš to kādreiz bija dungojis

viņai pirms kādiem desmit gadiem ceriņu pudurī neliela dārzā ...

Viņa apsēdās pie pianīna un dziedāja, viņas balss skanēja tīri, trausli, aiz uztraukuma varbūt mazliet trīsēja:

Kā nopūta, kā vēja nesta lapa Kad ieslīdēsi vecā kapsētā Un apstāsies pie vientulīga kapa —

Ar sīku ziedu krustiem apsēta;

Kad nolieksies un matos iespraudīsi Sev ziediņu, kas aug no manas sirds,

Tad zini — tie ir mīlas vārdi klusi,

Ko dzīvā mute nav tev pateikusi.

Viņš stāvēja Lidijai aiz muguras un viegli glāstīja viņas matus, kad viņa bija beigusi, viņš teica:

— Jā. Atceros. Šo dziesmiņu toreiz dziedāja daudzreiz. Populāru to bija padarījis laikam Svens Šolan-ders. Tagad to gandrīz vairs nedzird.

... Viņi sēdēja pie loga mijkrēslī. Augstu pār baznīcas torņa smaili slīdēja vientuļš tumši mēļš mākonis. Zem viņiem lejā pilsētā iedegās laternas. Kapsētā starp kapiem vairs nerotaļājās bērni. Atmirdzēja zvaigznes — cita pēc citas. Rietumos spīguļoja Venera, pavisam tuvu tumši mēļajam mākonim, un dienvidos virs Karaļa kalna zaigoja sarkanais Marss.

Viņa sēdēja, saņēmusi savās rokās Arvīda labo roku.

— Pastāsti man, — viņa iesāka, — kā tas iznāca ar tavu laulību.

Viņš atbildēja mazliet izvairīgi:

— Tāpat kā ar daudzām citām laulībām. Vīrietim nepieciešama sieviete un sievietei vīrietis. Viņa bija jauna skaista sieviete. Tāda viņa ir vēl joprojām.

Lidija ilgi klusēja, raudzīdamās tumstošajā zilgmē.

— Es viņu nekad neesmu redzējusi. Un arī nevēlos redzēt.. Vai viņa ir gaišmate vai tumšmate?

— Gaišmate.

— Jā, tas jau vienalga ...

Viņi abi klusēja.

— Jā, tiesa, — viņa sacīja. — Aizmirsu pateikties tev par to, ko tu man atsūtīji priekšpusdiena. To es esmu nolikusi uz galda guļamistabā.

Viņš bija atsūtījis dažus franču bumbierus, dažus zilus vīnogu ķekarus, mazliet konfekšu, šokolādes pralinē un pāris Haul-Saulerne vīna pudeļu. Vispirms viņš jautājis, kāds vīns viņai vislabāk garšo. Viņa bija atbildējusi, ka par vīnu neinteresējas. Bet, ja jau nu runā, tad viņai vislabāk garšo Haut-Sauterne.

Viņi sēdēja klusēdami. Viņa turēja viņa labo roku savās rokās. Aizvien vairāk satumsa. Sarkanīgais baznīcas tornis bija kļuvis melns pret salti zilajām marta debesīm.

Viņa sacīja:

— Vai atceries toreiz decembrī «Kontinentāla» viesnīcā?

— Vai es atceros ...

— Kā gan es uzdrīkstējos! Tik smalkā un pieklājīgā viesnīcā? Esmu bijusi gluži neprātīga. Kurā katrā brīdī taču kāds varēja ienākt un mani meklēt, piemēram, Estere. Pieklauvēt pie durvīm. Durvis aizslēgtas, neviens neatbild, — ko mēs būtu darījuši? Ko būtu darījusi?

— Jā, to tik viegli nevar pateikt...

— Ak, Arvīd, mums jābūt briesmīgi piesardzīgiem! Tādas neprātības mēs vairs nedrīkstam atļauties ... Un tu nevari nākt pie manis te tik bieži, ka tas var modināt mājā aizdomas. Mēs nevaram domāt kādreiz kopā pastaigāties vai pat apstāties un parunāties, ja satiekamies.

— Nē, protams ...

Viņi sēdēja klusēdami. Tur lejā starp sirmajiem koku ģindeņiem spīguļoja viena otra laterna. Un tur augšā saltajā zilgmē mirdzēja Venera un Marss.

Tad viņa sacīja:

— Vai atceries, toreiz es «Kontinentālā» tev vaicāju, vai tu mill savu sievu?

— Jā . ..

— Un, vai atceries, tu atbildēji: «Es viņu mīlu Lutera gaumē.»

— Jā.

— Un es vaicāj u, ko tas nozīmē.

Arvīds Šjernblūms padomāja.

— Jā, — viņš atteica. — Es to atceros ļoti labi. Mārtiņam Luteram jau turpat pirms četri simti gadiem bija tāds uzskats, ka īstā mīlestība laulātiem ļaudīm rodas, kad viņi nododas dabas un mīlestības darbam. Un savā ziņā viņam taisnība. Bet ne visai daudz.

Lidija ilgi klusēja.

— Nē, — viņa čukstēja, — nē... Ne visai daudz...

Viņš sacīja:

— Nē, tas liek domāt par Cincendorfu «Brāļu draudzi» kādus simt gadus vēlāk: šajā sektā mēdza izolēt sievas un vīrus. Loterijas iznākums nozīmēja dieva gribu. Bet pievilcība, iekāre un mīlestība bija no velna. Mīlestība pēc Lutera mācības dzima tikai laulībā. Ārpus tās tā nebija mīlestība, bet netikumībai un nešķīstībai, un visam riebīgajam tiks uzsūtītas šausmīgas mocības ellē ...

Lidija uzreiz bija nobālusi. Bet viņas bālums mi r-dzē j a.

— Nāc, — viņa teica. — Mīli mani pagāniski!

Paņēmusi Arvīdu aiz rokas, viņa to veda guļamistabā un aizdedzināja spoguļa priekšā divas sveces.

Divas sveces. Viņā iedzirkstījās mulsa doma, ka tā ir zināma reliģiska ceremonija.

. .. Aizkaru, ko nolaist, nebija. Lidija tos vēl nebija iegādājusies. Un tādi nebija vajadzīgi. Pretī nebija kaimiņu, kuri varētu redzēt viņu istabās. Bija tikai baznīcas sarkanu ķieģeļu tornis un kapsētas koku ģindeņi — lieli un sirmi —, un tumši zilas marta debesis, un divas lielas zvaigznes. Bet arī mazākās sāka mirdzēt — cita pēc citas ...

Un lēnām, vilcinādamās viņa sāka novilkt drēbes.

Maza istabiņa ar lielu gultu. Divas spoguļa priekšā degošas sveces. Un logs uz bezgalību un zvaigznēm.

Viņš sacīja:

— Lidij, es kaut ko iedomājos, braukdams pie tevis.

— Ko tu domāj i? ...

— Es domāju, vai tiešām nebūtu iespējams, ka mēs abi dzīvotu un kopā novecotu. Un ka es varētu nomirt, ielicis galvu tavā jaukajā, gaišajā klēpī.

Viņa atbildēja, sēdēdama gultā:

— Tev taču ir sieva, kuru tu mīli Lutera gaumē.

Viņš atbildēja:

— Kādreiz es varu no viņas šķirties. Patlaban tas nav iespējams. Viņas tēvs bija pārticis, bet tagad izputējis un nabags. Jā, to jau es tev esmu stāstījis. Izskatītos pārāk nelāgi, ja es tagad gribētu šķirties.

— Jā, jā, — viņa atbildēja, — to jau es nemaz neesmu prasījusi. Tu esi sagūstīts, to es zinu. Un man jāapmierinās ar to, ko varu saņemt. Es tevi mīlu. Neesmu uzstādījusi nekādus noteikumus, tu mani neesi ieguvis, soloties precēt... Mums jāsamierinās ar to, kā tas ir... Esmu priecīga, ka atkal atdabūju savu vārdu un pati sevi: ka atkal esmu kļuvusi Lidija Stille. Man tā vien liekas, ka esmu atguvusi kaut ko no sevis pašas, kaut ko pazudušu vai novārtā pamestu ... Vai redzēji manu mazo misiņa izkārtnīti

pie durvīm? Lidija S t i 11 e uz tās rakstīts. Nekā vairāk, itin nekā. Un cits nekas pie manām durvīm nebūs — ne Roslina, ne Šjernblūma, nekas cits!

Viņš gulēja, iegrimis domās.

— Vārdam pie durvīm es nepievēršu lielu uzmanību, — viņš sacīja. — Bet dažreiz es sapņoju par mūsu abu nākotni. Kopēju nākotni. Un gribēju tikai zināt, vai arī tavi sapņi ir tādi paši. .. Tomēr redzu, ka ne.

Viņa čukstēja naktī:

— Es mīlu tevi.

Viņi abi bija aizmiguši vai gulējuši it kā smagā nomidzī, kad Lidija viņu pamodināja.

— Vai esi izsalcis? — viņa vaicāja.

— Un tu?

— Ja. Un te ir ēdiens.

Viņa piecēlās un ietinās rīta kleitā. Pēc brītiņa viņa jau bija uzlikusi galdā sviestu un maizi, un aukstas ribiņas, un vēl kaut ko. Bija vēl arī palikuši franču bumbieri, zilās vīnogas un konfektes. Un viņi bija izdzēruši tikai vienu vīna pudeli.

— Pulkstenis ir tikai pusviens, — viņa sacīja.

Viņš piepildīja glāzes. Līksmi viņi pieskandināja.

— Sveiks, draudziņ Bergling! — viņš teica.

Viņai tikko aiz smiekliem neieskrēja balss rīklē

vīns.

— Kamēr es rakstīju to atklātni, —- viņa stāstīja, — Hanss Berglings manā priekšā nostājās gandrīz kā dzīvs. Es pat iztēlojos, kā viņš izskatās: mazs un tukls, viņam ir biezi, spuraini, melni mati un iepelēki dzeltenas nokarenas ūsas. Svārki viņam notraipīti.

— Vai mēs viņam nepiešķirsim arī mazu smailu bārdiņu? — Arvīds ieminējās.

— Nē, — viņa domīgi atteica, — tā nemaz nepiestāv viņam.

— Bet vai mēs draugu Berglingu neesam nozaguši no kādas Anatola Fransa noveles Putois...

— Tikai tagad es to iedomājos. Bet tas nav neiespējams. Draugs Berglings tiešām ir mazliet līdzīgs Putois...

Abas sveces spoguļa priekšā gandrīz bija izdegušas. Lidija paņēma divas citas, nodzēsa izdegušās un ielika jaunas.

... Un atkal...

... Viņas acis bija plati atplestas, skatiens bija nopietns un plašs, un noteikts, viņas virslūpa mazliet pacēlās augšup, un sakostie zobi mirdzēja no-krēslī... Viņi abi atmodās. Piecēlās sēdus. Divas ēnai līdzīgas sejas, kas neskaidri atgādināja viņu pašu sejas, blenza viena uz otru ... šķita iztālēm, lai gan telpa bija maza, — tās blenza no spoguļa, kura priekšā dega divas sveces.

Pulkstenis tuvojās pieciem.

— Vai pasēdēsim kādu brītiņu un paraudzīsimies zvaigznēs? — viņa ieteicās.

Viņa pasniedza Arvīdam peldmēteli. Pati ietinās savā kažokādas uzmetnī.

Zvaigznes vairs nebija redzamas — abas lielās bija norietējušas un mazās blāvajā rītausmā izdzisušas. Bet dienvidrietumos, pavisam tuvu baznīcas tornim, stāvēja mēness sirpis zilajā zilgmē.

Viņi sēdēja, sadevušies rokās.

Viņa sēdēja, galvu mazliet paliekusi uz priekšu, un skatiens vērās zilgmē.

Viņa teica:

— Nupat mēness bija rietumos aiz baznīcas torņa. Tagad tas aizlien aiz smailes un pēc mazītiņa brītiņa atkal parādīsies pa labi. To esmu redzējusi daudz, daudz reižu: ka mēness virzās no kreisās uz labo pusi. Reiz, tas laikam notika Rivjērā, es par to runāju ar Markusu. Bet viņš teica, ka mēness īstenībā virzoties

no labas uz kreiso pusi. Un viņš man to izskaidroja, likās, es sapratu. Bet tagad esmu aizmirsusi.

Arvīds padomāja. Reiz savā laikā Upsalā viņš bija licis eksāmenu astronomijā un dabūjis «пол sine». Bet daba apveltījusi cilvēku ar laimīgo iespēju aizmirst. Citādi cilvēkam grūti būtu izturēt. Taču viņš aptuveni atcerējās, kā tas ir ar mēnesi, tomēr steigā to vis nevarēja izskaidrot.

— las_ nav tikai mēness, kas virzās pa debesīm no kreisas uz labo pusi. To dara arī saule un visas zvaigznes. Taču, ja tu tuvāk novērosi mēnesi, ne tikai īsu^ bridi ka tagad, bet nakti pēc nakts, nedēļu pēc nedēļas, tad pati redzēsi, ka viņš virzās no labās uz kreiso pusi. Vakar šajā laikā tas atradās pa labi no baznīcas torņa. Un šorīt tai pašā laikā — tālu pa kreisi. Piecelies rīt agri un tad redzēsi, ka tas aizritējušā diennaktī pavirzījies labu gabaliņu uz kreiso pusi...

Viņš apklusa. Viņš bija domājis dot plašāku paskaidrojumu, bet apmierinājās ar to; viņš atcerējās sirmā skolas rektora laipnos vārdus, ka «esot dzimis par skolotāju». Un apklusa.

Viņi sēdēja, piespieduši vaigu pie vaiga.

— Kas ir laime? — viņa čukstēja.

— To neviens nezina, — viņš atbildēja. — Varbūt kaut kas tāds, ko izdoma un kuras nemaz nav. Un vai to var iedomāties? Vai var iedomāties pastāvīgu, mūžīgu laimi — mūžīgai tai taču jābūt, citādi domas par beigām to saindētu... Tavi dārgakmeņi un pērles laimi tev nedeva?

Viņa vāri pasmaidīja:

— Nē ...

— Век kad «Jāņa parādīšanās» grāmatas autors attēlo mūžīgo svētlaimi, viņš to attēlo kā pilsētu, laikam gan viņš bijis pilsētnieks, kas slīgst lejup no debesīm, sava veida Jeruzaleme, kur mājas no tīra

zelta, pilsētas mūri no jaspisa un divpadsmit pilsētas vārti no dažādiem dārgakmeņiem un pusdārgakmeņiem. Tik nabadzīga ir cilvēka fantāzija, ja runa ir par augstāko laimi, mūžīgo svētlaimi.

Viņi klusēja.

— Vai tev nesalst? — viņa vaicāja.

— Jā, mazliet, — viņš atbildēja.

Un viņi atkal ielīda gultā.

Togad marta mēneša beigas un aprīļa sākums bija ļoti skaists. Kaut kas dienās, noskaņā un gaisā viņam atgādināja kādu tālu pavasari... Varbūt to pavasari pirms desmit gadiem, kad viņš kopā ar Filipu Stilli gāja pa Karaļa dārzu un viņiem garām pagaja nelaiķa karalis, un viņš Gustava Ādolfa laukuma satika Freutigeru un sekoja viņam Ridberga kafejnīcā, un laikrakstā «Aftonpost» izlasīja saderināšanās sludinājumu ...

Kādā marta dienā viņš ap pulksten pieciem gāja pa Karalienes ielu uz mājām. Viņš nupat bija sastapis Lidiju, viņa gāja pa ietves otru pusi kopā ar Esteres jaunkundzi, un viņi bija pārmijuši īsu un paviršu sveicienu.

Viņš apstājās pie kāda juvelieru veikala loga. Loga stūrī bija izlikta maza sudraba vai platīna adata ar asins sarkanu akmeni, pēc viņa domām, rubīnu. Viņš izlasīja cenu: astoņpadsmit kronas piecdesmit eras. Platīna tā tātad nav, augstākais, sudraba — viņš domāja. «Bet akmens? Tas bija par lētu, lai butu rubms, bet par dārgu stiklam.» Viņu pārņēma ziņkāre, un viņš iegāja veikalā pavaicāt. Tas ir kausētais rubms, viņam atbildēja.

Viņam ienāca prātā nopirkt to Dagmarai.

«... Nabaga Dagmara,» viņš domaja, soļodams tālāk, «nabaga mazā Dagmara. Viņa rosās tur mājas

līksma un sprigana, un tikpat paļāvīga uz mani kā Luters uz bībeli; viņa nekā nenojauš, ne no kā nebaidās un netur mani aizdomās. Esmu vienmēr domājis — jā, cilvēks zina par sevi tik maz, — esmu vienmēr domājis, ka esmu vaļsirdīgs cilvēks. Protams, bez pārspīlēšanas; es, protams, neuzbrūku paziņām ielā un nesaku tiem acīs patiesību. Tomēr vienmēr esmu domājis, ka mana rakstura būtiskākā īpašība ir vaļsirdība un taisnības mīlestība. Un tagad, kad esmu nonācis tādā stāvoklī, ka meli un viltība, un izlikšanās ir ikdienišķa nepieciešamība, — man par lielu pārsteigumu izrādās, ka arī tas man izdodas labi...»

Šonakt viņš bija pārnācis mājās tikai ap pulksten sešiem. Bet jau agri vakarā bija piezvanījis pa tālruni Dagmarai un pateicis, ka pilsētā iebraucis Hanss Berg-lings un viņi mazliet uzdzīvos. Tad jau viņa zināja, ka viņš tik agri nepārnāks mājās.

... Dagmaru ļoti iepriecināja mazā dāvana.

— Vai tas ir rubīns? — viņa jautāja.

— Nē, — viņš atbildēja.

— Tātad neīsts akmens?

— Nē, tas ir pusīsts. Ķīmiķi atklājuši, kā sakausēt daudzus mazītiņus rubīna akmentiņus, kuriem pašiem par sevi nav gandrīz nekādas vērtības, lielākā akmenī. Tas saucas kausētais rubīns.

— Jocīgi! — viņa izsaucās. — Bet laikam to nemaz nevar atšķirt no īsta rubīna? ....

— Vai nevar, to es nezinu, taču atšķirt neprotu ...

Viņi vēl mazliet patērzēja. Par tēvoci Lundstrēmu

un citiem radiniekiem. Dagmara sacīja;

— Patīkami tevi atkal redzēt labā noskaņā. Tu pats laikam nemaz nezini, cik strups un neizturams esi bijis pēdējos mēnešos. Vai kādreiz neielūgsim šo Berglingu ciemos pie mums?

— Jā-jā-jā, to mums gan laikam vajadzēs darīt...

Taču pēc brītiņa viņš piebilda:

— Hanss Berglings ir diezgan ērmīgs tips. Viņu interesē vienīgi gleznošana un dzeršana. Izdzēris dažas glāzes, viņš sāk filozofēt. Un sieviešu sabiedrība viņu vārda tiešajā nozīmē nomoka, viņš nezina, kā izteikties dāmu sabiedrībā, nezina, kādi izteicieni ir atlanti un kādi ne... Dāmu sabiedrībā viņš ir ļoti nepieklājīgs, palokās tik zemu, ka viņa biezie melnie mati nokrīt uz pieres un aizsedz acis, kamēr viņš savas īsās, pelēki dzeltenās ūsas mērcē vai nu punšā, vai viskijā. Kā jau teicu, viņš ir ērmīgs radījums. Un nedomāju, ka viņš jutīsies labi mūsu vidē. Turklāt patlaban viņu mazliet pārņēmusi augstprātība: viņam laimējies pārdot vienu gleznu bankas direktoram Steelam. Tagad viņš pārstāvēts Steela galerijā. Labāk gan nogaidīsim, kamēr viņam būs pārgājis šis reibonis, un tad ielūgsim viņu mūsu vienkāršajā mājā.

— Labi, nogaidīsim, — Dagmara piekrita.

Iestājās krāšņs un brīnumjauks jūnijs.

Otrajā jūnijā Arvīds aizveda ar automašīnu uz Centrālo staciju Dagmaru, Annu Mariju un mazo Astridu. Viņas, kā parasti, vasaru pavadīs Dalbijā pie Arvīda tēva. Pats viņš aizbrauks vēlāk, vasarā, kad saņems atvaļinājumu. Proti, tā viņš teica Dagmarai. Bet Lidijai viņš bija solījis, ka gan jau atradīs iemeslu palikt pilsētā. Vasarsvētku vakarā viņš kopā ar Lidiju aizbrauca uz Stregnesu. Zināms risks tas, protams, bija, bet šo mūžīgo piesardzību viņš vairs nespēja paciest... Arvīds iepriekš pa tālruni bija pasūtījis Pilsētas viesnīcā istabu aktierim Berglingam ar dzīvesbiedri. Bet viņi tik tikko nenokļuva liktenīgā situācijā. Viesnīcas port jā saņēma Arvīdu ar līksmu smaidu.

— Nē, paskat tikai, Sjernbluma kungs! — viņš izsaucās.

Arvīds meklēja savās atmiņās un atrada, ka šis jaunais cilvēks laikam gan būs kāds no bijušajiem laikraksta izsūtāmajiem zēniem, kas tur strādājis pirms gadiem desmit.

— Vai tas nav Oskars? — viņš vaicāja. — Atvainojiet, esmu aizmirsis uzvārdu.

— Larsons ...

— Nu, protams, bet sakiet, Larsona kungs, — vai aktieris Berglings te pasūtījis istabu?

— Jā, tiesa.

— Viņš lūdza viņu atvainot, pēdējā brīdī ticis aizkavēts. Bet mēs taču varam dabūt viņa istabu?

— Protams! Tas jums lieliski izdevies!

Viņi klaiņoja nokrēslī pa mazo pilsētiņu. Gaiss bija valgs un silts. Bija nolijis lietus, bet tagad debesis jau noskaidrojušās. No mazajiem dārziņiem plūda ceriņu un ievu smarža. Doma baznīcas stāvais tornis pacēlās pret jūnija gaišajām debesīm. Melara līcis bija rāms un spožs un tukši atainoja sevī tukšās zilās debesis.

Nākamajā dienā, Vasarsvētkos, viņi aizgāja uz svinīgo dievkalpojumu. Viņi kopā ar visiem jūsmīgi dziedāja «Dievs kungs ir mūsu debesīs». Kopā ar citiem viņi nolieca galvu grēksūdzē. «Es, nabaga grēcīgais cilvēks...» Un viņi klausījās svētrunu. Cienījams sirms mācītājs, varbūt pat bīskaps, jo bija taču Vasarsvētki, runāja par svētā gara nolaišanos pār apustuļiem. Viņš ilgi pakavējās pie šī lielā brīnuma: kad Jēzus mācekļi, šie neizglītotie nabadzīgie vīri, ar svētā gara žēlastību sāka runāt visās valodās, kādās runāja pateri, mederi un elamiti, un arī tie, kas dzīvoja aiz Mezopotāmijas robežām, Jūdejā unKapado-sijā, Pontosā un Āzijā, Frīģijā un Pamfilijā, Ēģiptē un

Llbijas zemēs pie Kirenas, un arī Romas ārzemnieki — ebreji un prozeliti, krāti un arābi...

Arvīds juta, ka Lidijas galva klusi noslīd uz viņa pleca. Arī viņš jutās mazliet miegains. Taču viņš vēl varēja saprast, ka mācītājs sācis runāt par modernām valodām.

— Mēs nekādā ziņā nevaram šaubīties, — viņš sacīja, — ka dieva varā ir vēl šobaltdien darīt tādus pašus brīnumus kā toreiz un kaut ko tamlīdzīgu. Bet dievs nedara brīnumus bez jēgas. Ar svētā gara palīdzību viņš dāvāja apustuļiem iespēju runāt visas tajās svešajās valodās, kādās viņiem bija jāpasludma Vārds. Tas varēja notikt tikai ar brīnumu — tiešam dižu un skaistu, un jēgpilnu brīnumu! Bet, ja nu zviedru vīrs, kas sludina Vārdu sapulcētiem zviedru vīriem un sievām, piepeši sāk runāt mezopotamiešu valodā, tad tas nudien ir brīnums, pieņemot, ka tā tiešām ir mezopotāmiešu valoda, par kuru pat mācītie vīri mūsdienās maz ko zina, — brīnums, bet tāds brīnums, kura jēgu un nozīmi ir grūti izprast...

Arī Arvīds pamazām iesnaudās ... Pagājušajā naktī viņi nebija daudz gulējuši.

Viņus uzmodināja varenas ērģeļu skaņas. Un, mazliet samiegojušies, viņi piedalījās korāļa dziedāšana.

Svētais gars, tu dieva spožums,

Gaisma, kas no mūžības.

Mūsu siržu prieks un drošums —

Dāvana no augstības.

Nāc, man prātu apskaidro,

Dvēselīti atjauno.

Vājai sirdij iedod spēkus Svētai kļūt un atstāt grēkus!

Ja tu mūsu manta esi.

Tad mums netrūks vairs nekas,

Visiem ticīgiem tu nesi Debešķīgas dāvanas.

Nāc ar manā sirsniņā,

Ko tu svētā kristībā,

Kad es tiku nodots tevīm, Pats par namu svētīj's sevīm!

Visas mūsu siržu domas Tavā priekšā atklātas,

Paša dieva dziļas domas Tu mums dari zināmas ...

Pēc dievkalpojuma viņi mazliet palūkojās uz Stena Stūres vecākā kapu, bīskapa Roges rīta kurpēm un citiem vēsturiskiem priekšmetiem. Iznākuši kapsētā, viņi apsēdās Doma baznīcas veco sarkano ķieģeļu mūra paēnā. Garām viņiem pagāja nabaga vīra bēru gājiens, kam sekoja jauns mācītājs ar piņņainu seju un nabadzīgi ģērbti bērinieki. Melara līcis gulēja spožs un kluss, un debesis bija zilas un tukšas, bez neviena mākonīša.

— Pasaki man — kā tas īsteni ir ar to svēto garu? — Lidija vaicāja.

— Jā, — Arvīds atbildēja, — dažos vārdos tas nemaz nav tik viegli pasakāms. Trīsvienības — tēva, mātes un dēla pēdas atrodamas gandrīz visās aizvēsturiskās reliģijās, kuras, kā tagad mēdz sacīt, bijušas kristīgas. Taču pirmos kristīgos bija apsēdis naids un nicinā-j ums pret sievietēm — ieganstu es neatceros ... Viņiem bijis pretīgi piešķirt sievietei vietu dievībā. Jaunava Marija, dievmāte, jau citādi būtu pati par sevi japieņem. Bet viņa bija sieviete, tātad izslēdzama. Taču trīsvienībai bija jābūt. Tad pieņēma svēto garu kā pielikumu: tas notika baznīcas sanāksmē. Un pēdējās ziņas no debesu valstības skan: nomirst kāds grēcinieks un aiziet pie debesu valstības vārtiem, pie-’ klauvē un saka svētajam Pēterim — «Atvainojiet, īstenībā man nevajadzētu nākt te, man jāiet uz citurieni; bet vai es nedrīkstu paraudzīties pa mazu

29G

spraudziņu?». «Jā, lūdzu,» svētais Pēteris atbild. Un viņš parāda visizcilākās personības un saka: «Tur sēž dievs tēvs un tur Jēzus — un tā tālāk.Bet, ja grēcinieks, kuram jāiet uz citurieni, vaica: «Kas ir tas kungs, kurš sēž mazliet, sāņus un izskatās tik skumjš un grūtsirdīgs?» — tad svētais Pēteris atbild: «Tas ir svētais gars.» — «Bet kāpēc viņš izskatās tik bēdīgs?» Tad Pēteris iečukst grēcinieka ausī: «Viņš sēž un prāto par Nikajas baznīcas konsilu, kura viņu uzņēma par trešo personu dievībās tikai ar nelielu baisu vairākumu un, kas zina, varbūt pat ar viltību ... Viņš ir, starp mums runājot, vienīgā dievība, kas par tādu kļuvusi ar nobalsošanu. Un par to viņš raizējas.»

Lidija pasmaidīja.

— Jā, — viņa sacīja, — atceros, ka par svēto garu es daudz prātoju iesvētāmo mācību laikā. Dievs tēvs jau arī bija svēts un gars, tāpat viņa dēls. Kādēļ tad bija vajadzīgs vēl viens svētais gars?

— Laikam gan toreiz ticīgie dievu un dēlu neiztē-lojās kā garus bez miesām. Un nemaz nav tik droši zināms, vai viņi to vēl nedara arī šobaltdien, — sacīja Arvīds.

... Ap viņiem bija jūnija gaišais zaļums, un tālē līgojās zilie pulkstenīši, bites dūca, un baznīcas torņa zvani skanēja mirušajam, kuru nule bija aiznesuši garām.

Bieži viņi vakara nokrēslī sēdēja pie Lidijas loga, kamēr pilsētas kņada skanēja tik tālu, ka varēja dzirdēt vēja čukstus lielo, sirmo koku vainagos.

Reiz tādā'vakarā viņa sacīja:

— Šodien es satiku to, kuru toreiz mīlēju.

Arvīds nekā neatbildēja. Viņš bija turējis Lidijas

roku savā un tagad to palaida.

— Nedari tā, — viņa čukstēja, — es to neteicu, lai

tevi sāpinātu. Mēs satikāmies nejauši, pagājām dažus soļus kopā un runājām par mazsvarīgiem jautājumiem. Un, kad viņš aizgāja, es nemaz nevarēju saprast, kā reiz esmu viņu mīlējusi.

Dzirdot šos vārdus, Arvīds juta tādu prieku, it kā viņa sirdij pieplūstu siltas asinis. Tas tomēr notika tikai pirmajā mirklī. Jau nākamajā viņš kļuva mazliet domīgs.

Viņi sēdēja klusēdami.

— Par ko tu domā? — viņa vaicāja.

— Ne par ko...

— Tātad par kaut ko, ko es nedrīkstu zināt.?

— Domāju par kaut ko, kas kādreiz var notikt. Bet tam, kas vēl nav noticis, nevar piešķirt nozīmi.

Lidija pavērās viņā jautājoši.

— Tādas muļķīgas, nejaukas domas tu nedrīksti domāt, — viņa teica.

Un viņi saplūda skūpstā.

— Padziedi man mazliet, — viņš lūdza.

Viņa iededzināja abas sveces uz pianīna, apsēdās un nodziedāja Sūmaņa «O, Sonnertschein».

Pa atvērto logu bija ielidojis naktstauriņš un laidelējās ap svecēm.

Vasara aizritēja.

Kādā dienā Dagmara savā vēstulē rakstīja, ka Arvīda tēvs esot slims. Tēva agrāk tik spēcīgā veselība pēdējā laikā bija pasliktinājusies,'taču viņš bija noturējies līdz pat pēdējām pāris dienām. Tagad viņš bija licies gultā un varbūt nemaz vairs no tās nepiecelsies. Viņam taču bija septiņdesmit četri gadi.

Arvīds ar vēstuli aizsteidzās pie Lidijas.

— Vai tas esi tu?! — viņa pārsteigta izsaucās, kad

ieraudzīja viņu atvērtajās durvīs. Un viņa piebilda, bet viņas balss ieskanējās skarbāk nekā parasti: — Es taču tev esmu teikusi, ka tu nedrīksti nākt pie manis, ja es tevi negaidu. Man var būt kāds apmeklētājs, piemēram, Estere Roslina vai kāds cits ...

Arvīds mazliet sastinga.

— Šodien noticis kas sevišķs, — viņš teica. — Saslimis mans tēvs. Varbūt viņš nomirs. Man jābrauc pie viņa.

— Apsēdies, — Lidija palūdza. — Un piedod, ka es nupat runāju ar tevi visai skarbi! Nekad nevajadzētu runāt skarbi ar cilvēku, kuru mīl...

Viņa noglāstīja Arvīda matus.

— Vai tavs tēvs ļoti slims?

— Tā izskatās, viņš atbildēja. — Viņam ir septiņdesmit četri gadi, un viņš nekad agrāk visā savā mūžā nav gulējis slimības gultā.

— Jā, — viņa piebilda, — tad gan tev jābrauc. Kad tu brauksi?

— Rīt agri.

Viņas acīs pieriesās asaras.

— Un tā izgaisa sapnis, — viņa čukstēja, raudzīdamās telpā.

Arvīds pavērās viņā jautādams.

— Es tik ļoti priecājos, ka mums piederēs vismaz šī īsā vasara — mums abiem.

— Dārgā, mēs taču atkal redzēsimies.

— To nekad nevar zināt.

Viņš pacēla viņas roku un pielika pie savām acīm.

— Pār dzīvību un nāvi nevienam nav varas, — viņš sacīja. — Taču es nezinu, kas gan cits varētu mūs šķirt.

Pēkšņi viņa izsaucās:

— Ak, Arvīd, nebrauc! Tagad ne, rītdien ne! Tu taču vari mazliet nogaidīt un tad redzēsi, vai tas būs

nepieciešams. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka tava sieva pārspīlē tēva slimību, lai aizvilinātu tevi pie sevis.

— Nē, Lidij, — viņš teica. — Nē, viņas vēstule ir vienkārša un lietišķaL nepaliek iespaids, ka tajā ir blakus nolūki un ta butu pārspīlēta. Jau tas vien, ka tēvs licies gultā, norāda, ka slimība ir nopietna.

Viņa ilgi klusēja. Tad piecēlās un piegāja pie loga. Bija pelēka, blāva diena.

— Jā, jā, — viņa beidzot ierunājās. — Brauc vien. Pienākums jau ir pirmajā vietā. Brauc vien! Ardievu!

— Lidij, — viņš teica, — Lidij...

Viņa atkal bija kļuvusi maigāka. Pagriezusies pret Arvīdu, viņa teica:

— _Nē, tā nu gan mēs nešķirsimies ...

Acis viņai bija lielas asaras, un viņa apskāva Arvīda kaklu.

— Vai gribi palikt šonakt pie manis?

— Protams, — viņš atbildēja.

Un viņa čukstēja:

— Tā, kā mums bijis šovasar, vairs nebūs itin nekad ... itin nekad. Kad tu atgriezīsies mājās, tev līdzi bus tava sieva un bērni. Un tad tavs darbs un tavi draugi, liela man noslēgta pasaule. Un pienāks diena, kad es tev būšu vairāk par apgrūtinājumu nekā par prieku.

— Ak, Lidij, ko tu runā... vai tev prāts... Es aizbraucu, bet es taču atgriezīšos, un es tevi mīlu, — карее gan lai mēs viens otru nemīlētu vienmēr, vienmēr?

Viņa smaidīja caur asarām.

— Nu protams. Vienmēr. Vienmēr, — viņa teica. — Vismaz līdz rītam.

Arvīds aizgāja uz redakciju un nokārtoja tur, kas bija kārtojams, devās uz mājām un sasaiņoja savu ceļa somu, tad aizgāja paēst pusdienas un traucās pie Lidijas.

Nākamajā rītā viņš piecēlās par vēlu, lai aizbrauktu ar nodomāto vilcienu. Viņš aizbrauca ar vakara vilcienu.

Lidija stāvēja uz dzelzceļa tilta un maja ar kabatas lakatiņu.

Sirmgalvis guļ savu pēdējo dusu, un viņš to zina. Arvīds sēž galvgalī pie tēva gultas, un viņi lāgiem pārmij dažus vārdus. Arā spoža un rāma plūst Klar-upe augstajos, zaļajos krastos. Ārsts — vietējais provinces ārsts, diezgan jauns, nesen kā te ieradies — nule aizgājis. Viņš teica — beigas esot gaidāmas pēc dažām dienām vai nedēļām. Brālim Ērikam aizsūtīta telegramma, un viņu gaida jebkuru dienu. Dagmara sēž istabas kaktā ar rokdarbu, Anna Marija un Astrida rotaļājas pagalmā.

Sirmgalvja domas visvairāk pievērstas pazudušajam dēlam, tam, kuru aizsūtīja uz svešu zemi un kurš tur palika un it kā pazuda.

— Vai tu domā, ka viņš ir dzīvs? — sirmgalvis vaicā.

— Grūti kaut ko pateikt, — Arvīds atbild.

Mazās meitenes pagalmā jautri klaigā: viņas uz

ceļa ieraudzījušas deviņus gadus veco pusbrāli Rag-naru, kas nāk kopā ar savu audžutēvu baznīckungu Ljungbergu. Lielais brālis Ragnars mazajam meitenēm izgriež priežu mizas laiviņas un stāsta pasakas.

Baznīckungs ienāk istabā. Arvīds piedāvā viņam savu vietu gultas galvgalī.

— Kā slimnieks jūtas šodien? Vai ļoti sap? — viņš vaicā.

— Sāpju man nemaz nav, — sirmgalvis atbild.

— Jā, mīļais draugs, — mācītājs saka, — es pie tevis esmu atnācis nevis kā dvēseles gans, bet tikai kā sens draugs. Par visupēdējo mēs abi nekā nezinām.

— Es par to arī ne visai daudz domāju, — slimnieks atbild. — Domāju vairāk par dzīvajiem, kurus pametu te aiz sevis. Un visvairāk par viņu — par kuru nezinu, vai viņš ir dzīvs vai miris. Varbūt esmu bijis pret viņu pārlieku ciets. Toreiz man tas likās skaidrs, ka vienīgais, ko varu darīt, aizsūtīt viņu svešumā. Bet varbūt tomēr esmu bijis par cietu?

Viņš aizvēra acis un šķitās aizmiegam.

Pārliecinājies no gulētāja dzijajiem elpas vilcieniem, ka viņš ir aizmidzis, mācītājs klusi sacīja Arvīdam:

— Pie tāda vīra, kāds ir tavs tēvs, man, protams, nenāk prātā ierasties amata pienākumos. Visu savu mūžu viņš pats_ aprūpējis savu dvēseli. Bet es kā dvēseļu gans dažkārt aizeju pie nabadzīgiem zemniekiem un sievām, kad tie guļ uz nāves gultas. Un, ja viņi man vaicā, es mēdzu atbildēt, ka ar to elli nemaz tik briesmīgi nav, kā izklausās. Taču viņi man ne vienmēr par to pateicas. Kāds večuks, kas mira pirms pāris gadiem, kļuva traki negants. «Un es te visu pēdējo gadu staigāju apkārt un priecājos, ka Like-nesas Ulle Eriks būs nonācis ellē!» Un kāda astoņdesmitgadīga večiņa uz savas nāves gultas man atziņas: «Varu tev to pastāstīt, jo te nav runa par izdarītu noziegumu, bet par tādu, kas neticis izdarīts.» Viņa man atzinās, ka pirms piecdesmit gadiem, kad viņai bijis trīsdesmit gadu, bet viņas vīrs jau bijis večuks, viņa jutusi kārdinājumu iedot viņam «kaut ko stiprāku». Un viņa atzinās, un tas ir svarīgākais, ka to nav darījusi aiz bailēm, aiz bailēm no bendes cirvja, ja tas nāktu gaismā, un aiz bailēm no elles, ja notikums netiktu atklāts. Un viņa man vaicāja, vai viņas noziedzīgo domu dēļ viņu gaida elles mokas.

— Un tu atbildēji? ...

— Es teicu viņai, ka neviens cilvēks nevar izvairīties no noziedzīgām domām un netikumiem, bet ka

elle ir domāta dzīvajiem, nevis mirušiem. Tad viņa nobālēja un piecēlās gultā sēdus. «Kaut jel es to būtu zinājusi pirms piecdesmit gadiem, kad mani aplidoja Ransijas Pērs Ēriks!» viņa izsaucās.

Arvīds sēdēja, iegrimis domās.

— No tā izriet, — viņš atsāka, — ka ellei tiešām, šķiet, ir zināma reāla morāla nozīme tiem, kas tai tic.

— Par to nav ko šaubīties. Mums tikai jāpamet skatiens atpakaļ pirms divi trīs simti gadiem tajā laikā, kad cilvēki, kas noteikti ticēja ellei, dzīvoja un grēkoja vēl vairāk nekā tagad. Večiņu, par kuru runāju, es pazinu daudzus gadus un zināju, ka viņa ir krietna un lieliska zemniece. Domāju, ka tas, kas viņu atturēja no šā noziedzīgā soļa, bija kaut kas cits, par ko viņa pati nebija skaidrībā un kam es arī nevaru atrast vārdus. Vispār grūti ir atrast vārdus kaut kam tādam. Atrast vārdus būtiskajam, tiešām izšķirošajam ... Jo ilgāk es dzīvoju, jo vairāk to novēroju. Un, starp citu, šis atgadījums ir visai rets manā dvēseļu aprūpībā. Lielākoties man jasaka, ka šajā draudzē bez manas gādības ļaudis domu par elli uzņem diezgan mierīgi. Te zemniekam bieži vien ir tikpat daudz saprāta kā mācītājam. Un piētisti sāk izzust. Tie noveco un mirst, un viņu bērni visumā ir atkritēji; viņu bērnība ir bijusi tik skumja un drūma, un pieauguši viņi grib noteikt paši par sevi un atalgot par skumjo bērnību ...

Un, piecēlies, lai ietu, viņš vēl piebilda:

— Vermlandieši visumā ir moži un atjautīgi ļaudis. Ja var ticēt ziņām, kas uzglabājušās no tūkstoš seši simti trīsdesmit ceturtā gada, jau ^toreiz gandrīz katrs zemnieku zēns un meitene pratuši lasīt un rakstīt. Sados cilvēkos piētisms un bailes no elles lāgiem var uzliesmot kā epidēmija, bet dziļas saknes tauta tās nespēj laist.

Pa atvērto logu skanēja Ragnara dzidrā un skaidra bērna balss:

Ir vēl īsti, ir vēl — jā —

Vīri senā Zviedrijā!

Vārdam svars, rokai spars,

Neuzvarams spita gars.

Goda prāts un tīra sirds,

Zilu acu skatiens mirdz —

Zaigs kā zobens, kaujā gūts,

Maigs kā asara uz krūts.

*

Arvīds pec aizbraukšanas no Lidijas bija dabūjis tikai vienu mazu vēstulīti. Taču tajā bija kāda rindiņa, kāda doma, kuras dēj viņš no šīs vēstulītes nekad negribēja šķirties. Viņš to pastāvīgi nēsāja līdzi un, būdams viens, to atkal un atkal lasīja.

Bet pēdējās divas nedējas viņš par Lidiju nekā nebija dzirdējis. Viņa taču nebūs saslimusi? Kādēļ viņa neatbildēja uz viņa vēstulēm? Katru pēcpusdienu, kad pienaca pasts ar divu dienu veciem laikrakstiem, viņš drudžaini tos pārskatīja un bailīgi apstājās pie katras nelaimes un naves gadījuma ziņas ... Reiz viņš izbijies blenza kādā nāves ziņā, kur bija minēts vārds Lidija.. . Bet tā bija maza trīs mēnešus veca meitenīte. Un tajā pašā laikrakstā starp laulības un mīlestības sludinājumiem viņš lasīja: «Eju garām tavam logam ikr. Ja domas varētu iemiesoties, tad tava ist. šajā mirkli tiktu piepild. ar rozēm. Lidija.»

Viņš sevī smaidīja, lasīdams šo sludinājumu.

«Vārds Lidija,» viņš domāja, «liekas, nemaz nav tik rets, kā man šķita ...»

Un viņa skatiens^slīdēja tālāk zem laulības sludinājumiem: SKOLOTĀJS vēlas iepaz. ar izgl. dāmu (vislabāk skolotāju), apt, 30 gadu, veselīgu (arī zobi!),

garums 1 metrs, muzikālu. Atbildēt uz piepras. «Zvied-rija 1908 ...». _

«Nabaga sātans,» Arvīds nodomāja. «Viņš laikam gan dzīvo kādā mazā lauku nostūrī...»

Un turpat netālu viņš lasīja: «Būšu pīkst 9. S.» Viņš domāja: «Ak, cik daudz traģikomēdijām, Bo-kačo dēkām un Mopasāna novelēm dzejnieks var atrast vielu, izlasot tikai dienas laikraksta sludinājumus! Bet es neesmu dzejnieks un nelabprāt tāds vēlētos būt... Visu citu, tikai ne to!»

Un viņš domāja tālāk:

«Kādu dīvainu divkāršu dzīvi es dzīvoju? Ilgi tas taču nevar vilkties. Es mīlu vienu sievieti un esmu apprecējis citu. Un tā Dagmara nenojauš nekā ļauna. Tā taču nav normāla vīra dzīve. Tādu dzīvi varētu attaisnot, ja es būtu dzejnieks. Jo dzejniekam piedod gandrīz visu. Neviens nezina, карее, bet tā tas ir. Dzejnieku uzskata par neaprēķināmu personu.»

Viņš nebija gluži brīvs no strādīgā un diezgan nepazīstama žurnālista neparastas un pa daļai nicīgās greizsirdības pret dzejniekiem un rakstniekiem ar vārdu, kuri dažreiz iecietīgi uzraksta kādu nieciņu laikrakstam, par kuru samaksā nevis par darbu, bet gan par vārdu, un par kuriem daudz runā, tenko, kuru dzimšanas dienas un jubilejas svin un kuri it kā paceļas pāri parastajai morālei. Kuri medī piedzīvojumus, lai gūtu vielu saviem romāniem un lugām, un vēlāk pasniedz šos nožēlojamos niekus un banalitātes attiecīgā virā, lai tās varētu sagremot lasītāji.

«Jā, patiesi,» viņš domāja, «es taču dzīvoju kā dzejnieks ... Bet uz to man nav nekādu tiesību, esmu vienkāršs cilvēks un vīrs, nevis dzejnieks! Un man to grūti panest, tas ir pret manu dabu. Es neizturēšu diendienā izlikties pret sievieti, kuru esmu solījis mīlēt bēdās un priekos. To solījumu es nevarēju turēt un jau tagad esmu to lauzis. Bet tas man viņai jāsaka.

Jāsaka, mums jāiet katram savs ceļš — jāšķiras. Manai dzīvei jābūt skaidrai un kārtīgai, šo neīsto divkāršo dzīvi es neizturēšu...»

Bet, kad viņš bija nonācis tik tālu savās domās, šķita — viss apstājies. Sīkumi, praktiskie jautājumi, par ko bija jārunā ar Dagmaru, kā visu nokārtot, nemaz jau nerunājot par ekonomiskiem jautājumiem, — viss sapinās haosā, kur viņš nevarēja saskatīt nekādas noteiktas kontūras.

Viņš sēdēja pie tēva vecā rakstāmgalda. Durvis uz guļamistabu bija atvērtas, tur sirmgalvis gulēja, aizvēris acis, un smagi elpoja.

Arvīds sēdēja un rotaļājās ar zīmuli. Viņa priekšā uz galda bija papīrs. Viņa domas kavējās pie Lidijas, un viņš pēc atmiņas mēģināja uzzīmēt viņas portretu profilā. Viņam tas šķita līdzīgs un tomēr ne. Tā bija viņa un tomēr ne. Viņš dzēsa, mēģināja zīmēt no jauna. Beidzot šķita, ka viņam izdevies: tā taču bija viņa, tā bija Lidija, gluži kā dzīva un tik līdzīga!

Zīmējumu viņš ielika savā piezīmju grāmatiņā un devās vakara pastaigā gar krastmalu. Visu dienu bija lijis, bet pret vakaru noskaidrojās. Krāšņi zaļais Brenesa kalns tumši spoguļojās dzidrajā, plūstošajā ūdenī.

Viņš domāja par Lidiju.

«Kur viņa ir tagad? Vai varbūt sēž mijkrēslī un spēlē Bēthovenu? Varbūt iet pa tiem ceļiem, pa kuriem mēs gājām kopā? Vai varbūt sēž pie loga un raugās ārā, tukšumā?»

Viņš izņēma mazo attēlu, kuru nesen kā bija uzzīmējis, un ilgi tajā lūkojās.

Nē, tas it nemaz nelīdzinājās Lidijai. Kā gan viņš varēja iedomāties, ka tas ir līdzīgs Lidijai? Tā taču it nemaz nebija viņa. Tā bija pavisam sveša sieviete. Viņš saburzīja mazo papīra gabaliņu un iesvieda to upes straumē.

Bija iestājies septembra sākums. Dienas bija lietainas un apmākušās un vakari gari un tumši.

Likās, sirmgalvis šoreiz vēl piecelsies. Vairākas dienas nogulējis smagā miegā, viņš kādā pēcpusdienā pamodās un sāka runāt — klusi, aprauti, bet tomēr runāja. Viņš pat pajokojās. Viņš teica Ērikam:

— Te gulēdams, es redzu, ka Greizie Rati iet atpakaļ kā parasti. Un tas nozīmē, ka salīdzinājumā ar tiem es eju uz priekšu. Visa kustība taču ir relatīva.

Un Arvīdam viņš čukstēdams sacīja:

— Manu mīļo zēn. Baidos, ka tev ir vājība uz sievietēm. Tā vīru neapkauno, bet bieži vien novelk lejup. Salauž un aizsprosto viņa ceļu.

Viņš to teica, pievērsis skatienu zvaigznēm un it kā piešķirdams vārdiem nozīmi. Tos dzirdēja tikai Arvīds.

Ap pulksten desmitiem viņš atkal iemiga un gulēja, gari un dziļi elpodams.

Pie viņa gultas palika Eriks, citi devās pie miera.

Bet Eriks jau bija sēdējis nomodā vairākas naktis, un iespējams, ka viņš atzveltnī aizsnaudās.

Kad mājinieki nākamajā rītā pamodās, sirmgalvis bija miris.

Iestājās auksts un slapjš rudens.

Kādā oktobra dienā mijkrēslī Arvīds Šjernblūms pa Karalienes ielu gāja mājup. Viņš gāja un domāja par Lidiju. Pēc tēva nāves viņš bija saņēmis tikai mazu, diezgan oficiālu vēstulīti — tā to varēja iztulkot, ka viņas domas ir tālu projām no viņa; bet tieši tā uzrakstīta vēstulīte nebija ... Arvīds Lidiju nebija apciemojis; viņa taču tik noteikti bija aizrādījusi, ka viņš var Lidiju apciemot tikai tad, ja viņa viņu gaida.

Taču viņš bija aizrakstījis dažas rindiņas, ka atkal ir pilsētā.

Kopš tā laika bija aizritējušas pāris nedēļas.

Pāris reižu tumsā viņš bija staigājis pa Juhannesa kapsētu un raudzījies uz viņas logiem. Pirmo reizi tie bija tumši, bet otrreiz blāvi gaiši.

Viņš gāja un brīnījās, un domāja par viņu. Varbūt viņai jau bija apnikusi brīvā un vientuļā dzīve? Jo parasti viņa bija vientuļa — izņemot Arvīdu, viņa vēl sagājās ar Esteri Roslinu ... Varbūt viņa dažkārt ilgojās pēc savām agrākajām mājām, pēc meitiņas un sirmā vīra, kas bija tik mācīts un zinošs? Varbūt rudenī tur bijusi ciemos, tikai negribēja to sacīt? ...

Viņš bija nonācis pie Tuneļa ielas stūra. Tā viņam, kā allaž, šķita visbaismīgākā Stokholmas iela. Un tomēr viņš iegriezās šajā šaurajā, tumšajā, netīrajā un smirdošajā ieliņā, te juta alus darītavu un dažādu atkritumu smārdi, viņš gāja pa ieliņu līdz Brukene-berga tuneļa galam, tad augšup pa kāpnēm uz Malm-šilnādes ielu, nogriezās pa kreisi un soļoja pa kluso kapsētu — garām kapiem un starp retajiem kokiem.

Nē, Lidijas logi bija tumši.

Viņu pēkšņi pārņēma pretīgums iet mājās vakariņās. Viņš iegāja kādā tabakas veikalā Malmšilnādes ielā un piezvanīja Dagmarai, ka ieturēs pusdienas kopā ar dažiem draugiem.

Kad viņš atkal iznāca ielā, tad pēkšņi stāvēja tieši pretī Lidijai.

Mirkli viņi stāvēja klusi un apmulsuši.

— Vai tu meklēji mani? — viņa vaicāja.

— Nē, — viņš atbildēja. — Tas taču būtu pret mūsu vienošanos. Bet gāju pāri kapsētai un raudzījos, vai tavi logi ir apgaismoti.

Viņa tūlīt nekā neatbildēja. Klusēdami viņi gāja blakām, Iegriezās kapsētā.

— Tā, — viņa beidzot ierunājās. — Vai tu tiešām mazliet par mani domā?

— Vai tas tev jājautā?

Viņa klusēja.

Pēc laiciņa viņš jautāja:

— Vai tu visu laiku biji Stokholmā, kamēr es biju projām?

— Protams, — viņa atbildēja. — Kur lai citur es būtu bijusi?

Viņi bija soļojuši pa tumšu šķērsieliņu un tagad stāvēja veca sarkani krāsota koka staba ēnā. Lidija atlieca galvu, kad Arvīds viņu skūpstīja.

Tad viņi it kā atģidās.

— Es domāju, — viņš atsāka, — ka tu varbūt apciemoji savu agrāko māju.

Viņa vāri pasmaidīja.

— Nē, — viņa atbildēja. — To es nedarīju.

Vējš čaukstināja vītušās lapas.

— Vai tu tiešām vēl mani mīli? — viņš vaicāja.

Viņas lielajās acīs sariesās asaras.

— Varbūt mazliet, — viņa atteica.

Tad satvēra viņa galvu ar abām rokām un ielūkojās viņa acīs.

— Bet tev, — viņa teica, — varbūt nemaz nevajadzētu tik ļoti par mani domāt? Varbūt tu izturies muļķīgi?

— Protams, tas ir muļķīgi, — viņš izsaucās, jo piepeši viņu bija pārņēmusi ļoti līksma noskaņa, — bet pasaulē vienīgais jaukums ir darīt muļķības!

Lidijai viņa līksmā noskaņa nepielipa. Viņa nopietni raudzījās tumsā un klusēja.

Viņš teica:

— Biju domājis, kā parasti, iet uz mājām pusdienās. Bet nez kāpēc atnācu te uz kapsētu un staigāju, raudzīdamies tavos logos. Bet tie bija tumši. Un tad mani pārņēma pretīgums iet uz mājām. Nu, varbūt

tas būtu radies ari tad, ja logi būtu gaiši... Es iegāju kādā tabakas veikalā Malmšilnādes ielā un piezvanīju uz mājām, ka ēdīšu kopā ar dažiem draugiem. Bet lai nu paliek pusdienas! Tagad mēs taču iesim pie tevis?

Viņa stāvēja, it kā apsvērdama kaut ko svarīgu. Un ilgi klusēja.

— Nē, — viņa sacīja. — Nē. Šodien ne.

— Kāpēc?

— Es to tā uzreiz nevaru pateikt. Bet tu to dabūsi zināt.

— Kāpēc?

Viņa stāvēja samulsusi un nedroša.

— Nu jā, — viņš atteica, — tātad man jāiet kaut kur ieturēt pusdienas ...

— Jā, tas tev jādara, — viņa piekrita.

Viņi izšķīrās, viegli paspieduši viens otra roku.

Viņš aizgāja uz «Kontinentālu» un pasūtīja pusdienas. Nejauši viņš bija dabūjis vietu uz tā dīvāna, kuru mēdza saukt par Lidijas dīvānu. Vēlāk vakarā viņš iegriezās citās vietās un satika draugus un paziņas. Ridberga kafejnīcā viņš sastapa Markelu un Hen-riku Risleru. Pret Risleru viņš juta nelielu antipātiju, kuru pats sev nemācēja izskaidrot. Taču viņš nekad to nebija izrādījis, un, kad Markels lūdza viņu apsēsties pie viņiem, Šjernblūms to darīja.

— Cēlais draugs, — Markels uzrunāja Šjern-blūmu, — tu varbūt nezini, ka Henriks Rislers mainījis savu dzīves veidu un kļuvis par ceļotāju atklājēju. Viņš aizbraucis uz Kopenhāgenu un tur atklājis kādu jaunu viskija mārku «Baltais zirgs» — «The white Horse». Tas tev jāpalīdz nogaršot. Rislers to ievedis jau te.

— Man visi viskiji aptuveni ir vienādi, — Šjernblūms paskaidroja. — Nav bijis gadījuma izglītoties par viskija pazinēju.

— Tad tev jāpieceļas agri no rīta un jāvingrinās, — Markels atteica. — Bet kā tad tas bija ar to zaķu stigu? — viņš vaicāja Risleram.

— Vai jūs esat ari mednieks; to es nezināju! — Sjernblūms vaicāja, pievērsies Risleram.

— Nē, pavisam ne. Divpadsmit gadu vecumā man ar kaķeni gadījās nošaut vāverīti. Es tai nudien trāpīju, un tā nokrita zemē, bet, kad es to gribēju pacelt, tā man tik neganti iekoda rokā, ka biju spiests to palaist vajā. Un, tā kā es pat nevarēju pievārēt vāverīti, tad arī nākotnē atteicos sacensties ar ķeizaru Vijumu, kurš, pēc Tolstoja izteicieniem, «mēdzot stāvēt, paslēpies aiz robežstaba, lai pievārētu zaķi». Bet šajās dienās es biju ielūgts pusdienās, un mana galda dāma bija kāda muižas īpašniece no laukiem, varena medniece. Tad viņa man jautāja: «Nu, vai Ester-malmā jums ir labas zaķu stigas?» — «Jā,» es atbildēju, «sevišķi labas Kārļa ceļa un Jaunavu ielas

i stūrī.» Tad, man šķita, viņa kļuva mazliet domīga un mūsu saruna pārtrūka. Bet vēlāk mājasmāte man pārmeta, ka es esot runājis izlaidīgi ar savu galda dāmu. Viņa domājusi, ka mana atbilde bijusi nepieklājīga. Viņa laikam gan bija gaidījusi, ka es teikšu: «Nē, cienītā, Estermalmā mums diemžēl nav zaķu stigas.»

— Un tomēr man liekas, — ieteicās Markels, — ka jau pats nosaukums «Jaunavu iela» izraisa zināmu ideju asociāciju, ar ko arī izskaidrojams šīs dāmas pārpratums...

Arvīds bija izklaidīgs. Viņš domāja ko citu. Lidija. Kas tas bija, ko viņa «tā uzreiz nevarēja pateikt», bet ko viņš «dabūs zināt»? Viņa izskatījās tik nopietna ...

Viņš satrūkās, kad kāds ar viņu saskandināja. Tas bija Rislers.

— Sveiki, — Arvīds atbildēja. — Jā, starp citu, es kādreiz jums kaut ko gribēju vaicāt, bet varbūt tas ir uzmācīgi, un jūs varat man neatbildēt. Vai jūsu pirmās grāmatas pamatā bija kāds patiess pārdzīvojums?

— Itin nemaz, — Rislers atbildēja, — Grāmata stāstīja, pēc kā es pa daļai ilgojos un ko pa daļai baiļojos pieredzēt. Un varbūt tieši tāpēc šī grāmata šķiet patiesāka par visām citām manām grāmatām.

— Tas tiesa, — Markets iebilda. — Melot vislabāk var tikai tad, ja melo pavisam brīvi. Un patiesība dažreiz ir tik neticama, ka šķiet konstruēta.

— Tieši tā, — Rislers atbildēja. — Bet taisni šīs ticamības dēļ man bija diezgan nepatīkamas sekas. Tolaik biju briesmīgi iemīlējies kādā meitenē. Ko viņa domāja par mani, nezinu, es nekad neuzdrīkstējos to viņai pavaicāt. Bet kādā vakarā, kad es viņu pavadīju uz mājām no Ulofa Levini priekšlasījuma Stokholmas augstskolā, es viņai vaicāju, ko viņa domā par manu grāmatu. Viņa teica, ka tā viņai nemaz nepatīkot. Es secināju, ka arī es pats viņai nepatīku, un mēs šķīrāmies diezgan vēsi. Tikai pēc vairākiem gadiem es noskaidroju īsto sakarību: viņa bija domājusi, ka šī grāmata ir pašatzīšanās. Un, tā kā grāmatā bija runa par jaunu vīrieti, kas pavedis divas meitenes un viltojis parakstu uz nožēlojama papīra par trīs simti kronām, grāmata viņai, protams, nevarēja patikt... Arī kritika uzņēma šo grāmatu, it kā tur rakstītais viss būtu patiesība. To nemaz nevarēja sagaidīt no veciem slīpētiem kritiķiem, bet arī viņi tā domāja. Ko tad var sagaidīt no divdesmit gadu vecas meitenes?

Rislers iedzēra krietnu malku un atsāka:

— Un pret Strindbergu man ir vislielākie iebildumi tāpēc, ka viņš pieradinājis sabiedrību, lasot viņa romānus, vienmēr vaicāt: kas ir viņš, un kas ir viņa, un kas ir tas un tas, un cik daudz tur patiesības? Viņš pieradinājis sabiedrību domāt, ka mūsdienu rakstnieks nevar brīvi samelot kādas grāmatas

saturu. tJn kopš tā laika ir īstās elles mocības sarakstīt romānu vai lugu. Es to ilgāk nespēju izturēt. Man gribētos uzrakstīt nelielu grāmatu un izteikt savas domas par pasaules gaitu — tieši bez jebkādām izdomātām starpnieku personām, bez muļķībām un div-kosībām. Bet romāni un lugas — ptū, velns! Un, starp citu, ir tikai viens cilvēka cienīgs eksistences veids. Nedarīt itin nekā.

Viņi sāka apcerēt Strindberga problēmu. Ap divpadsmitiem Arvīds Sjernblūms piecēlās.

— Atvainojiet, bet man jāaiziet uz redakciju un mazliet jāpārlūko nakts telegrammas. Bulgārijas firsts Ferdinands piešķīris Cēzara vārdam slāvu veidu: car. Nedomāju, ka tam būs kāda nozīme, bet nekad nevar zināt... Ar labu nakti!

Kad viņš nākamajā rītā ieradās redakcijā, tur starp citām vēstulēm uz viņa galda bija vēstule no Lidijas. Viņš atplēsa aploksni un lasīja:

«Arvīd!

Esmu piederējusi kādam citam vīrietim, kamēr Tu biji projām. Tā nebija mīlestība, tas nebija arī «tas cits», ak, es pati lāgā nezinu, kas tas bija... Bet jutos tik vientuļa un pamesta no dieva un visas pasaules pēc tam, kad Tu aizbrauci. Un pastāvīgi es redzēju Tevi kopā ar Tavu sievu, — beidzot tas kļuva neizturams, man vajadzēja meklēt glābiņu. Varbūt tā bija vēlēšanās izdibināt, vai es spēju ietekmēt cita cilvēka likteni.

Tagad tas jau pāri; tas bija izbeidzies, iekams Tu pārbrauci. Nedomāju, ka Tu mani tāpēc pametīsi. Bet dari, kā zini.

Un es gribēju, lai Tu to uzzinātu, iekams mēs atkal tiekamies. Pati es Tev to nekad nespētu pateikt.

Lidija.»

Viņš stāvēja kā pārakmeņots ar vēstuli rokā.

Nē, tas taču nevar būt patiesība! Tas nav iespējams!

Nē, es sapņoju ... Varbūt viņa to tikai izdomājusi, lai mani smagi pārbaudītu. Jā, tā tas būs. Un, kad es tagad pie viņas aiziešu, viņa pavērsies man acīs un teiks: «Dārgais, vai tu kaut mirkli varēji domāt, ka tā ir patiesība?»

Bet nē, tas viņam šķita vēl cietsirdīgāk. Un vēstule taču runāja pati par sevi.

Tā bija patiesība. Tiešām patiesība.

Pēkšņi viņam uznāca nelabums. Viņš saburzīja vēstuli, iebāza kabatā un tikko paguva izskriet gaitenī un uz tualetes istabu. Tur viņš izvēmās.

Viņš sēdēja krēslā pie lielā rakstāmgalda un domāja. Tukšu un izklaidīgu skatienu viņš lūkojās uz ārzemju laikrakstiem: «Times», «Le Matiņ», «B. Z. am Mittag» ...

Viņa pirmais impulss bija vispār neatbildēt. Bet viņam likās, ka konsekvenci nespēs paciest: nekad viņu neredzēt. Nekad. Nevermore. Nē, tās domas bija nepanesamas! Pilnīgi neiedomājams, pilnīgi neiespējams paciest dzīvi!

Viņš no jauna atlocīja viņas vēstuli un atkal un atkal to lasīja.

«... piederējusi kādam citam vīrietim, kamēr Tu biji projām ... Nemitīgi redzēju Tevi kopā ar Tavu sievu...»

«Varbūt tā bija vēlēšanās izdibināt, vai es spēju ietekmēt cita cilvēka likteni,»

Ko tas nozīmē? Kura cilvēka likteni — mana vai tā otra? Ietekmēt cita cilvēka likteni var vienmēr. To var jebkurš bandīts. Un var notikt, ka grūtāk ir to nedarīt.

«... piederējusi kādam citam vīrietim ...»

Nē, uz tādu vēstuli nevar atbildēt. Ja manī kaut mazākā cieņas dzirkstele, es šo vēstuli iemetīšu klozetā un viņu vairs nekad neredzēšu — varbūt pat nepazīšu, kad mēs satiksimies uz ielas.

Bet tomēr ... Nevermore. Vairs nekad ... Paiet ielā viņai garām kā svešinieks svešiniekam... Varbūt pat nepasveicināt.

«... Nemitīgi redzēju Tevi kopā ar Tavu sievu ... Neizturami...»

Un tad viņš uzreiz redzēja: glābiņš bija te. Tilts, kas veda pāri bezdibenim. Glābšanās iespēja.

Viņa tātad aiz greizsirdības bija viņu pievīlusi. Tātad aiz mīlestības. Kādēļ tad nepārvilkt tam visam svītru?

Un viņš izņēma spalvu un rakstīja:

«Lidij 1

Esmu pievīlis un ticis pievilts. Esmu pievīlis savu sievu ar Tevi un Tevi ar savu sievu. Vienīgais, kas šai simfonijā trūkst, lai mana sieva pieviļ mani, un pat tad man nav tiesību sūdzēties. E§ gan biju domājis, ka tas, kas ir starp Tevi un mani, ir kaut kas sevišķs, kaut kas pats par sevi, ārpus atmaksas likumiem un citiem nožēlojamiem noteikumiem. Un es, protams, kādā klusā septembra dienā, apbedīdams tēvu dzimtās puses kapsētā, nedomāju, ka tai pašā laikā Tu piedzīvo galantu dēku. Bet cilvēkam jāsamierinās ar visu. Pasaule jāņem tāda, kāda tā ir, kaut arī dažkārt tā tevi mazliet pārsteidz, un man jāņem Tevi, kāda Tu esi. Ieradīšos pie Tevis rīt pīkst, deviņos vakarā, ja Tu man parādīsi godu un mani pieņemsi.

Bet vienu gan es Tev, mīļā Lidij, gribu likt pie sirds. Jautājumā par sievietes mīļākajiem mēdz lietot

Austrālijas nēģeru aritmētiku: rēķini tikai līdz trim. Kas pāri par to, to sauc par «daudz».

Arvīds.»

Viņš vēstuli vēlreiz pārlasīja, iekams to nosūtīja. Tās viegli ironiskais tonis nemaz neatbilda tam, ko viņš juta. Bet to, ko viņš juta, nebija viņa spēkos izteikt. Lai nu vēstule paliek tāda, kāda tā ir, un viņš to aizsūtīja.

Bet, aizsūtījis vēstuli, viņš vēlreiz pārlasīja Lidijas vēstuli un no jauna apstājās pie vārdiem:

«Varbūt tā bija vēlēšanās izdibināt, vai es spēju ietekmēt kāda cilvēka likteni...»

Nākamajā vakarā pulksten deviņos viņš stāvēja Juhannesa baznīcas kapsētā un raudzījās uz Lidijas logiem. Tajos vizēja blāva gaisma. Viņš uzkāpa ceturtajā stāvā un piezvanīja pie durvīm. Neviens neatvēra.

Viņš piezvanīja no jauna. Neviens neatvēra durvis.

Viņš piezvanīja trešo reizi. Neviens neatvēra.

Viņš aizgāja uz krogu un briesmīgi piedzērās.

Kad Arvīds Šjernblūms kādā savas dzīves vēlākā posmā domāja par šo rudeni, tūkstoš deviņi simti astotā gada rudeni, viņš sevī to nosauca par «gājienu pagrabā». Viņam likās, viņš bija gājis pa garu, slidenu pazemes eju, kas kļuva aizvien šaurāka un šaurāka, un viņam beidzot bija jārāpjas... Viņš neredzēja nekādu izeju un ne mazāko gaismas stariņu ... Un piepeši viņš jutās vecs. Viņam šķita, ka ik gadu ar katru dienu kļūst vecāks.

Dienā pēc tā vakara, kad viņš veltīgi bija zvanījis pie Lidijas durvīm, viņš saņēma no viņas īsu atklātni.

«Arvīd!

Atvaino, ka es Tev vakar neatvēru. Tavu vēstuli biju saņēmusi pēcpusdienā, un man nebija ne mazākās vēlēšanās Tevi satikt. Un sieviete, kuras sirdsapziņu nospiež «galanta dēka», taču nevar Tev nekā nozīmēt.

Uz pārmetumiem es biju sagatavojusies — tikai ne uz tādiem. Un tagad es gribu būt viena. Nemeklē nekā pie manis!

Lidija.»

Izbijies un nobālis viņš raudzījās uz šiem šausmīgajiem vārdiem.

Diena aizritēja, iestājās vakars, iekams viņš spēja atbildēt.

«Lidi j 1

Mana iepriekšējā vēstule Tev, protams, nedeva pareizu priekšstatu par to, ko es jutu, lasot Tavu vēstuli, — ko jutu, lasot šos vārdus: «Esmu piederējusi kādam citam vīrietim, kamēr Tu biji projām.» Es saslimu. Man vajadzēja traukties uz tualetes istabu ar Tavu vēstuli rokā. Un tur es izvēmos ...

Bet atbildi Tev rakstīju tikai pēc pāris stundām. Esmu mazliet karstas dabas, tomēr naidu nepaturu ilgi sirdī un, kad Tev rakstīju, patiesībā biju jau Tev piedevis. Kas tad esmu es pats, ka varētu Tevi notiesāt? Es tikai nesaprotu, kā Tevi tik dziļi aizskāruši vārdi «galanta dēka». Kā tad Tu pati to nosauc? Tā nebija mīlestība, Tu rakstīji. Bet tad to sauc par

«galantu dēku», tur nekā nevaru līdzēt. «Uz pārmetumiem es biju sagatavojusies,» Tu raksti. Mani tiešam pārsteidz, ka Tu negaidīji uzslavu.

Par vienu vari būt pārliecināta: es nekad vairs nestāvēšu pie Tavām durvīm kā nožēlojams mīlestības ubags. Man ar to pietika pēdējo reizi.

Arvīds.»

Pēc pāris dienām, garām kā pati mūžība, pienāca viņas atbilde:

«Arvīd!

Pateicos par Tavu «piedošanu», bet es to nevaru izlietot. Tu mani nekad neredzēsi kā grēkus nožēlojušu Magdalēnu.

«Uz pārmetumiem es biju sagatavojusies» — jā, nevis uz ironiskām asprātībām par galantu dēku un Austrālijas nēģeru aritmētiku.

Nekad, nekad es nebūtu domājusi, ka Tu man va-rētu tā rakstīt.

Lidija.»

Bāls aiz sarūgtinājuma viņš izlasīja vēstuli, saburzīja to un iesvieda ugunī.

... Sagumis kā večuks, viņš tajās dienās gāja pa ielām uz redakciju un no tās, skatienu pievērsis ielai. Viņš negribēja sasveicināties ar paziņām, negribēja apstāties un ar tiem mēļot. Kādreiz viņš juta, ka bija pagājis garām Lidijai, viņā neparaudzīdamies un ne-pasveicinādams. Bet tas notika aiz gurduma un trula izmisuma. Viņš nespēja pacelt galvu un cepuri. Un

viņam šķita, ka šī tukšā Ceremonija ir lieka starp diviem cilvēkiem, kas reiz bijuši tik tuvi un tagad kļuvuši tik tāli.

Naktis viņš mocījās ar bezmiegu. Viņam uzbruka briesmīgi pussnauda redzējumi un fantāzijas. Nerimtīgi viņš redzēja Lidiju savā priekšā: kailu, kopā ar kādu kailu svešu vīrieti. Svešajam bija galva bez sejas. Arvīds nomidzī vaidēja. Dagmara bieži atmodās un vaicāja, vai viņš ir slims.

Bieži viņam uzmācās domas, ka viņš drīz mirs un tas būs labi. Ka tas ir vienīgais viņa sarežģītās dzīves atrisinājums. Par pašnāvību parastā nozīmē viņš nedomāja, jo viņa dzīvība bija apdrošināta un viņš vēl mazliet raizējās par saviem tuviniekiem. Bet viņš bija izfantazējis tāda veida nāvi, kuru juridiski nevarētu pieņemt par pašnāvību. Kad pienāks ziema ar sniegu un aukstām naktīm — un drīz tai vajadzēja pienākt —, viņš kādā vakarā nopirks pudeli degvīna, parasta degvīna, aizies un klaiņās pa kādu nomali, tālu ārā no pilsētas, nonāks mežmalā un izdzers pudeli vai vismaz tik daudz, cik spēs, un tad apgulsies sniega kupenā. Viņš bija pārliecināts, ka no tā sapņa nekad neatmodīsies.

Dienās viņš staigāja apkārt kā mēnessērdzīgs. Redakcijā viņš bija kā darba automāts. Mājās — kluss un strups. Viņa atsvešināšanās no Lidijas nekādā ziņā nenāca Dagmarai par labu — gluži otrādi, Dagmara viņam bija kļuvusi svešāka un vienaldzīgāka nekā jebkad. Viss, ko viņa darīja, Arvīdu uztrauca. Kaut arī viņš sievu nekad nebija karsti mīlējis, taču agrāk bija uz viņu raudzījies «jauki». Tagad tas bija citādi, kopš viņa, pati to nenoģizdama, bija kļuvusi par dzīvu traucēkli viņa mīlestības sapņu piepildījumam. Viņš pat it kā bijā aizslīdējis no savām meitiņām Annas Marijas un Astridas. Izklaidīgi viņš tās glāstīja un izklaidīgi klausījās viņu tērzēšanā un

ihe)ošanā. Kādudien, kad viņš šūpoja uz ceļiem rtlažO Astridu, viņu pārsteidza paša klusās domas: «Kas no tevis iznāks, kad tu pieaugsi, mīļais bērns, — vai nu Dagmara, kas pievilinās sev viru un tad ar iegūto laupījumu apmierināsies, vai arī Lidija, kas pievilinās vīriešus citu pēc cita un neapmierināsies, iekams pienāks vecums vai arī nāve visam pārvilks svītru ,..»

Vienā ziņā viņš bija pārliecināts: tas vīrs — lai viņš bija kas būdams —, kuram viņa bija piederējusi, kamēr viņš bija projām, Lidiju nebija pavedis, bet gan viņa pavedusi vīrieti. Un vēl viņš bija pārliecināts: šis vīrietis bija jaunāks par viņu pašu, varbūt pat jaunāks par Lidiju. īsti viņš nezināja, kāpēc tā domāja, tomēr bija par to pārliecināts, Viņš nezināja, kas šis vīrietis tāds ir, nebija ne mazākās nojausmas. Un varbūt tāpēc savos sapņos viņš to redzēja kā jaunu kailu vīrieti bez sejas.

... Dažkārt viņu kaut kas stiprāks par paša gribu aizveda uz Juhannesa baznīcas kapsētu. Viņš arvien apstājās pie Debelna kapa. Varēja tur stāvēt un ilgi skatīties. Viņš lasīja uzrakstu uz kapa akmens:

BRĪVKUNGS

GEORGS KĀRLIS fon DEBELNS ĢENERĀLLEITNANTS

Cīņas pie Porosalmi, Sikajoki,

Jaunās Karlebijas, Lappo un Jūtasas apliecina viņa varonību, aizstāvot tēvzemi.

Un augšā ap dižciltīgo ģerboni: GODS — PIENĀKUMS — GRIBA.

Atkal viņš paraudzījās uz Lidijas logiem. Tur spīdēja blāva gaisma.

Aizritēja novembris. Tumsa slīga ar katru dienu dziļāk pār tumšo ziemas zemi.

Kādā decembra dienā uz Ziemsvētku pusi viņš saņēma dažas grāmatas no grāmatsējēja. Starp tām bija «Iliada» J. F. Juhansona vecajā tulkojumā.

Par «īliadu» ir īpašs stāsts, kas īstenībā saistīts ar Lidiju. Kādreiz agrīnā vasarā — tajā laimīgajā, īsajā laikā, kas bija pagājis un miris, it kā nekad nebūtu bijis, — viņi bija runājuši par «īliadu». Lidija to nebija lasījusi, bet teikusi, ka tagad vēlētos to darīt. Pēc dažām dienām Arvīdam laimējās atrast šo grāmatu kādā vecā antikvariātā, bet grāmata bija tik veca un noplukusi, ka vispirms to vajadzēja iesiet. Un tagad tā bija viņa rokās, iesieta gaišpelēkā ādā ņr vienkāršu zelta ornamentu mugurpusē — vairogs un lira.

Vai lai viņš tomēr to aizsūta Lidijai? Par spīti visam, kas noticis? Viņa to varētu uztvert kā tuvināšanās mēģinājumu, kā ubagošanu pēc mīlestības.

Bet viņš grāmatu bija viņai apsolījis. Viņš iesaiņoja grāmatu un aizsūtīja ar ekspresi.

Tai pašā dienā viņš Lidiju satika uz Karalienes ielas pēcpusdienas nokrēslī. Viņa apstājās un sniedza Arvīdam roku.

— Pateicos par grāmatu, — viņa sacīja.

— Lūdzu...

Viņi iegriezās šķērsieliņā.

— Un tu tomēr man to atsūtīji, — viņa ierunājās.

Viņš tūlīt neatbildēja. Viņš cīnījās ar raudām. Un

Lidija to nedrīkst manīt.

Kad viņam likās,-ka ir tik daudz savaldījies, lai balss pārāk netrīsētu, viņš teica:

— Tā taču bija tava grāmata. Tu to dabūji jau vasarā. Bet grāmatsējējs man atsūtīja to tikai tagad.

Viņi soļoja klusēdami.

■— Jā, un tagad es iešu uz mājām. Ardievu, — viņa sacīja.

— Ardievu.

Nākamajā dienā viņš atkal satika Lidiju tajā pašā laikā un gandrīz tajā pašā ielas stūrī tādā pašā pēcpusdienas nokrēslī, kad lija lietus, sajaukts ar sniegu. Viņi pagāja viens otram garām, strupi un formāli sasveicinoties. ļ

Bet vakarā viņš Lidijai rakstīja vēstuli.

«Lidij!

Tā tas nevar turpināties! Esmu pilnīgi Tavā ziņā.

• Es Tevi tagad vēl īsti nesaprotu, bet varbūt tas notiks ar laiku. Mana vēstule oktobrī Tevi dziji aizskāra ... Bet, ja es būtu ņēmis visriebīgākos un neķītrākos zviedru vārdus un iemetis Tev sejā — es to nedarīju, man pat nebija kārdinājums to darīt —, bet ja es to būtu darījis — vai tie atsvērtu to mazo rindiņu Tavā vēstulē «Esmu piederējusi kādam citam vīrietim, kamēr Tu biji projām.»?

Bet Tu jūties aizvainota, un es no Tevis izlūdzos piedošanu. Jo Tu esi visa mana dzīvība. Es nespēju iedomāties dzīvi bez Tevis. Nevaru iedomāties, ka mēs abi turpmāk iesim viens otram garām kā svešinieki.

Manu piedošanu Tu nevēlējies, Tu tai uzspļāvi.

Bet es vēlos Tavu piedošanu! Piedod man! !

Arvīds.»

Šo vēstuli viņš uzrakstīja dažas dienas pirms Ziemsvētkiem.

Atbildi viņš nesaņēma.

Beidzot sniga sniegs — tieši Ziemsvētku vakarā.

Arvīds Sjernblūms bija brīvs no darba. Mazās svētku dāvanas Dagmarai, bērniem un kalponei viņš bija iesaiņojis un uzrakstījis vārdus rītā agri. Agrāk viņš bija mēdzis sameklēt un uzrakstīt dažas Ziemsvētku vārsmas. Šoreiz bija tikai tukši vārdi.

Jau agrā priekšpusdienā viņš klaiņāja apkārt pa ielām vieglajā baltajā sniegā, kas sniga un sniga.

Kādā ielas stūrī viņš pārmija īsus sveicienus ar Filipu Stilli.

— Priecīgus svētkus! — teica Filips.

— Paldies. Tev tāpat... Pasveicini savu dzīvesbiedri!

Filips Stille kopš pāris gadiem bija apprecējies ar Elinu Bliheru. Bērnu viņiem nebija. Viņiem tam neesot līdzekļu, Filips pie gadījuma bija teicis Arvīdam.

Gustava Ādolfa laukumā viņš satika Henriku Ris-leru. Izklaidībā viņš gribēja pacelt cepuri, bet laikus aprāvās un pamāja tikai ar galvu. Viņi nesen bija sadzēruši tubrālības. Kopš tās dienas Rislers Šjernblū-mam it kā vairāk patika.

— Priecīgus svētkus! — Rislers sacīja.

— Pateicos. Tev tāpat...

— Vai nāksi līdzi pie Ridberga uz glāzi groka?

— Jā, kāpēc gan ne?

Viņi apsēdās uz dīvāna, no kura varēja redzēt laukumu.

— Pils fasāde šai sniega laikā ir laba fona dekorācija, — Sjernblūms sacīja.

— Jā, — Rislers atbildēja, — bet tas, kas nav redzējis pils fasādi pirms remonta tā pirms desmit, divpadsmit gadiem, tas to nemaz nav redzējis. Tik krāšņa, kāda bija toreiz, fasāde vairs nebūs tuvākajos simt gados.

Viņi sēdēja klusi un noraudzījās ēnu rotaļā aiz

loga, garām gāja cilvēki, brīžiem apstājās, novēlēdami cits citam priecīgus svētkus.

— Saki man, — Sjernblūms ierunājās, — kādā tavā novelē ir Šekspīra citāts «Tagad man ir par vēlu atrast savu māju.»? No kurienes tas?

— No «Antonija un Kleopatras», — Rislers atbildēja. — Šekspīram bijusi kāda velnišķa dēka, kad viņš rakstījis šo lugu. «The dark lady.» Bet viņš tomēr atrada savu māju, mazpilsētas uķi, kurā viņš bija piedzimis un kur gribēja nomirt. Un pirms tam viņš paguva nopirkt sev māju un gruntsgabalu, un zemākās šķiras dižciltību, tā ka viņš pēc komedianta un neievērota rakstnieka dzīves beidzot tomēr varēja apgulties kapā kā goda vīrs.

Arvīds lūkojās uz ēnu rotaļu aiz loga. Tur garām, uzsitis mēteļa apkakli, pagāja Kajs Lidners.

Kajs Lidners bija viņa krievu valodas pratējs ārzemju nodaļā. Viņš bija ļoti grūtsirdīgs jauns cilvēks, aptuveni divdesmit piecus gadus vecs. Iepriekšējā pavasarī viņš bija teicis Šjernblūmam, ka viņam tikai trūkstot pieklājīga iegansta, lai laupītu sev dzīvību. Viņš bija ļoti trūcīgs un ar grūtībām sitās cauri. Taču to viņš neuzskatīja par nopietnu ieganstu. Viņš apgalvoja, ka esot nihilists un anarhists. Arvīds atcerējās, ka dažreiz — vai tas nebija toreiz Lieldienās Slreg-nēsā? — viņš bija runājis par viņu ar Lidiju. Un, kad Arvīds bija ieminējies par Lidnera pašnāvības domām, viņa bija atbildējusi: «Ak, tās, protams, tikai tādas runas! Bet viņa vārds ir skaists. Kajs Lidners. Tas skan tik skaisti .. .»

Sjernblūms iegrima domās. No tām viņu pamodināja Henriks Rislers:

— Vai tomēr nav jocīgi ar šo Viksela prāvu? Na-cionālekonomikas profesors, kas jau jaunībā sēdējis cietumā par dieva zaimošanu un kuru pazīst gandrīz vai kā patoloģisku patiesības mīļotāju, pēkšņi notur

jauniem kumeļiem priekšlasījumu, kurā varbūt mazliet parupji pazobojas par Marijas šķīstības dogmu. Ko viņš runājis, laikraksti neatreferē, raksta tikai, ka tas bijis cūcīgi. Un kāds ducis skribentu, no kuriem itin nevienam, es pat nevaru taisīt izņēmumu ar draugu Krigsbergu, nav ne kripatiņas — pat ne tik daudz kā gailim baznīcas tornī ticības, sāk kliegt, ka tas pārkāpjot visas robežas un ka profesors saucams pie tiesas un atbildības. Un viņu tiesā un nosoda. Kādas gan ir mūsu tiesas? Pēc likuma, lai viņu nosodītu, viņam vajadzētu modināt vispārēju sašutumu. Bet savā auditorijā viņš tādu nemodināja — gluži otrādi, jaunie kumeļi viņam uzgavilēja. Viņš šo vispārējo sašutumu bija izraisījis Krigsbergam un vēl pāris citiem skribentiem. Vai pareizāk būtu jāsaka — Krigsbergs un pāris citu parūpējušies, lai modinātu vispārēju sašutumu pret viņu. Un par to Vikselu'no-tiesā!

— Jā, tas tiešām ir mazliet savādi, — Arvīds noteica.

— Starp citu, kā tu tagad jūties «Nationalbladel» redakcijā? — Rislers jautaja. — Ulofs Levini ir miris un docents Lēks nācis viņa vietā. Gurkblads un Tur-stens Hedmans tagad pārāk diži, lai rakstītu laikrakstos. Tos nekad vairs neredz «Nationalbladet» redakcijā. Markels pārvācies iešķērsām ielai pie laikraksta «Dagens Post». Un viņa pēcnācējs kļuvis Krigsbergs! Donckers ir vienīgais vīrs, kas palicis laivā no deviņdesmit septītā gada. «Aber die Katz, die Katz ist ge-rettet!»

— Jā, kopš deviņdesmit septītā gada notikušas dažas pārmaiņas, — Sjernblūms atteica. — Bet man tagad jāiet. Vai tu vēl paliksi?

— Jā, kādu laiciņu vēl pasēdēšu. Ardievu! Nē, pagaidi mazliet — vai docents Lēks šajās dienās kaut ko nerakstīja par Paskālu? Kaut ko tādu, ka Paskāls

bijis šaubu meistars? Paskālu viņš dabūjis kā mantojumu no Ulofa Levini. Tas ir vienīgais viņa mantojums no Levini. Paskāls nešaubījās, ja var ticēt viņa māsas biogrāfijai par viņu, nevienu mirkli par svētajām patiesībām. Viņš bija slimīgs un vārgs, un visādā ziņā predisponēts reliģijai. Bet tai pašā laikā viņš bija brīnumbērns matemātikā un fizikā; un tāpēc pēdējā laikā viņam tik liela nozīme reliģijā. Neviens cilvēks neievēros, ja parasts mācītājs izteiksies par labu dievam tam kungam. Bet, ja matemātiķi un dabas zinību vīri, tādi kā Paskāls, Ņūtons un Svedenborgs, to dara, tad mūsu kunga piekritēji, protams, pratīs to izmantot.

... Arvīds Sjernblūms klaiņoja pa' ielām, un sniegs sniga.

Līdz pusdienām vēl bija daudz laika. Ziemsvētku vakarā viņi mēdza ieturēt pusdienas pulksten septiņos. Viņš iegāja restorānā «Nord» un mazliet iekoda.

Pie galda loga tuvumā sēdēja kāds dzejnieks un divi aktieri. Arvīds ieņēma vietu netālu no viņiem. Viņš dzirdēja, ka dzejnieks stāstīja par savu jaunības mīlestību.

— Septiņdesmito gadu sākumā es biju briesmīgi iemīlējies meitenē, kura strādāja cigāru veikalā Nekjs-trēma ielā, un mēs jutāmies "gauži jauki, kad bijām kopā. Bet tad ieradās kāds cits dzejnieks — dzejnieks ar zeltu un kažoku — un meiteni man atņēma. Tas bija Edvards Bekstrēms! Es meiteni pasūtīju pie velna. Taču kādā vakarā mēs satikāmies un gājām gabaliņu uz Šepsholma pusi. Bija velnišķīgi skaista mēnesnīca. Un es pārmetu meitenei viņas neuzticību. Tad viņa apstājās pie krasta, izpleta rokas un teica: «Zvēru, ka savā mūžā neesmu mīlējusi nevienu citu kā tevi!» Pēc šiem vārdiem viņa metās straumē.

— Un tu, protams, meties viņai pakaļ un izvilki viņu ārā, — kāds no dzejnieka biedriem ieteicās.

— Ak ko, viņa taču bija man piederējusi! — dzejnieks izsaucās. — Bet es nogūlos krastmalā, ar vienu roku pieķēros pie kāda dzelzs riņķa un ar otru izvilku meiteni. Tad iesēdināju viņu ormanī un aizvedu pie viņas mātes. Un, kamēr es tur stāvēju un visu stāstīju, ieradās Edvards Bekstrēms, ietinies savā velnišķajā kažokā. Tad večiņa rāda uz mani un saka: «Šis jaunais cilvēks izglābis Lidiju!» Bekstrēms izvilka savu maku, bet es teicu: «Nē, atvainojiet, Bekstrēm, es arī esmu dzejnieks!» Un es aizgāju.

Arvīds domīgi klausījās. Lidija. Tātad tūkstoš astoņi simti septiņdesmitajos gados arī bijusi kāda Lidija. Ak jā, tās ir vienmēr bijušas un vienmēr būs! Lidijas ir mūžīgas kā pati daba.

... Un atkal viņš klaiņoja pa ielām un sniegs sniga.

Kaut kas viņu dzina uz Juhannesa baznīcas kapsētu. Viņš pats kaunējās par saviem soļiem. Bet tie viņu nesa uz turieni.

Atkal viņš stāvēja pie Debelna kapa un lasīja pus-dzisušos zeltītos vārdus:

GODS — PIENĀKUMS — GRIBA

Arvīda domas, viņam pašam nezinot, aizsteidzās pie Kaja Lidnera. «Tas skan tik skaisti,» viņa bija teikusi par Lidnera vārdu. Viņš visu to rudeni bija bijis ļoti nekārtīgs savā darbā redakcijā — Kajs Lidners. Viņš esot bijis slims — viņš teica. Un viņš patiesi izskatījās slikti. Donckers bija ieminējies par atlaišanu. Viņš izskatījās pēc ēnu ēnas, iedams garām Rid-berga kafejnīcas logiem.

— Arvīd.

Viņš pagriezās. Tur stāvēja Lidija.

— Man likās, ka redzu tevi pa savu logu, — viņa sacīja. — Bet pavisam droša nebiju.

Arvīds klusēja.

Viņa čukstēja:

— Nāc man līdzi augšā!

Viņš paskurināja galvu.

— Nē, — viņš atteica. — Tu esi kavējusies pārlieku ilgi. Tu esi mani pārāk ilgi un pārāk cietsirdīgi mocījusi.

— Piedod, — viņa čukstēja. — Nāc, ja es tevi tagad lūdzu! Esmu tik vientuļa un izmisusi. Tā ir pēdējā reize, kad es tevi lūdzu, ja tu teiksi «nē».

Viņš sekoja viņai.

Viņi sēdēja pie loga. Un sniegs sniga un sniga. Viņas acīs bija asaras.

— Saki man vienu, — Arvīds ierunājās. — Tu tajā vēstulē rakstīji, ka gribi pamēģināt, vai vari ietekmēt kāda cilvēka likteni. Ko tas nozīmē?

— Ak, neko ...

— Tas ir jebkura cilvēka varā, — viņš sacīja. — Bet varbūt jābūt tomēr piesardzīgam šo varu izmantot. Vai ne?

— Varbūt, — viņa atbildēja. — Bet tagad ļausim, lai to visu pārklāj sniegs!

— Jā, lai tā notiek, — viņš atbildēja.

Viņi sēdēja, piekjāvuši vaigu pie vaiga, un raudzījās ārā. Un sniegs sniga un sniga.

Uz galda atradās «Iliada». Viņš vaicāja:

— Vai tu to esi lasījusi?

— Nē, — viņa atbildēja. — Bet palasi tu man kaut ko.

Viņš paņēma vienu sējumu, tas bija otrais, mazliet to palapoja. Tad apstājās pie četrpadsmitās dziesmas. Un viņš lasīja Lidijai to vietu, kur starojošā, lieliskā Hēra aizņemas no Afrodītes jostu, lai pievilinātu

Zevu un tādejādi ieinteresētu viņu par saviem politiskajiem nodomiem.

... Smaidīga Kiprīda tūdaļ, tai atbildot, savukārt teica:

«Nedrīkstu, neklājas ari man atraidīt lūgumu lavu,

Tāpēc ka apkampta dusi pie varenā Kronida Zeva.»

Teica un atsēja jostu no krūtīm, jo brīnišķi šūtu —

Raibotiem rakstiem, kur jaukumi visi bij Kiprīdai slēpti:

Mila, kaislības spēks un sarunas, tikamas sirdij,

Kārdinājums, kas aptumšo prātu pat gudrākiem vīriem.

Piecēlās Ķēra ar steidzīgu soli uz Gargara galu Idkalna virsotni augsto. To redzēja Mākoņu krājējs.

Tikko viņš redzēja Hēru, jau kaisle tam apmāja prātu,

It kā tai dienā, kad pirmoreiz apkampj viens otru ar ilgām, Ejot uz laulības gultu, kad vecāku acis vairs neredz.

Piegājis valdniecei tuvu, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Hēra, kur tagad tu steidzies no Olimpa virsotnes augstās?

Tagad lai uzliesmo mila mums sirdi, kad esam tik tuvu! Neesmu jutis ne reizes pret dievi vai mirstīgo sievu Mīlu tik karstu kā tagad, kad krūtis man pilnas ar liesmu!»[5]

Satumsa. Un sniegs sniga un sniga.

Lidija piecēlās. Mazliet noglāstīja Arvīda galvu, izņēma grāmatu no viņa rokāņi un nolika uz galda.

— Nāc, — viņa teica.

Viņa iegāja guļamistabā. Iededzināja abas sveces pie spoguļa. Un lēnām, klusēdama sāka atraisīt savas drēbes.

Arā ziemas tumsa jau slīga pār kapsētas kokiem. Bet pie spoguļa klusi spīguļoja divas sveces.

Pēkšņi pie durvīm zvanīja. Viņi abi apsēdās gultā sēdus un klausījās. Zvanīja vēlreiz. Viņi gandrīz aizturēja elpu. Pēc ilga laika zvanīja vēlreiz.

Arvīds viņai čukstēja:

— Tu varētu viņam parādīt vismaz to žēlsirdību un

izdzēst sveces. Tad viņš neredzētu tavā istabā gaismu tagad, kad ies lejā pa kapsētu un pavērsies atpakaļ...

Viņa atbildēja:

— Ak ko, viņš taču redzēja, ka manā logā deg gaisma! Un labāk tā. Labāk, ka viņš reizi par visām reizēm zina, ka esmu aizgājusi no viņa.

Un viņa neizdzēsa sveces.

Viņa joprojām sēdēja it kā klausīdamās. Viss bija klusu. Tad viņa vaicāja:

— Saki — ko nozīmē «Ate»?

Viņš mirkli padomāja.

— Ate bija grieķu dieviete, — viņš sacīja. — Viena no mazāk ievērojamām. Likteņa dieviete. Nelaimes dieviete. Viņu uzskatīja kā burvīgās samaitāšanas iemiesojumu. Bet kāpēc tu to jautā?

— Ak, vai nav vienalga ...

Viņa atbalstīja zodu rokās un vērās tukšumā.

Viņš gulēja, aizvēris acis, un domāja. Kāpēc viņa vaicāja par Ati? «Viņš» varbūt kādreiz Lidiju tā nosaucis. Tagad Arvīds atcerējās, ka uz viņas galda bija gulējusi vēstule, kad viņš ienāca, un Lidija to aši bija iebāzusi atvilktnē. Un pēkšņi viņa domās iznira Kajs Lidners. Kajs Lidners zināja ne tikai krievu valodu, bet arī grieķu ...

— Saki — kāpēc tu jautāji par Ati? — viņš vēlreiz vaicāja.

Viņas tukšais skatiens bija vērsts tukšumā, un viņa neatbildēja.

Otrajos Ziemsvētkos Arvīds Šjernblūms atkal strādāja «National blade t» redakcijā. Laikraksta darbinieki runāja tikai par Kāju Lidneru, kas Ziemsvētku ' vakarā bija nošāvies Haga parkā. Ziemsvētku rītā viņa apsnigušo līķi bija atraduši uz Atbalss tempļa kāpnēm.

Apbedīšana notika ātri. Tajā piedalījās visi laikrakstā līdzstrādnieki — un dr. Donckers noturēja nelielu runu.

Vakarā Arvīds aizgāja pie Lidijas. Šoreiz viņš nāca neaicināts. Taču viņam likās, ka jāsastop Lidija.

Viņa atvēra durvis. Ļoti bāla.

— Ak, tu tomēr atnāci! Baidījos tevi aicināt. Baidījos, ka tu mani noraidīsi, — viņa sacīja.

Viņi sēdēja katrs savā krēslā pie izdegušā kamīna. Sausām acīm viņa raudzījās kvēlošajās oglēs.

Viņa čukstēja:

— Vai tu biji bērēs?

— Jā.

Viņam uzkrita, ka Lidija vairījās izrunāt mirušā vārdu.

Viņi ilgi klusēja. Tad viņš, neraudzīdamies uz viņu, sacīja:

— Tātad tas bija viņš?

Klusēdama viņa nodūra galvu.

Viņa bija tik sīka un bāla, sēdēdama tur, sarāvusies čokurā. Likās, viņa gribētu paslēpties un pazust.

— Ai, viņš rīkojās pareizi, — viņa čukstēja. — Es vēlētos darīt tāpat.

Arvīds piekļāva viņas galvu pie savām krūtīm un glāstīja viņas matus un vaigus.

— Lidij, — viņš čukstēja, — mīļā Lidij ...

Beidzot viņas asaras atbrīvoja sev ceļu — un viņa

klusi elsoja.

— Ko es esmu izdarījusi, — viņa šņukstēja. — Ak, viņš bija tik labs ...

— Jā, jā. Bet ir daudzi labi zēni, un ar visiem tiem tu nevari rotaļāties.

Viņa piekļāva ciešāk galvu pie viņa krūtīm un raudāja, raudāja.

«Tuvāk pie tevis, mans dievs!»

Bija iestājies klusums un miers.

Sniga sniegs, daudz sniega, kas nomierināja Arvīdu un Lidiju. Abi vēlējās, lai šoziem būtu daudz sniega.

Un Arvīdam likās — viņa beidzot ir pierimusi; viņa jau vairs nevienu negaida. Viņa bija tik nožēlojama. Un kvēla un maiga kā nekad agrāk. Un viņš viņu mīlēja vēl stiprāk un ticēja, ka viņa mīl viņu; daudz kas par to liecināja ... Bet viņš vairs nedomāja viņas dē] pamest sievu un bērnus. Ik reizes, kad iztēle vadīja viņu pie rožainu plānu būves, bijušais atausa atmiņā — nejautādams sniegam, kas sniga un sniga... Un atlika tikai atmest dzīvei ar roku un dzīvot, kā dzīvoj ušam.

Un ne reizes viņa pat netīšām neieminējās, ka domās par nākotni iztēlojas sevi par viņa sievu.

Gluži otrādi.

— Es vairs neprecēšos, — viņa reiz sacīja, kad viņi līdzās sēdēja pie loga mijkrēslī. — Man pietiek. Un kā vēl pietiek!

Bet viņš pamazām atkal pielāgojās dīvainajai dubultajai dzīvei.

Bet ziema turpināja savu gailu, un jau atkal sāka lūkoties saule — un sniegs nokusa, un atkal iestājās pavasaris.

Kāda sārta pavasara nokrēšļa vakarā viņi gāja blakām pa Jauno kapsētu. Lidija pie kapsētas vārtiņiem

no kādas mazas nabaga sieviņas bija nopirkusi nelielu gaiļbiksīšu vainadziņu. Viņa to gribēja uzlikt uz Kaja Lidnera kapa. Taču tā kapu šajā lielajā kapu pilsētā, kas bija biezāk apdzīvota nekā dzīvo pilsētiņa, nevarēja atrast. Tad viņa vainadziņu nolika uz sava tēva kapa.

Viņi runāja par mirušiem, kurus bija pazinuši. Arvīds minēja Ulofu Levini.

— Pirms vairākiem gadiem mani ielūdza viņa mājā, un vēl šobaltdien es dusmojos, ka toreiz nevarēju tur ierasties. Neviens pret mums, viņam padotiem skribentiem, neizturējās smalkjūtīgāk un biedriskāk par viņu. Viņš lieliski pārzināja gandrīz visus jautājumus, izņemot Savienības jautājumu. Reiz viņš man teica: «Vai jūs varat saprast, kāpēc tie norvēģu vīri mums uzbrūk?» — «Jā,» es atbildēju, «viņi uzbrūk tāpēc, ka vēlas, lai viņu pamatlikuma pirmais paragrāfs tiktu izpildīts. Pirmais paragrāfs skan: «Norvēģija būs brīva un patstāvīga valsts.» Bet tagad norvēģu ārlietu politiku kārto mūsu ārlietu ministrs un atbild par to mūsu Riksdagam. To sauc par autonomiju, bet tā nav suverēna un patstāvīga valsts. Ceru, ka mūsu ārlietu ministrs dara visu to labāko, kas viņa spēkos. Bet tas nekā nepalīdz: mēs, zviedri, nejustos apmierināti, ja mūsu ārlietu politiku kārtotu, piemēram, Krievijas ārlietu ministrs, kaut arī viņš to darītu kā dieva eņģelis.» — «Nē, vai patiesi tas tā ir?» viņš vaicāja.

— Stāsta, — Lidija ierunājās, — ka viņš miris pašnāvībā, kaut kas sakarā ar nelaimīgu mīlestību. Ko tu par to domā?

— Es jau viņu tik tuvu nepazinu, — Arvīds atbildēja. — Be't es tam neticu. Viņš bija dzejnieks. Esmu diezgan daudz strādājis, pētīdams dzejnieku būtību, un esmu nācis pie tā secinājuma, ka gandrīz visā pasaules literatūras vēsturē neatradīsim piemēru par

kādu dzejnieku — īstu un apdāvinātu dzejnieku —, kas būtu izdarījis pašnāvību mīlestības dēj. Dzejniekiem ir citas iespējas. Viņi spēj savas ciešanas izpaust dzejas ciklā, romānā vai lugā. Tipisks piemērs tam «Verters». Kad Gēte savā jaunībā piedzīvoja sarežģītu mīlestības stāstu, viņš uzrakstīja romānu, kurā varonis beidza dzīvi pašnāvībā. Šis romāns savā laikā izraisījis veselu pašnāvību epidēmiju, taču diemžēl ne jau dzejnieku vidū. Nezinu, ko nelaiķis Gēte izjuta sakarā ar šīm pašnāvībām: laikam gan spēcīgu triumfu, ka palīdzējis aizraidīt uz viņsauli daudzus dzīvei nederīgus cilvēkus. Bet pats viņš mierīgi dzīvoja tālāk, kļuva galma padomnieks un ministrs un piedzīvoja gaužām lielu vecumu, pieredzēdams svētītu un pieklājīgu galu. Ulofa Levini nāve bija tīrais nelaimes gadījums. Ja viņš būtu izvēlējies beigt savu dzīvi, tad nekādā gadījumā nebūtu to darījis, norīdams rīkles skalošanas ūdeni, kas tikai sevišķos izņēmuma gadījumos iedarbojas kā inde. Viņš slimoja ar influenci, viņam bija augsta temperatūra, un drudža murgos viņš izdzēra rīkles skalošanas ūdeni. Un viņa konstitūcija gadījuma pēc bija tieši uzņēmīga pret šo parasti nevainīgo indi. Citam cilvēkam šis ūdens nebūtu kaitējis.

Klusēdama viņa gāja blakām Šjernblūmam šajā dziestošajā, sārtajā pavasara vakara nokrēslī.

— Dzejnieki, — viņš atsāka, — ir īpaši ļaudis, un es ieteicu tev no viņiem piesargāties. Viņi ir spēcīgi cilvēki, lai gan bieži vien par aizsargu izlieto vājību. Dzejnieks panesīs rungas belzienu, kas parastu cilvēku nosistu. Viņš, protams, jūt sāpes, bet tās nenodara viņam lielu ļaunumu: viņš tās pārveido darbā, izmanto tās sevis labā. Paraugies uz Strindbergu! Ne jau viņa piedzīvojumi ir par iemeslu visam tam slimīgajam, baismajam un juceklīgajam, kas izpaužas viņa darbos. Liekas, viņš pats tam tic; bet tā tas nav. Tieši

otrādi — viss slimīgais, baismais un juceklīgais viņa paša dabā ir par iemeslu tam, ka viņam tas bija jāpārdzīvo. Bet kurš parastais cilvēks — kurš cits kā tikai dižs dzejnieks varētu ar veselu ādu pārciest visu to, ko pārcietis viņš? Un ne tikai ar veselu ādu, bet kļuvis vēl stiprāks! Viss ļaunais, ko viņš pieredzējis, ir kalpojis viņam — kļuvis par vielu, par barību, par zālēm. Gandrīz vai devis viņam veselību. Šajās dienās es viņu kādā rītā satiku, ejot uz redakciju. Un nevaru atcerēties, ka būtu redzējis citu vīru, kam nupat apritējuši sešdesmit gadi, tik zaļoksnēju un spēcīgu, un līksmu, kāds bija viņš.

Lidija soļoja viņam blakām, pievērusi plakstus. Pavasara vakars ap viņiem zilgmoja un dzisa.

Viņa sacīja:

— Varbūt tu tomēr labprāt vēlētos būt dzejnieks ...

Viņš atbildēja:

— Es gribu ±>ūt cilvēks un vīrietis. Un nevēlos būt dzejnieks, ja vien iespējams no tā izsargāties!

Viņa gāja, domīgi nodūrusi galvu.

— Bet, ja nu tu būtu dzejnieks, — tad tu darītu tāpat kā Gēte un Strindbergs, un daudzi citi, kuri vairāk vai mazāk rada literatūru no tā, kas kādreiz bijusi viņu dzīve un īstenība, un laime, un nelaime viņiem pašiem? Vai tu to darītu?

— Nekad, — viņš atbildēja.

Viņu skatieni sastapās nopietni un noteikti.

Pēc kāda laiciņa viņš piebilda:

— Starp citu, es domāju, ka pat dzejniekam nav iespējams radīt literatūru no savas mīlestības, kamēr tajā vēl ir kaut dzirkstelīte dzīvības. Tai vispirms jā-būt mirušai, iekams viņš to var balzamēt.

Viņi klusēdami soļoja blakām.

— Ja nu tu nevēlies būt dzejnieks, kas tad tu vēlētos būt? — viņa vaicāja,

— To es nedrīkstu teikt, tu mani izsmietu, — viņš atbildēja.

— Ak nē, domāju, par to tev nav jābīstas! Nu, par ko tu īsteni vēlētos būt?

— Ar vārdiem tas nemaz nav tik viegli pasakāms, — viņš atteica. — Man šķiet, es gribētu būt tāds, kāda vispār nav. Es gribētu būt pasaules dvēsele. Gribētu visu zināt un visu saprast.

Satumsa aizvien vairāk. Pilsētā iedegās laternas.

Un gadi aizritēja.

Konstantinopolē nogāza no troņa Abdulu Hamidu aptuveni tajā pašā laikā, kad velnu.piemeklēja tāds pats liktenis kādā sapulcē Tautas mājā Stokholmā ar dažu mācītāju laipnu piekrišanu. Pie tiem piederēja Arvīda vecākais svainis Haralds Randels. Mācītājs Randels ticēja tādam dievam, kuru viņš uzskatīja kā skaistu un vēlīgu folklorisku priekšstatu, no kura cilvēki un arī viņš pats varēja smelties daudz spēka un mierinājuma. Velnu viņš turpretī uzskatīja par bezcerīgi novecojušu. Taču to viņš nesludināja no kanceles; viņš piederēja tiem jaunākiem brīvdomātājiem mācītājiem, kuri paklausīja profesora Nurstrēma padomam: «Tikai mainot toni, var piespiest gaužām vecām lietām pavisam novīst, tādām, kurām sen laiks bija mirt...» Un Persijas šahs atteicās no troņa, un Krievijas cars un cariene apmeklēja Gustavu V Stokholmā, un kāds jaunsociālists, kuram nelaimējās nošaut caru, dusmās viņa vietā nošāva zviedru ģenerāli . . . Un cilvēki sāka lidot! Blēri pārlidoja pāri angļu kanālam.

Un nākamā gada janvārī parādījās šausmīga komēta ar garu asti, — Arvīds un Lidija kādā vakarā

slavēja Observatorijas kalnā un to novēroja, — un vēlāk tajā pašā gadā Portugāle nosvieda savu jauno šarmanto karali un kļuva par republiku un no Maro-kas pacēlās liels melns padebesis, un lielvalstis rādīja cita citai zobus un ņurdēja, bet neviena neuzdrīkstējās kost pirmā.

Arvīds Šjernblūms pēdējos trīs gadus brīvajās stundās bija strādājis ar Šopēna monogrāfiju. Beidzot tūkstoš deviņi simti desmitajā gadā tā tika pabeigta un iespiesta ar bagātīgām un skaistām ilustrācijām. Monogrāfija patika muzikālajai sabiedrībai un iznāca otrā izdevumā.

— Ko lai es tev ierakstu kā novēlējumu? — viņš vaicāja Lidijai, atnācis pie viņas ar grāmatu.

— Raksti, ko gribi, tikai raksti ar zīmuli, lai es varētu izdzēst, ja Estere to gribēs aizņemties.

Un viņš ierakstīja:

Lidija tā plinkšķina Sopēnu, ka par to pelnījusi pērienu.

Tā viņš varēja rakstīt, jo viņi bija lieli draugi un viņa pat spēja paciest jokus, kas ir reta parādība pie sievietēm, — turklāt viņa tiešām spēlēja ļoti labi.

Tajā pašā dienā viņi bija kopā operā. Uzveda «Karmenu» ar Klausena kundzi Karmenas lomā. Viņi abi šo operu mīlēja gandrīz vai fanātiski.

Viņi, protams, nesēdēja blakām; viņas vieta bija iešķērsām pretī Arvīda vietai. Teātrī Viņi nesarunājās.

Pēc izrādes viņam vajadzēja iet uz redakciju. Bet vispirms viņš pavadīja Lidiju līdz viņas mājai. Viņi stāvēja, kā daudzas reizes jau bija stāvējuši, vecā zvanu staba ēnā. Bija vējaina rudens diena. Bālais un

slimais mēness traucās pa saraustītiem mākoņiem. Vējš šalca koku puskailajos vainagos.

Viņi stāvēja klusēdami.

— Un tā šo nabaga donu Hozē pakāra, — Arvīds sacīja.

— Vai tiešām viņu pakāra? — Lidija jautāja.

— Jā, tā rakstīts Merimē novelē ...

Viņa stāvēja domīga.

— Vai tu to vari saprast, ka vīrietis nogalina sievieti tāpēc, ka viņa to vairs nemīl?

Viņš atbildēja:

— Viņa taču pavisam izpostīja Hozē nelaimīgo dzīvi. Padarīja par dezertieri un bandītu. Un tas ir smalks gājiens, kad beidzamā skata sākumā viņš nemaz nedomā viņu nogalināt; ne jau tāpēc viņš te bija atnācis. Bet viņa noved viņu tik tālu; viņa to izsmej un satracina līdz pēdējam. Ar savu mīlestību pret citu viņa tam iespļauj sejā. Viņa to izmanto par pātagu un cērt tam pa acīm. Tad viņš vairs nevalda pār sevil Hozē ir vienkāršs cilvēks no tautas, nevis dzejnieks. Ja Hozē būtu dzejnieks, viņš Karmenu nenogalinātu ar dunci un arī pats netiktu pakārts. Dzejniekiem ir citas iespējas. Citi ventiļi un izejas.

Un smaidīdams viņš piebilda:

— Kāds jauns, starp citu, ļoti apdāvināts dzejnieks un jauna aktrise kādu laiku bijuši saderināti, bet šajās dienās šī saderināšanās tika atcelta. Par to dzejnieks tūlīt ziņoja kādā dzejolī: gan par saderināšanās iemeslu, gan par tā iekšējo sakarību. Dzejolis bija iespiests laikrakstā «Nalionalbladet».

Lidija smaidīja.

— Jā, — viņa sacīja, — es to lasīju ...

Viņš Lidiju pavadīja līdz viņas durvīm, un, viegli saskūpstīdamies, viņi šķīrās.

Bridi viņš pastāvēja kapsētā, lai redzētu, ka viņas logos iedegas gaisma. Tā iedegās, bet tūlīt ari nodzisa, jo Lidija nolaida aizkarus.

Viņa beidzot bija iegādājusies nolaižamos aizkarus.

«Sājos laikos, kad cilvēki sākuši lidot,» viņš domāja, «aizkari tiešām nepieciešami pat piektā stāva dzīvoklī pie Juhannesa baznīcas kapsētas ...»

*

Šogad Ziemsvētkus Lidija pavadīja savā agrākā mājā — pirmo reizi pēc šķiršanās.

«Te ir viss tāpat kā senāk,» viņa rakstīja. «Tāpat kā senāk, svilpji sēž sarmas balti klātajos koku zaros pie mana agrākā loga. Tāpat kā senāk, es mazliet spēlēju Markusam pēc pusdienām pustumšajā salonā. Markuss pret mani izturas laipni un smalki, bet daudz nerunā. Viņš pēdējos gados ļoti novecojis ...»

Un ziema aizritēja, un atkal iestājās pavasaris, un pirms Jāņiem Arvīds atļāvās mazu ekstravaganci, aizbraukdams atvaļinājumā kopā ar Lidiju uz Kopenhāgenu un Lībeku. Kopenhāgenā viņi Tivoli brauca ar karuseli. Braucot ar tvaikoni uz Lībeku, viņi sēdēja uz klāja gaišajā vasaras naktī. Rītos viņi uzsmaidīja mazajai līksmajai Travemindei un dažreiz redzēja stārķi stāvam uz vienas kājas kādā Traves smilšu kāpā un filozofējam. Nokrēšļa stundās viņi klaiņāja pa Lībekas sirmajām, līkumainajām ieliņām un dzēra Reinas vīnu senlaicīgos trīspadsmitā gadsimta pagrabiņos, un viņi staigāja gar diviem vecajiem, greizajiem, nikni zaļajiem doma torņiem, gandrīz vai baiļodamies, ka tie uzkritīs viņiem uz galvas, — tik ļoti torņi bija nošķiebušies. Un viņi slepus skūpstījās

kāda Rātsnama loga aizvējā, tā paša Rātsnama, kur pirms četri simti gadiem jaunais Gustavs Eriksons bija runājis lejasvācu dialektā, cik jau nu labi prazdams, un panācis to, ko vēlējās ...

Tūkstoš deviņi simti vienpadsmitajā gadā Arvīds Sjernblūms atkal izdeva jaunu grāmatu. Tās nosaukums — «Valstis un tautas». Grāmata iznāca izdevīgā laikā. Tā stāstīja par zviedru tautas ārpolitisko stāvokli, izredzēm un resursiem tuvākajā laikā. Tajā grāmatā bija izteiktas domas, kurās viņam vēsturiski nācās mest skatienu atpakaļ uz ģimnāzijas laikiem Karl-stadē un kuras vēl joprojām bija aktuālas. Grāmatā bija izteiktas arī vēlāku laiku domas. Bet zviedru tautu tieši tajā laikā bija pārņēmušas nemierīgas domas par tās nākotni. Lāgiem viņš pats sev vaicāja: vai es neesmu viltīgs spēlmanis, ja viss man tā veicas?

Viņš uzreiz bija ieguvis «vārdu». Ne jau nu ievērojamu vārdu, taču viņš bija parādījis tādu inteliģenci, ar kuru rēķinājās.

Pāris nedēļās viņš uzskribelēja Jaungada rēviju, un to pieņēma pilsētas lielākā teātra direktors. Jaungadā to uzveda Gustava teātrī. Panākumi bija tādi, ka tie aizrāva pat kritiķus. Arvīdam Šjemblūmam gan nenāca prātā, ka šajos panākumos ir viņa nopelns; viņš uzskatīja, ka par to noteikti jāpateicas lieliskajam jaunajam farsa aktierim un dziedātājam Turem Ternem. Aktiera neatvairāmajam, aizraujošajam humoram un skaistajai balsij, bez šaubām, pienācās vislielākais nopelns. Sirmie astoņdesmito gadu teatrāli šo dziedoni salīdzināja ar Signi Vulfu un pat atzina viņu par labāku. Bet arī rēvijai pašai piedēvēja zināmu oriģinalitāti un svaigumu, kas, pēc daudzu domām, radās tāpēc, ka autors pretēji citiem konkurentiem šai nozarē nebija braucis uz Berlīni. Viņš turpretī bija pāris vietās izmantojis Aristofanu. Bet to neviens nepamanīja.

Arī šogad Lidija Ziemsvētkus bija pavadījusi savā agrākā mājā. Taču šoreiz uzturējās tur īsu laiciņu un jau Jaungadā atgriezās Stokholmā, lai dalītos pirmiz_7 rādes panākumos un priekā ar Arvīdu. Viņi sēdēja aizrežģotā avanscēnā. Dagmara ar saviem brāļiem Hugo un Haraldu un to sievām sēdēja parketā.

Un, kad Arvīds pāris dienu vēlāk satika Haraldu Randelu Jakoba laukumā, Randels viņu apsveica un priecājās, ka Arvīda Jaungada rēvijā neesot bezgaumīgu sīkumu. Arvīds Sjernblūms secināja, ka tie sīkumi, kas atradās viņa rēvijā, bija mācītāja Randela gaumē.

*

Vēlāk janvārī, kad izrādījās, ka rēvijas panākumi ir tiešām lieli un paliekoši, Arvīds sarīkoja mazas vakariņas Operas pagrabā Turem Ternem un kādiem pieciem sešiem aktieriem un dāmām, kuriem bija nopelns rēvijas panākumos. Tūre Terne dziedāja Bel-mana dziesmas, un Arvīds viņu pavadīja uz klavierēm, — Terne dziedāja arī Šjēgrēnu un daudz ko citu un bija neatvairāms. Viņš pavilka Arvīdu sāņus un sacīja:

— Mana dzīve ir gatavā elle! Es uzspļauju savai profesijai. Man ir pretīgi spēlēt teātri! Negribu būt komediants! Gribu rakstīt lugas, gribu būt dzejnieks! Un tas es kļūšu! Gan tu redzēsi — gan tu redzēsi!

Turem Ternem bija divdesmit četri gadi.

Arvīdam Šjemblūmam nesen bija apritējuši trīsdesmit septiņi. Un viņš atbildēja:

— Mīļais draugs, tevi laikam nomoka jaunības lāsts, par kuru rakstījis Henriks Rislers kādā no savām grāmatām: par to, ka cilvēks neuzdrīkstas parādīt savu īsto seju, kamēr vēl ir jauns, Ka jāslēpjas aiz

izkārtnes. Tu esi dziedātājs un aktieris no dieva žēlastības, bet labāk gribi kļūt par dzejnieku. Vai patiesi tu domā, ka tas ir kas smalkāks?

'Februāra beigās vēlā stundā Arvīds Sjernblūms gāja uz mājām pēc nakts darba redakcijā. Sev par pārsteigumu viņš ieraudzīja, ka Dagmara vēl nebija apgūlusies un izģērbusies. Viņa staigāja šurpu turpu pa zāli un neatbildēja uz Arvīda sveicienu.

— Kas noticis? Vai tu esi slima? — viņš jautāja.

— Tev pienākusi vēstule, — viņa atbildēja un norādīja uz rakstāmgaldu.

Tur bija aploksnē ielikta atklātne. Viņš tūlīt redzēja, ka tā no Lidijas. Viņš atplēsa aploksni un izlasīja vienu pašu rindiņu: «Rīt es nevaru. Lidija.»

Viņš stāvēja, turēdams atklātni rokā, izbrīnījies un mazliet nedrošs. Viņi ar Lidiju bija vienojušies, ka viņa nekad nesūtīs uz viņa mājām vēstuli, kas varētu pienākt priekšpusdienā vai vakarā tajā laikā, kad viņa nav mājās. Lidija līdz šim šo vienošanos bija ievērojusi.

— Nu? — Dagmara jautāja. — Kas ir šī Lidija? Un ko viņa rīt nevar?

— Tu tātad to esi lasījusi?

— Jā. Tas nebija tik grūti. Es aploksni turēju pret sveci. Kura sieva gan manā vietā to nebūtu darījusi!

Viņa stāvēja augsti paceltu galvu, uz krūtīm sakrustotām rokām, traģiskā stājā. Agrā jaunībā viņa bija jūsmojusi par teātri un ņēmusi pie kādas slavenas aktrises stundas.

Ilgi viņi stāvēja, nerunādami ne vārda. Vienīgā skaņa bija pulksteņa tikšķi.

— Jā, tad jau tu zini, kā tas ir, — viņš beidzot sacīja.

— Un tu varbūt iedomājies, ka es samierināšos ar

to, ka tev ir mīļākā, — viņa teica smaidīdama, un smaidam vajadzēja paust izsmieklu un nici-nāj umu.

— Nē, mīļā Dagmar, — viņš atteica, — es ne mirkli nebiju iedomājies, ka tu apmierināsies ar to, ka man ir mīļākā, pēc tam, kad tu to zini. Tieši otrādi, es no visas sirds vēlos, lai tu nesamierinātos un pēc iespējas ātrāk ievadītu šķiršanos. Darīšu visu, ko spēšu, lai tev to atvieglotu.

Viņas izsmiekls nobāla un bija nozudis, iekams Arvīds bija beidzis runāt.

— Šķiršanos? — viņa sacīja. — Ko tu ar to gribi teikt? Par šķiršanos es neesmu runājusi...

— Mīļā Dagmar, — viņš sacīja. — Tu, protams, vēl lāgā neizproti, kā tas ir. Es mīlu citu ...

Dagmara viņā neklausījās.

— Šķiršanos? — viņa atkārtoja. — Kādēļ lai es ievadītu šķiršanos? Tu man esi bijis neuzticīgs, un tas no tavas puses ir nejauki. Bet tik ļauni jau nav, ka to nevarētu piedot. Vīrieši nu reiz tādi ir.

— Baidos, ka šajā gadījumā to nevarēs piedot, — viņš atteica. — Piedošanai jāseko nožēla un labošanās. Un es nevaru apsolīt ne vienu, ne otru.

Dagmara raudzījās uz viņu apmulsusi un nedroši. Pēkšņi viņa sabruka. Viņa nokrita uz dīvāna, iespieda galvu spilvenā un šņukstēja. Nu tā vairs nebija poza un teātris. Tā bija tikai nabaga nomocīta cietēja sieviete un vīrs, kuru nomocīja viņas ciešanas.

Viņš apsēdās uz dīvāna malas un glāstīja viņas matus.

— Neraudi tā, mīļā Dagmar, — viņš sacīja, — neraudi! Tas nav asaru vērts. Es nevaru tev lūgt piedošanu tā, kā tu to domā. Un tomēr lūdzu piedošanu, ka esmu tevi sāpinājis. Mums varbūt abiem ir kaut kas ko piedot, iekams šķiramies.

Viņa pietrūkās sēdus:

-— Kā tu to domā? Vai tu kaut ko esi dzirdējis par mani?

— Nē, nepavisam. Es tikai iedomājos to «slepeno saderināšanos». Tu taču ļoti labi zināji, ka es negribu precēties. Tu mani ievīli laulībā pret mana paša gribu. Un laulība, kas sākas tā, nekad nevar būt īsti laba. Tagad mēs stāvam pie tās beigām. Tagad piedosim viens otram mūsu grēkus un šķirsimies kā labi draugi.

Viņa izbijusies raudzījās istabā.

— Tu nedrīksti runāt tik briesmīgi, — viņa sacīja.

— Šķirties — kāpēc gan mums jāšķiras? Kāpēc tad viss nevar palikt tāpat kā līdz šim? Un kas gan īsteni ir tā Lidija?

— Kā tad var palikt kā līdz šim? Tagad, kad tu zini, kā tas ir, tu taču vairs neesi tāda pati kā līdz šim. Tu taču pati teici, ka nesamierināsies ar to, ka man ir mīļākā. Kā tad viss varētu būt tāpat kā līdz šim?

Viņa raudāja, elsoja un raudāja.

— Ak mīļais dievs, kādēļ gan man vajadzēja turēt šo aploksni pret gaismu, — viņa vaidēja un šņukstēja.

— Nebūtu es to darījusi, viss paliktu tāpat kā līdz šim!

— Ak, mīļā Dagmar, nenožēlo, ka to esi izdarījusi, — Arvīds ierunājās. — Tā tas taču nevarēja turpināties mūžīgi. Visam pienāk beigas. Mēs abi viens otru esam piemānījuši un tagad vairs nevaram dzīvot kopā. Ir jau vēla nakts, pulkstenis drīz būs četri, un mēs abi esam nomocījušies un noguruši. Tagad teiksim viens otram ar labu nakti un mēģināsim, cik jau nu labi varēsim, aizmigt. Rīt taču arī ir diena. Ar labu nakti!

Viņš gribēja iet savā istabā, bet Dagmara viņu atturēja.

— Pasaki man vispirms vienu — kas ir šī Lidija? — viņa vaicāja.

— Mī]ā Dagmar, kā gan lu vari iedomāties, ka es tev teikšu kaut ko tādu, — viņš atbildēja.

— Ak, domā, es nezinu, kas viņa tāda! — Dagmara sauca. — Tā ir, protams, viena no tām teātra palaistu-vēm, kas spēlēja tavā Jaungada rēvijā. Tā ir Kamela kundze!

Karnela kundzi, kurai bija nenozīmīga loma Arvīda rēvijā, gadījuma pēc sauca par Lidiju. Viņai bija aptuveni piecdesmit gadu, un savā vecumā nebija nekāda skaistule.

Arvīds skaji iesmējās.

Bet Dagmara savās iedomās bija nesatricināma.

— Domā, es nedzirdu, cik tavi smiekli ir māksloti! — viņa teica. — Bet es zinu, ka tā ir viņa. Tu vari viņu pasveicināt no manis un teikt, lai viņa piesargās.

Arvīds piepeši saskatīja veselu nepatikšanu sēriju vismaz šai pilnīgi nevainīgajai Karnela kundzei. Un viņš sacīja:

— Mīļā Dagmar, ir gluži veltīgi, ka tu mēģini uzminēt. Lidija ir pieņemts vārds, ar kuru viņa parakstās, bet viņu sauc pavisam citādi.

Dagmara neļāvās no šīs improvizācijas pievilties.

— Neesmu tāda muļķe, kā tu domā. Un es zinu, ka tā ir viņa, — viņa sacīja.

Viņa bija ieķērusies šajā pēkšņajā iedomā, jo tā apmierināja viņas neapzināto vēlēšanos iztēlot šo Lidiju visādā ziņā gan sociāli, gan morāli, gan fiziski daudz zemāku par sevi.

Viņš sacīja:

— Ir vēla nakts. Vai neteiksim viens otram ar labu nakti un šīs debates neturpināsim rīt?

— Es netraucēšu tavu miegu, ja tu v a.r i aizmigt. Ar labu nakti! — viņa sacīja.

Un tad iegāja savā istabā.

Šjernblūms iegāja savā istabā un lēnām izģērbās, ieklausīdamies visās skaņās uz ielas un dzīvoklī. Viņš dzirdēja, ka sieva iegāja gaitenī un virtuvē. Viņš dzirdēja, ka ūdensvadu atgrieza un aizgrieza. Dzirdēja, ka uz ielas rībēja divriči.

Cerību, ka šonakt aizmigs, viņam nebija.

Viņš bija gulējis nomodā kādu stundas ceturksni vai pusstundu, kad izdzirda klusu skrāpēšanos pie durvīm.

Viņš gulēja un klusēja. Durvis bija aizslēgtas.

Pie durvīm no jauna skrāpējās. Un, kad viņš nekā neteica, tad izdzirda Dagmaras vāro un lūdzošo balsi:

— Ak, Arvīd, mījais Arvīd! Atver man! Es nevaru aizmigt. Man ir bail.

Viņš klusēja.

— Mīļais Arvīd, neliecies zinis, ka es sarunāju muļķības! Piedod man! Man tik bail palikt vienai. Atļauj man ieiet!

Viņš aizturēja elpu un klusēja.

— Ak, Arvīd, es nezin ko izdarīšu! Laupīšu mūsu meitiņām dzīvību un arī pati sev! Aizdedzināšu māju!

Viņš jutās spiests sievu ielaist.

Kopš šās nakts viņš vairs negulēja mājās.

Visbiežāk viņš pārnakšņoja redakcijā. Dažreiz noīrēja viesnīcā istabu, lai varētu izgulēties.

Kādā vēstulē viņš bija ziņojis Lidijai, kas noticis un kā viņam tagad klājas. Un viņa bija atbildējusi. Bija noraizējusies, ka šīs nelaimīgās nedaudzās rindiņas viņam bija sagādājušas tik daudz nepatikšanu. To viņa nevarēja saprast, «No tiem nedaudzajiem vārdiem, ko Tu man par viņu stāstīji, man radās tāda

pārliecība, ka viņa ir sieviete, kura, tāpat kā es, nekad nelasītu citu vēstules.» Un vēl viņa rakstīji: «Pie manis viesojas mana meitiņa, viņa paliks te pāris nedēļu. Šajā laikā mēs, protams, nevaram satikties. Un, dārgais, nezinu, kā tas būs turpmāk. Jo vairāk mana meitiņa pieaug, jo vairāk man jābaidās par manu labo slavu viņas labad. Un Tev ir Tavas saistības. Ļausim, lai paiet laiks, — ļausim, lai tas aizrit...»

Un viņš ļāva laikam aizritēt.un tas aizritēja.

Dagmara pēc pirmā uztraukuma šķita nomierinājusies. Vai, pareizāk, — viņa bija mainījusi taktiku. Staigāja apkārt pazemīga, klusa, rezignēta, uzupurējošas dzīvesbiedres attēls. Un, kad viņai tādējādi laimējās izvilināt viņam solījumu, ka nakti pavadīs mājās, viņa tonakt lika viņu mierā. Bet, kad viņš nākamajā naktī pārnāca vēlu no redakcijas, viņa tikai ar dažām variācijām atkārtoja visu tās pirmās nakts programmu. Beidzās ar to, ka viņš ap pulksten četriem apģērbās, izgāja un klaiņāja apkārt pa ielām, kamēr beidzot ap pulksten pieciem atklāja kādu vaļēju ormaņu un strādnieku kafejnīcu. Tur viņš aizmiga kādā stūrī pie alus pudeles.

♦

Togad aprīļa vidū notika saules aptumsums. Tas notika tajā pašā laikā, kad laikrakstus pārpildīja telegrammas un apraksti par «Titanika» bojā eju.

Arvīds stāvēja uz Djurgora tilta un raudzījās caur krāsainu stiklu uz sauli. Bet viņa acis drīz vien nogura, un viņam labāk palika novērot, kā garāmgājēju ēnas aizvien vairāk izdzisa un izplēnēja un, aptumsumam pieaugot, saules gaisma kļuva aizvien pelnu pelēkāka.

— Nē, paskat, Šjernblūms, vai tu te stāvi un apbrīno dabas parādības?

Tas bija Tūre Terne, jaunais aktieris un dziedātājs, kuram Šjernblūmam jāpateicas par savas Jaungada rēvijas panākumiem. Rēviju uzveda vēl joprojām, un teātris ik vakaru bija pārpildīts — tagad aprīļa vidū.

— Jā ...

— Vai atceries, — Terne sacīja, — vai atceries, ka toreiz tajās dzīrēs, kuras tu sarīkoji mums par godu Operas pagrabā, — vai atceries, ka es teicu, ka būšu dzejnieks?

— Jā ... Atceros ... Un kā tad ir?

— Esmu uzrakstījis lugu, — Terne atbildēja, — Proti, pagaidām uzdrīkstos to saukt tikai par uzmetumu. Vai drīkstu tev to kādu dienu nolasīt?

— Labprāt. Bet kur tas varētu notikt? Sajās dienās man mazliet pagrūti iekārtot to manās mājās — pavasara tīrīšana un tamlīdzīgi... Varbūt atnāksi kādu vakaru uz redakciju un nolasīsi tur?

— Lieliski! Tikai, kā jau teicu, tā vēl nav gluži pabeigta.

— Nu, nav arī nekāda steiga ...

Tūre Terne noraudzījās cilvēkos, kas gāja garām. Sjernblūms patlaban sasveicinājās ar Henriku Risleru. Rislers apstājās netālu no viņiem un raudzījās uz sauli caur krāsainu stiklu.

— Iepazīstini viņu ar mani, — Terne lūdza.

Un pēc iepazīstināšanas viņš teica:

— Rislera kungs, esmu, kā jums tas varbūt zināms, nerrs un komediants. Bet esmu ieņēmis galvā, ka man jātiek augstāk, un esmu uzrakstījis lugu. Vai drīkstu lūgt nolasīt to jums? Es to lasīšu draugam Sjernblū-mam aptuveni pēc kādas nedēļas laikraksta «Natio-nalbladel» redakcijā. Būtu gauži priecīgs, ja jūs arī piedalītos. Jūsu vērtējumam es pievēršu sevišķu uzmanību.

— Nu labi, — Rislers atbildēja. — Bet, ja jūs to teicāt tikai kā laipnību, tad es atsakos. Jo dižāks kāds

rakstnieks, jo mazāk viņš var spriest par to, ko raksta citi. To pierāda viss. Es tātad nemaz nejūtos glaimots, ka jūs manu vērtējumu stādāt tik augstu ...

Saules aptumsuma kulminācija bija beigusies. Visu daudzo garāmgājēju vidū bija Lidija ar Esteres jaunkundzi. Bet viņa neredzēja Arvīdu.

Tagad viņš ēda lielākoties ārpus mājas.

Kādā no maija pirmajām dienām viņš sēdēja Angļu restorānā un raudzījās uz Stureplānu. Viņš nupat bija paēdis pusdienas un tagad sēdēja pie kafijas tases, smēķēdams cigāru.

Viņš bija pieņēmis lēmumu. Viņš gribēja rakstīt Lidijai un lūgt, lai viņa brauc viņam līdzi. Un, vai nu viņa piekritīs vai ne, viņš pats tomēr dosies ceļojumā. Pierunāt Dagmaru šķirties bija veltīgi. Izdibinot, ka viņš mīl kādu citu, viņu pēkšņi bija pārņēmusi kaislība, sajaukta ar naidu pret to vīru, kuru viņa līdz šim bija uzskatījusi kā notvertu un pašu par sevi saprotamu laupījumu. Nē, citas izejas viņam nebija kā tikai aizceļot.

Viņa atmiņā iedzirkstījās sīka rindiņa, ko kādreiz viņam bija rakstījusi Lidija: «Mēs abi saderam kopā.»

Jā. Tā tas bija. Tā tam jābūt.

Pusdienas viņš bija ieturējis vēlu, pulkstenis jau bija pusdeviņi. Pa gaišajām, mazliet iepelēkajām maija vakara debesīm burāja zeltaini sārts mākonītis.

Arvīds aizgāja uz redakciju.

Viens no zēniem sacīja, ka zvanījis Tūre Ternes kungs un vaicājis pēc viņa.

Tūre Terne — ak jā! Laikam gan viņš gribēja lasīt uzrakstīto lugu. Viņš taču bija nozvērējies, ka k|ūs par dzejnieku.

Arvīds paņēma telegrammu žūksni un izklaidīgi to pāršķirstīja.

— Kā ir ar Strindbergu? — viņš jautāja kādam jaunākam līdzstrādniekam, kas bija ienācis pēc franču avīzes.

•— Laikam gan iet uz beigām ...

Atskanēja tālrunis. Zvanīja Terne. Viņš vaicāja, vai tagad varētu atnākt un nolasīt savu lugu.

— Laipni lūdzu, — Sjernblūms atbildēja.

Pēc brītiņa durvīs stāvēja Henriks Rislers.

— Vai Tūre Ternes kungs ir te? — viņš vaicāja. — Viņš man piezvanīja priekšpusdienā un nelikās mierā, kamēr mani piespieda dot solījumu, ka atnākšu te noklausīties viņa lugu.

— Viņš tūlīt būs klāt. Pagaidām piesēdies.

Rislers apsēdās.

— Ceru, ka luga būs slikta. Sāncenšu jau tā pārāk daudz. Bet atceros, ka tepat lejā ir krodziņš. Vai tu atļausi aizsūtīt gaiteņa zēnu pēc viskija ar sodas ūdeni?

— Lūdzu...

Atnesa viskiju, un tūlīt ieradās arī Terne.

— Apsēdies te, manā krēslā, te tev būs labāk redzams, — Arvīds sacīja.

Teme apsēdās un izplāja savus papīrus zem zaļās lampas. Arvīds apsēdās vienā dīvāna stūrī, otrā jau sēdēja Rislers.

— Jūsu pašu interesēs es ieteicu, iekams sākam lasīt, iedzersim vienu groku. Tad kritika tūlīt kļūs mazliet mīkstāka, — Rislers sacīja.

Viņi saskandināja. Un Terne sāka lasīt.

Tas bija drīzāk uzmetums nekā pabeigta luga. Bet

Terne. lāgu lāgiem komentēja jau uzrakstītās vietas, paskaidrodams tās, kuras vēl nav uzrakstītas.

Arvīds sākumā klausījās izklaidīgi. Bet pamazām viņu pārņēma dīvainas sajūtas. Nomācoša noskaņa. Trulas bailes. No darbības un lugas gaitas viņš guva tikai neskaidru un juceklīgu iespaidu. Bet viņš pievērsās kaut kam citam. Un pats sev jautāja: «Vai es sapņoju, vai esmu nomodā?» Un viņš pārvilka ar roku pār acīm — roka bija salta kā ledus, un Terne lasīja skatu pēc skata.

Luga stāstīja par kādu jaunu sievieti — viņu sauca par Lauru Stili —, un viņa bija precējusies ar vecu vīru, ievērojamu vēsturnieku un filozofu, ļoti bagātu. Viņam Vestmanlandē piederēja pils, un tur norisinājās pirmā cēliena darbība. Sieva savu vīru nemīl. Viņa mīl kādu jaunu virsnieku, kuram riebjas viņa profesija, un viņš par savu īsto aicinājumu uzskata kļūt par dzejnieku... Lugā darbojas arī jaunās sievas tēvs. Viņš ir pasaulslavens gleznotājs, un viņa gleznas aizņem veselu sienu Luksemburgas muzejā ... Tēvs ir īsts rezonieris.

— Es domāju, — Terne pārtrauca lasīšanu, — ka mēģināšu piedabūt Fredriksenu, lai spēlē šo lomu.

— To viņš laikam gan darīs labprāt, — Henriks Rislers piebilda.

Un Terne lasīja tālāk.

Arvīds sēdēja sagumis dīvāna stūrī. Lāgu lāgiem viņš uztvēra kādu detaļu, kas viņam šķita tik pazīstama, repliku, kura likās zināma... Laura (saka vīram): «Vai tu gribi zināt patiesību?» Vīrs (pašpārliecināts): «Tā mani neinteresē. Patiesība ir kaitīga. Visu diženo pasaulē radījušas ilūzijas un maldi...» Un tad skats ar Lauru un jauno cilvēku, kuru viņa mīl: «Es to zinu, Artur, tagad, tagad, kad varbūt ir par vēlu, — mēs abi saderam kopā! ...» Viņš saprata, ka Laurai ir divi brāļi, viens no viņiem bija galma

padomnieks un pārstāvēja aprobežoto sīkpilsoņu morāli; otrs pēdējā cēlienā atgriežas no Amerikas. Viņš ir bagāts un atšķetina konfliktu ...

Terne bija beidzis lasīt. Brīdi valdīja klusums.

To lauza Henriks Rislers.

— Jā, Ternes kungs, — viņš iesāka, — man tiešām liekas, ka jums ir talants. Bet ko lai saka par lugu, kura vēl nav pabeigta? Tas, ko jūs mums patlaban nolasījāt, ir tikai uzmetums.

— Nu, protams, to jau es teicu pašā sākumā. Bet kā jums patīk konflikts? — Terne jautāja.

— Tjā... Konflikts, kuru var atšķetināt ar naudu ... Dzīve ir bagāta ar tādiem konfliktiem. Bet grūti radīt par tiem interesi uz skatuves. Ja es drīkstētu vēl kaut ko piebilst, tad gribu sacīt, ka Lauras kundze šķiet mazliet samākslota, mazliet konstruēta ... Viņai tā īsti nevar noticēt. Bet tagad man jāiet, man jāsteidzas. Paldies par lasījumu. Ardievu!

Rislers aizgāja.

Tūre Terne gariem soļiem mērīja grīdu.

— Idiots, — viņš murmināja sakostiem zobiem. — Samākslota! Konstruēta. Tāds viņš pats varbūt ir! Bet patiesība ir tā, ka es šo sievieti esmu tēlojis tieši pēc dzīves modeļa. Taču tas lai paliek mūsu starpā, — viņš piebilda, pievērsies Šjernblūmam. — Un nevaicā, kas viņa tāda! Dāmu taču nenodod.

— Nē, to nedara, — Šjernblūms piekrita. — Un es jau arī nevaicāju, kas viņa tāda.

Terne it kā izklaidībā piebilda:

— Man ar viņu bija sakars pusgadu. Tagad tas, starp citu, tikpat kā beidzies. Bet mēs vasarā varbūt rīkosim kopā mazu braucienu uz Norvēģiju.

Arvīds Šjernblūms sēdēja, aizklājis ar rokām acis, šķita, ka viņu moka gaisma.

— Ak tā, tagad tas tikpat kā jau beidzies, — viņš noteica.

— Jā, vai zini, draugs, — Tūre Terne sacīja. — Jā-piesargās saistīties! Vispirms taču mazliet jābauda dzīve! Un patiesībā viņa ir gadus piecus sešus vecāka, nekā to tēloju lugā... Bet kas ar tevi? Sapurinies, veco zēn! Sveiks!

— Jā, es tiešām nejūtos labi. Gan jau tas pāries, — Šjernblūms atteica.

— Jā, nu tad ar labu nakti! ...

«... Vispirms taču mazliet jābauda dzīve! ...» — «Jāpiesargās saistīties ...»

Viņā modās atmiņas, senas atmiņas, neskaidras atmiņas.

Viņš redzēja pats sevi. Pats sevi ar studenta cepuri galvā — kādā vasaras naktī laivā — reiz pirms daudziem, daudziem gadiem ...

Nākamajā rītā ap pulksten divpadsmitiem viņš zvanīja pie Lidijas durvīm. Viņa atvēra un ļāva viņam ieiet.

— Kā tu izskaties! Kas noticis? Vai kāda nelaime? — viņa jautāja.

Viņš bija neskuvies un netīrs. Lielāko nakts daļu bija klaiņājis apkārt pa ielām.

— Ak jā! Zināmā mērā, — viņš sacīja.

Viņa lūdza viņu apsēsties.

— Kas tad ir? Vai kas noticis?

Ilgi viņš sēdēja, satvēris galvu ar rokām, un klusēja.

— Paklau, Arvīd? Vai tu nevari runāt?

— Mēģināšu, — viņš teica. — Gadījuma pēc uzzināju, ka tu domā vasarā braukt uz Norvēģiju.

Viņa stāvēja kā pārakmeņojusies. Tas nāca tik pārsteidzoši, ka viņa pat nevarēja saņemties un noliegt.

— Kas tev to teica? — viņš vaicāja.

— Vai tad vēl kāds to zina?

Viņa stāvēja klusa un samulsusi. Beidzot viņa teica:

— Ak, Arvīd, izbeidz šis mocībasl Pastāsti man — kas noticis?

Viņš to pastāstīja. Un, nonācis līdz beigām, piebilda:

— Negribu apgalvot, ka pazinu tevi Laurā. Neatradīsies divi cilvēki, kas trešo redzēs ar tādām pašām acīm. Bet es pazinu ārējo ietvaru ap tevi un tavu dzīvi.

Viņa staigāja šurpu turpu ar nodurtu galvu un uz muguras saliktām rokām. Garās skropstas aizēnoja acis.

— Vai tiešām viņš teica, ka viņam bijis ar mani pusgadu sakars?

— Tavu vārdu viņš neminēja. Viņš ir pieklājīgs jauns cilvēks.

— Es patiešām pazīstu Turi Ternes kungu, — viņa sacīja. — Nezinu, kāpēc neesmu tev to teikusi jau agrāk. Bet man ar viņu nav bijis sakars.

Arvīds mēģināja pasmaidīt.

— Tādā gadījumā Tūre Terne ar laiku tiešām kļūs par īstu dzejnieku, ja vien viņu atbalstīs...

Lidija piegāja viņam cieši klāt un ielūkojās dziļi acīs.

— Arvīd, vai tu man netici? — viņa jautāja.

Viņš izvairījās no viņas skatiena, it kā gribēdams viņu paglābt, lai viņa nemānītos ...

— Jā, jā, protams, ka es tev ticu, — viņš atbildēja.

Pēc viņas domām, pats stāvoklis prasīja, lai viņš

viņai tic, citādi tas kļūtu pārlieku mokoši.

— Un, ja gribi dzirdēt visu patiesību, — viņa at-

sāka, — mēs tiešām dažreiz skūpstījāmies. Tas ari viss. Un no tā viņš iztaisījis veselu lugu.

— Jā, — Arvīds atteica. — Es jau nupat teicu, ka ar laiku no viņa iznāks īsts dzejnieks.

— Ak ko! — viņa paraustīja plecus. — Nu mēs vairs nerunāsim par Turi Ternes kungu! Viņu taču nevar ņemt nopietni, uz viņu pat nevar dusmoties. Bet tu izskaties tik noguris un satraukts, Arvīd. Atliecies te uz dīvāna un atpūties! Ja vēlies, es tev mazliet uzspēlēšu.

Viņš gulēja ar pievērtām acīm. Viņa spēlēja «Patētiskās» adadžo. Mehāniski viņš paņēma grāmatu, kas atradās atvērta uz galda. Tā bija Strindberga «Lielais lauku ceļš», un tā bija atvērta tajā vietā, kur dzejnieks ar'aprasojušām acenēm ļauj paraudzīties uz vīru, «kas daudz raudājis, bet tikai slepenībā».

Lidija bija beigusi spēlēt. Viņa pienāca viņam klāt un uzlika savu vēso roku uz viņa pieres.

— Cik tu esi karsts, — viņa sacīja.

— Vai tu sēdēji un lasīji to te, kad es ienācu? — viņš vaicāja.

— Jā. Laikrakstā es lasīju, ka viņš guļ uz nāves gultas. Tad es noņēmu no plaukta šo grāmatu. Tieši tā vieta man ļoti patīk.

— Jā, tā ir skaista. Bet nevar taču teikt, ka Strind-bergam tas būtu bijis raksturīgi — raudāt slepenībā. Gluži otrādi, veselu vīra mūžu viņš ir brēcis un vaimanājis neparasti skaļi un publiski. Un savā ziņā tas atvieglo. Tas ievērojami atvieglo.

Viņš piecēlās.

— Un tagad atļauj man tev sacīt ardievas.

— Arvīd, — viņa ierunājās, — tu jau saproti, ka mūsu starpā ilgāk vairs nevar būt tā, kā bijis. Bet, ja tu mani vēl mazliet mīli un ja nevēlies mani zaudēt, tad... Jā, tad tev jāiztur visa šī garā šķiršanās

355

23*

procedūra un jaunas laulības, un viss, kas tam seko. Tā kā līdz šim vairs nevar būt.

Viņš stāvēja, kā zaudējis valodu. Pirmo reizi visos šajos garajos gados viņa runāja par laulībām.

Beidzot viņš varēja atbildēt.

— Mīļā Lidij! Drīz es no šejienes aizbraukšu un palikšu projām ļoti ilgi. Un vakar, kad es sēdēju Angļu restorānā, ieturējis savas vientuļās pusdienas,' es noteikti biju nolēmis lūgt, lai tu man brauc līdzi un uz visiem laikiem. Bet kopš tā laika daudz kas noticis. Un vai tiešām tu pati atzīsti, ka tagad būtu īstais brīdis runāt par laulībām — pēc tā, ko es vakar vakarā piedzīvoju?

Viņa vairījās no viņa skatiena. Viņš ilgi klusēja.

— Nu jā, — viņa to sacīja it kā pati sev, — ... jā, tad man nav kam sevi saudzēt...

Viņam it kā sapnī šķita, ka reiz viņš šos vārdus jau bija dzirdējis — pirms daudziem, daudziem gadiem...

— Kad tu brauksi? — viņa vaicāja.

— Laikam pēc kādas nedēļas.

— Ak tā ... Jā, nu tad ardievu ...

— Ardievu.

Pēc dažam dienām uz viņa rakstamgalda redakcija atradās Lidijas vēstule.

«Arvīd.

Aizmirsti, ko es viņreiz teicu — par šķiršanos un laulībām! Biju tik satraukta par visu to, ko tu man pastāstīji, un pati gandrīz nezināju, ko runāju.

Manis pēc Tu vari paturēt savu sievu. Esmu izvēlējusies.

Es viņu mīlu tā — kā nekad neesmu mīlējusi!

Lidija.»

Viņš saburzīja vēstuli, izgāja un iemeta to tualetē. Pa atvērto logu iešķērsām pāri ielai skanēja gramofons. Tas spēlēja «Tuvāk pie tevis, mans dievs».

Arvīds beidzot bija ieguvis dažas mierīgas dienas savā^ mājā ... Viņš bija aizrakstījis svainim, baznīckungam Randelam, Haraldam Randelam, kuram bija dažas jūdzes attālu no Stokholmas pastorāts, — un lūdzis viņu, lai viņš uz pāris dienām uzaicina pie sevis Dagmaru un meitenes. Viņš saņēma laipnu atbildi, un viņam tiešām izdevās pierunāt Dagmaru aizbraukt pie brāļa. So laiku viņš izmantoja, lai visu nokārtotu savam ceļojumam. Viņš uzteica dzīvokli. Ar Donckeru viņš norunāja, ka būs laikraksta korespondents. Ar kādu pazīstamu juristu vienojās, ka tas kārtos viņa šķiršanos, ja varētu uz to pierunāt Dagmaru. Viņš pat nespēja domāt dzīvot turpmāk kopā ar viņu; pēc viņa lūzuma ar Lidiju Dagmara viņam bija kļuvusi vēl neciešamāka nekā agrāk. Ārlietu ministrijā viņš saņēma ārzemju pasi. Un viņš saiņoja mantas. Bez savām drēbēm un tualetes piederumiem viņš paņēma līdzi tikai nedaudz grāmatu.

Pār grāmatu plauktu krita bāla pēcpusdienas saules svītra, kad viņš tur stāvēja, paņēma vienu otru grāmatu un tajā palapoja. Dārgie senie paziņas un draugi. Ak tu kungs, vecais Ernsts Fridrihs Rihters, «Lehrbuch der Harmonie». Divdesmitais izdevums Leipcigā 1894. gadā... Un Belmans, un Lidners, un Tegnērs, un Stagnelijs, un Strindbergs — garās ver-zēs... Un Ulofa Levini pēdējais dzejoļu krājums. Viņš to laipni bija dāvājis Arvīdam pirms savas nāves ... Un Henrika Rislera «Jaunieša dzīve». Šjern-blūms to mazliet pašķirstīja un apstājās kādā vietā pie beigām ... «Un, ja kādreiz manā dzīvē atspīdētu īsta pavasara saule, es laikam gan novīstu neierastā

klimata dēļ.» — «Ak nē, mans labais Risler,» viņš domāja, «tu nu gan nenovītīsi! Tu esi spēcīgākas rases vīrs.»

Viņš iesaiņoja Belmanu un arī Heini, un kādu vecu Plutarha darbu tulkojumu franču valoda. «Buch der Lieder» viņš ielika nelielajā rokas somā. Sen viņš šo grāmatu nebija lasījis. Viņš to nodomāja ņemt līdzi kā lasāmvielu ceļojumā. Arī bībeli viņš paņēma līdzi.

Viņš bija nodomājis nākamajā dienā braukt ar rīta vilcienu. Ar nedaudzām rindiņām viņš par to bija paziņojis Lidijai, lai viņa vairs nerakstītu uz agrāko adresi.

Viņš izgāja ārā.

Un atkal viņa soļi — pēdējo reizi — aizveda viņu uz Juhannesa baznīcas kapsētu. Un atkal viņš stāvēja pie Georga Kārļa fon Debelna kapa un burtoja trīs vārdus: GODS — PIENĀKUMS — GRIBA.

Un, tā stāvot un raugoties uz šiem trim lepnajiem vārdiem izbalējušā zeltījumā, viņa atmiņā izraisījās J. P. Jakobsena vārsmas:

Kvēlā nakts!

Griba Ir vasks tavā maigajā rokā

Un uzticība kā smilga tavā elpas dvesmā ...

Un viņš atcerējās pēdējo rindu Lidijas vēstulē: «Mīlu tā, kā nekad neesmu mīlējusi!»

«Kā nekad neesmu mīlējusi!»

Brīnumaini vārdi, apburoši vārdi, ja tos čukst ausī tam, kam tie domāti. Netīri vārdi, nekautri vārdi, ja tos izteic ardievu brīdī tam, kas aizbrauc.

*

Viņam atlika tikai atvadīties no Markela. Markels pat vēl nezināja, ka viņš aizbrauc.

Viņš devās uz laikraksta «Dagens Post» redakciju. Karalienes un Karduansamakare ielas stūrī viņš strupi sasveicinājās ar Turi Terni.

Markelu viņš atrada tā darbistabā «Dagens Post» redakcijā.

— Ak, tad tu gribi doties pasaulē, ceļot! Tu dari pareizi. Tiešām to darīt nav par vēlu.

Markelam rokā bija telegramma.

— Itālieši atkal dabūjuši pa ādu Tripolē, — viņš sacīja. — Mēs dzīvojam karu laikmetā, brāl. «Tikai kari un izlaidība, nekas cits tagadējā laikā,» saka Šekspīrs. Un šie vārdi joprojām pareizi. Jā, nu tad ardievu, zēn! Mēs tiksimies, kad sastapsimiesl

Sjernblūms stāvēja pie biļešu kases un pirka biļeti. To dabūjis, viņš pagriezās — viņam aiz muguras stāvēja Lidija. Pirmajā acumirklī viņam šķita, ka viņa ģērbusies ceļojuma drēbēs. Un vienā sekundes mil-jondaļā viņa smadzenēs uzliesmoja neprātīga doma, ka viņa gribēs viņam sekot — tagad un uz visiem laikiem.

— Es gribēju pateikt tev ardievas, — viņa sacīja. — Un gribu iedot mazu piemiņu.

Viņa pasniedza Šjernblūmam mazu sainīti.

— Tas ir tikai tāds nieciņš, — viņa teica. — Maza mantiņa, kura tev var noderēt. To lietodams, tu varbūt atcerēsies mani.

— Pateicos. Un ardievu! — viņš sacīja.

Un viņš iebāza kabatā'šo mazītiņo sainīti'un izgāja uz perona, lai ietu uz dienvidu ātrvilcienu.

Un vilciens ripoja un ripoja uz dienvidiem.

Sjernblūms sēdēja sagumis savas kupejas stūrī.

Iedams cauri vagona gaitenim, viņš nejauši bija iemetis skatienu spogulī. Un viņš domāja:

«Man ir trīsdesmit septiņi gadi, bet izskatos tā, it kā man būtu piecdesmit.»

Un vēl viņš domāja:

«Es labprāt gribu redzēt, vai pasaule ir plašāka. Pasaule ārpus «Veronas». Man šķiet, ka reiz es to tā izjutu ... Bet varbūt esmu bijis pārāk ilgi iesprostots Veneras kalnā, lai iederētos šajā jaunajā pasaulē. Tagad varbūt ir jau par vēlu.»

Un viņš domāja:

«Tā nu gan bija nejauka mānija: vienmēr izvēlēties savus mīļākos no maniem draugiem un paziņām ... Pēc tā briesmīgā rudens toreiz, kad viņa man rakstīja: «Esmu piederējusi kādam citam vīrietim, kamēr Tu biji projām,» — es viņas vaļsirdībai akli uzticējos. Bet vai tā bija tikai vaļsirdība? Vai tā drīzāk nebija cietsirdīga .kāre redzēt, kā es to pacietīšu? Cietsirdīga ziņkāre redzēt, cik ilgi es panesīšu pātagas cirtienus?»

Viņš gribēja atbrīvoties no šīm nejaukajām domām, kuras, šķiet, viņu bija grauzušas un mocījušas simts gadu. Viņš atvēra mazo rokas somu un izņēma «Bučā der Lieder». Uzšķīra uz labu laimi un lasīja:

Manā tumšā, drūmā dzīvē Bij reiz tēls kāds, gaismas vīts,

Izdzisis šis tēls nu jaukais,

Esmu dziļā nakti tīts.

Bērniem, kad tie paliek tumsā,

Sirdij pāri nemiers nāk,

Un, lai aizraidītu bailes,

Viņi skaļi dziedāt sāk.

Es kā muļķa bērns nu dziedu,

Tagad melnas tumsas klāts;

Un, kaut dziesma neskan jautri, —

Atbrīvots no bailēm prāts.[6]

«Jā,» viņš domāja, «dzejniekiem ir labi. Viņi allaž atradīs mierinājumu, vienalga, kam. Kaut arī tas skar pilnīgi satrunējušu, sadedzinātu un izšķiestu dzīvi, arī tādai viņi atradīs mierinājumu. Viņi spēj piešķirt izpausmi savai nelaimei un neapmierinājumam un tieši šajā apstāklī rod mierinājumu. Bet ko lai iesāk nabaga parasts grēcinieks?»

Tad viņš pēkšņi atcerējās, ka atvadoties Lidija bija viņam iedevusi mazu piemiņu. Kas tā varētu būt?

Viņš izvilka mazītiņo sainīti no kabatas un to atraisīja. Tajā bija mazs spalvu nazītis ar perlamutra spaliņu.

«Viņa vismaz nav māņticīga,» viņš nodomāja.

Pēc sena tautas ticējuma, kuru viņš atcerējās no^1 savas bērnības, nazi nekad nevajagot dāvāt cilvēkam, kuru mīl vai augstu vērtē. Nazis modinot naidu un. lūzumu.

Bet viņš mazo spalvu nazīti iebāza vestes kabatā..

Un viņš domāja:

«Tagad viņa varbūt iet, lai satiktu viņu uz Zooloģiskā dārza celiņa. Un saule mirdz. Un viņa apstājas, kādā ceļa līkumā un, nolaidusi garās skropstas, saka:. «Pirms neilga brīža es satiku to, kuru agrāk mīlēju.. Un patiesi nespēju saprast, kā es varēju viņu mīlēt.»»

... Un vilciens ripoja ...

Jalmara Sederberga romāni «DOKTORS GLASS» un «NOPIETNA ROTAĻA»

Viens no interesantākajiem XIX gadsimta beigu un XX gadsimta sākuma rakstniekiem zviedru literatūrā ir Eriks Jalmars Fredriks Sederbergs, dzimis 1869. gada 2. jūlijā Stokholmā notāra ģimenē. Deviņpadsmit gadu vecumā viņš kļūst par studentu Upsalā, bet pēc trim gadiem — 1891. gadā par provinces laikraksta līdzstrādnieku. Žurnālists Sederbergs rakstīja literāras esejas, teātra kritikas un polemiskus rakstus. Drīz vien viņu atzina par vienu no asākajiem novērotājiem un smalkākajiem modernās Zviedrijas stilistiem. Sederberga labākie romāni «Doktors Glass» (1905) un «Nopietnā rotaļa» (1912) uzreiz izvirzīja rakstnieku XX gadsimta sākuma zviedru prozas meistaru pirmajās rindās. Taču šie sacerējumi nez vai būtu iespējami' bez pirmajiem literārajiem mēģinājumiem, ko bija paveicis jaunais Sederbergs jau XIX gadsimta 90. gados. Šie darbi nebūtu iespējami bez romāna «Maldīšanās» (1895), rakstu krājuma «Mazie stāsti» (1899) un autobiogrāfiskā romāna «Martina Birka jaunība» (1901). Sājos darbos veidojās Sederberga pasaules uzskats, slīpējās viņa savdabīgais stils.

Jau pirmie Sederberga soļi literatūrā bija pilnīgi patstāvīgi. Un, kaut arī saskatīja viņā lbsena, Banga un Strindberga skolnieku, viņš nekad nebija atdarinātājs. Pārņēmis no Skandināvijas XIX gadsimta beigu literātiem ticību saprātam, brīvdomību un skaistuma pielūgsmi kopā ar ironijas, skepticisma un pesimisma elementiem, Sederbergs no skolnieka izauga ne tikai par savdabīgu rakstnieku, bet arī daudzējādā ziņā aizsteidzās priekšā savam laikam. Lai gan paši pirmie Sederberga darbi atliecas uz 1895. gadu, viņš tomēr ir īsts XX gadsimta Zviedrijas dēls. Ne velti no Sederberga mācījās un mācās daudzi mūsdienu zviedru rakstnieki.

XIX gadsimta pēdējā ceturksnī Zviedrijā strauji uzplauka rūpniecība, izveidojās rūpniecības pilsētas. Tās ieguva jaunu seju. Pirmo reizi daiļliteratūrai pavērās problēmas, kas saistītas ar kapitālistiskas pilsētas dzīvi. Strindberga daiļdarbos parādījās lieliski Stokholmas apraksti. Pēc Strindberga daudzas Zviedrijas galvaspilsētas ainas savos darbos attēloja ari Jalmars Sederbergs.

Ar pilnu spēku Sederberga psihologa smalkums un asums, viņa stilista meistarība izpaužas romānā «Doktors Glass». Sederbergs reiz sacījis, ka interesanti esot rakstīt grāmatas tikai par diviem jautājumiem: par dažādām sabiedriskās dzīves sfērām un par mīlestību. Romānā «Doktors Glass», no vienas puses, kritizēta tā laika zviedru sabiedrības morāle un īpaši zviedru garīdzniecības liekulība, no otras — tas pauž dziļu mīlestības psiholoģijas izpratni. Romāna varonis ir ārsts, kas ik dienas sastopas ar daudziem slimniekiem. Glasa novērojumu loks ir diezgan plašs, tik plašs, ka ļauj secināt: slimi ir ne tikai atsevišķi cilvēki, viņa pacienti — visa sabiedrība ir neizdziedināmi slima. Ārsta acs ir vērīga, un dažreiz viņš redz to, kas paslīd garām citiem cilvēkiem.

Visus savus novērojumus Glass ieraksta dienasgrāmatā. Romāna dienasgrāmatas forma un galvenā varoņa ārsta profesija paver plašumu Sederberga filozofiskiem, psiholoģiskiem un sociāliem spriedumiem, un tas ir ari viņa darba saturs. «Pārdomu grāmata, saplūdusi vienotā romānā,» — tā savu darbu nosaucis pats Sederbergs. Doktors Glass ir vientuļš cilvēks, kas visu laiku nododas pārdomām: tās skar galvenokārt viņa profesijas pasauli un sabiedrību, kurā viņš dzīvo. Glass prāto par to, kas ir pienākums, it īpaši ārsta pienākums un kas ir mīlestība. Viņa pārdomas ir skumjas. Pienākums •— biežāk ir aizslietnis, kurš atļauj nedarīt to, kas būtu vajadzīgs. Nepareizi izprasts pienākums ļauj dzīvot idiotiem. Pretēji ārsta ētikai Glass nonāk pie secinājuma: dažkārt ir humāni nogalināt cilvēku, atpestot viņu no mokām. Glass prāto: vai Helgai Gregorija kundzei ir tiesības pārkāpt pienākumu, pievilt vīru, ja viņa to nemīl? Par spīti buržuāziskajai morālei, viņš Helgu attaisno.

Nav nejaušība, ka .šis Seclerbnrga romāns pēc iznākšanas tika pasludināts par amorālu.

Doktora Glasa acis mācītājs Gregorijs ir sabiedriskā ļaunuma simbols. Bet Helga Gregorija kundze, kuni Glass iemīlējis ar tīru, nesavtīgu mīlestību, ir visa skaista un laba iemiesojums. Glasā mostas lēmums nogalināt Gregoriju, lai paglābtu no viņa Helgu.

Tā rodas sižets romānam, kurš, bez šaubām, uzrakstīts Dostojevska ietekmē. Dostojevska darbus Skandināvijā sāka publicēt XIX gadsimta 80. gados. Sederbergs, protams, zināja «Noziegumu un sodu». Viņa grāmatas varonis saka: «Esmu lasījis par Raskoļņikovu.» Viņu, tāpat kā Raskoļņikovu, neatlaidīgi vajā doma par slepkavību. Sederbergs ļoti smalki atklāj ārsta garīgo stāvokli pirms un pēc mācītāja nogalināšanas. Sods par noziegumu Glasam nozīmē mūžīgu vientulību. Taču būtu kļūdaini novilkt tiešas paralēles starp «Doktoru Glasu» un «Noziegumu un sodu». Doktors Glass nepavisam nav Raskoļņikova līdzinieks. Atšķirība izpaužas kā fabulas detaļās, tā arī romāna idejiskajā ievirzē. Doktors nogalina Gregoriju tādēļ, ka pati mācitāja esība sagandē apkārtējo vidi, traucē cilvēku tīrajām un patiesajām attiecībām.

Romāna psiholoģiskais raksturs, vērība pret varoņa iekšējo pasauli nosaka literāros līdzekļus, kādus lieto Sederbergs. Romāns sastāv no četrām nodaļām, rakstīts dienasgrāmatas veidā, aptver četrus mēnešus un uzrakstīts pirmajā personā. Katrai nodaļai atbilst attiecīgs mēnesis. Sederbergam šāda kompozīcija ir ļoti būtiska, jo gadalaiki, mēneši, apgaismojums ir nepieciešamais fons varoņa pārdzīvojumiem. Romāns sākas 12. jūnijā, kad valda briesmīgs karstums, un beidzas 7. oktobrī, kad drīz «uzkritīs sniegs». Sie kontrasti autoram ir vajadzīgi, lai parādītu sarežģīto psiholoģisko ceļu, kādu pa šo laiku nogājis viņa varonis. Visas viņa garīgā pārdzīvojuma noskaņas paralēli izpauž laika apstākļi. Smacīgais karstums stāsta par Glasa satraukumu, satiekoties ar mācītāju Gregoriju. Lietus, nepārtrauktais lietus, drūmā, pelēkā diena iezīmē smagās domas, kuras slēpu saindē ārsta dvēseli. Apmēram grāmatas vidū, jūlijā, atspīd saule. Tieši šajā laikā Glasā mostas mīlestība pret Helgu Gregoriju un viņam parāda uzmanību Mer-tensa jaunkundze.

Beidzot varoņa dzīvē atmirdz gaisma. Ieraksts 7. augustā sākas ar vārdu «Gaisma». Gaisma apspīd Glasu, kad viņš sapņo, ka nogalinājis Gregoriju. Pasaule arvien biežāk un biežāk liesmo saules staros, kad Glasā briest lēmums nogalināt mācītāju. Augustā spīd saule, tāpēc ka zeme drīz atbrīvosies no šausmīga briesmoņa. Saule mirdz arī pirms nogalināšanas. Bet pēc Gregorija nāves atkal līst lietus, gaudo vējš, sākas pirmā rudens vētra; tā it kā simbolizē vētru, kas plosās doktora Glasa dvēselē.

Varoņa dvēseles noskaņu raksturo ari dažādas krāsas. Doktors Glass atzīst, ka mūsdienu cilvēka jūtas ietekmē māksla. Viņam, tāpat kā autoram, ir tuva simbolistu glezniecība. Zila nakts pavada varoni skumju brīžos. Citrondzeltens mēness slīd pār kapsētu zilās debesīs. Sārts plīvurs apņem pasauli, kad Glasa dzīvē atspīd gaisma.

Aizritēja daži gadi pēc «Doktora Glasa» uzrakstīšanas, un 1912. gadā Sederberga mīlestība pret Mariju fon Platenu, ar kuru viņš iepazinās 1901. gadā, un ar to saistītie pārdzīvojumi deva vielu romānam «Nopietnā rotaja».

1906. gadā Sederberga papīros parādījās ieraksts: «Pagātne ir mirusi un nevar atdzimt no jauna.» Iespējams, ka pēc tam, kad mīlestība pret Mariju fon Platenu bija mirusi, rakstnieks to atspoguļoja romānā un lugā. Pēc kritiķu domām, tie ir autobiogrāfiski darbi: luga «Ģertrūde» (1906) un romāns «Nopietnā rotaļa» (1912).

Romānu «Nopietnā rotaļa», darbu ar plašāku sociālu skanējumu, Sederbergs rakstīja vairākus gadus. Sis romāns, bez šaubām, ir mīlestības romāns. Bet tajā pašā laikā Zviedrijā notika svarīgas sabiedriskas norises, un Sederbergs vērotājs nopietni ielūkojās savā laikmetā. Viņa mīlestības romāns vērtās sociālā mūsdienu romānā, savā ziņā vēsturiskā hronikā. To gadu zviedru kritika šādu romāna divdabību uzskatīja par vājuma, nevis stipruma izpausmi.

Bez šaubām, ekskurss Zviedrijas un cilu valstu politiskajā dzīvē piešķīra romānam īpašu skanējumu, paplašināja tā apvāršņus. Sederbergs rada laikmeta kolorītu, ik reizes minēdams datumu un norādīdams galvenos starptautiskos un iekšējos raksturīgos sava laikmeta notikumus. Grāmatā tikpat publicistiski sīki attēlota ari žurnālistu vide.

Galvenais — abi šie aspekti romānā «Nopietnā rotaļa» cieši saistīti, un Arvīda Sjembliima un Lidijas Stilles mīlestības traģēdija būtībā ir sabiedriska traģēdija. Jaunā Arvīda nenoteiktais stāvoklis dzīvē, viņa godkāre neļauj viņam brivi atdoties jūtām, ko izraisījusi Lidija. Lidijas brīvības noteikums ir nauda. Arvīda laulības ar Dagpaaru Randelu ir sava veida darījums, tipiska parādība. To apliecina arī aktiera Turēs Ternes dzīve. Romāna beigās viņam apritējuši divdesmit četri gadi, tāpat kā Arvīdam grāmatas sākumā. Tāpat kā Arvīds, viņš meklē vietu dzīvē un baidās saistīties laulībā.

Lirisko mīlestības noskaņu pastiprina un iezīmē daudzi dabas un ainavu apraksti, kam te piešķirta daudz izcilāka loma nekā romānā «Doktors Glass». Arvīda un Lidijas mīlestība dzimst nevis skaļā pilsētā, bet dārzā upes malā. Taču, kā pareģodams viņu mīlestības sakāvi, idilliskajā ainavā atskan griezes brēciens. Gadalaiki simbolizē pārmaiņas cilvēku dzīvē. Pavasaris, kad zied ievas un ceriņi, modina Arvīda un Lidijas mīlestību. Vasara ir viņu mīlestības apogejs. Viss beidzas rudenī. Rudenī mirst Lidijas tēvs; pēc Arvīda tēva nāves iestājas drēgns rudens. Rudenī sabrūk grāmatas varoņu mīlestība. īpaša loma grāmatā piešķirta sniegam. Varoņu dzīvē visos lūzuma brīžos snieg sniegs, simbolizēdams viņu jūtu un noskaņu sarežģītību. Sniegs snieg Arvīda un Lidijas satikšanās brīžos, tas snieg arī pēc viņu galīgās šķiršanās.

Svarīga nozīme romānā ir epigrāfiem. Katrai no piecām grāmatas nodaļām ir savs epigrāfs, kas atklāj tādu vai citādu jūtu gammu.

Dziesmas un mūzika pavada varoņu pārdzīvojumus. Muzikālie vakari Lidijas tēva vasarnīcā — viņas laimīgo meitenes gadu fons. Arvīda un Lidijas sastapšanās pēc daudziem atšķirtības gadiem notiek operā, mūzikai skanot. Bēru zvani pavada ne tikai karaļa nāvļ, bet arī Lidijas un Arvīda izskaidrošanos. Romānā nemitīgi figurē kapsēta. Arvīds bieži klaiņā pa kapsētu. Līdzās kapsētai dzīvo Lidija. Varoņi nevar pilnībā baudīt dzīves priekus, aiziet no domām par nāvi. Darbība norisinās pelēkajā Stokholmā, kur

Arvīdam vienīgā ceļa zvaigzne ir varā gaisma Lidijas logā. Kad šī gaisma nodziest, Arvīds pamet Stokholmu.

Pēc grāmatas «Sirds nemiers» iznākšanas 1909. gadā un «Nopietnās rotaļas» Sederbergs publicēja vēl vienu ievērojamu grāmatu — stāstu krājumu «Talantīgais pūķis» (1913). 1917. gadā rakstnieks aizbrauca uz Kopenhāgenu. Te rakstnieks izdeva divas grāmatas — politisku lugu «Liktenīgās stundas» (1922) un noveļu krājumu «Ceļojums uz Romu» (1929). Viņa rakstus un esejas, ko savāca daļēji pēc rakstnieka nāves 1941. gadā, tā arī nosauca — «Pēdējā grāmata» (1942). Tajā viņš saprāta un patiesības vārdā cīnās pret tumsas spēkiem un meliem. Sājos darbos viņš kritizē baznīcu un buržuāzijas morāli, uzbrūk monarhijai, aristokrātismam un nacismam.

Padomju lasītājs pirmo reizi iepazīstas ar Jalmara Sederberga diviem labākajiem darbiem, kuri vēl tagad nav zaudējuši savu nozīmi.

(No L. Braudes ievada grāmatas Izdevumam krievu valodā)

Jalmars Sederbergs DOKTORS GLASS NOPIETNĀ ROTAĻA

Romāni

Redaktors T. Rullis.

Māksi, redaktors V. Grants.

Tehn. redaktore D. Radziņa. Korektore B. Vārpa.

Nodota salikšana! 1972. g. 12. septembri. Parakstīta iespiešanai 1973. g. 5. februārī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 70X100/32. 11,53 fiz. iespiedi.; 15,0 uzsk. iespiedi.; 16,33 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 91 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. izdevn. Nr. 25582/D-422. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «So-vetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2768.

1

Vārsmas grāmatā atdzejojusi Vizma Belscvica,

2

— 2768

3

4

5

No grieķu valodas atdzejojis Augusts Ģiezens.

6

Atdzejojusi Milda Grīnfelde.

Content

Sederbergs Jalmars Doktors Glass. Nopietnā rotaļa

GOKTORS GLASS

12. jūnijā

10. jūlijā

11. jūlija

25. jūlijā

(Vēlāk.)

NOPIETNĀ ROTAĻA

Jalmara Sederberga romāni «DOKTORS GLASS» un «NOPIETNA ROTAĻA»

1