Larreta Enrike

Dona Ramiro godība

ENRIKE LARRETA

DONA RAMIRO GODĪBA

kādas dzīves stāsts no Filipa II laikiem

PIRMĀ DAĻA

1

Ramiro mēdza kavēties līdz vēlam vakaram torņaugšā, klausīdamies sieviešu valodās un nostāstos.

Tur vairs nejuta muižnieciskā stīvuma. Tur skanēja dziesmas un smiekli. Tur rēnajās dienās pa logiem brīvi ieplūda āra gaiss, nesdams līdzi tikko jaušamu dūmu smaržu no zemnieku ugunskuriem un dobju at- duņu, kas nāca no dzirnavām un veltuvēm Adahas malā.

Cik priecīgs bija zēns, ka varēja būt prom no vecā- tēva baismi drūmā vaiga, tikt laukā no pils klusajām istabām, kur bija tapis par paradumu dienas laikā dedzināt gaismu eļļas lampās un svečturos! Tikt laukā no šīm istabām, kur tiik vien bija dzīvības, cik sienas paklāju ieaustajos tēlos, kur viesistaba vīraka kvēpinājumā šķita bēru māja un māte — allaž mūķenes ģērbā — slīdēja kā ēna.

Kalpones zēnu patiesi mīlēja. Padevīgā maigumā viņas nolūkojās uz s!kumjo un daiļo bērnu, kam vēl nebija divpadsmit gadu, bet pieri it kā jau vagoja noslēpumainu rūpju rieva. Cita par citu viņas centās zēnam izpatikt, to iepriecināt.

Darbam ritot, ratiņiem dūcot, raisījās vienkāršas valodas, kas puisēnam bija saprotamas, un, tumsai iestājoties, gandrīz vienmēr stāstīja dažādus notikumus. Sensenus notikumus, kuriem vairs nezināja ne laika, ne vietas. Gan drūmus, gan brīnumainus un valdzinošus. Teikas par apslēptu mantu, par paredzēšanu, par princesēm, par vientuļniekiem. Kāda veca verdzene, kam pierē bija iededzināta zīme, zināja spoku stāstus. Visaizrautī- gāk Ramiro klausījās viņā, aizvien vairāk alkdams šausmu un noslēpumu.

Augšstāva istaba bija plaša telpa, kas aizņēma visu torņa platumu. Sijas vēl nebija zaudējušas senlaiku zeltījumu, un bruņinieku ģerboņos, kuri greznoja visu četru sienu augšējo apmali, laika zoba neskarti vizēja zaļi veidoli uz sarkana pamata. Telpas tumšākajā kaktā snauda vecas, salauztas stelles. Nekad nebija domāts, ka tās vajadzētu salabot, tām ļāva saķirmēt un apaugt zirnekļa tīkliem, bet stāvos turējās audekls varbūt vēl no iepriekšējā karaļa valdīšanas laika.

Biezajos mūros ik logs veidoja dziļu iedobi, un zem katra bija akmens sols. Ramiro parasti atsēdās uz kāda no šiem soliem un, atspiedis elkoni pret palodzi, stundām ilgi lūkojās laukā.

Pa vienu no šiem logiem, pa to logu, kas bija uz ziemeļrītiem, varēja redzēt gandrīz visas apkārtējās ēkas. No augšas raugoties, Svēto Avila, nolaideni izpletušies uz Adahās pusi, torņiem rotāta, sarkanīgu mūru cieši iejozta, drīzāk atgādināja lielu klinšu pili nekā pilsētu. Puisēns lūkojās lejup uz kūtīm un sētām, uz klostera pagalmiem un baznīcu kārniņu jumtiem. Netālu — visaugstākajā vietā katedrāle slēja savu brūno torni, kas bija dzeguļots un varens kā cietoksnim.

No otrā loga pavērās lielisks skats — Amblesas ieileja, viss līdzenums, visi aploki, upe, kalni. Vienīgi gar krastmalu zaļoja smalcītes, citur tikpat kā nekas neauga. Retie ozoli, kas tālumā izskatījās melni, necik neatdalījās no akmeņainajiem pauguriem. Tā bija ainava skarbās krāsās — kails, sakaitēts akmenājs spožā saules liesmojumā. Savrupa un rāma ainava kā mūka dvēsele.

Krāšņi mirdzēdama, plūda Adaha tanīs vietās, kur auga oši un klūdziņu vītoli, citur tā vīdēja smiltīs kā irstoša, sidrabota lenta. Pašā tāles dziļumā Avilas kalni slēja savas sniegotās galotnes. Aiz Serrotas un Sapatero korēm mākoņi parasti biezēja vālos, kāpa kā garaiņi no verdoša katla, aizsegdami virsotnes un garām, līmeniskām dūmaku bārikstīm noklādami nogāzes.

Tanī novakaTē sievietes laboja baznīcas ģērbus. Sasēdušās uz espartozāles spilveniem un izklājušas uz grīdas vecos tērpus, viņas tanīs ievilka jaunus diegus nosūbējušo zelta pavedienu vietā, atjaunoja izdilušās ziedu vītnes, svētā vakarēdiena simbolus, svēto attēlus uz apmalēm un reizēm arī pa korāna uzrakstam, ko aužot iemānījis drēbē morisks. Tika strādāts dievam tīkams darbs. Visi šie ģērbi un altāra segas piederēja klosteriem. Mūki apgalvoja, ka dieva priekšā ikviens adatas dūriens esot līdzvērtīgs lūgšanai ar rožukroņi.

Šeit bija gan gotu laiku samts, kas ielocēs krita stūraini, gan stīvināts, smalks samts no Izabellas un Ferdinanda laikiem, kura zaļajā vai sarkanajā pamatā noteikta līnija iezīmēja maiga granātābolaapveidu; šeit bija jauki, sidraboti audumi, kas, likās, slēpa sena mēnesstara vizmu; bija brokāts un pusbrokāts, kurš laika ritumā bija kļuvis blāvs kā apputējusi baznīcas vitrāža. Rieta staros dīvaini lāsmoja daudzkrāsainās zīda drānas, kuru toņi bija vērtušies sulīgi kā veciem vīniem sakristeju glabātavās.

Pie debess juma jau dzisa gaisma. Šķita, ka pelēcīgas ēnas šaltīm ieplūst no āra un klājas pār telpu. Izliecies pa logu, Ramiro raudzījās, kā biezē krēsla. Lejā, ieliņās, jau bija nolaidusies nakts.

Purpura atstaros kvēloja mūru dzeguļotā augšmala, un dārzos koraļļsārti atvizēja viens otrs pīnijas stumbrs. Pretējā mājā kādā logā iedegās gaisma, un tās atspīdumā varēja redzēt ēnu te tuvojamies, te attālināmies — tur kāds bruņinieks lasīja lūgšanu grāmatu. Lielas skumjas apņēma karotāju un mūku pilsētu, un šai svētsvinīgajā brīdī zēns pēkšņi izdzirda tālumā atskanam saviļņojošu garīgu dziesmu. Dziedāja Augustīna klostera mūķenes. Šķita, ka lāgiem svētuma dvesma ieplūst dziedājumā un balsis ietrīsas kā altārsveču liesmas.

Ramiro atcerējās, ko māte viņam bija stāstījusi par paradīzi un šķīstītavu.

Gandrīz ik dienas, iekams iezvanīja vakarlūgšanu, torņ- augšā ieradās vecs ieroču nesējs. Pēc zābaku klaudzoņas uz kāpnēm varēja tūlīt pateikt, ka nācējs ir viņš. Un tomēr šī vīra ierašanās pārsteidza, kad viņš ar dūri sparīgi atgrūda durvis. Atmuguriski atvēzējis lielo zobenu, viņš ar tā smaili ērmoti atmeta atpakaļ apmetni, noņēma cepuri un, nolaidis to tik zemu, ka spalvas skāra grīdu, sveicināja meičas, itin kā viņas būtu pašas Spānijas infantes. Ar biezu dzeltenu pārklāju apsegta munīcijas lāde bija viņa sēdeklis. Tanīs dienās, kad ieroču nesējs ieradās sabristiem zābakiem, viņš piesēdās pie ogļu krāsniņas, lai žāvētu zoles.

Dzimtā puse viņam bija Turegano Veckastīlijā. Viņš vēl bijis tīrais zēns, kad ar nazi nodūris kāda tiesas kalpa dēlu. Nosēdējis četrus gadus cietumā, viņš aizmucis no mājām uz visiem laikiem, tādēļ ka vecāki gribējuši ielikt viņu darbā pie sudrabkaļa. Ikviena vienmuļa nodarbošanās viņam dergusies, un pārmērīga klaiņotgriba izvedusi uz karavīra ceļa. Lielo pusi sava mūža viņš bija aizvadījis, kalpodams imperatoram Kārlim Piektajam un pašreizējam valdniekam donam Fīlipam Otrajam, cīnīdamies uz galerām un viegli apbruņotām buru laivām, kas atriebības nolūkā uzbrukušas neaizsargātām pilsētām vai pēkšņi uzklupušas turku kravas kuģiem. Vecais vīrs pazina Le- vantes salas un mazākos ielokus turienes līčos. Tā kā viņš bija kalpojis par karavīru un vienlaikus par jūrnieku, tad kārtējās piedevas viņa dēkainās dzīves virumam bijušas kašķis, trumi un apkaunojošas slimības, ko dabū ostās, un ievainojumi ar pīķi, zobenu, bultām un kara vālēm, kā arī apdeguma brūces, ko iemanto uzbrukumu laikā. Divas reizes viņam draudējušas karātavas. Tūkstoš pieci simti sešdesmitajā gadā viņš kritis turku gūstā pie Helvesas. Kad viņš aizvests uz Konstantinopoli un pielikts pie airiem uz galeras, kas vedusi akmeņus sultāna pils celšanai, viņš bijis viens no tiem, kuri ar šiem akmeņiem nosituši uzraugus un ar kuģi aizbēguši uz Sicīliju.

Paradums būt pastāvīgi modram un sagatavotam pret uzbrukumiem, kas spēji kā knābja cirtieni, bija vērtis viņa noteikto skatienu tūlītējas apņēmības pilnu. Pelēkās acis atgādināja gūstā turēta plēsīga putna asos redzokļus, bet tajās vēl aizvien dzirkstīja lepnums kā tolaik, kad viņa kastīliešu pieši skanēja uz Neapoles bruģa.

Ieroču nesēja dzīves stāsts bija vairāk vai mazāk cildenu varoņdarbu virkne, taču augstprātīgā kūtrumā viņš nekad nebija mēģinājis tikt laukā no vienkārša karavīra kārtas, tā ka vecumdienās valkāja tos pašus ieroču nesēja cimdus un bija samierinājies ar vieglo pienākumu pavadīt dižciltīgas senjoras, kad tās devās pastaigās.

Viņš stāstīja kalponēm ne tikai paša pieredzētus notikumus, bet pārstāstīja arī šo to no bruņinieku romāniem, kā arīdzan teiksmas par Avilas un Segovijas senatni. Viņš prata bārddziņu un klaidoņu dziesmas, varēja noskaitīt pantos visu maura Abindarraeza dzīves gājumu un mācēja bezgala daudz dziesmiņu, kuras dzie- daja skarbā balsī, pavadīdams sevi ar ģitāru un pārgriezdams acis, lai atdarinātu aklo.

Nejauka bālgana rēta stiepās pāri vecā vīra pierei, kas bija nobrūnējusi jūras gaisā.

Tikko ieroču nesējs tanī novakarē atsēdās uz lādes un ņēmās stāstīt kādas tirgū dzirdētas tenkas, viena no meičām, pārvilkdama pirkstu pašas pierei virspus uzacīm, viņam ieprasījās:

—    Sakiet, senjor Medrano, — kas jums tā izrotājis pieri?

Ieroču nesējs nodūra acis un brīdi klusēja, tad, izvilcis no savas aitādas somas sarkanu kabatas drānu, nošņauca degunu. Reizēm tā bija zīme, ka sekos garš stāstījums.

Atspiedies pret vecā karavīra ceļgalu, puisēns bija rotaļājies ar zobenu, kā parasti taustīdams tā asmeni, ziņkāri pētīdams plankumus uz tā vai arī vicinādams ieroci bērnišķīgā bramanībā, bet, līdzko pamanīja ieroču nesēja vaigu kļūstam domīgu, iedūra zobenu grīdā, ar abām rokām atbalstījās uz platā roktura un nostājās, lai klausītos.

Medrano iesāka nelabprāt. Tas bija sens nostāsts par neveiksmi pie Helvesas. Ieroču nesējs stāstīja lēni, balss dunēja kā neskanīgas bungas, un, atceroties tanī reizē piedzīvoto kaunu, acis viņam vairākkārt apmiglojās asarām.

Viņš aprakstīja, kādā apjukumā bēguši kristīgo kuģi, kad tos negaidīti pārsteigusi turku armāda. Citi uzskrējuši uz sēkļiem, citiem, steigā bēgot, salūzušas rājas, citi padevušies bez cīņas. Par laimi, viņš atradies cietoksnī, un tā nav bijis jāzaudē gods. Tad viņš stāstīja par aplenkuma šausmām, par nezināmām slimībām un briesmīgām brūcēm, par b*idu un slāpēm. Viņš atcerējās, ka naktīs karavīri līduši laukā no cietokšņa, lai ēstu kritušo turku līķus, ka sievietes zaudējušas prātu un apkodušas cita citai krūtis, ka mātes spānietes ar saviem bērniņiem metušās lejā no augstajiem mūriem. Kad ģenerālis dons Alvaro de Sande izlēmis doties liktenīgajā uzbrukumā, Medrano bijis viens no tiem, kuri izraudzīti ģenerāļa pavadībai.

Vecais karavīrs bija piecēlies kājās, lai labāk attēlotu izmisīgās cīņas brīžus.

—    Jau bijām nonākuši pie galerām, — viņš teica. — Mauriem, kas mūs apšaudīja, pulvera vairs nebija, tie nevarēja mums uzbrukt, mēs ar saviem pīķiem metā- mies tiem virsū, bet viens no mauriem — tas izklausās pavisam neticami — pats uzdrāzās ar vēderu uz mana pīķa un, saprotiet, šādā veidā tuvojies par dažiem soļiem, paguva piekļūt man klāt un — lai viņš nolādēts! — pamatīgi iešņāpt ar dunci manu pieri. Bet gana par to runāt! — ieroču nesējs pēdīgi iesaucās un, sejai izvaiksto- ties naidā, atkal atsēdās uz lādes.

Viena no kalponēm iedziedājās:

Helvesu, māt mīļā, nav viegli iekarot!

Bet vecais vīrs, neklausīdamies meitenē, piebilda:

—       Kad gan kristīgie reiz tiks galā ar šiem paša sātana sabiedrotajiem! Lāgiem es sev vaicāju: ja tagad vajadzētu tiem pretī stāties, kas gan to spētu, kad nav vairs dona Huana, nav vairs Lepanto varoņa?

Izdzirdis šos pēdējos vārdus, Ramiro atrāvās no ieroču nesēja un, pacēlis zobenu, draudīgi iesaucās:

—      Esiet bez bēdu, tiklīdz karalis pavēlēs, es darīšu to pašu, ko darījis dons Huans!

Dažas kalpones sasmaidījās, bet zēns, pavērdamies viņu sejās un piecirzdams kāju, atkārtoja:

—      Es saku jums, ka darīšu to pašu un darīšu vēl vairāk ar dieva un svētās jaunavas palīdzību.

Tai brīdī zēnam aiz muguras atvērās durvis un istabā ienāca skaista, pārlieku bāla sieviete, viscaur melnās drēbēs tērpusies. Tā bija donja Giomara, Ramiro māte. Krēslā viņas acis mirdzēja valgi, it kā viņa nupat būtu raudājusi, un viņa maigi, varbūt pārāk klusā balsī, tomēr stingri pārmeta:

—      Medrano, esmu jums jau vairākkārt teikusi, ka Ramiro nav jācilā šādi ieroči. Kam jūs devāt viņam zobenu?

Pavērsdamies pret māti, zēns pasteidzās atbildēt:

—    Viņš negribēja dot, māt, bet es viņam to izvīlu.

—      Mans dēls, — sacīja skumjā māte, — tev būs jācilā citādi ieroči, kad tu stāsies dieva un viņa svētās baznīcas kalpībā, un daudz labāk būtu, ja tavās rokās tagad atrastos kādi svēti raksti, nevis šis dzelzis.

Donja Giomara brīdi klusēja, bet zēns, redzēdams, ka māte slauka acis ar saņurcītu mutautiņu, tūlīt izlaida zobenu no rokām un pieskrēja pie tās.

—    Vai jūs tādēļ raudat? — viņš vaicāja.

—      Nē, mans dēls, — atteica bēdu nomāktā māte. — Mani sāpina vēl kāda skumja vēsts. Mēs vairs nekad neredzēsim mīļoto māti Teresu de Aumadu. Aizvakar

Albā de Tormesā viņa kā svētā iegājusi tā kunga valstībā.

Vaidi un nopūtas novirmoja pa krēslaino telpu. Dažas sievietes iešņukstējās.

Saule bija pašlaik norietējusi, un baznīcas liegām, lēnām zvanu skaņām aicināja uz vakarlūgšanu. Nemitīgās raudās saplūda zvanu dziedājums, zvanu žēlie vaidiem rāmajā krēslas stundā. Šķita, ka visa pilsēta skan un trīs kā metāls, kā viens vienīgs zvans, kas raida augšup lūgsnu.

Ceļos nometusies, donja Giomara dzidrā balsī dziedāja Angelus. Kopā ar viņu arīdzan visi pārējie zemojās lūgšanā.

Salicis rokas kā bērns un pavērsis pret debesīm vaigu, vecais ieroču nesējs skaitīja Ave Maria.

Pa atvērtajiem logiem, nakts mieru nesdama, telpā plūda tumsas un miega elpa.

2

Injigo de la Oss un viņa meita Giomara ieradās uz dzīvi Avilā tūkstoš pieci simti septiņdesmitajā gadā, atceļojot no Valsainas pie Segovijas, kur tiem bija dzimtsīpašums. Ceļojums tika izlemts pēkšņi, un kādā lietainā oktobra rītā ar zaļu vaskotu drēbi pārvilkta kariete bez zvaniņiem un arī bez zvārgulīšiem pie zirgu iemauktiem iebrauca pilsētā pa Lielā tirgus vārtiem apmēram stundu pēc saules lēkta. Kopš ierašanās dienas Avilā tēvs un meita dzīvoja noslēpumaini, slēgtās nestuvēs atstādami mājas vienīgi agrās rīta stundās, lai vienā no tuvējām baznīcām katrs savā dievnama pusē piedalītos rīta mesā.

Senlaicīgā pils, kurā viņi apmetās un kuru līdz ar trīssimt fanegām zemes Amblesas ielejā bruņinieks bija mantojis no savas sievas donjas Brjandas del Agilas, atradās nelielā laukumā netālu no Piemeklēšanas vārtiem.

Dienvidaustrumu pusē slējās no šķautnaini kaltiem akmeņiem celtais četrstūrainais pils tornis, iezīmēdamies pret debess jumu ar savu vareno, šaujamlūkām un mauru dzeguļiem izroboto kroni. Tornis — uzpūtīgs, tumšs milzenis — bija vietumis rudi apkraupējis, kā rūsas klāts.

Šur un" tur mūri caurumoja šauri lodziņi kā cietum- sienās, un kreļļveidīgs rotājums, kas it kā simbolizēja rožukroņi, greznoja pamatni četriem sargu tornīšiem un vienu otru zemāku dzegu. Pārējā pils daļa bija necili veidota un nemaz neizskatījās pēc smalkas celtnes. Lieli, nevienādi, saules nokaitēti akmeņi spraucās laukā no apmetuma. Tuvu pie zemes atradās slīpa šaujamlūka, tā bija kā tāds milzīgs atslēgas caurums, un savā laikā pa to tikušas raidītas bultas, lai aizstāvētu durvis. Logu režģi bija rupji darināti un radīja drūmu noskaņu.

Portāls aizņēma gandrīz visu torņa platumu. Tas bija viens no tiem greznajiem un kundziskajiem portāliem, kādi tik parasti bruņinieku pilsētā Avilā. Velvi veidoja milzīgi, ne- šķelti, puslokā salikti akmeņi gotisku rotājumu četrstūrainā ielogā. Katrā pusē, trijstūros, ko izveidoja ielogā ievietotais aplis, bija pamīšus iecirsti aviliešu izcilāko ģimeņu ģerboņi: Agilu ērglis, Blaskesu monētas, Brakamontesu vinča un āmurs. Koka vārti bija apsisti skaistām naglām, un pie ieejas karājās krāšņi grebts klauvēklis, varbūt norauts no kādas mauru pils Andalūzijā. Pa labi roki, mazliet augstāk, atradās otrs klauvēklis, lai būtu ar ko piedauzīt, nenokāpjot no zirga. Priekštelpā pretī svētās jaunavas tēlam — tai bija mirušais dēls uz ceļiem — pastāvīgi dega mazs lukturītis.

Tāpat kā klostera dārzus, plašo, četrstūraino pagalmu no visām pusēm ieskāva ejas, vienīgais greznojums bija pīlāru kapiteļos iecirstie lielie dižciltīgo ģerboņi. Visapkārt auga bieza, augsta nezāle, no kuras bija pasargāts tikai viens otrs saplaisājušu akmens plākšņu klāts laukumiņš, un šīs izkaisītās plāksnes radīja iespaidu, it kā šeit būtu kādreizēja klostera kaulu kambaris.

Bruņinieks nekad nebija domājis par to, ka vajadzētu uzpost šo pamesto vietu, kur pats atpūtās kā lauku savvaļā. Reizumis, biedēdams tauriņus, viņš pastaigājās pa saulīti šurpu turpu, reizumis atkal, noliecies pār vecās akas kokgraužu saēstajiem grodiem, stundām ilgi kavējās pārdomās un vienlaikus aplūkoja paša sejas atspīdumu dziļajā, apaļajā ūdens spogulī. Šķitās, ka pīlāru ejas tur sirmgalvi neatvairāmu atmiņu varā, un pat gaiss te likās sastindzis, kā piesātināts ar klostera mieru un lauku klusumu.

Tēvs ar meitu apdzīvoja vienīgi pils augšstāvu. Istabās valdīja vienkop greznība un nolaidība. Pie apputējušajām sienām, kur flāmu paklāji pauda savus drūmos stāstus, karājās ģimenes portreti un bija pieslietas visādas smalkas istablietas, ir tās, ko bruņinieks jau bija atradis priekšā, ir tās, ko viņš bija atvedis no Valsainas. Ejot pa viesistabām, zem turku paklājiem grabēja te ieplīsušās, te atlūzušās akmens plāksnes. Zelta brokāta un pus- brokāta baldahīni, kuru ielocēs kopš sendienām bija krājušies putekļi un zirnekļa tīkli, rotāja ķirmju sagrauztās dzimtas gultas. Retu reizi vien tika atvērti logi, toties nemitīgi kūpēja dārgi sudraba kvēpināmie trauki, kliedējot pelējuma un peļu smaku.

Uz bibliotēkas grīdas drīz vien pacēlās grāmatu kalni. Bruņinieks gandrīz nekad vairs neatlika atpakaļ reiz rokā paņemtu sējumu. Kādēļ lai to darītu? Cik tur vairs atlika to gadu, ko dzīvot! Ģikts lēkmes atkārtojās arvien biežāk, un kāda apslēpta drudža kaite susināja viņa dzīvības sulas un vērta viņu grūtsirdīgu. Lāgiem viņu uzveica miegainība, un lietuvēna murgos no bruņinieka pavērušās mutes lauzās stosti, it kā miega sakarsētajās smadzenēs uzmutuļotu ainas no pagātnes.

Viņš vienmēr ģērbās melnās vai brūnās drānās, vienīgā rotas lieta bija Santjago ordeņa zelta krusts, un visos viņa svārkos un apmetņos bija izšūts ordeņa sarkanais zobentiņš. Ziemā viņš pēc sensenajiem ordeņa nosacījumiem valkāja vienīgi pieticīgas aitādas. Bruņinieks ieturēja divus gavēņlaikus gadā: no Četru kronēto dienas līdz Ziemassvētkiem un no Vastlāvju svētdienas līdz Lieldienām.

Augums viņam bija sīks, seja — zaļgani dzeltena un rēpuļaina kā sakārnis. īsās ūsas, vēl aizvien melnas, bija pretmetā pelnupelēkajai bārdiņai. Viņa acis bija stiklainas un skumjas. Garastāvoklis — drūms. Viņš uzskatīja sevi par kāda Aragonas karaļa pēcteci un eti- moloģiski atvasināja savu uzvārdu pat no kāda Romas konsula. Segovijas pilsētas ruļļos ik gadus bija pieminēts kāds viņa sencis par piedalīšanos bruņinieku karagājienos pret Haenas, Seviljas un Anduharas mauriem.

Nicinādams katru darbu kā pazemojošu savām bruņinieka rokām un dzīvodams vienīgi no savu zemju ienākumiem un zelta dālderiem, ko pa vienam vien vilka laukā no lādes, viņš līdz piecdesmit divu gadu vecumam dīki un savrupi dzīvoja savā Valsainas īpašumā vai arī savā Segovijas namā, kam mūri bija vienos smailinātos izciļņos, un vienīgais ievērojamākais notikums šai laika posmā viņam bija laulības ar kādu slavenas Avilas dzimtas dāmu, kura gadu pēc apprecēšanās nomira radībās. Bet tūkstoš pieci simti sešdesmit astotā gada beigās, tikko sākās morisku sacelšanās, dons Injigo, juzdams asinīs kūsājam no senčiem mantotu naidu, kādudien sapulcināja savās mājās draugus un radus, kurus ar daiļrunīgiem pierādījumiem pārliecināja, ka visu neatliekams pienākums ir palīdzēt valdniekam cīņā ar šiem neticīgajiem suņiem. Daudz bija to, kas nolēma doties viņam līdzi. Tad viņš pārvērta naudā labu tiesu savu īpašumu, lai ar paša līdzekļiem apbruņotu veselu baru karotāju, kā to darījuši senie dižciltīgie.

Cīnīdamies marķīza Mondehara pavēlniecībā, dons Injigo izcēlās ar nevaldāmu niknumu kaujās un vairāk reižu tika raudzījies nāvei acīs, jo naida kvēlē gluži viens bija meties ienaidnieku vidū. Viņš prasīja cīņu bez žēlastības un mauru vispārēju kastrāciju.

Tieši dons Injigo bija tas, kurš, šausmīgi spīdzinādams slaveno vadoni Abendžahvaru, piespieda to uzrādīt divas ieroču slēptuves Sjerranevadā.

Alfaharalī pārejā kāds morisks, viens no tiem, kuri iet cīņā ar rožu vainagiem galvā, tā rādīdami, ka dodas mocekļa nāvē, pa gabalu ietrieca donam Injigo pierē

līku dunci. Tomēr pašā kauju karstumā bruņiniekam vajadzēja atgriezties mājās, jo šausmīga ģikts lēkme salieca viņu gluži greizu; drīz pēc pārnākšanas viņš saņēma Santjago ordeņa mantiju kā atzinību par savu kalpību.

Līdz sava mūža pēdējām stundām viņš smagos bēdu brīžos mēdza mierināt sevi ar atmiņām par atsevišķām epizodēm Alpuharras zvēriskajā nāves pļaujā.

Dons Injigo bija mantojis no saviem senčiem varonības pilnas goda jūtas un kundzisku nicību pret iedzīvošanās kāri un peļņas gūšanu. Uzskatīdams par pazemojumu pašam pārvaldīt savu mantību, viņš uzdeva šo darbu kādam flāmam, atstāja šī pārvaldnieka ziņā itin visus savus īpašumus tiklab Avilā, kā Segovijā līdz ar savu lāžu atslēgām, uzticēja tam māj ziņa pienākumus un domājās stiprinām tā godīgumu, laiku pa laikam bruņnieciski izrādot savu uzticēšanos vai citējot vienu otru aforismu no Partidām. Atskaitot Madrigales vīnu, kas glabājās ādas maisos, mājās nekādu pārtikas krājumu neturēja, kalpi pastāvīgi gāja iepirkt apkaimē uz parāda visu, kas bija nepieciešams.

Drīz vien uznāca naudas grūtības, un bruņinieks, kura augstprātībai taupība šķita apkaunojoša, citu pēc cita ieķīlāja savus īpašumus dženoviešiem. Ja vajadzība bija spaidīga, viņš lika noņemt no sienas kādu paklāju, pārdot kādu rotas lietu vai arī maksāja ar saviem galda traukiem, kuru viņam bija neapzināms gals, un šis Amerikas raktuvēs kausētais sudrabs reizēm itin viegli ļāva tikt pie lielum lielas naudas. Tomēr bruņinieks bija diezgan pieticīgs. Vira, kam bija piegriezta cepta speķa šķēlīte un ko, sargājot no pāžu rijības, pasniedza ar piekaramo atslēgu noslēgtā terīnē, kāda ola un trausls cepums ar piparotas maltas gaļas pildījumu apmierināja viņu jebkurā ēdamreizē. It kā rituālu ievērodams, viņš piektdienās dažkārt izdzēra kausu vīna un apēda kādus kumosus cūkgaļas, lai atšķirtos no mauriem un jūdiem.

3

Giomara un dons Injigo sastapās vienīgi pie pusdienu un vakariņu galda. Sirmgalvis sēdēja galda galā goda vietā, viņa meita — pretējā galā starp Ramiro un kapelānu, un pa visu ēšanas laiku netika pārmīts ne vārds. Ikviens troksnis — trauku iešķindēšanās, pāža soļi, apkārtstaigājoša tirgoņa sauciens no ielas svinīgi atbalsojās šai baismajā klusumā. Ja ģikts ļāva, tad sirmgalvis, piecēlies no galda, brīdi staigāja pa istabu, bet Giomara ar dēlu notupās pie ogļu krāsniņas. Bija dzirdami pulksteņa tikšķi. Visi klusēja.

Grūti bija uzreiz pateikt, vai šai atturībai pamatā nesaticība vai kopīgas bēdas. Tēvs un meita sazinājās ar kalpotāju starpniecību. Giomaras istaba — tūlīt aiz kapelas — atgādināja kailu klostera celli, un, kad donja gāja cauri citām telpām, šķita, ka viņa ietu pa svešu māju un pamestu aiz sevis skumju vēdas. Viss agrākais jaunības mirdzums un acu spulga, kas reiz tika slēpusies zem rotaļīgi trīsošām skropstām, bija pāragri zuduši no viņas bēdu sagrauztā vaiga, un melnais mūķenes apģērbs uz visiem laikiem izskaudis krāsaino taftu un meitenes jaukās baskinjas.

Giomarai vēl nebija piecpadsmit gadu, kad tēvs viņu saderināja ar savu brālēnu Lopi de Alkantaru, ar kuru donu Injigo vienoja ne vien brāļa mīlestība, bet arī cēlas uzticības un uzupurēšanās saites. Šis Lope, gadus piecdesmit vecs un no sejas neglīts kavaljero, varēja lepoties vienīgi ar stingrāko tikumību. Jaunava juta pret viņu nepārvaramu riebumu, bet, nespēdama pretoties tēva iecirtīgajai dabai, ļāva atdot sevi kā pateicības velti par šīm attiecībām, kuras Segovijā tika uzskatītas par draudzības paraugu.

Kā ikvienai dižciltīgo meitai, Giomarai jau mazotnē bija noliegts lasīt bruņinieku romānus, kuru pilī bija pārpilnam un kuri viņai bija iztēloti kā tukša lasāmviela, kas — viltus pilna — pavedina uz grēkošanu. Varbūt arī tādēļ viņa sāka slepeni ņemt šos romānus citu pēc cita no tēva bibliotēkas un naktī, kad visi gulēja, ar baudu lasīt gultā eļļas lampas gaismā.

Šie brīnumainie dēku stāsti iedarbojās uz jaunavu kā burvju malks. Viņa domaja vairs vienīgi par drošsirdīgu

un cēlu kavaljero, kas kādudien ieradīsies viņu atbrīvot un rumaka mugurā aizvedīs sev līdzi tālu, ļoti tālu. Viņa sāka dzīvot saldās jūsmās, iztēlojās romānos lasītās sarunas, iedomājās, ka tiek nolaupīta, sapņoja vaļā acīm, aizmirsa ikdienību, aplami atbildēja uz vaicājumiem un kā mēnessērdzīga taustījās gar priekšmetiem, pati nezinādama, ko meklē. Viņai iepatikās smaržas un zelta diegiem un pērlītēm apšūti ņieburi. Viņa kopa savas rokas un matu cirtas tik rūpīgi, kā vēl nekad to nebija darījusi. Biktstēvi brīdināja viņu, bet jau par vēlu.

Viss sākās kādā vasaras vakarā Segovijā, kad Giomara, pa savas istabas logu lūkojoties saules rietā, kas kvēloja pār Eresmas ieleju, pamanīja uz ielas ejam garām iznesīgu jaunekli, kurš apstājās un raudzījās uz viņu. Jauneklis bija karavīra svārkos ar prāvu spalvu pie cepures. Līks duncis vizuļoja virs platajām, šķēlumiem greznotajām biksēm.

Sī mēmā aina atkārtojās vairākkārt. Dažreiz naktīs zem Giomaras loga lūdzoša un sēra balss dziedāja vien- stīgas lautas pavadībā. Nebija ilgi jāgaida uz akmentiņam piesietu zīmīti. Pēdīgi kādunakt virvju kāpņu kāši aizmetās aiz meitenes balkona, un virs dusošās Segovijas viņas lūpas baudīja pirmā naksnīgā skūpsta saldumu.

Kad viņa bija pilnīgi atdevusies grēkam, no skurbas izrāva grūtniecības pirmās pazīmes, un viņa domāja, ka zaudēs prātu. Nevilcinādamās viņa visu atklāja tēvam. Tikmēr pavedējs bija pazudis no Segovijas. Medrano tika uzdots dabūt to rokā. Tomēr nezināmais pats drīz vien ieradās pie Medrano, kurš tolaik atradās Arevalo, un pateica savu vārdu un tautību. Viņš bija morisks.

— Pasakiet savam kungam, — svešais atvadoties sacīja, — ka es gribēju laupīt viņam godu, lai atriebtu savu tēvu, drosmīgo Abendžahvaru, kuram viņš Alme- rijā lika ciest nežēlīgas mokas, bet, ja jūsu kungs ir ar mieru dot man tagad savu meitu par sievu, tad iešu un ceļos viņu pielūgšos.

Kad bruņinieks saņēma šo šausmīgo vēsti, viņš ar kailu dunci metās virsū Giomarai, bet, juzdams, ka pats saļimst, un domādams, ka mirst, nolādēja augli, ko tā nesa savā klēpī.

Cik šausmīgas bija turpmākās dienas! Par visu tika paziņots Lopem de Alkantaram, un šis cilvēks, prātu

zaudējis vai nu aiz mīlestības, vai arī aiz; uzticības dotajam vārdam, izdzirdis izmisīgo stāstījumu no sava drauga mutes, nevis iekvēlojās dusmās, bet pieprasīja, lai tūlīt notur kāzas, un trīs dienas pēc tām aizbrauca viens uz Flandriju.

Dažus mēnešus vēlāk dons Injigo saņēma vēstuli no sava drauga Sančo Davilas, kas viņam vēstīja, ka znots, varonīgi uzupurējoties, ziedojis dzīvību cīņā pret Francijas hugenotiem.

Smagajās ciešanās Giomarai šķita, it kā viņa ar abām rokām atplēstu brūci savās krūtīs, lai noplūst visa noziedzīgā asins, kas ar savu kvēli bija aptraipījusi viņas godu. Slimīgi bāls tapa viņas vaigs. Drūmi baltoja rokas uz sēru tērpa, un visa viņas dvēsele tiecās pretī cerības staram, kas ved pie dieva. Kaut arī uz grūtām kājām, viņa jo skaudri šaustīja savu augumu, cik vien iespējams, mājās pildīdama Karmelītu klostera jaunos priekšrakstus.

Kad tuvojās dzemdību diena, dons Injigo nolēma mainīt dzīves vietu, un viņi uz visiem laikiem pārcēlās uz svēto Avilu. Tur tūkstoš pieci simti septiņdesmitā gada divdesmit pirmajā decembrī, svētā Toma dienā, Ramiro ieraudzīja dienas gaismu zem Saturna konstelācijas un Ūdensvīra un Aža zīmēm.

Elpodams klostera skumības un noslēgtības pilno gaisu, instinktīvi apjucis kā bērni lielās bēdās, bez jebkāda prieka, bez rotaļbiedra savā vecumā, kluso, allaž pusbalsī runājošo būtņu uzraudzībā Ramiro aizvadīja savas drūmās bērnu dienas. Mazāko aizraušanos bērnišķīgā priekā, pat smaidu vien jau tūlīt aprāva pie lūpām pielikts pirksts. Septiņu gadu vecumā Ramiro pats gremdējās mēmās skumjās, stundām ilgi sēdēja kādā klusā kaktiņā, salicis «rokas un sāpīgi savilcis sejiņu. Maigie vaibsti bija drausmā pretmetā rūpju nomāktajai bērna pierei, aiz kuras, likās, slēpās pieauguša cilvēka domas.

Jau mazotnē māte sāka ievadīt zēnu stingrā dievbijībā. Ik dienas viņš kopā ar māti klausījās rīta mesu Sanhuana

vai Santodomingo dievnamā; zēnu pieradināja pie grūtām lūgšanām, kas aptumšoja viņa prātu, un pie nebeidzamām litānijām, kuras lika Jaunajam garam nevarībā raustīties. Turklāt māte iedeva puisēnam lietošanai piecpadsmit noslēpumu rožukroņi, kādu skaita mūki. Ramiro vajadzēja pazemīgi skūpstīt grīdu pie svētās Karmelas dievmātes tēliem un turpat arī skūpstā zemoties pie svētītās lentas, lai grēki taptu piedoti.

'Pēc pirmās svētās komūnijas stingrība vēl pastiprinājās. Donja Giomara tagad uzlika viņam klostera sodus par katru niecīgāko pārkāpumu, aizvien atgādinādama pasaules nīcību un šausminādama no grēka. Vakaros viņa piesēdās pie zēna gultas un lasīja priekšā no Flos SanctOTum[3] tās dienas svētā dzīves stāstu, bet reizēm, nolikusi pie malas grāmatu, pati stāstīja par brīnumiem, ko pieredzējusi kāda Avilas mūķene, un par darbiem un brīnumdarbiem, kurus veikusi svētā māte Te- resa de Hesusa, kas bija viņai radiniece no mātes puses. Donja Giomara teica, ka šī svētā sieviete ik dienas sarunājoties ar to kungu, ka lūgšanas laikā to apņemot debesu dvesma un paceļot tās augumu dažus sprīžus virs zemes. Par to visu vēstījot, mātes balss drebēja, un naktī šķita, ka no šīs balss trīsām ceļas liega svētuma vēsma.

Gandrīz visu dienas cēlienu Ramiro pavadīja savā nodabā. Vecaistēvs ar viņu nekad nerunāja. Ramiro klīda pa pili, skatījās pa logu, kā citi zēni rotaļājās uz laukumiņa. Viņš kāpa augšup tornī kalpoņu darbistabā vai arī lejup pagalmā, pāžu mītnē, lai aiznestu tiem kādus gardumus, ko bija pataupījis no sava azaida. Viņu ieraugot, pāži steidza pie durvīm smaidīgi un izsalkuši. Pāžu istaba, gara kā tāds mauru krogs, bija piekrauta ar lādēm, tās bija apsistas ar ādu un dzelzi un, kā šķita, stāvēja šeit vēl no Sida laikiem, te atradās arī šauras, netīrām segām pārklātas lažas. Līdzko pavēra durvis, degunā sitās sīvs, smacīgs gaiss. Klons vienmēr bija piemētāts ar ķiploku mizām un saplēstām spēļu kārtīm. Daļa pāžu pavadīja šai telpā ik dienas kādas stundas vai nu guļot, vai trumpojot kā dzertuvē. Pie sienas karājās lepnas, sudrabotām tresēm nošūtas tafta un samta livrejas.

Dažudien Ramiro gāja pētīt tumšo virtuvi, lielo maizes krāsni, kas spēja apgādāt veselu klosteri, un maizes kambari, kur glabājās maisi ar desmito tiesu, vai arī devās uz portālu un pa labi roki nokāpa pa aikmens kāpieniem pazemes staļļos apmīļot mūļus un zirģeļus …

Ratnīcā atradās vienīgi ar zaļu vaskotu drēbi pārvilktā kariete, kas bija atvesta no Segovijas un izripoja tikai tad, kad pienāca vasara un pilskungi brauca uz lauku īpašumu Am'blesas ielejā. Pārējo laiku kariete stāvēja pilnīgi pamesta tumšajā stūrī. Zēns ik dienas ielīda tanī, lai paņemtu olu, ko tur uz zeltītiem cilspieduma ādas spilveniem dēja kāda noslēpumaina vista.

Kad Ramiro bija desmit gadus vecs, likās — pats dieva gars bija nācis pār viņu. Māte novēroja, ka zēns, kā to dara izredzētie, pats meklē grūtības un klusu apceri. Dažreiz, stāvēdama aiz portjerām, viņa dzirdēja dēlu kaismā aizgrābtībā skaitām garīgas dziesmas, un šķita — vārdi kā liesmas dega uz tā lūpām, citreiz atkal māte redzēja zēnu stundām ilgi pārrakstām aprakstus par svarīgākajiem notikumiem Jēzus Kristus un viņa svētās mātes dzīvē un ievēroja, ka pestītāja vārdu tas pastāvīgi izzīmēja zelta burtiem un visusvētās jaunavas vārdu — ziliem. Domādama, ka Ramiro pietiekami nobriedis savam aicinājumam un ka pati rīkojas aplam, turēdama zēnu klostera noslēgtībā, kur nodzeltēja tā seja, māte nolēma likt ieroču nesējam laiku pa laikam izvest bērnu pastaigāties.

Medrano ieradās pēcpusdienās, un zēns, kalpoņu saposts melnā samta uzvalkā, zābakos ar sudraba sprādzēm, ar mēļu cepurīti galvā, tīru kruzuļu apkaklīti un pie sāniem īsu zobentiņu, gāja atvadīties no mātes. Viņa paņēma ķemmi, pašķīra zēna matus uz sānu celiņa pēc spāņu modes un, likusi noskaitīt Ave Maria un tēvreizi, noskūpstīja viņu un ļāva iet.

Tādā veidā Ramiro iepazinās ar pilsētu, tās nomalēm un apkaimi. Viņa acīm, kas bija pieradušas pie pils vienmuļajām istabām, ik uz soļa pavērās jauna, neredzēta pasaule. Apziņa, ka ir vēl citāda dzīve, spēji saviļņoja viņu. Turklāt varenie mūri uzrunāja teiksmainā un heroiskā valodā, un dievnamos drūmās kapenes vēstīja par cilvēku godību un dzimtu lepnumu.

Tā kā ieroču nesējs allaž satikās ar dažu baznīcu draudžu kalpiem, tad tas sakristejās bieži dzirdēja stāstām vai pārrunājam par pilsētas senajām paražām, un tādā veidā atmiņā tam krājās daudz brīnumainu nostāstu, ar kuriem tas vēlāk jūsmināja kalpones un iemantoja pacie- nātājus dzertuvēs un saldumu pārdotavās. Sos nostāstus vecais karavīrs arī pirmām kārtām atstāstīja zēnam, uz labu laimi rādīdams notikumu vietas un iztulkodams uzrakstus pēc savas patikas. Šādā veidā Ramiro iepazinās ar slavenā kavaljero Nalviljosa un maures Ajas Gal- janas traģiskās mīlas stāstu. Pie Piemeklēšanas vārtiem Ramiro no ieroču nesēja mutes pirmoreiz dzirdēja nostāstu par sešdesmit ķīlniekiem aviliešiem, kuru galvas karalis Alfonso Karotājs bija licis izvārīt eļļā, un par pašaizliedzīgā Blasko Ksimeno pārdrošo gājienu uz karaļa nometni, lai tur izaicinātu uz divkauju zvēresta pārkāpēju un dotā vārda lauzēju karali.

Kad Medrano ar zēnu bija uzkāpuši vienā no San- visentes vārtu milzu torņiem, ieroču nesējs pastāstīja par Ksimenas Blaskesas slaveno varoņdarbu, un Ramiro nekad vairs nespēja uzlūkot šos mūrus neatcerējies drosmīgo sievieti, kas, redzot tuvojamies almoravidu maurus tādā brīdī, kad pilsētā kavaljero nebijis, sapulcinājusi sievietes, lai visas, uzlikušas vīriešu cepures un piekārušas liekās bārdas, dotos augšup tornī pie dzeguļiem un tā piemānītu neticīgos, kuri, domādami pilsētu labi aizsargātu, bēgšus aizbēguši.

Ieroču nesējam bija Avilā daudz draugu, bet, ja iegribējās draugu pulkā tukšot pudeli sanmartina vai arī vajadzība spieda aizņemties pāris dublonu, tad viņa augstsirdīgākais biedrs bija katedrāles zvaniķis portugālis Djego Franko, kurš kādreiz tika strādājis Segovijā par vadmalas vēlēju un vēlāk bijis bundzinieks Brigē un Antverpenē, no kurienes arī nākusi viņa lielā kaislība uz zvaniem.

Ikreiz, kad viņi apmeklēja šo «zvanu meļu bakalauru» — tā ieroču nesējs dēvēja savu draugu — un viņiem vajadzēja doties torņaugšā, zēnam bija īsta svētku diena.

Pārkāpis pār baznīcas slieksni, Ramiro pavilka aiz virves, kas apslēpti karājās aizdurvē, un gandrīz tai pašā mirklī pa mazu lodziņu baznīcas velvē galvu reibinošā augstumā pabāzās mazītiņa sievietes vai vīrieša seja. Brīdi vēlāk pa labi roki kāda liela apjoma pīlāra iekšienē atskanēja soļi, pēc tam noskrapstēja aizbīdnis un, durtiņām atveroties, parādījās vai nu zvaniķis, vai tā sieva ar slēdzeņu saišķi vienā rokā un aizdegtu lukturi otrā.

Tad sākās kāpšana pa šī baznīcas pīlāra dobumu. Pakāpieni bija tik augsti, ka Ramiro vajadzēja rāpties, pieturoties ar rokām. Lāgiem pa kādu šauru šaujam- lodziņu iespiedās vitrāžas sārtots saules stars un uzvēdīja vīraka smarža.

Ciemojās parasti tai tornī, kam nebija smailes; visi apsēdās zem kārniņu segtas nojumes un atspieda muguru pret cūku aizgaldu, kur zvaniķu pārim rukšķēja savs pusducis sivēnu, melnu kā velnēnu. Ramiro iegrima nojumes noslēpumu pētīšanā vai arī raudzījās no lielā augstuma uz pilsētu un apvārsni, un visu viņa būtni bangoja alkas pēc teiksmaina lidojuma.

Franko bija sīka auguma. Kad viņš par kaut ko bažījās, tad nervozi košļāja ūsas. Viņa sieva Aldonsa Gon- salesa, kuru visi saukāja par estramadūrieti, toties bija vingra un spēcīga. Viņa darbināja abus lielos zvanus, atstājot vidējos un mazos vīram.

, Daudzreiz, kad bija lielāka zvanīšana, viņi visi četri uzkāpa zvanu tornī. Ieroču nesējs palīdzēja zvanīt, bet Ramiro, lai gan skaņas viņu drebināja līdz sirds dziļumiem, ar tīksmi klausījās varenajā dunoņā, kas draudēja vai sagraut zvanu torni un viņu pašu kā salmiņu aiznest pa gaisu skaņu šaltīs. Aldonsa zvanot tā aizrāvās, ka bija redzamas viņas zeķes visā garumā līdz kailai miesai.

Aldonsa bija gandrīz vai skaistule. Seja viņai bija maiga un balta kā piens, lūpas tik sārtas kā sarkanais Kandeledas pipars, bet tiklab viņas nepakļāvīgie mati, kā arī pūkas, kas viņai kā jauneklim ēnoja virslūpu, norādīja uz vīrišķīgu un pārgalvīgu dabu. Ar vīru Aldonsa apgājās kā ar vergu, izgāžot pret to savu pārmēra spēku, ko torņa dzidrum dzidrie gaisi nerimtīgi lēja viņas asinīs. Ramiro pazagšus vēroja viņu. Aldonsai puisēns pārlieku patika. Reizēm, kad neviens neredzēja, viņa satvēra to rokās, atguldīja uz sola un, ņurcot un stipri kutinot, mēģināja sasmīdināt.

Svētku dienas ieroču nesējs vislabprātāk pavadīja pats savās mājās, trumpodams ar draugiem. Kad viņš tur ieradās ar zēnu, tad tūlīt pasauca savu meitu Kasildu, jauku meitenīti, kurai parādoties dailē atmirdzēja viss neglītais ūķis un neviļus bija jādomā par pazudušu pasaku princesīti. Viņas māti, kas bijusi spāniete no Amalfi, ieroču nesējs kādunakt bija nolaupījis, ievainojot tās tēvu un nogalinot tās brāli, bet, divus gadus vēlāk atrasta, tā labāk ļāvusies spīdzināties līdz nāvei nekā nodevusi Medrano.

Ieroču nesēja mājoklis — divas mazas istabiņas kādas mājeles dziļumā un dārziņš — atradās aiz Sanpedro dievnama.

Kaut arī Kasilda bija piemīlīga un skaista, Ramiro allaž izturējās pret viņu augstprātīgi un vēsi. Meitene klausījās katrā vārdiņā, ko viņš sacīja, un apbrīnā mirkšķināja acis. Viņa tīrīja no Ramiro drēbēm kaļķu traipus un putekļus un ikbrīd skūpstīja tā rokas. Kad viņi rotaļājās dārziņā, Kasilda skrēja meklēt akmentiņus zēna lingai vai klūdziņas paštaisītam stopam, bet viņš tikmēr lepni un kundziski gaidīja. Tomēr reiz atvadoties gadījās, ka Ramiro mute sastapās ar šīs gluži kā čigānbērns noskran- dušās meitenītes muti, un nevilšais skūpsts, dienām ritot, atmodināja zēnā savādu tīksmi, atgādinot garšu, kāda paliek mutē, kad ēsts tikko no zemes pacelts auglis.

5

Nodzīvojis Avilā vairāk nekā deviņus gadus, dons Injigo bija iedrošinājies sadraudzēties vienīgi ar kavaljero donu Alonso Blaskesu Serrano. Tā kā abu dzimtsīpašumi Amblesas ielejā robežoja un abiem sievas bija bijušas no vienas un tās pašas Agilu dzimtas, tad viņi nevilcinājās iepazīties.

Starp apvidus dižciltīgajiem nebija slavenākas dzimtas par Blaskesiem. Šīs cilts vēsturi krāšņoja lielāki varoņdarbi un plašāk izdaudzināti mīlas stāsti, nekā aprakstīts bruņinieku romānos. Taisnā līnijā no tēva puses dons Alonso bija pēctecis vadonim Blasko Ksimeno, kas bijis pirmais varasvīrs un pilsētas vecākais pēc tam, kad grāfs

Raimundo no Burgundijas atkal atjaunojis Avilu. Blasko Ksimeno, karaļa izaicinātājs, Ksimena Blaskesa, tā, kura ar cepurēm piemānījusi maurus, un cildinātais Nalviljoss, kas apprecējis mauri Aju Galjanu un bijis gandrīz tikpat slavens kā Sids, — tie visi bija dona Alonso senči. Sensens pilsētas valdes lēmums nosacīja, ka, jātnieku pulkam atstājot pilsētu, lai dotos karaļa kalpībā, «to vadonim vai pavēlniekam vienmēr būs būt karaļa izaicinātāja — dižciltīgā Blasko Ksimeno pēctecim un nevienam citam. Arīdzan karodzniekam un pavadonim būs būt tās pašas cilts.»

Sirmajā Sanpedro dievnamā var redzēt Serrano kapliču ar ģerboņiem rotātām kapu plāksnēm, ko apgrauzis laika zobs. Serrano bija otrā visai senā un slavenā Avilas dzimta. Dons Alonso varēja lietot gan ģerboni, kuram uz sudraba pamata piecas lilijas mijas ar baltiem ordeņa krustiem, gan ģerboni, kura zilajā pamatā izslējušies lauvas. Dzimtai vienmēr bija ticis parādīts gods.

Pils, ko dons Alonso bija mantojis no sievas, pacēlās Avilas ziemeļdaļā un pēc sensenas izcilāko dižciltīgo parašas bija savienota ar pilsētas valni. Viens no četrstūrainajiem, dzeguļotajiem torņiem slējās dārza dziļumā, un tā aizstāvēšana vienmēr bijusi Agilu ziņā. Bruņinieks pavadīja pilī ik gadus tikai īsu laiku, galms viņu vilka pie sevis kā spēcīgs magnēts. Turpretī dzīve klusajā un noslēgtajā svēto Avilā, kur stundām ilgi vienīgās dzīvības zīmes bija kāds baznīcas zvana piesitiens vai gaiļa dziesma, vērta donu Alonso drūmu, it kā viņš atrastos nomācošā gūstā.

Atskaitot kauju pie Lepanto, kur dons Alonso, bruņojies ar milzīgu, platu dižciltīga karavīra šķēpu, bija varonīgi cīnījies galeras priekšgalā un dabūjis ankebūzas šāvienu plecā un pīķa dūrienu gurnā, viņš savā vēlākajā dzīvē nekā ievērības cienīga netika darījis. Gandrīz viss mūžs viņam bija apritējis, veicot pienākumus galmā. Astoņpadsmit gadu vecumā viņš bija bijis Ruja Gomesa de Silvas pāžs un trīsdesmit gadu vecumā — galminieks pie paša karaļa, kurš vēlāk, atcerēdamies pakalpojumu uz jūras, piešķīra viņam Kalatravas ordeņa mantiju.

Dons Alonso bija studējis Salamankā un nodzīvojis divus gadus Milānā un trīs Venēcijā. Atmiņas par Venēciju vēl aizvien viņu ārkārtīgi saviļņoja. Viņš labprāt runāja par mākslas jautājumiem un bieži pieminēja savas sarunas ar Tintoreto, ko bija tuvu pazinis. Latīņu valodu un daiļskanīgo Toskānas mēli viņš prata tikpat labi kā savu mātes valodu. Kad viņš bija vienatnē pie savām grāmatām, viņš labprātāk izvēlējās lasīšanai «Me- tamorfozas» vai «Atbrīvoto Jeruzalemi» nekā svētā Pāvila bargos vēstījumus. Nevienam nebija noslēpums, ka dons Alonso piedāvājies katedrāles vadībai ar paša līdzekļiem iebūvēt apustuļu gotiskajā portālā grieķu- romiešu pīlāru eju. Viņa rakstāmgalda atvilktnes bija bāztin piebāztas ar dzejoju uzmetumiem, viņš tajos pēc Boskana un Garsilaso parauga apdziedāja Kloridu un Galateju. Turpat arī glabājās viņa pārtulkotais «Mīlas labirinta», dažu Petrarkas sonetu glosas un paša sacerētais labi padevies pakaļdarinājums Sannadzaro «Arkā- dijai». Dondm Alonso šķita, ka vientuļā un svelmainā daba, kas no visām pusēm ieskāva dzimto pilsētu, nav ne pusvārsmas vērta.

Laikmetīgie galma tērpi, pastāvīgā ceju locīšana, troņa zāles vide un visa mākslotā spēle ar klīrīgu un tēlotu jūtu izpausmi, viss šis lipeklis, visa šī galma dzīves teatrālā uzskaistināšana un turklāt vēl izcilā izsmalcinātība, kuru, dona Injigo vārdiem runājot, «ar gudru viltu ievieš svešzemnieki, lai padarītu spāniešus sievišķīgus un mazdūšīgus», — tas viss bija pārklājis ar mānīgu čaulu dona Alonso patieso skarba kastīlieša būtību. Tomēr nevajadzēja ilga laika, lai pārliecinātos, ka zem izšūtā samta ģērba slēpjas cilvēks, kam gars tikpat tvirts kā ceremoniālā makstī slēpts duncis, un ka šis cilvēks glabā savu godu tāpat, kā to savā laikā, ar sašutumu sirdī vērsdami pretī vaigu, aizstāvējuši vīri, kuri tagad ar piešiem pie zābaku paliekām atdusas zem svētā Pētera baznīcas velvēm. Tas gan tiesa, ka laika pūsmas jau kopš jaunības bija iesējušas viņā smalkas juteklības graudus, kādus valdzinošā Itālija izkaisināja pa karalis- tēm, slavinot greznumu un dzīves baudīšanu.

Viņam patika dārgas lietas, lepna iekārta, kalpotāju bari. Pēc viņa domām, bagātība pirmām kārtām bija līdzeklis, ar ko pasargāt sevi no sagandēšanās ar peļņas kāri un ar ko labāk rādīt gara cildenās īpašības. Viņa domāšanas veids bija cēls un augstsirdīgs. Viņaprāt, katrai cilvēka rīcībai vajadzēja būt cilda un lieliska žesta pavadītai, novēdīt tikpat kā spalvai pie cepures.

Viņš ģērbās tik grezni, it kā ņirgātos par galma priekšrakstiem. Visā galmā nevienam nebija tik gara zobena, ne arī tik lepnas un platas kruzuju apkakles kā viņam. Savu brokātu un pusbrokātu viņš lika aust Milānā pēc seniem ģimenes apģērbu paraugiem, un vienīgi Floren- ces amata meistari bija cienīgi apstrādāt oniksu un kar- neolu viņa zīmoggredzeniem un dunču rokturiem.

Savā jaunībā viņš vairākus gadus bija iemīlējies kāda Kastīlijas padomnieka jauniņajā sievā, un galmā visi sajūsminājās, dzirdot, ka par drānas strēmelīti, kas samirkusi viņas asinīs, viņš samaksājis ārstam divi tūkstoši zelta dālderu. Antonio Peress vienmēr ļoti cienīja donu Alonso, un, balstoties uz šo draudzību un labvēlību, bruņinieks cerēja pie pirmās izdevības iegūt sēdekli Itālijas padomē.

Viņš no visas sirds mīlēja smalkas, retas lietas un skaistus mākslas darbus, bet itin labi arī zināja, ka, īpaši izkopjot šo kaislību, piešķir savai kundziskajai dzīvei sevišķas izcilības nokrāsu, tādēļ viņš arī jau sensenis ar savu Milānas un Venēcijas draugu starpniecību bija sācis vākt savās mājās īstus dārgumus.

Bruņinieka iztēle visjūsmīgāk kavējās pie stikla un ziloņkaula izstrādājumiem. Šie vēsie, gludie, gandrīz zeltainie priekšmeti izraisīja viņā nepasakāmu aizgrābtību. Kā mīlētājs, glāsaini pieskardamies, viņš ņēma tos no vitrīnām un nesa gaismā. Šķitās, ka viņa rokas brālīgi apskāva šos smalkos, blāvos veidojumus, kuros saules stari atmirdzēja sarkani kā asins.

Galvenās zāles vidū uz diviem gariem galdiem, kam virsa bija salikta no daudziem sīkiem spogulīšiem, gandrīz netveramā trauslumā nemierīgi vizēja Venēcijas šķīvji, glāzes, kausi, un amalgamētajā stiklā kā dīķī jauki spoguļojās to krāšņais ziedējums.

Daži no šiem priekšmetiem bija kā gadsimtiem ilgi pastāvējis brīnums. Iepriekšējā gadu simteņa trauki, šie ar maskām un teiksmainiem dzīvnieku veidoliem rotātie pirmveidi neskaitāmiem pakaļdarinājumiem, bija Vistori, Ballorino un Berovjēro cītības augļi tanī lielajā laikmetā, kad sapņojumus iemūžināja stiklā. Šeit bija dūmakaini stikli zaļganā, duļķainā krāsā, kādā ir kanālu ūdens, no kura, likās, bija dāsni smēlusies iztēle. Cilājot stiklu, roka vairāk, skolojās, nekā cilājot ziloņkaulu. Ar bezgala lielu piesardzību dons Alonso pieskārās stikla lietiņām, it kā baidīdamies, ka mazākā nenosvērtā kustība varētu tām atņemt dzīvību. Kāds no viņa draugiem, kas Venēcijā bija izveidojies par gleznotāju un ko sauca par Elgreko, tika mācījis viņam aplūkot stiklus naktī mēness gaismā. Zvaigžņu mirdzā vārie veidojumi laistījās fosforiskos atspīdumos. Un, it kā acī būtu ierietējis burvju piliens, donam Alonso tad šķitās, ka viņš elpo nakts spirgtumu virs lagūnām, ka noraugās ūdens zvīguļos aiz gondolas, ka zilganzaļā vizmā skata baltas pilis, ka veras dziļas tumsas un noslēpuma apņemtajos mazajos kanālos.

Tā trauslais stikls lāgiem ļāva bruņiniekam pārcelties no viņa izdegušās un putekļainās Kastīlijas uz lagūnu pilsētu, kur viņš, slēpis seju zem melnas vai zaļas maskas, pavadīja neaizmirstamas stundas.

Starp donu Injigo un donu Alonso Blaskesu Serrano drīz vien nodibinājās cieša un patiesa draudzība, kāda bieži mēdz saistīt neapmierinātus cilvēkus. Viens no abiem uzpūtīgi un pravietīgi vērsās pret politiku, pie kādas turējās valdnieks, atņemdams vecajai muižnieku kārtai tās priekšrocības, bet vienlaikus paciezdams savā katoliskajā karalistē apkaunojošo morisku sērgu. Otrs, ciešu skatienu vērodams durvis, stāstīja par zemiskumu un noziegumiem, kas tiek atalgoti ar augstiem godiem un žēlastības parādīšanu.

Kādudien, dodamies mājup no apciemojuma, Blaskess Serrano ieraudzīja priekštelpā Ramiro. Zēns sēdēja krēslā ar augstu, izgreznotu atzveltni. Viņa skatiens likās veramies drūmā ainā, ko tas redzēja savām gara acīm. Šķitās, ka krēslā sēž apburts karaļdēls.

Dona Alonso vīrišķīgā āriene slēpa dziļi iejutīgu sirdi, un viņa acis bieži apmiglojās kā sievietēm. Viņš vienmēr bija vienaldzīgi pagājis garām puisēnam, bet, ieraugot to tagad tik dziļās skumjās iegrimušu, viņu pārņēma savāds žēlums, kuram pats neatrastu izskaidrojuma. Ar šo brīdi viņš sāka pievērsties zēnam. Jau otrā dienā viņš atsūtīja tam pakaļ savu punduri. Dons Alonso lika izrādīt Ramiro

visu pili, dārzu un mūrus un pats aizveda zēnu iepazīstināt ar savu meitu Beatrisi, skaistu gadus desmit vecu dāmiņu, kas savu audzinātāju vidū, sēdēdama uz zila spilvena, pieņēma viņus lielā, tumšā, smaržām piesātinātā istabā.

Kad meitene piecēlās, Ramiro, izstiepis rokas, steidza viņai pretī, bet tika apstādināts ar zemu reveransu. Dziļās, nepasakāmās jūtās notrīsēja zēna sirds. Punduris uzlika roku uz viņa pleca, un viņi gāja prom.

6

Injigo de la Osa mantotais īpašums Amblesas ielejā atradās gandrīz pašā kalnu piekājē kādu ceturtdaļjūdzi uz rietumiem no Sonsoles. Sākumā

šis īpašums aptvēra meža gabalu un trīssimt fa- negu aramzemes, taču senjora pastāvīgo naudas grūtību dēļ drīz vien saruka, līdz beidzot palika pāri tikai biezs ozolu mežiņš un šaura pļavas strēmele, kuras galā pacēlās nolaista māja, donjas Brjandas vecāku kādreizējais mājoklis. Agrākie dārzi bija aizauguši krūmiem, irbule- nēm un ļaunām nezālēm. Teku vietas varēja nojaust vienīgi pēc koku rindām. Mežā gandrīz nebija iespējams tikt uz priekšu. Savā vaļā pamestā daba tagad aizstāvējās ar brikšņiem, sakritušiem zariem un ērkšķu krūmiem.

Pretēji šai savvaļai pa mājas augšējiem logiem pavērās skats uz dona Alonso skaisti kopto dārzu ar ūdens pilniem dīķiem, tīriem celiņiem, lietpratīgi apcirptiem košuma krūmiem un mirtēm itāliešu dārzu gaumē. Šeit atradās arī bruņinieka izdomātās slavenās margas, kurās baltu, melnu un sarkanu akmentiņu mozaīkā bija attēloti sižeti no Ovīdija «Metamorfozām». Reizēm pēcpusdienas sārtajā gaisā no strūklakām šāvās ūdens šaltis, slacīdamas kāpnes un augus.

Ramiro drīz vien iemīļoja brīvo dzīvi muižā. Kad viņam palika trīspadsmit gadu, Medrano, kurš ar savu meitu Kasildu mēdza apmesties klēts apakšējos kambaros, uz aitu gana zirga ievadīja zēnu jāšanas mākā pēc visiem likumiem. Ieroču nesējs pagatavoja zēnam arī vieglu, karodziņiem rotātu un pienācīgi ar auklu notītu šķēpu, ierādīja, kā ar to rīkoties, un dažu labu vakaru sveces

gaismā, cīnoties pats ar savu ēnu, mācīja Ramiro, kā nolaist roku, izsliet to līdz ausij un ar iznesīgu prasmi mest ieroci.

Blakus Medrano gultai karājās divi zobeni, viens šaurs un turklāt ļoti garš, ar bagātīgiem rotājumiem, otrs — smagu rokturi un platu, abpusgriezīgu asmeni.

— Sis tērauds, — sacīja ieroču nesējs, rādīdams uz smalko zobenu, — ir glauns jaunskungs un nezina, ko nozīmē līdz spalam ietriekties miesās, bet šis te, — viņš teica, mīļu roku noņemdams no sienas savu veco karavīra paiju, — ir tecinājis vairāk asiņu nekā bārddzinis un aizvadījis viņā saulē vairāk dvēseļu, nekā mūķene redzējusi mirstam. Ne vienam vien lielībniekam ar to esmu izvandījis iekšas, ne vienam vien pretiniekam pārcirtis galvu un, kas zina, cik turkiem pārgriezis rīkli!

Ramiro klausījās, viņu pārņēma dīvaina aizrautība, un, kad viņš pats satvēra zobenu rokās, viņam šķita, ka jūt sirdi krūtīs augam.

Sākās vingrināšanās ar zobeniem. Ieroču nesējs taustīja pusaudža muskuļus un, tiem kļūstot stingrākiem, pakāpeniski mācīja zēnam tos slepenos paņēmienus, ar kuriem domājās guvis panākumus ikviens vecs karavīrs.

Dažreiz diendusas laikā, izsprukuši no donjas Gioma- ras modrības, abi devās uzmeklēt kādu ēnainu vietu mežā. Zēns ar tīksmi ieelpoja dūmu pilno gaisu, kas parasti nāca no ugunskuriem kaimiņu muižā, un saule un smarža pēkšņi vērta viņu gaužām jūtīgu.

Atsēdies koka ēnā, Medrano brīdi klusēja, vienīgi sarkanā spalva pie viņa cepures šūpojās vēsmā. Saviļņots vērdamies ielejā, kuras skaidrā tāle viņam atgādināja vizošu un rāmu jūru, viņš pēc laiciņa sāka stāstīt par varenu kuģu sagūstīšanu vai par kādu pārdrošu izcelšanos malā Levantes krastos. Ramiro vēroja katru stāstītāja kustību, nepalaida garām neviena tā vārda un lāgiem tā aizrāvās cīņas kaislē, ka iedomājās pats esam uz kāda kuģa klāja vai neticīgo aplenkumā starp zirgiem un līkiem zobeniem,

Reizēm turpretī Ramiro ļāva ieroču nesējam runāt, nemaz neklausīdamies stāstījumā, zēna lielās acis kā piekaltas kavējās pie pilsētas rūsganajiem mūriem, no kuru torņiem ielejas, viņā pusē krita ēna, kam bija milzīga dzelzs kroņa apveids. Tādās reizēs zēns sapņoja, ka ir aicināts kristietības vārdā izcīnīt šim pilsētas valnim jaunu godību, un pat skatīja sevi visu suminātu kā varonīgāko un drosmīgāko.

Dēla istabā māte atrada uz galda dažus bruņinieku romānus un vienu otru pamācību par jāšanu uz dažādi apseglotiem zirgiem un nojauta, kas norisinās zēna dvēselē. Viņa griezās pēc padoma pie kapelāna — veca fran- ciskāņu mūka, kurš vienlaikus bija Ramiro valodas mācības skolotājs, un tas viņai ieteica parastos baznīcas līdzekļus: lūgšanas, sodus un apceri.

Zēns paklausīgi padevās, pilns svētas bijāšanas.

7

Bija viena no tām versmīgajām vasaras dienām, no kurām šis Kastīlijas apvidus, kaut arī atrodas vēju appūstā augstienē, tomēr nav pasargāts. Svelmains gaiss sagulst ielejās, un skaidra bezmākoņu debess sakaitēta kvēlo kā glazūra ceplī. Klintis plaisā nežēlīgajā saulē, koku lapas sačerve- lējas. Šur un tur uz ceļiem mūļu bari vai ganāmpulki saceļ lielus putekļu mākuļus, it kā joņotu karapulki.

Baisms, auksts spīdums gailēja pār Amblesas ieleju. Sai nežēlīgajā gaišumā ainava izskatījās vēl drūmāka.

Sākās kulšanas laiks. Graudi jau vizēja uz klona.

Strādniekiem nerimtīgi vajadzēja mainīties, lai cits pēc cita varētu iet ratu paēnā padzerties. Kamēr vieni kūtri cilāja dakšas, otri, stingri nostājušies uz kuļam- veltņiem, nelabprāt kustējās, nikni mudinādami mūļus un vēršus un vienādvien lēkdami zemē, lai kapātu to gurnus ar savām nūjām.

Līdz apnikai lasījis svētos rakstus, Ramiro paņēma «Si/vesa de la Selvas piedzīvojumus» un aizgāja uz mežu patverties slēptuvē, kuru veidoja trīs prāvi klinšu bluķi un kurai ozols deva tumšu ēnu.

Zālē izstiepies, atspiedis pieri uz dūres, Ramiro lāgu lāgiem pārtrauca lasīšanu, lai tīksminātos par jauko paslēptuvi. Brīžiem spožs gaismas stars izspiedās cauri lapotnei un pa grāmatu aizripoja saules dukātiņš. Ēnainais svaigums atgādināja zēnam vēsu ūdeni ar zemes piegaršu, kāda rodas, ja ūdeni glabā māla traukos.

Piepeši atskanēja ātri soļi un lika Ramiro pacelt galvu. Viņš palūkojās laukā. Pa celiņu, kas veda uz muižu, skrēja Medrano.

— Kurp tad jūs? — uzsauca zēns.

Ar ašu rokas mājienu ieroču nesējs aicināja viņu sekot.

Klēts kambari, meklēdams savu jostu ar zobenu, Medrano īsi pastāstīja, kas noticig. Kaimiņmuižā lielais vārtu suns Cerbers kļuvis traks, sakodis kādu sulaini un aizbēdzis uz meža pusi. Dons Alonso atradās Madridē, un viņa meita bija viena ar audzinātājām, kuras steigšus sūtījušas pēc Medrano, lai kalpi viņa vadībā dotos medīt trako suni. Spējš saviļņojums pārņēma Ramiro. Viņš atcerējās stāstus par jauniem bruņiniekiem, kas varonīgi nocērt pūķiem galvas, uzvar briesmoņus un plēsīgus lauvas, atbrīvo karaļmeitas no burvju un neliešu varas. Tanī pašā mirkli viņa iztēlē pavīdēja Beatrises seja.

Kad ieroču nesējs grasījās apjozt plato, abpusgriezlgo zobenu, Ramiro, nebilstot ne vārda, aptvēra ar rokām tā spalu un lūdzoši un reizē apņēmīgi skatījās ieroču nesējam acīs. Vecais kareivis saprata. Viņš pats paņēma vieglo zobenu, atstājot smago zēnam. Iesaukdamies: «Steigsimies, jo mūs gaida,» — Medrano metās laukā no kambara.

Viņi nonāca dona Alonso muižā, ceļā neviena nesati- kuši. Māja bija cieši noslēgta, it kā nebūtu apdzīvota, bet pie labības klēts viņi sastapās ar sešiem vīriem, kas bija bruņojušies ar piķiem un dakšām.

Ieroču nesējs izrīkoja ļaudis. Bija jāiet vienatā katram uz noteiktu vietu mežā un, ieraugot suni, trīsreiz skaļi jasauc pēc palīga. Zēnam lika stāvēt pie virtuves durvīm, Medrano iedeva viņam medību ragu un piesacīja nekustēt ne no vietas.

Pēc kāda laiciņa- Ramiro apnika gaidīt, viņš sāka soļot uz priekšu un ari iegāja mežā.

No daudzajiem nostāstiem par trakumsērgu, ko bija dzirdējis pils torni, viņš zināja, kādas briesmas draud, kad tā uzbrūk, un kādas bailes pārņem ciematus un Jaukus, kad parādās noliektais suņa purns, nesdams šaušalas un nāvi. Visi aizbīdņi tiek aizgrūsti, kaķi, suņi un ēzeļi pievākti, un, kamēr sievietes iededz sveces — vienu svētajai Katalinai un otrai svētajai Kiterijai, kas ir aizstāves pret trakumsērgu, — vīrieši, bruņojušies asiem dzelžiem, kādi nu gadās pie rokas, drošsirdīgi dodas laukā.

Ramiro steidza uz priekšu, lēkdams pāri akmeņiem un sakaltušu zaru kaudzēm.

Krūmi un dzelkšņi neaizsargāja pelēko, izdegušo zemi no svilinošajiem saules stariem, un gaiss bija kā piesātināts ar kaltušas lavandas, cistusa un timiāna smaržu. Šur un tur starp svinapelēkajām klintīm pacēlās irbu- lenes, to zeltainās ziedlapiņas atmirdzēja pret spilgto debess zilgmi.

Ramiro elsa. Viņa seja bija nosvīdusi.

Pusstundu vēlāk viena no Beatrises kalponēm ieraudzīja ienākam pagalmā dona Injigo mazdēlu, vienā rokā viņam bija viscaur asiņains zobens, otrā — suņa galva.

—   Pasarg dievs un svētā Kiterija! Jau pagalam! — iesaucās sieviete.

Tad, vērīgi raugoties uz asiņaino galvu, piemetināja: — Ak tu nabaga Cerber, kā tu man lēci pie krūtīm un laizīji seju! Bet ko lai dara, negribot jānogalē suns, kas trakumā uzbrūk pats savam kungam. Varu derēt, ka Medrano atkal bija tas drosminieks!

—    Medrano tas nebija.

—   Bet kas tad?

—    Soļoju viens pats pa mežu un, kā pagāju garām kādai malkas grēdai, tā ieraudzīju suni skrējām uz mani. Zvēlu tam ar zobenu, tā ka tas aizripoja kā bumba. Pēc tam nocirtu sunim galvu.

—    Visusvētā jaunava, kas gan jūs būsit par vīru, kad jums sāks augt bārda! — iesaucās sieviete, izbijusies no domas, ka zēniņš nobeidzis briesmīgo dzīvnieku bez citu palīdzības.

Viņa lūdza Ramiro iet viņai līdzi, bet viņš devās uz vārtiņiem, pa kuriem pavērās āre, atslēja uz bridi zobenu pret mūri un, paņēmis ragu, trīsreiz skaņi nopūta. Trīs garas atskaņas kā teiksmains sauciens atplūda no kalniem.

Kalpone veda Ramiro cauri vairākām krēslainām ista- l)<īm. Beidzot pie kādām pusviru durvīm Ramiro dzirdēja sieviešu balsis žēlabaini lūdzam svēto Kiteriju un svēto Katalinu. Viņi iegāja iekšā. Viens vienīgs saules stars krita l><i pusatvērtajiem koka aizvirtņiem. Kas tie bija par bļāvieniem tumšajā telpā, kad zēns pacēla pret gaismu nocirsto galvu, no kuras uz paklāja pilēja asinis! Pēkšņās izbailēs viena audzinātāja noģība un nokrita atmuguriski zemē.

Sieviete, kura bija ievedusi Ramiro, priecīgi stāstīja par zēna varoņdarbu. Tad vispārējā apjukumā un klusumā Beatrise bez vilcināšanās tuvojās Ramiro. Viena no audzinātājām gribēja meiteni atturēt un pavilka aiz svārciņiem, bet dona Alonso meita, raudzīdamās uz rokām, kuras jau tik agri varoņdarbs bija sārtojis ar «īsinīm, izņēma no matiem zilu lentu, kas rotāja viņas cirtas, un trīsošām, mēnessbālām rociņām ievilka to Ramiro kamzoļa pogcaurumā.

8

Jaunekli spēji pārņēma pirmās mīlestības jūsma. Sapņos pagaisa īstenība, un pēkšņajā, kaismajā aizrautībā visa pasaule viņam vērtās saskanīga, krāsu un smaržu bagāta.

Viņa ticības dedzība un viņa godkāre kā rāmi kurti nogūlās pie jaunās kaislības kājām. Beatrises bālais vaigs, viņas lielās acis, pār kurām kā sērās slīga garas skropstas, tagad rādījās viņam visur — gan uz lūgšanas grāmatas lapām, gan uz aizkariem pie viņa gultas, jā, pat uz krucifiksa, kuram viņš uzticēja savas ilgas. Gaistošā un untumainā parādība šaudījās kā malduguns un turēja viņa sirdi maigos žņaugos.

Viņš sāka rakstīt žēlas dziesmas un vārsmas, kādas varētu veltīt svētajai jaunavai, un sacerēt garas, asprātīgas runas, ar kurām, tiklīdz būs izdevība, gribēja vērsties pie iemīļotās. Dažreiz naktīs, nodzēsis savā istabā gaismu, viņš pavadīja ilgas stundas, skatīdamies laukā pa logu. Lāgiem viņš lūkojās uz tumšā un smaržīgā mierā grimušo kaimiņa dārzu, lāgiem, pavērsis augšup seju, raudzījās debesīs. Nekas tā neiekvēlināja viņa aizraušanos kā krāšņais zvaigžņu noslēpums. Šķitās, ka to nemierīgā

3* 35 zaiga uzrunā viņu cēlā valodā, ko viņš nespēja saprast. Tad viņš iztēlojās, ka uz kādu laiku kopā ar Beatrisi atstāj šo zemi, lai dzimtu otrreiz viņās neaprakstāmajās tālēs un tur divatā pastaigātos, elpojot dievišķo vēsmu, kura likās trlsinām debesu spīdekļus.

Vairākas dienas viņš bija pilnīgā apjukumā. Viņa seja kļuva dzeltena kā vasks, un viņš pats brīnījās par nemitīgajām nopūtām un skumjo smeldzi, ko mīla un bažīgs nemiers viesa viņa krūtīs.

Dažreiz viņš rītos paņēma stopu un gāja šaut baložus gar žogu, kas atdalīja abus īpašumus. Tomēr acis visu laiku uzmanīja kaimiņu māju. Cik neizsakāmi valdzinoši gan bija rīta spirgtumā, putniem vīterojot visapkārt, lūkoties uz slēgtajiem aizvirtņiem, aiz kuriem viņš iedomājās dusam savu mīļoto!

Caur zaru šķirtnēm jauneklis kādā pēcpusdienā ieraudzīja ejam garām Beatrisi un nenovēršam acu no dārza žoga. Jauneklis parādījās viņai. Meitene deva viņam slepenu zīmi iet tālāk un, kad domājās esam apmānījusi audzinātājas, uzaicināja viņu ienākt pie viņas dārzā.

Viņi sasveicinājās tā, it kā atrastos viesistabā, un Ramiro neattapa pat uzsākt kādu no tām gudrajām runām, ko bija nolēmis viņai teikt.

Šāda rotaļa atkārtojās daudzreiz. Viņi pastaigājās, sadevušies rokas, gandrīz neko nerunādami un brīdi pa brīdim bez smaida ielūkodamies viens otra acīs. Meitene veda viņu uz visbiežāk aizaugušajiem un slēptākajiem stūriem. Šeit viņi redzēja dabas nekautro nevainību tauriņu, putnu un kukainīšu dzīvē. Noslēpumainas alkas trīsēja, plīvoja un vīteroja ap viņiem vasaras tveicīgajā un svelmainajā nemierā.

Ramiro vienmēr atgriezās atmiņās pie tā brīža, kad, pastaigājoties pa zaļā labirinta takām, bija iedrošinājies aplikt roku ap Beatrises pleciem un maigi apskaut tās kaklu. Reiz Beatrise bija iekāpusi vecās šūpolēs un jaunības un laimes aizgrābtībā sākusi strauji šūpoties. Viņas skaļie, nevaldāmie, negaidītie smiekli bija pacēlušies gaisā kā meža strazdu bars un cauri kokiem skanējušas atbalsis. Ramiro atcerējās, kā vējš bija plivinājis viņas svārciņus.

Viņi kļuva aizvien nedrošāki sarunās un svešāki paši sev. Katrs nenozīmīgākais vārds mulsināja. Lepni lūkodamies uz mīļoto, Ramiro sapņoja, cik laimīgs viņš jutīsies, kad jaukā būtne piederēs viņam vien. Beatrise viņam bija tikpat kā ievākta raža — jau viņa klētī un drošībā. Un tomēr viņš kādudien viņai jautāja:

—   Vai jums labpatiktu drīzumā kļūt par manu laulāto draudzeni?

Viņa atteica:

—   Esmu gluži apmulsusi. Jau tagad jūs domājat par to?

Tad, galvu atmetusi, viņa sāka trallināt un, šķita, drīzāk bija gatava tūdaļ sniegt skūpstam vaigu un lūpas nekā atdot savu aušīgo sirdi, kura lika asinīm pulsēt tikpat ātri kā akmentiņam sisties grabulī.

Ramiro laime bija īsa. Apmēram trīsceturtdaļjūdzes attālumā uz Viljatoro pusi pavadīja vasaru Urraka Blas- kesa de Sanvisente ar saviem diviem dēliem. Viņas vīrs Felipe de Sanvisente, inkvizīcijas tiesas komisārs un Augstākās ordeņa padomes loceklis, gandrīz cauru gadu dzīvoja Madridē. Abi pusaudži bija kā sodība mierīgajam kalnu nostūrim. Viņi vienmēr jāja kopā, bet viens otru nīda. Reizi vai pāris reižu nedēļā viņi devās apciemot savu māsīcu Beatrisi, auļodami pa ceļu kā nelabie, cik ātri vien viņu zirģeļi jaudāja, un pamezdami krietni iepakaļ baltā putekļu mākonī savu audzinātāju, kas nikni skubināja mūli, ar papēžiem dauzīdams tā sānus. Jaunekļiem, it īpaši jaunākajam, pielipa visādi lamu vārdi un lāsti, kādus lieto kalpi, abiem uz mēles allaž bija rupjības, un kā viens, tā otrs dega miesaskārībā, kāda parasti piemeklē pusaudžus.

Beatrisei labāk patika vecākais brālis, kurš bija glīts gaišmatis, bet drīz vien viņa deva cerības abiem jauniešiem, ar īsti sievišķīgu tīksmi nolūkodamās to sacensībā.

Ramiro, kas tagad mēdza ierasties tieši pilī, vairāk reižu satikās ar brāļiem un bija sāpīgi pārsteigts, redzot, ka Beatrise nav radīta viņam vien. Viņš pamanīja slepenu saskatīšanos, zīmes, čukstus un iedomājās, kas viss varētu notikt zem radniecības apsega, taču viņa lepnums bija stiprāks par ciešanām. Viņš izturējās mierīgi, klusi, gandrīz vai smaidīja.

Kādu pēcpusdienu augusta mēneša beigās ieroču nesējs atnāca pateikt Ramiro, ka Gonsalo, vecākais no brāļiem, pastaigājoties ar Beatrisi pa dārzu koku paēnā. Ramiro steigšus devās pie žoga.

Ilgu laiku viņš vērīgi pētīja nostūrus kaimiņu dārzā. Piepeši, daudz ātrāk, nekā viņš spētu iedomāties, viņam visgarām pārskrēja drebuļi. Viņš paskatījās vēlreiz. Jā, tieši pretī, pavisam tuvu, gobas ēnā bija atlaidušies zālē Beatrise un viņas brālēns. Jauneklis bija pieliecis savu seju pie meitenes sejas un palicis roku zem viņas muguras, bet meitene, plūkādama neļķes ziedlapiņas, asins- sārtas neļķes ziedu, kaisli smaidīja.

Trakās dusmās Ramiro gribēja izdrāzties cauri ērkšķainajam žogam, bet tas viņam neizdevās, un skaļš vaids, nikns un briesmīgs vaids izlauzās no viņa krūtīm.

Gonsalo un Beatrise pielēca kājās un bēga.

9

Alkdama redzēt savu dēlu baznīcas klēpī, māte togad, ziemai sākoties, nolēma pasteidzināt viņa sagatavošanu,lai jo drīzāk varētu sūtīt ūz Arhibīskapa kolēģiju Salamankā.

Līdz šim Ramiro nebija bijis citu skolotāju kā vienīgi pati donja Giomāra, kas viņam iemācīja lasīt, un vēlāk kāds Sanantonio klostera mūks, kurš viņu ievadīja latīņu gramatikā. Šim mūkam, kam bija savi septiņdesmit pieci gadi, zināšanu netrūka, bet, būdams ceļa jūtīs uz viņu sauli, tas savus skolotāja pienākumus veica iecietīgā bezrūpībā, stundu laikā bieži aizsnauzdamies. Franciskānis mēdza sacīt savam audzēknim:

— Jautā, jautā, mans dēls, jo es neesmu no tiem, kuri tev noslēps to mazumu, ko ieguvuši no grāmatām, tikai neaizmirsti, ka šķīstītavā tev nekam nederēs šīs zinību druskas, ko mums atstājuši mācītie kristieši un pagāni.

Franciskānis vienmēr centās pierādīt zēnam pasaules nevērtību un šai ziņā bija apveltīts ar neparastu askēta daiļrunību. Kad viņš stāstīja par pasaules godību un laicīgās dzīves īsumu, viņa vārdi bija pilni klostera ironijas, iedarbojās uz klausītāju kā auksta narkoze un klusināja alkas. Stāstīja, ka viens otrs, noklausījies viņa svētrunas, devies tieši uz klosteri, lai izlūgtos sev mūka tērpu un celli. Pēc franciskāņa ieskatiem, ārpus grēku nožēlas un lūgšanām viss pārējais šai saulē bija pīšļi un pelni, bet cilvēka lielā slavaskāre — zirnekļa tīkls, kas noausts pār guļoša putna ligzdu.

Viņš parasti uzdeva Ramiro pārtulkot dažas nodaļas no «Kempisa». Šādā veidā jaunekļa dvēseles dzīlēs iegūlās vārdi, kuri slavināja vientulību, cildenu nicinājumu un uzupurēšanās saldmi.

Katedrāles aizmugurē, šķērsojot mazo pagalmiņu, kur aizdedzina kvēpināmos traukus un gatavo baznīcas šokolādi, pa priežu koka kāpnēm nonāk veselā rindā vienmēr tumšu istabu. Vienā no tām no diviem līdz četriem pēc pusdienas maltītes trejdaktu eļļas lampas gaismā, atspiedis kājas pret ogļu krāsniņas košuma naglām rotāto malu, Ramiro uzsāka mācības pie sava jaunā skolotāja, kuru māte bija izvēlējusies pēc franciskāņu pā- tera norādījuma.

Jauno skolotāju sauca par Lorenso Vargasu Orosko, un viņš bija katedrāles kanoniķis, teoloģijas lektors. Viņš pazina donu Injigo un tā meitu kopš tā rīta, kad tika aicināts piedalīties arābu grāmatu dedzināšanā pils pagalma vidū. Viņa tēvs, musketieru kapteinis, bija kritis varoņnāvē Flandrijas karā. Vargass Orosko bija stalta auguma, lielām, mazliet izvelbtām acīm. Gandrīz vienmēr ataugušie bārdas rugāji vērta viņa sejas apakšējo daļu zilganu. Pārējie kanoniķi viņu apskauda, it sevišķi iznesīgās stājas dēļ, kāda viņam bija uz kanceles, un arī par to, ka viņš īpatnēji prata valkāt apmetni, veikli to uzmest plecos un vienā mirklī nomest kā varonīgs karavīrs savējo, kad tam jāizrauj zobens.

Viņa pirmā stunda bija īsts ievads Zālamana gudrībās. Nostājies istabas vidū un ar roku rādīdams uz savu bieziem pergamenta sējumiem apkrauto rakstāmgaldu, viņš iesaucās:

— Šeit, mans dēls, kā ādas maisā vīns, glabājas visa cilvēciskās un dievišķās patiesības sula. Ilgais svētceļojums pa prātniecības pasauli man licis saprast, ka ikviena attālināšanās no šī «skolu eņģeļa» nozīmē saprāta no- maldus un lielas briesmas stāvus ietikt ķecerībā.

Ramiro piekrizdams pamāja ar galvu, lai gan nekā nesaprata, un, uzmetis skatienu sējumiem, redzēja, ka uz visiem tiem trekniem, veclaicīgiem burtiem ir viens un tas pats nosaukums — «Summa Theologica»

—    Šis darbs, šis piemineklis, šī sakramentu glabātava, — turpināja doma kungs, — aptver arī visas Stagi- rieša gudrības, gan, protams, pārbaudītas un šķīstītas svētā Toma ēzē, — bet, lai jūs spētu cienīt arī šo apbrīnojamo prātnieku un prastu aizstāvēties pret dažādiem iztulkojumiem, kuri kā sērga klīst pa aulām, gribu jums tagad nolasīt kā vestibulum[4] manis nule sarakstītu sēju- miņu pret Pjetro Pompanačo un dažiem spāniešiem, kas, sekodami Afrodīsijas Aleksandra dīvainajai izpratnei, apgalvo, it kā Aristotelis domājis un rakstījis, ka līdz ar miesu nomirst saprātīgā dvēsele.

Viņš paņēma no galda pierakstītu burtnīcu un vispirms izvilka no tās knaibles, ko lietoja dakts ogles nokniebšanai un bija ielicis starp lappusēm par grāmatu zīmi. Tad viņš apsēdās blakus spuldzei, uzlika acenes un sāka lasīt savu aizstāvības rakstu Aristotelim.

Ramiro nespēja apslēpt pārsteigumu. Seja skaidri pauda, ka viņam reibst galva.

—    Nav svarīgi, — lasījumu nobeidzis, sacīja doma kungs, — ka pirmajā reizē jūs neaptvērāt satura nozīmi. Rīt būs paskaidrojuma lasījums.

Vargass Orosko bija mācījies Salamankā trīs valodas un vēlāk studējis loģiku, fiziku, metafiziku un teoloģiju. Varbūt visā Spānijā nebija otra lektora kanoniķa, kas tik labi pazītu svētos rakstus kā viņš. Viņa Vecās un Jaunās derības izskaidrojumi pulcināja baznīcā pirmdienās un piektdienās visvairāk mācītos pasaulīgos ļaudis un daudzus klosteru zinīgos. Un kas viņš bija par disputētāju! Neviens no viņa amata brāļiem katedrāles padomē nespēja izsekot viņa primo un secundo, viņa ergo un dis- tinguo[5]. Ar atjautīgiem dialektiskiem paņēmieniem, kurus prata lietot pārsteidzoši labi, Vargass Orosko, pārākumā smaidīdams, viens un divi apgāza pretinieka pieņēmumu, bet, ja pēc viņa gala slēdziena' pretinieks tomēr neatzina sevi par uzvarētu, doma kungs kļuva tūdaļ nikns un dzēlīgs, viņa lūpas sastiepās uz priekšu, viņa acis dusmās zvēroja, un bija vispār zināms, ka viņa roka, kura allaž svētīdama cēlās no altāra, dažu labu mācītāju tika purinājusi aiz apkakles.

Ja viņš ari nebija apveltīts ar skaidru un dziļu prātnieka skatienu, ja viņam arī trūka gara lidojuma, kas sarauj zirnekļa tīklus, ko noauž rutīna, tad viņa teoloģiskā izpratne tomēr līdzinājās cietai klintij. Kas bija viņa sludinātās doktrīnas radītāji? Aristotelis, latīņu baznīcas tēvi, svētais Toms. Neprātīgi būtu domāt, ka jebkurš no pašreizējā laikmeta cilvēkiem varētu uzlabot šo visugudro skolotāju mācības. Uz kāda filozofiska kredo Spānija dibinājusi savu apskaužamo varenību? Uz šī un neviena cita.. .

Ergo! Bet viņš pārāk labi zināja jauno doktrīnu slepenos nolūkus un zināja, ka tie ļaudis, kas Spānijā apkaroja sholastiķu principus, tie, kas noliedza veco skolotāju autoritāti, vienkārši saprotamus jēdzienus, parādību atveidus un pat saprātīgās dvēseles nemirstību, nebija nekas cits kā svešzemnieku sabiedrotie vai pat paša sātana kalpi.

Spāniju viņš skatīja neskaitāmu ienaidnieku aplenktu. Tā kā nebija iespējams to uzvarēt atklātā, vīrišķīgā karā, tad tagad ienaidnieki mēģināja graut to ticības vienotību, kas Spāniju darīja neievainojamu, un šajā nolūkā tika radītas ķildas, šķelšanās un nekārtības zemes iekšienē. Ievainot ticību nozīmēja atņemt valstij spēku. Ķecerība bija bīstamāka par visiem karapulkiem. Ķecerība bija kā inde, kas, tikko iekļuvusi organismā, salauž visstiprāko pretestību, un, viņaprāt, daļa indes jau iedarbojusies. Valjadolida bija luterāņu perēklis, Sala- manka — ķeceru mācītava. Pietiekami daudz savairojies Valdesa un Rāmī skolnieku, Erasma un Lutera piekritēju. Viņa agrākais skolas biedrs Fransisko Sančess, saukts Brosasietis, nešķīsti izrunājās par svēto Tomu, kad tas pārrunās tika nosaukts par lielāko autoritāti. Toledo arhibīskaps kardināls Bartolomē Karransa savā «Kristīgo katķismā» pauda luterānismu. Tātad bija pienācis izšķīrējs brīdis, kur kauju var zaudēt, ja uz laiku atslābst apņēmība. Tagad nebija ko spriedelēt, kādus pasākumus veikt, vienīgais līdzeklis bija izgriezt trumus ar visu sakni un sadedzināt uz mūžu mūžiem šķīstītājā ugunī. Nekādas pretimnākšanas, nekādas vēlības! Satrunējušo uz sārta — un āmen!

Vai manu! Kas gan paliktu pāri no Spānijas, ja pār to nāktu ticības kari kā pār ziemeļu tautām! Valsts ienaidnieki nevilcinātos izmantot izdevīgos apstākļus. Franči sadotos rokas ar turkiem, Flandrija šādā gadījumā saprastos ar Albionu, un, sakūdot uz vispārēju sacelšanos Andalūzijā un Aragonā neskaitāmos moriskus, kuri gaidīt gaida svešzemnieku mājiena, visi kopā vienlaikus ar nodevīgu zobenu uzbruktu Spānijai.

Kanoniķis uzskatīja, ka svētā tiesa darbojas pārāk gausi. Spānijai bija daudz lielāka atbildība tā kunga priekšā nekā jebkurai citai valstij pasaulē, jo visas zīmes rādīja, ka spānieši ir izredzētā tauta gluži kā senatnē Izraeļa tauta. Visuvarenais norādīja uz savu izvēli ne tikai ar lielajiem panākumiem, ko piešķīra Spānijai, bet arī ar postu un sērgām, kas bija sods par tās mazdūšību. Vai tad bads un trūkums, kas tagad jau piemeklēja zemi, vai Neuzvaramās Armādas bojā eja bija kas cits kā sodība par saudzību pret moriskiem un ķeceriem? Roma bija dieva tronis zemes virsū, Spānija — viņa zobens, viņa vienmēr bruņotā labā roka, viņa erceņģeļu karapulks. Roma bija svētā Pētera, pāvesta un mocekļu pilsēta. Spānija — karaspēks apustulim Santjago, svētajam Jēkabam, kurš kauju beigās parādījās uz zirga varenībā un bardzībā, iedvesdams šausmas neticīgajiem. Bet tai dienā, kad Spānija novērsīs savu vaigu no tā kunga, zemē iebruks ienaidnieki, brizdami pa tās sievu un bērnu asinīm, tāpat kā Tita kareivji to darījuši Jeruzalemē.

Kaut arī Vargasam Orosko bija šie nežēlīgie uzskati, viņam piemita liela labsirdība. Viņš dzīvoja kā sensenais spāniešu bruņinieks, klausīdams savas sirds balsij. Visu, kas nebija nepieciešams viņa pieticīgajai dzīvei, viņš izdāļāja dāvanās. Viņš juta līdzi it visiem cietējiem un pie mirēja gultas, kur amata dēļ viņam bieži vajadzēja atrasties, raudāja tāpat kā tuvinieki, teikdams svinīgus mierinājuma vārdus, kuri visiem iespiedās atmiņā kā sirsnīgi un gudri kapu uzraksti. Bet, ja runa bija par vispārējiem lieliem pārkāpumiem pret svēto bauslību un dogmu, viņa sirds sažņaudzās kā dūre. Jau no bērnības viņš bija piesātināts ar Vecās derības garu un pats trīsēja tai bargajā dusmībā, kura, gluži kā pērkona grāvieni, dārd bībeles pantos. Tur Jehova iznīcināja tūkstošiem cilvēku dzīvību, lai tikai saglabātu kādu rituālu vai dotu kādu bausli. Vargass Orosko pielīdzināja cilvēkus māla traukiem, kuru vērtība atkarīga tikai no to satura, un, ja šie trauki pilni pelējuma, tad tie sasitami un to vietā taisāmi jauni.

Viņš nemitīgi mērdēja savu miesu un turējās stingri tikumīgi, kas bija it īpaši cildināmi tādēļ, ka viņš pastāvīgi un neatlaidīgi tika gauži kārdināts, un sātans šai nolūkā vislabprātāk izvēlējās pašus svētos rakstus, uzburdams to lappusēs greznas, savādu un kaislu smaržu piesātinātas austrumzemju ainas.

Nakti un dienu kārdinātājs apstāja viņa dvēseli. Dažreiz kanoniķis nodarbību laikā sajuta, ka atbaidošs plēvspārnis izpūš ogļu krāsniņā pelnus, apsvilst lampas liesmā vai spēji apgāž smilšu pulksteni pār viņa rakstiem. Bet it sevišķi naktīs, iekams kanoniķis gultā aiz- ihiga, viņam vajadzēja izcīnīt visgrūtākās cīņas. Allaž viens un tas pats sukubs — baismi pavedinošs un skaists sukubs ieslīdēja viņam blakus gultā zem segām un lika miesām izjust velnišķīgu tīksmi, nicināmu un bezgala saldu saskari, kuru nespēja aizdzīt nemitīgās lūgšanas. Reizumis neredzama roka atvēra guļamistabas aizkarus. Izrotājusies kaila skaistule gaidīja viņu, vienīgi viņu klusajā naktī; no viņas matiem plūda smarža kā no apgāzta trauka, un viņas seja, viņas daiļā seja . .. tāda bija kādai sievietei, kura nāca pie viņa uz grēksūdzi!

Kas tā bija par cīnīšanos, kas par cīniņu! Kamēr šausmu pārņemtais gars lūdzās, nodevīgā miesa gremdējās baudu tīksmē. Tad Vargass Orosko nometās uz zemes, norāva no āķa pātagu un šaustīja sevi tik ilgi, līdz augums kļuva asiņains kā Jēzum pie krusta staba. Tomēr, tikko viņš atkal sāka laisties miegā, nelabais tuvojās ar citādu burvestību, likdams viņam izjust lielu, nepārvaramu godkāres skurbu. Te tas uzlika viņa galvā pārāk" mazu bīskapa mitru vai pārāk šauru kardināla cepuri, te pāvesta trejkārtu tiāru, un tā, likās, bija pagatavota tieši viņa galvai, šai vienīgajai un augstākajai. Pasaules neskaitāmie ļaužu bari uzgavilēja pie viņa kājām, un viņam bija tāda sajūta, it kā viņš slīdētu pāri visam cēls un nesatricināms savā zeltītajā tronī.

Kad Ramiro, ierodoties katedrālē, tika paziņots, ka doma kungs vēl nav piecēlies no diendusas, zēns gaidīja, pastaigādamies pa sānu jomu. Sai laikā dievnams gandrīz vienmēr bija kā apburts klusumā un mierā. Pat troksnītis, ko, pārvietojot solu, sacēla baznīcas kalpotājs, atbalsojās ilgi un vareni. Tumša simtgadīga ēna gūlās altāra piekājē, starp pīlāriem, pāri kapu plāksnēm.

Cik noslēpumainas bija šīs baznīcas krēslainās telpas, šīs svinīgās kapelas, šī drūmā un putekļainā altāra niša, kur vienmēr valdīja kapu tumsa! Gadi šeit krājās nemanot cits aiz cita kā lapas grāmatā.

Dziļā bijībā Ramiro soļoja pa akmens grīdu, un, lasot kapu uzrakstus, viņa prātu pacilāja varenības izjūta un satrauca nāves klātiene. Daži kapi glabāja jau pavisam aizmirstu cilvēku atliekas, un uzraksti tik vien pauda kā «Šeit atdusas dons Kristovals ar sievu», «Alonso», «Donja Bona» … Ilgus gadus šie vārdi varbūt bija nozīmējuši izcilu slavenību, bet tagad nepiesaistīja ne tik vērības, cik kauls, pret kuru nejauši atduras kāja vecās kapenēs.

Lepnuma pilns turpretī zēns lasīja savas paša dzimtas garīdznieku un bruņinieku vārdus: «Ļoti tikumīgā senjora dona Nunjo Gonsalesa del Agilas, Avilas arhidi- akona kaps», «Šeit dus dižciltīgais kavaljero Gonsalo del Agila», «Šeit dus godājamais bruņinieks Djego delAgila, ko dievs . . .», — un, skatoties uz simbolisko putnu, kurš kā māju dievība bija iecirsts akmens ģerboņos, Ramiro likās, it kā balss no aizsaules aicinātu viņu valdīt un iemantot godību.

Reizēm turpretī, redzot visus cilvēka centienus beidzot paliekam zem apdrupuša kapakmens, viņa domas pēkšņi apsviedās un viņš atcerējās mātes un franciskāņa vārdus par nīcību un godkāri. Tad viņam šķita, ka pats nav nekas vairāk kā tāda malduguns, kas izšāvusies no savu senču kauliem un kam lemts kādu laiciņu klīst pa pasaules nakti. Tātad labākais bija mūka tērpā nožēlot grēkus un starp četrām kailām sienām sagatavot savu dvēseli mūžīgai dzīvošanai debesīs.

Dažkārt, kad atlika laiks, viņš kāpa torņos. Viņam patika lūkoties uz pilsētu un laukiem pa zvanu torņa logiem, un viņa skatiens mēdza kavēties ziemeļu pusē pie pazīstamās pils, kura bija savienota ar pilsētas valni. Reizumis viņš ieraudzīja kustīgu punktiņu — mazītiņu cilvēciņu izejam cauri dārzam, dodamies pa kāpnēm augšup tornī un beidzot izliecamies pa šaujamlogu. Droši vien tā bija viņa. Ramiro bija apņēmies vairs neiet uz dona Alonso māju un nozvērējies sev uz visiem laikiem aizmirst Beatrisi. Ar kādu nicības pilnu uzvarētāja pārākumu viņš sev jautāja: kā gan ticīga sirds var dzīties pēc tādiem niecīgiem graudiem dzīves druvā, pēc vien- dienas un turklāt lāgiem vēl saindētām izjūtu drumslām, ja debesu tēvs dāvā nebeidzamu, mūžīgu svētlaimi?

Šādas domas sāka lauzt dziļu gultni Ramiro dvēselē, kad viņa skolotājs tanī modināja pirmo samulsumu, visai plaši izskaidrodams kārdināšanas veidus. Skolotājs viņam attēloja sātana izcelšanos un tā dabu, stāstīja, kā skaistais eņģelis kļuvis neglīts, krītot no debesīm ellē. Vargass Orosko atšķīra kopošanos ar dzīvniekiem — omnem con- cubitum cum re non eiusdem speciei1 — no saitēm ar nelabo jeb copula cum Daemone2 , ko daži teologi jauc, un, beidzot, plaši stāstīja par attiecībām inkubu un su- kubu starpā, no kurām aliquoties nascuntur homines3 .

—    Tādā veidā, — viņš apgalvoja, — pēc daudzu doktoru domām, jādzimst Antikristam, tādā veidā, pēc Tita Līvija, piedzimuši Romuls ar Remu, pēc Svētā He- ronima — filozofs Platons, pēc Kvinto Kurcijas — Aleksandrs Lielais un no kāda inkuba sakara ar Kārļa Lielā dievbijīgo meitu — anglis Merlins, visubeidzot, tā arī dzimis tas nolādētais ķeceris, kuru sauc par Luteru.

Vajadzēja būt ļoti modram.

—   Kārdināšana, — sacīja skolotājs, — nāk no visām pusēm. Sātanam itin viss ir ierocis un ēsma. .

Kādudien Ramiro aiznesa savam skolotājam brīnum skaistu bumbieri pītā klūgu groziņā, un doma kungs sāka ēst augli nemizotu. Tas bija viens no tiem bumbieriem, ko sauc par apalīšiem, jo pāržmauga vidū tos sadala tādos. Iecirtis zobus pašā mīkstumā, kanoniķis pēkšņās šausmās satrūcinājās un izsvieda bumbieri pa durvīm gaitenī, gaiņādamies ar rokām un kliegdams:

—    Vade retro, vade retro!4

Jauneklis sāka dzīvot negaidīti trauksmaini, tiekdamies iemantot augstāko tikumību, bet viņa līdz tam mierīgo augumu bija pārņēmis iekšējs nemiers, kas reizēm skurbi- nāja prātu kā izgarojumi, kuri ceļas no vīna kubliem slēgtā telpā.

Kādā dzestrā februāra pēcpusdienā, nākot no stundas, kurā skolotājs bija nolasījis komentāru «Augstajai Dziesmai», Ramiro sastapās ar Aldonsu pie kāpņu pīlāra. Viņa .uzaicināja zēnu kāpt tornī. Brīdi vēlāk viņi viens aiz otra devās augšup. Piepeši zvaniķa sieva apstājās un pacēla lukturi pret jaunekļa seju. Ramiro arī apstājās, un viņa drebošā roka atrada, ka šīsdienas Sulamīte palaidusi brīvībā «Dziesmā» apdziedātos «kalnu kazas dvīņus».

Tur, uz tumšajām kāpnēm, kur vēdīja sveču un vīraka svētā smarža, apbira ziedlapas Ramiro nevainībai.

Kad jauneklis pacēla acis, lai lūgtu piedošanu par šaus- mīgo grēku, viņš atradās vaigu vaigā ar zvaniķi, kurš piecus sešus pakāpienus augstāk mierīgi gaidīja, turēdams rokā aizdegtu lukturi. Cik ilgi zvaniķis bija tā stāvējis? Ramiro bez satraukuma paskatījās uz viņu un, ne vārda nesacījis, pa tumsu taustīdamies gar mūri, kāpa lejā.

Iznācis ārā, viņš soļoja uz priekšu, izjuzdams agrāk nepazītu izaicinošu sparu. Vēsma, kas nāca no Nāves un Dzīvības ielas, atveldzināja nešķīstā un drudžainā dvašā sakaitušās lūpas.

10

Pāragri attīstījies, Ramiro septiņpadsmit gadu vecumā izskatījās spēcīgs un pieaudzis. Viņa stāja, kundziskais skatiens un platie pleci iedvesa cieņu katram un lika, sarunājoties ar viņu, ievērot ceremoniālu. Viņa domu pasaule tagad vērtās plašāka, viņš mēģināja atklāt katras parādības slēpto būtību un jauneklīgā pārākumā iedomājās izdibinām lielākos noslēpumus. Pretēji modei viņš savus melnganos matus valkāja pagarus, un viņa seja bija ārkārtīgi bāla, it kā pastāvīgā kavēšanās apcerē būtu izsūkusi pēdējo asins pilīti, tumsā viņa vaigs balsnīja zilgani kā marmors mēnesnīcā.

Ramiro bija cerējis rast kanoniķī pazemības skolotāju, taču padomdevēja vārdi tikai iekvēlināja viņa godkāri. Jaunais skolotājs bieži pārtrauca mācības, lai stāstītu Ramiro par varoņdarbiem, kurus veikusi izcilā Agilu dzimta, kam ciltstēvs bijis vadonis Sančo de Estrada no Astūrijas, un lai minētu vēl daudzus citus apbrīna cienīgus karavīrus, Avilas dēlus, jo šī pilsēta, kaut arī maza, goda un bruņnieciskuma ziņā bija skola visai Spānijai. Avilieši visur tika guvuši ievērību ar vadoņu spējām un varonību kaujās. Sančo Davilu, sauktu Kara zibens, flāmi tagad uzskatīja par cīnītāja paraugu.

—    Kaut es vēl būtu jauns un varētu dažus gadus padzīvot kā brašs un brīvs karavīrs! — iesaucās doma kungs.

Ar to viņš negribēja izteikt nožēlu par visucēlo darbalauku, kādā viņu ievirzījusi viņa konstelācija, nē, nekādā ziņā ne. Viņš vienīgi domāja, ka bifeļādas vamzī, ar ķiveri galvā, tolēdiešu zobenu rokā viņš darbalaukā pēc paša izvēles būtu darījis daudz vairāk laba svētajai katoļu ticībai, nekā aizvadīdams dienas kanoniķa krēslā, pie kura siets apmelojuma un stulbuma saitēm. Bez aplinkiem viņš atklāja Ramiro, cik daudz nejēdzības un sīkumainības ir smacējošajā sakristejas dzīvē, un pastāstīja, ar kādu niknumu un neredzētu cietsirdību visi amata brāļi vienoti nostājušies pret viņu, kad runa bijusi par viņa izvirzīšanu bīskapa sēdeklim.

—   Vislielākie blēži un nespēči nojauš, ka, tiklīdz ērglis pacelsies gaisos un spēs šķelt izplatījumu, tas uzlidos augsti, ļoti augsti! — viņš sacīja.

Neatlaidīgā vēlēšanās iegūt mitru bija spēcīgāka nekā viņa tikumība, un tas bija viņa dvēseles lielais grēks.

Bijībā apbrīnodams savu skolotāju, kam no pašas pirmās dienas bija pieķēries ar visu sirdi, Ramiro raudzījās tieši uz to taku, ko viņam rādīja šī baznīcas kalpa roka. Viņš vairs nešaubījās par to, ka, iedams savu senču karavīru pēdās, būs dievam un svētajai baznīcai tikpat derīgs, kā mājojot klosterī vai runājot no kanceles. Viņš nodevās tagad savas dzimtas pergamentu pētīšanai un lasīja Romas un Spānijas dižo karavadoņu dzīves stāstus. Drīz vien priekšstati par paša nākamību saplūda kopā ar lielajiem senatnes notikumiem. Aizrāvies ar lasāmvielu, viņš nonāca tiktāl, ka iedomājās pats esam seno vēstījumu varonis. Pa kārtai viņš bija gan Jūlijs Cēzars, gan Sids, gan Lielais Karavadonis, gan Ernāns Kortess, gan dons Huans no Austrijas. Kad viņa rokās nāca Com- mentarii, viņam šķita, ka pats ved kohortas cauri Gailijai, bet marta Idās, būdams vērīgāks nekā diktators, jau laikus dabūja zināt par Jūnija Bruta nodevību un, paslēpis zobenu zem togas, iegāja kūrijā, kur citu pēc cita nodūra visus sazvērniekus. Neskaitāmās kaujās viņš uzvarēja maurus un pievienoja Spānijai Neapoles karalisti vai Moktezumas impēriju, un, visubeidzot, kājās stāvēdams uz paaugstinājuma kāda teiksmaina kuģa priekšgalā, uz visiem laikiem iznīcināja turku armādu, izcīnīdams jaunu, lielisku Lepanto kauju, ko viņa iztēle izsapņoja pēc gravīrām.

Pēdīgi viņš sāka ticēt tam, ka ir dieva izredzēts turpināt neaizmirstamas godības apdvestas tradīcijas. Viņš izstūma no savas gara pasaules visu, kas bija viduvējs, apnicīgs un prasīja pacietību. Viņš palika vienaldzīgs pret visu, kam trūka straujuma un varonības, un viņš bija pašpaļāvīgs un pilnīgi pārliecināts, ka uz rāviena tiks pie augstākajiem godiem un īsā laikā taps par vienu no pirmajiem katoļu ticības bruņiniekiem zemes virsū.

Kādudien pievakarē, atsēdies uz klints ieplakā starp Enkarnasjonas klosteri un pilsētas valni, Ramiro ļāvās pārdomām.

Brīnišķā ainava saviļņoja viņa dvēseli, un iztēlē viņš dzirdēja kaujas saucienus un kaismus ievaidienus.

Kā valga zelta klāti laistīt laistījās uzkalni. Bija lijis līdz pulksten trijiem pēc pusdienas un negaiss aizvilcies uz austrumiem, atsedzot plašus klajus gaisa perlamutrā. Zeltaini un purpursārti mākoņi pletās pār pilsētu un, dīvainā cekulā sacelti, vēl aizvien rādīja virzienu, kurp aizbrāzies negaiss, kas tos saslējis. Grumbuļainais valnis spīdēja žilbinoši dzeltains, it kā iekrāsotos no pašiem akmeņiem.

Šinīs dienās nepārtraukti tika runāts par varbūtēju vispārēju Spānijas morisku sacelšanos ar turku palīdzību. Dažās pilsētas pilīs bieži notika sanāksmes, kurās apmainījās ar ziņām un apsprieda iespējamības. Dona Injigo de la Osa māja trešdienās un svētdienās pilna baznīcas un bruņniecības pārstāvju virmoja kā skudru pūz

nis. Piedalīšanās Alpuharras kaujās un bruņinieka vispār pazīstamais naids pret viltus ticīgajiem jau pašā sākumā bija izvirzījis viņu par sapulču vadoni. Ramiro šai brīdī prātoja par to, vai pašreizējos apstākļos varētu rasties izdevība uzsākt savu slavas ceļu.

Soļoja garām divi amatnieki. No balti apputējušajām rokām jauneklis noprata, ka tie ir akmeņkaļi. Vīri gāja, runādamies par pārtiku un izpeļņu.

—   Redzēdams, ka visi baidās sacīt kādu vārdu, kā miets nostājos pretī saimniekam un pateicu, ka ar to algu, ko viņš maksā, mēs nevaram piepildīt ģimenes katlu un ka no šķidrās viras un nožēlojamām garozām, ko viņš mums atmet, mēs pārvēršamies kaulkambaros.

—    Ko viņš atbildēja?

—    Ko atbildēja? «Slikti mūki jūs būtu, maitas gabali tādi! Tad ziniet, ka jūsu ēdiena dēļ aiz skaudības mirtu dažs labs bīskaps!» To viņš atbildēja.

—    Vai tā viņš sacīja?

—    Tieši tā.

—    Lai tik pagaida, Martin!

Ramiro nepatikā nopurināja galvu.

Uz pelēka ēzelīša pajāja garām franciskāņu mūks. Svētlaimē staroja mūka vaigs. Kaila, spalvaina kāja rēgojās laukā no svārku apakšas. Ar vītola vicu viņš skubināja ēzeli. Labajam mūkam bija gluži vienalga, kāds viņš izskatās …

Ramiro nodomāja, cik varena ir šī augstākā laime, kas stāv pāri cilvēka alkām pēc pasaulīgas niecības.

Tad Ramiro ieraudzīja nākam vecu, kalsnēju sievieti ar līku degunu, tumšu sejas krāsu un klīstošu skatienu. Viņas melnās skrandas plandīja vējā kā apdegušas grāmatas lapas. Viņa nāca lēnām, piesizdama ar kūju. Kaut arī sievietes apģērbs bija nabadzīgs, apzeltītas aproces rotāja viņas rokas. Divkārša virtne kreļļu, kas atgādināja tirkīzus, nokārās pār viņas krūtīm. Nonākusi pie Ramiro, sieviete abām rokām atspiedās uz kūjas un cieši lūkojās uz jaunekli. Ramiro izņēma no kabatas naudas gabalu un gribēja dot vecenei, bet viņa ieprasījās:

—    Kas jūs esat — musulmanis vai kastīlietis?

—   Paldies dievam, vecs kristietis gan, — atbildēja Ramiro.

Sieviete neņēma ubaga dāvanu, bet, roku pacēlusi, pravietīgi iesaucās:

—    Es nāku, lai jums, neticīgajiem elku kalpiem, tagad pateiktu skaidru patiesību. Jo stāv rakstīts: jūs izdzīsit Agari un viņas dēlu, un līdz ar viņiem aizies laime. Nebūs vairs, kas jums laista dārzus un apar laukus, nedz to, kas prot sēt un ievākt klētīs, nedz arīdzan to, kas jums gatavo smalkas smaržas. Kurš no jums prot virpot? Ak, Islama dēli, jūsu rokas ir sakaltas važās, bet neaizmirstiet, ka ciešanas ir laime. Ziniet, ka paradīze ir apsolīta cietējiem un tie tiks pagodināti, pacelti uz augstākajām un lepnākajām godības kāpnēm.

Ramiro nespēja pārvarēt kārdinājuma un izstiepa roku, lai sieviete zīlētu viņam likteni.

—   Ko lēmis liktenis, lēmis liktenis, — murmināja mo- riska.

Bet, tikko viņa bija satvērusi jaunekļa kalsno, spēcīgo roku, tūdaļ atkal atlaida to vaļā.

Instinktīvi pagriezis galvu, Ramiro ieraudzīja doma kungu, kas, nākdams no Enkarnasjonas klostera, bija viņu pazinis un tagad tuvojās.

—   Chiromcmtiam habemus![6] — iesaucās kanoniķis.

Ramiro klusībā pasmaidīja. Doma kungs izvilka no kabatas sudraba naudas gabalu un sniedza sievietei. Drebošu roku moriska paņēma monētu un lēnām gāja prom. Mirkli vēlāk skolotājs un audzēknis dzirdēja naudas gabalu nokrītam un aizripojam pa oļiem.

Atceļā uz pilsētu, kamēr viņi soļoja uz Adahas vārtiem, doma kungs teica šādu runu:

—    Nupat, mans dēls, tu redzēji to mīlestību, ko pret mums izjūt šī Izmaela cilts. Nožēlojamā vecene labāk kaukdama velkas pa ceļiem kā izkāmējusi vilcene nekā pieņem mūsu dāvanu. Sie mauri pievērsušies kristīgajai ticībai tikai šķietami, patiesībā viņi ir tikpat neticīgi kā mauri Āfrikā. Aiz matiem viņi velkami uz dievnamu mācīties bauslību, un vienīgi bailes viņus mudina nest savus bērnus kristīt mūsu baznīcās. Līdzko viņi pāriet mājās, tūlīt ar poda šķembu vai nazi nokasa bērnam galvu un pēc tam rūpīgi nomazgā, lai uz tās nepaliktu ne pilītes sakramentālās svaidāmās eļļas. Pēc tam viņi kristī

bērnus pēc savām parašām, dodot mauru vārdus, kurus slepenībā lieto līdz nāvei. Nekad viņi tev neēdīs gaļu, ja dzīvnieku nebūs kāvusi pašu neticīgo roka, un kaujamā lopa galvu viņi pavērš uz austrumiem, pretī Mekai, virzienā uz Kaabu, kā paši saka. Lai atšķirtos no mums, viņi nedzer vīna un neēd cūkgaļas, un aiz slēgtām durvīm viņi notur savu gavēni un pilda savas velnišķīgās sektas parašas. Andalūzijā esmu redzējis viņu mājās zilu flīžu un marmora baseinus, kuros pēc neticīgo nešķīstā paraduma vīrieši mazgājas un smaržojas kā netikles. Viņu jaunekļi piekliedz ar mežonīgām klaigām priekšpilsētas ielas, un visi viņi kā apmāti vai nu dauza savas zvārguļu bungas, vai pūš stabules, vai skandina zvaniņus, vai arī nododas neķītrām dejām un pastaigām starp strūklakām izpriecu dārzos, tā izvirstot un vājinot gara spēku.

Doma kungs apklusa, lai atkāsētos, un, sparīgi nospļāvies, runāja tālāk:

—    Ļaudīs viņi atdod godu svētajam krustam, tas tiesa, bet, kad bez lieciniekiem atrodas vientuļnieka mūka mītnē vai pie svētbildes ceļmalā, — liek šim krustam ciest visādus zaimus. Pats savām acīm redzēju Talave- ras apkārtnē kaut ko šausmīgu. Daži no šiem nolādētajiem suņiem bija gājuši uz mežu malkā. Vienam no tiem, mājup ejot, bija ievajadzējies atslogot vēderu, pēc tam tas sasējis kopā divus ozola zariņus par krustu un iespraudis izkārnījumos pašā vidū. Droši vien es biju pirmais kristietis, kuram gadījās iet garām tai vietai. Redzot mīļoto krustu tā apgānītu, paņēmu to un, nostatījis starp ozola saknēm, pielūdzu. Bet zaimu dēļ, ko šis krusts pārcietis, esmu uzglabājis to līdz šai dienai tik rūpīgi, it kā tas būtu darināts no kāda Romas mocekļa kauliem.

Saule bija tikko norietējusi. Rietumpusē pie liesmojošā apvāršņa asi iezīmējās kailo, brūno pakalnu apveidi. Skolotājs un audzēknis bija nonākuši līdz vaļņa ziemeļrītu stūrim un, apgājuši tam apkārt, pavērsās uz dienvidiem. Pa labi, apakšā starp tumšajām klintīm, ugunīgā zeltā vizmoja Adahas ūdeņi. Dievnami bija beiguši zvanīt uz vakarlūgšanu, tikai tuvējā Sansegundo klostera zvans vēl aizvien miegaini dūca.

—         Ko lai iesāk ar šo naidnieku, kuram jau tik daudz reižu piedots? — turpināja kanoniķis. — Ko lai iesāk ar šo lišķīgo kalpu, kas dienā smaida platu muti, bet naktī, sažņaudzis rokā līku dunci, uzglūn mums miegā? Tavs vecaistēvs, Ramiro, man pastāstīja, un neviens nezina labāk par viņu, ka visi mūļu dzinēji un važoņi mo- riski, kurus redzam uz ceļiem snaužam saulē blakus ūdenskrūzēm, nes musinošas ziņas pāri Kastīlijai no Ara- gonas uz Granādu un no Granādas uz Aragonu, un nevienam vairs nav noslēpums, ka sacelšanās gadījumā piedalīsies visi karaļvalsts moriski.

Gaisma dzisa pie debesīm, bet kanoniķis runāja aizvien aizrautīgāk, it kā uz vientuļā ceļa izmēģinātu svinīgu runu, ko nodomājis teikt kādā sapulcē.

—    Ir ļaudis, kuri apgalvo, ka ar mauru padzīšanu sa- brukšot Spānijas valsts. Mūsdienu mantkārība, sen- jori! — viņš iesaucās. — Ak! Maz palicis to cēlo vīru, kādi bija agrākajos laikos, kad kripatiņu goda vērtēja augstāk par visiem bāztin piebāztajiem mauru un jūdu zuteņiem! Mūsu dienās Aragonas dižciltīgie ir šo neticīgo suņu dedzīgākie slēpēji un aizstāvji un Kastīlija ir pilna veco kristiešu, kuri, mauru naudas iekārdināti, seko šo bruņinieku paraugam. Viņi domā, ka līdz ar Muhameda dēlu izdzīšanu izbeigsies ienesīgā un baudpilnā dzīve un viņu zemes aizaugs nezālēm. Pat šeit — Uzticamo pilsētā, Kavaljero pilsētā, Svēto pilsētā valdes vairākums ir pret mauru padzīšanu. Un vai tas kāds brīnums, — viņš piemetināja, klusinādams balsi un pieliekdamies jauneklim gandrīz pie pašas auss, — ja inkvizīcija, pati svētā inkvizīcija ik gadus saņem piecdesmit tūkstoš sueldo no mauru mošejām un jūdu sinagogām Aragonā?

It kā vērsdamies pie neesošiem klausītājiem, kurus savā iztēlē droši vien redzēja sajūsmināmies, doma kungs turpināja:

—    Jūs sakāt, ka ar mauru padzīšanu aizies vairāk nekā puse visas karaļvalsts bagātības? Jo labāk, senjori kārumnieki! Vai kristīgai valstij ir vēl kas piemērotāks un svētīgāks par nabadzību? Lieki labumi nes izlaidību un mantkārību, tāpat kā sastāvējušies pārplūdi audzē tārpus un riebīgus krupjus: izvirtība dabū virsroku, un cilvēka gars zaudē savu pirmatnējo spēku, gluži kā zobeni, kuri tagad kļūst tievi kā adatas un tiek apslēpti zem samta un dārgakmeņiem; lai salonos nebiedētu dāmas. LIvijs apgalvo, ka viss ļaunums Romai nācis no labklājības un pārpilnības un tādēļ romieši galīgi izvirtuši. Ja palasām Juvenālu, — atsāka doma kungs, — tad dabūjam zināt, ka nav tāda netikuma, kam nebūtu nodevušies romieši, kopš tie vairs nebija nabadzīgi. Vai tad Izraeļa tauta — dieva izredzētā tauta mita pārpilnībā? Ja dzīvosim, kā liek saprāts, teicis mūsu Seneka, nekad nebūsim bagāti, bet, ja dzīvosim saskaņā ar dabu, nekad nebūsim nabagi. Varu teikt, ka nekad neesmu redzējis ļaudis aizņemamies naudu, lai pirktu olīvas, maizi vai sieru. Allaž gan esmu redzējis, ka viens aizņemas naudu zirgu iegādei, otrs — greznu drēbju pirkšanai, trešais — uzdzīvei ar netiklēm. Lai tad mēs varētu apsveikt sevi ar to, ka atgriežas vecie zelta laiki, kad tika ēstas zīles, — tā sauktie zīļu gadsimti! Lai izbeidzas trakā braukalēšana ar karietēm un dižošanās ar sulaiņiem,, kas skurbuši no uzpūtīguma un vīna, šiem abiem savam kungam nozagtajiem labumiem! Lai atdzimst senie stingrie tikumi, lai atkal ir cieņā trūcīga pārtika, liela dievbijība, un lai cauri plānajām drānām augumam labāk piekļūst spirdzinošais, veselīgais vējš!

Kanoniķis bija beidzis un vairāk reižu nospļāvās.

Viņi iegāja pilsētā pa Adahas vārtiem. Šaurajās ieliņās bija sabiezējusi smaga, satraucoša krēsla. Dažos krodziņos aizdedza gaismu, un pa vaļējām durvīm krita blāvi, dzeltenīgi atspulgi. Pie kāda loga sēdēja sirmgalvis — atspiedis pieri pret režģi, tas vērās debesīs un skaitīja savu rožukroņi. Pie kāda cita neapgaismota loga lūgšanā bija iegrimusi jaunava. Krēslā viņas seja izskatījās pelēcīga un dīvainā mirdzumā spulgoja acis.

It kā apkārtējais miers būtu ierosinājis atsegt sirdsapziņas slēptāko stūrīti, teoloģijas lektors, kurš visu, likās, bija jau pateicis, atkal ierunājās, bet ne vairs tik pacilāti, daudz maigāk:

— Saudzīgi, mans dēls, mēs drīkstam izturēties tikai sīkos ikdienas gadījumos, kā to mums māca evaņģēlijs. Mūsu pašu instinkts ir mūsu labākais skolotājs, tas mums liek izņemt no glāzes slīkstošu mušu, bet citreiz atkal rokai tvert pēc vīkšķī sagrieztas lupatas, lai nosistu simt mušu uz galda un sienas. Pasniedz dāvanu ubagam, kaut arī tā rokās atrodas korāns, jūti līdzi bārenim un atraitnei, kaut arī tie pieder pie nolādētās Muhameda sektas, dod padzerties izslāpušam cejavīram musulmanim vai palūdz pats ūdens malku neticīgajai, kā Jēzus lūdza zama- rietei. Pret to neko neiebilstu, jo to mums māca evaņģēlijs, kas mums ir īpašs likums un mūsu dienišķā maize, bet, kad pienāks lielā tiesas stunda, tad mēs pratīsim bez saudzības izpildīt tā kunga norādījumus, jo ir vēl otrs likums, mans dēls, — pacēlis roku un balsi kā senlaiku pravietis, piebilda doma kungs, — otrs — daudz vecāks likums — likums par tautām, ir vēl otrs testaments, ar ko pats dievs — pats ar savu muti spriedis sodu neticīgajiem, sacīdams Mozum: «Visus vīriešus, kas tur ir, tev būs apkaut ar zobena asmeni … Bet izdeldi tos pavisam: etiešus, amoriešus, kanaaniešus, vereziešus, eviešus un jebuziešus,» — vēl piebilzdams: «Tev nebūs ar tiem nekādu derību derēt, nedz tos žēlot,» — nec mi- sereberis eorumTāpat arī dievs ar pravieša Zamuela muti pavēlējis Zaulam izdeldēt amaleķiešus, nesaudzējot ne vīrus, ne sievas, ne bērnus, ne zīdaiņus, — tā, lai nepaliek ne pēdas no viņiem un viņu mājām. Un tāpat arī mums vajag nest upuri vainas izpirkšanai un izraut līdz ar saknēm no mūsu zemes šo indīgo nezāli. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka esam mūsdienu dieva tauta, tāpat kā senos laikos tāda bija Izraeļa tauta. Nemaz nav jābrīnās par to, ka pusmežonīgās tautas Anglijā, Vācijā, Bohēmijā un Ungārijā aplīp ar šo sērgu. Bet kā lai mēs, uz kuriem dievs raugās tik paļāvīgi, ciešam savā dzimtajā zemē vergus, kas kalpo elkiem un zaimo to kungu? Vai nu mēs tos padzenam uz visiem laikiem, vai, ja tas vajadzīgs, iznīcinām visus, sarīkojot tiem — iekams tie sarīko mums — Sicīlijas vakara dievkalpojumu, jo debesu pavēle skaidri prasa paveikt šķīstīšanas darbu.

Bailes no asinīm, mans dēls, — turpināja doma kungs, — ir zemisks cilvēka instinkts. Jehova brīdina no netikuma, no bezdievības un no niecīgākā grēka, bet nekad nav pretim taisnīgai asins izliešanai. Asinis ir nepieciešams laistījums, lai panāktu labu audzelību, un tas kungs pēc vajadzības liek tām plūst tādā pašā svētībā kā lietum, kuru viņš lej pār vagām. Cilvēku dzīvības tik vien ir vērtas, cik liels ir guvums, tās upurējot, tas ir gluži

1 Un tu neapžēlosies par tiem. (Lat.ļ tāpat kā ar vīraka graudiem. Bet, ja nu pašlaik būtu jālieto mērenāki līdzekļi, tad arī par to ir teikts svētajos rakstos.

Doma kungs brīdi padomāja un tad runāja tālāk:

— Lai klausāmies pravieša Ozejas vārdus, kurus tas saka par elku pielūdzēju Evraima cilti: «Dodi tiem, ak kungs! Ko lai tu dodi? Dodi tiem neauglīgas miesas un izsīkušas krūtis.» Pārdomāsim šo iedvesmas pilno spriedumu. Tas mums pavēl rīkoties ar viltus ticīgajiem tāpat, kā darīts ar Evraima ļaudīm. Svētais tēvs droši vien dos savu piekrišanu, un ārstu būs diezgan, kas zinās, kā šo līdzekli lietot pie neticīgo vīriem un sievām, un tā būtu tāda nemanāma, pakāpeniska izdeldēšana.

Tā kanoniķis runāja pamācoši un mierīgi, bez jebkādas dusmības pieskaņas. Jauneklis klausījās viņa vārdos un baudīja tos kā dārgu gudrības dziru. Tikmēr viņi bija nonākuši katedrāles laukumiņā. Dievnama mūru blāķis slējās svinīgi un kareivīgi krēslas stundas dziļajā klusumā. Pēdējais zeltītais atspīdums dzisa uz mūru dzegu- ļiem.

Vējš nesa piedeguma smaku. Kanoniķis atvadījās no Ramiro un devās iekšā dievnamā, bet pie pašas ieejas viņu apturēja kāds sulainis, kurš pateica, ka senjors Sanvisente viņu aicinot pie sevis. Bruņinieka māja atradās pavisam tuvu — Sanhila kvartālā.

11

SENjors Felipe de Sanvisente, Ordeņa padomes loceklis, svētās inkvizīcijas komisārs un bijušais karaļa galmakungs, sirsnīgi saņēma kanoniķi, spiezdams tam abas rokas. Tad, noslēdzis ar aizbīdņiem durvis, viņš pēkšņi noslēpumaini jautāja:

— Vai, jūsu žēlastība, kanoniķa kungs, varētu minēt kādu uzticamu cilvēku jo grūta uzdevuma veikšanai viņa majestātes un karaļvalsts labā? Gribu tikai brīdināt, jūsu žēlastība, — viņš piebilda, — ka šim cilvēkam jābūt nevainojami skaidras izcelsmes, ļoti ticīgam, ļoti apķērīgam un drosmīgam, un, ja vien iespējams, jauneklim, lai viņa nācienus un gājienus varētu, piemēram, saistīt ar mīlas dēku.

Doma kungs sāka kodīt apakšlūpu, it kā pūlēdamies šādā veidā atrast vajadzīgo vārdu. Pēc klusuma brīža viņa acis spēji iedzirkstījās un viņš dzīvi iesaucās:

—    Jā, varu! Tāds man jau padomā.

—    Pazīstu jūsu žēlastību un tāpēc esmu pilnīgi pārliecināts, ka esat izvēlējušies īsto cilvēku, — sacīja bruņinieks, gandrīz guļus atlaizdamies atzveltnī un izstiepdams pret ogļu krāsniņu pūkainās brūnās zeķēs ieautās kājas.

Ar gāusu daudzvārdību, ko pārtrauca vienīgi asa at- kraukāšanās, lai balss dabūtu skaidrību, viņš pateica kanoniķim, ka pēc pēdējām vēstīm moriski gatavojot vispārēju sacelšanos karaļvalstī un ka esot nepieciešams notvert viņus noziedzīgajā darbībā.

—    Mums ir aizdomas, — viņš piebilda, — ka šeit pilsētā atrodas sazvērnieku slēptuve, kur pastāvīgi ienāk dumpīgas ziņas no Aragonas un Valensijas. Bet tas viss, kanoniķa kungs, mums jādabū skaidri zināt, jo pilsētas valdes vairākums aizstāv maurus un Spānija ir pilna dižciltīgu senjoru, kuri aiz bailēm, ka viņu zemes var palikt atmatā, atbalsta neticīgos.

Tālāk bruņinieks pastāstīja, ka Madrides hunta, nevērodama viņa vecumu un kaites, beidzot uzticējusi viņam šo grūto pienākumu, kurā viņš gribētu dalīties ar kādu garīdznieku, jo šāda cilvēka īpatnējais darbalauks paverot visdrošākās iespējas saskatīt ikviena pilsētas iedzīvotāja labās īpašības un trūkumus. Aizvien vairāk piesmak- dams un runādams aizvien dobjākā balsī, viņš skaidroja tālāk, kādi norādījumi dodami izraudzītajam spiegam. Paša valoda midzināja viņu. Tagad jau bija grūti saprast, ko viņš saka. Vārdi kļuva neskaidri, pierima. Beidzot, vēlreiz nospļāvies, viņš nolieca galvu uz pleca un iemiga.

Doma kungs nezināja, ko darīt. Durvis bija aizbultētas, un eļļas lampas daktis svirkstēja, gandrīz vai apdzis- damas. Uz galda nebija nekā lasāma, un savu lūgšanu grāmatu viņš bija aizmirsis mājās. Tad kanoniķis iedomājās, ka dzīvē nav apstākļu, ko nevarētu pārvarēt ar cildenu piepūli — nodošanos apcerei, un, aizmirsis apkārtējo vidi un laiku, viņš sāka novērot guļošo cilvēku, kuram prāta spējas bija visai aprobežotas, bet kurš tomēr viegli bija nācis augstākajos godos, kļuvis pat viens no ietekmīgākajiem ļaudīm valstī un iemantojis dziļu karaļa cieņu. Augumā bruņinieks bija mazāks par vidējo, mugura viņam bija mazliet uzkumpusi, bārda iesarkana. Viņa seja bija smieklīgi skumja kā jokdarim. Apakšlūpa atkārās un alkani raustījās.

Sanvisentes bija sena Avilas dzimta, kaut gan ne pašas slavenākās un lepnākās cilmes. Tomēr tā sākās ar kādu Mariju de la Serdu, un tās ciltskoku rotāja Huans Merkado — pirmais Milānas kavaljero, Tomass de Sanvisente, saukts Drošsirdīgais, un it īpaši vēl Rujs Lopess de Avaloss, Kastīlijas konetabls. Bruņiniekiem, kas saucās viņa vārdā, bija tiesības pēc sensenas privilēģijas tapt guldītiem Madrigalē Svētās Marijas del Kastiljo dievnama krusta ejā, jo šīs baznīcas kapelānu uzturējis konetabls. Tāpat arīdzan tiem bija tiesības tikt apbedītiem Avilā Santotomē draudzes dievnamā, kur bija dzimts kapliča, Svētā Toma del Reala dievnama pašā iekšienē un kapu velvēs Sanvisentes dievnamā, kur galvenajā kapelā uz soliem pēc sensenis pastāvoša, cienījama paraduma bija uzkrāsots viņu dzimtas ģerbonis.

Skatoties uz dona Felipes bārdu, šo sarkanīgo spalvu, kura eļļas lampas gaismā kvēloja kā purpurs, doma kungs prātoja par senām, svešām ciltīm, kas pāri trakojošām ziemeļu jūrām bija atklīdušas līdz Ibērijai, un, kad viņam savukārt aizvērās acis, viņš redzēja atbaidošā murgā gaišmatainus mežoņus un kailas izblīdušas sievietes, kuru oranžo matu vizma vien jau bija kā pekles liesmu atspīdums.

Te piepeši kāds stipri sāka dauzīties pie durvīm, un izmisusi balss gaitenī brēca:

—    Palīgā, palīgā! Glābiet! Mani dur nost!

Kanoniķis pielēca kājās, atgrūda aizbīdņus un atrāva durvis. Palīgā saucējs bija kāds sulainis. Nelaimīgais, bāls kā līķis, neizlaizdams no rokām zaļzila samta klātus seglus, nokrita pie sava kunga kājām.

—   Kas noticis? — vēl lāgā neatmodies, vaicāja bruņinieks.

—    Dons Pedro, dons Pedro dzenas man pakaļ! — Viņš nodurs mani. Viņš nāk, viņš ir jau klāt! — iesaucās sulainis, rādīdams uz gaiteņa pusi un, kā nelabā apsēsts, drebēt drebēdams aiz bailēm.

Tik tiešām pēc brītiņa istabā iedrāzās dona Felipes jaunākais dēls trakās dusmās saviebtu seju un slepkavīgu skatienu. Ieraudzījis doma kungu, viņš atrāva atpakaļ labo roku, un lampas gaismā nozibēja pa gaisu viņa garais, kailais zobens.

Senjors Sanvisente šūpoja galvu no vienas puses uz otru un sāpīgi savilktām lūpām skābi smaidīja. Dēls pielēca pie sulaiņa un grūda asmens smaili tam sejā.

—   Kristus vārdā, stājies! — satverdams jaunekli aiz rokas, bargi iekliedzās doma kungs.

Dons Pedro savaldījās un sparīgi iegrūda zobenu makstī, bet sulainis tikmēr raudzījās uz savu asinīm pietecē- jušo roku.

—    Nepietiek ar to, ka esmu atstāts bez mantojuma, ka esmu jums kāju pamesls, nolādētais dēls, tagad pat mana brāļa kalpiem ir tiesības ņirgāties par mani! — rēca jaunākais dēls, ar ciešu skatienu urbdamies tēvā un lieliem soļiem traukdams pa istabu. — Tā ir jūsu vaina, mans kungs, ka esmu kļuvis līdzīgs kalpam. Pirmdzimtības tiesības, gods, mīlestība — viss tiek Gonsalo, bet ar to nav gana. Vēl jūs viņu apkraujat ar rotām kā svētu brīnumdari, dodat viņam visu labāko: dižāko zirgu, dārgāko zobenu, izšķiežat viņa smalkajām drānām vairāk naudas, nekā jums ļauj līdzekļi. Velns un elle! Vēl nesen jūs viņam iedevāt rubīniem rotātu medaljonu, pēc tam savu zelta dunci un izšūtu zobena siksnu, bet man — nekā, it nekā! Un man jāstaigā pa pilsētu nabadzīgi ģērbtam kā tādam skrandainim. Vienam brālim jūs rīkojat mielastus, bet otram atmetat kaulus un saskrabas. Dieva vārds, vai mēs neesam nākuši no viena un tā paša vēdera?

Un tad, izsmējīgi atdarinādams smalku sievietes balsi, viņš turpināja:

—    Dodieties uz Ameriku vai Flandriju, mans dēls, vai, vēl labāk, iestājieties baznīcas kalpībā, un mēs jūs iekārtosim kapelāna vietā Madrigalē mūsu Svētās Marijas del Kastiljo baznīcā, — tā jūs man skandināt cauru gadu. Bet arī tas vēl nav viss. Jūs gluži labi zināt, ka Beatrise mīl mani jau no mazotnes, un tomēr gribat, lai es atstāju šo dāmu brālim. Ar nodomu jūs liekat šīm nožēlojamajām driskām pūt uz manām miesām, lai es nevarētu acīs rādīties nevienai sievietei. Paskatieties uz šo zobeneli — vai tas nāv nieka studenteļa ierocis? Hā, bet šis nelāga ģelzis tomēr pratīs atriebt pārestību! Velns un elle! Nu jau pagājis vesels gads, senjor, kopš jums lūdzu iemauktus savam zirgam, bet nedabūju ne tik! — viņš iesaucās, piesizdams īkšķa nagu pa zobiem. — Tagad jūs saņēmāt šos seglus, bet, nonicinādami manu prasību, sūtāt tos Gonsalo, kam jau sen seglu vairāk, nekā vajadzīgs. Un nu vēl šis cūka, — Pedro iesaucās, rādīdams uz sulaini,

—    pa gabalu karināja mani ar tiem, bet, kad lūdzu, lai iedod tuvāk apskatīt, metās bēgt, brēkdams pēc- palīdzības.

Dons Felipe, acu nepacēlis, ik pa brīdim joprojām no- šūpoja galvu.

—    Bet nekā, senjor! — brēca tālāk jaunākais dēls.

—   Saldais ēdiens jums neiznāks tik salds, kā to gaidījāt. Nē un nē! — viņš skaļi kliedza, piecirzdams papēdi pie zemes, un divas reizes baismi iekaucās, gluži kā ārprātīgs. Viena zeķe viņam bija nobrukusi, un rēgojās ļoti balta, spalvaina kāja.

Šoreiz bruņinieks iedrošinājās iebilst:

—    Apmierinieties, mans dēls, tas ir bruņniecības nežēlīgais likums: jūs esat jaunākais dēls. Bet, ja runājam par Beatrisi, tad jūs pats it labi zināt, ka viņa mīl Gonsalo jau no bērnības.

Jauneklis pieklupa pie tēva gandrīz tupus un, piebāzis savu seju pie viņa sejas, acīm liesmojot, piesmakušā, nelaimi vēstījošā, drausmā balsī kliedza:

—    Nē! Nē!

Šai brīdī ienāca vecākais dels. Viņa važiņa, zobens un pie beretes piespraustais dārgakmens dzirkstīja krēslā. Viņam kustoties, zvadzēja metāls un čaukstēja zīds.

—   Esmu pārliecināts, ka jūs atkal kaut ko pārmetat mūsu tēvam, — apsveicinājis doma kungu, Gonsalo augstprātīgi sacīja brālim.

—   Tas taisnība, — teica bruņinieks, — viņš man pārmeta, ka sūtīju jums šos seglus, kurus saņēmu kā dāvanu no Toledo pilsētas vecākā.

Sulainis pienesa klāt seglus. Daudzkrāsainiem zīda diegiem tirkīzzilā samtā bija ieausts dzimtas ģerbonis, un starp sudraba un zelta arabeskām visgarām kā rasas lāses mirguļoja sīkas pērlītes.

Redzot skaistās zirglietas, vecākais dēls uz brīdi aizmirsa klātesošos un iedomājās seglus sava valensiešu rumaka mugurā. Viņa gara acu priekšā pavīdēja Beatrises seja aiz pavērtiem aizvirtņiem. Kā atmozdamies viņš pēc brītiņa iesaucās:

—    Ļaujiet viņam vaļu, tēv! Lai viņš indējas pats ar savu indi! Jo ļaunāk pašam, ja negrib samierināties ar savu stāvokli.

Sie vārdi, ko viņš izmeta ar izaicinošu nicinājumu, bija kā pātagas cirtiens pa saniknota tīģera ausīm. Pacēlis gaisā rokas, kas slepkavīgā naidā pret brāli bija savilkušās dūrēs, jaunākais dēls izgāza veselu straumi niknu aizvainojumu un draudu, bet vecākais tikmēr nekustīgs un nobālis smīnēja krampjaini savilktām lūpām un, sažņaudzis labajā rokā zobenu, nenolaida acu no brāļa.

Skaļo balsu pievilināta, durvīs kā parādība pēkšņi stāvēja bruņinieka sieva donja Urraka. Visu skatieni pievērsās viņai. Istabā iestājās ledains klusums. Cik skaista un nopietna bija šī sieviete! Pērļu tīkliņš saturēja viņas tumšbrūnos matus. Viņas vaigs bija blāvs un melnīgsnējs, stāja — lepna. Viņa izskatījās kā dzelzī kalts zieds.

—    Ko lai jūsu žēlastība domā, redzot šādu kauna lietu! — vērsdamās pie doma kunga, iesaucās donja Urraka.

Tad, pametusi acis uz vīra pusi, donja sacīja:

—    Kaut kas tamlīdzīgs nekad nevarētu notikt, ja jūs nebūtu tik gļēvs. Daudz vairs netrūkst, ka mūsu bērni nodur viens otru jūsu acu priekšā!

Bruņinieka galva liecās arvien zemāk, viņš satraukti braucīja atzveltņa paroces.

Donja runāja tālāk:

—    Kas gan tās par nicināmām asinīm, kas plūst jūsu dzīslās, senjor, ka jūs neprotat sargāt savas mājas godu?

Viņas vārdu aizvainots, bruņinieks saslējās.

—    Esmu jums tūkstoškārt teicis, senjora, ka manas asinis ir tikpat skaidras un cēlas cilmes kā dižciltīgākajām dzimtām Spānijā, — augsti pacēlis galvu, sacīja bruņinieks asaru apmiglotām acīm. — Kanoniķa kungs, kurš atrodas šeit un labi pazīst manu ciltsgrāmatu, var to apliecināt. Vai tad mana dzimta, kura sākusies ar Sančo de Visenti un donju Mariju de la Serdu un kura devusi

Kastīlijai divus konetablus, nav nekam vērta? — viņš piebilda, piecēlies kājās.

Sievas atbilde bija tikko paplaiksnījies smaids lūpu kaktiņos. Tūdaļ arī viņa, atsveicinājusies no doma kunga, pacēla s&vu skaisto, mežģīņu ieskauto roku un, paskatījusies uz dēliem, pavēlēja: — Sekojiet man!

Pārliecināta par to, ka pavēlei paklausīs, viņa pagrieza muguru un devās laukā. Abi brāļi gāja viņai pa pēdām, un brīdi bija dzirdams, ka gaitenī attālinās piešu šķindoņa.

Kad kanoniķis, vēlēdamies iet prom, ieprasījās donam Felipem, vai tūlīt var stāties pie uzticētā uzdevuma veikšanas, sadrūmušais senjors labu brīdi nespēja apģist, par ko īsti ir runa. Beidzot viņš apstiprinoši pamāja ar galvu un pateica, ka visu delikāto misiju nododot doma kunga rokās. -

Palicis vienatnē bez lieciniekiem, dons Felipe izvilka no kabatas vecu rožukroņi un, vairākkārt noskūpstījis tā krustu, ieraudājās kā sieviete.

12

Kanoniķis novalstījās visu nakti, kā ūpis vaļējām acīm vērdamies tumsā. Viņš nevarēja aizmigt, un viss augums viņam savādi kņudēja. Tie nebija parastie pazīstamu mūdžu kodieni. Nē. Tā bija asinīs ietikusi kvēle, gribas izraisīta virma, nepacietība.

Gaiļi vēl nebija pirmoreiz dziedājuši, kad kanoniķis jau nometa gultas drānas un vienā mirklī ar īstu garīdznieka veiklību bija apģērbies. Viņš tūdaļ paņēma lūgšanu grāmatu un, kā bieži mēdza darīt, nogāja lejā dievnamā, lai kāptu augšup ūz otro laukumiņu dzeguļotajā kupolā, kas vienlaik veido katedrāles altāra nišu un vaļņa platāko torni ar stiprākajiem mūriem.

Bija aprīļa beigas. Rīta spirgtums, kā svaiga rasa pārlīstot visai viņa būtnei, aizdzina satraukumu pēc negulētās nakts.

Visapkārt tikko manāmi varavīkšņoja migla, it kā austrumos jau būtu iekvēlojusies ausma.

Nedzirdēja ne mazākā troksnīša. Avila dusēja.

Bikli, klusi, it kā negribīgi piesitās kāds klostera zvaniņš.

Kanoniķis ar tīksmi ieelpoja smaržu, kas cēlās no mitrajiem akmeņiem un neredzamās zāles, kuru mina viņa kājas.

Šur un tur no miglas iznira kaut kādas taisnstūrainas aprises, kas šķita karājamies gaisā. Pienainā dūmakā te gaišāki, te tumšāki jūklīgi vidēja namu jumti. Kanoniķis juta dzimstam un plūsmojam jaunu paļāvību, labas jūtas cilāja krūtis, mijkrēslis strāvoja svētlaimīgu un jaunavīgu gaismu, kas atgādināja gaišumu, kāds apņem dvēseli pēc svētā vakarēdiena baudīšanas.

Rīta blāzmā dievnama torņi un kontrforsi slējās diženā varenībā, bet pilsētas vaļņi abās pusēs atkāpās aizvien tālāk kā svinīgas, aizslīdošas parādības, tapa aizvien gaistošāki, līdz izzuda pavisam. Vēl nekad kanoniķi nebija tik ļoti aizrāvusi teiksmainība, kas vijās ap mūru dzegu- ļiem; kā virtenē aizslīdēja garām Galaors, Esplandians, Amadiss, Lansarote … Šai stundā klejojošie bruņinieki atstāja pilis. Dūmakā atvizmoja viņu bruņas …

Iedziedājās gailis.

Doma kungs atvairīja apceri par valdonīgajām teiksmām, kuras bija laupījušas viņam tik daudzas lūgšanām un pētījumiem veltītas stundas, bet, tā kā pat lūgšanu grāmatu vēl bija pagrūti lasīt, tad viņš apstājās un atbalstīja elkoni pret mūri.

Viņam blakus uz aizmargojuma malas nometušies zvirbuļi mierīgi žāvēja tālāk savas spalvas. Daži mīlinājās ar knābīšiem. Pāris soļu atstatu biezajā zālē, kas šeit, mūru iedobumos, zēla kuplāk nekā uz lauka, varēja jau skaidri saskatīt sarkanu magoņu un zilu gurķeņu pavērušās ziedlapas. Migla sāka izklīst, aizvien vairāk tā vizmoja kā perlamutrs, tapa aizvien caurspīdīgāka. Gara, purpursārta svītra it kā vara zobens iekvēlojās austrumos pāri debesīm.

Pilsētas ieliņas grima tumsā. Iezīmējās arhibīskapa pils milzu jumts visapkārt iekšējam pagalmam. Ausma sārtoja laika zoba apgrauztos katedrāles mūrus un varenos, gadsimteņu ritējuma noapaļotos dzeguļus.

Drīz vien kanoniķis ieraudzīja tālumā uz pakalniem pelēkus stāvus — tur zemnieki devās uz lielo tirgu pie Svētā Pētera dievnama.

Visapkārt sacēlās troksnis, kladzināja vistas, gāgināja zosis, klaudzēja āmuru sitieni pa laktām, skrapšķēja slēdzenes, kņadēja balsis.

Virs kāda pakalna parādījās saule. īsta ogļu kvēle, uzpūsta, liesmojoša kvēle, ugunīgs rubīns, kas meta augšup divus varenus starus. Kanoniķis atcerējās Mozus ugunīgos ratus, un viņam tūdaļ iešāvās prātā bībeles panti, kuros izteikts bauslības pamatlikums un pavēle sodīt zelta teļa pielūdzējus.

—    Šeit ar šo zīmi, — iesaucās kanoniķis, — tas kungs, dod man skaidru norādījumu sodīt mantkārīgo un dievu zaimojošo Muhameda tautu.

Dziļš, svētsvinīgs saviļņojums spārnoja doma kunga iztēli. Viņš veiks svētu pienākumu un, kas zina, uzticēdams Ramiro svarīgo uzdevumu, varbūt pašķirs jauneklim ceļu uz augstakajiem godiem.

Jau labu laiku kanoniķis bija licis visas cerības uz šo dižciltīgo jaunekli, dīdīdams to kā vanadzēnu, ko vēlāk nest uz pirkstgala. Senjors de Sanvisente bija teicis ka- noniķim, ka par izspiegošanas panākumiem tas ziņošot Madrides huntai. Un ja nu šis pasākums beidzot atnestu kāroto bīskapa zizli un mitru?

Pulkstenis vēl nebija sitis divpadsmito rīta stundu, kad Vargass Orosko jau sūtīja pēc sava skolnieka.

Viņi atsēdās uz sola kapitula zālē.

Parastajā padevībā Ramiro klausījās, ko teica skolotājs. Norādījumi bija stingri, noteikti, pārliecinoši. Viņam vajadzēja bieži apmeklēt Santjago priekšpilsētu un tikmēr iegriezties turienes pagalmos, iebraucamajās vietās un krodziņos, kamēr saklausa kādas aizdomīgas valodas. Cik iespējams ātrāk vajadzēja nākt sazvērniekiem uz pēdām un pārsteigt tos noziedzīgajā darbībā, kaut arī pašam būtu jāziedo dzīvība. Doma kungs beidza šādiem vārdiem:

—    Ir tāds ieskats, ka aizdomu novēršanai būtu vēlams izlikties par iemīlējušos. Katrā ziņā paturiet prātā, ka jūs to darāt svētā nolūkā.

Viņi bija izgājuši no kapitula zāles un tagad soļoja pa baznīcas sānu jomu. Kanoniķis atkal atsāka:

—   Mācieties, mans dēls, no šīm svinīgajām kapenēm, kurās atdusas tie senie varoņi, kas ik dienas riskēja ar savu dzīvību, lai kalpotu dievam un gūtu slavu savai dzimtai. Vērojiet, kā tie kopš senseniem laikiem seko cits citam gluži kā viena mugurkaula skriemeļi un ikviena paaudze atdod nākamajai paaudzei savu goda jēdzienu, to, kas tagad iemājo jūsu smadzenēs.

Ramiro pārskrēja trīsas. Tā tas bija ikreiz, tiklīdz kanoniķis izrunāja vārdu: gods. Tas bija tikpat kā neaptverama dievība ar nezināmu bauslību, pats vārds vien jau lika viņa sirdij pukstēt straujāk un cildu jūtu uzplūdam sārtot vaigu. Ap zobena rokturi apvītais rožukronis zva- dzēja, sitoties pret metālu.

—    Gaita, kuru jūs tagad uzsāksit, — sacīja kanoniķis, — kalpos Kristus svētajai baznīcai. Ja gribat daudz ko sasniegt, ļaujieties tās vadībai, pārāk nepētījot nostādni un ceļus, ko tās gudrie padomi jums norāda.

Pa kādām durvīm viņi no krusta ejas nokļuva klosterī.

Šeit pagalmā saule kaitēja akmeņus, un iesarkanā granīta mūra augšmala, kas bija izveidota savdabīgā spāņu agrās renesanses stilā, iezīmējās pret spilgti zilajām debesīm. Caurspīdīgas mušiņas cēlās no nezālēm aizaugušā dārza un virmoja gaisā.

Zem velvēm blakus Laskvevasas kapelai divi akmeņkaļi, laužot caurumu mūrī, bija nule uzdūrušies kapam. Doma kungs un Ramiro devās turp. Uz kapa nebija nekāda uzraksta; it kā mirušam ar to pietiktu, plāksni greznoja vienīgi rupji apstrādāts bareljefs, kas attēloja svēto dievmāti ar Jēzuliņu. Nākamais laužņa sitiens padziļināja spraugu, un kā pelēki dūmi uzvirmoja gaisā putekļu mākulītis. Viens no strādniekiem iebāza atverē roku un izcēla laukā mazu metāla lietiņu. Tas bija piesis, zaļš un rūsas saēsts piesis. Kanoniķis bijīgi paņēma to rokā un, pacēlis pret mēļo saules staru, kas krita cauri rūtīm, kā murgos ierunājās:

—    Cik daudz reižu gan, debess pamalē parādoties baltajiem mauru mēteļiem, tu varonīgi un asinskāri tiki cirties zirgam sānos! Šeit, Ramiro, jūs redzat bruņniecības emblēmu — zābaka ģerboni un goda zvanu. Tā skaņa vien uz bruģa jau padara cēlāku bruņinieka soli.

Brīdi viņš smaidīja, atviezis savus stipros zobus, bet tad nopietni un gandrīz ar rūgtumu piebilda:

—   Zēl gan, ka uz kapa nav nekāda uzraksta — gudra un skaista uzraksta, kas mums paustu, kādas cilts bijis

un kādu godību iemantojis senais bruņinieks, pie kura pīšļiem mēs tagad stāvam!

Pēdīgi, atdevis piesi, lai to atliktu atpakaļ kapā, viņš nobeidza šādiem vārdiem:

— Atgriezies atdusēties kopā ar sava kunga kauliem, senā kristiešu goda relikvija, bet mēs tikmēr aizlūgsim par tā nezināmā cilvēka dvēseli, kuram tu piešķir dižciltību vēl pēc nāves.

Viņš noņēma cepuri un, noliecis galvu, skaitīja lūgšanu. Ramiro darīja to pašu.

13

Kad Ramiro stājās pie grūtā uzdevuma, viņa sadrumstalotā enerģija saplūda vienkop. Līdz šim viņš tika klīdis pa bezgalīgo un mainīgo iztēles pasauli, ko bija radījusi viņa dzimstošā godkāre. Stundām ilgi Ramiro bija kavējies iedomās par nedzirdētiem varoņdarbiem vai pārmērīgās varas un godības alkās, ko nākotnes ritējumā skatīja piepildāmies citu pēc citas, tāpat kā no zemes izceļam krūzes ar apslēptu mantu.

Noslēgtība vēl vairāk iekvēlināja jaunekļa drudžaino iztēli. Ramiro nebija neviena biedra viņa vecumā. Pret mātes gribu viņš jau pusaudža gados tika mēģinājis sadraudzēties ar dažiem zēniem. Viņš bija iepazinies ar Nunjesu Veļu, ar vienu no Valdivjesiem, ar abiem brāļiem Renhifo, ar Djego Davilu un Nunjo Simbronu. Ramiro sapņoja par varonīgu draudzību, bija vaļsirdīgs un dedzīgs, atklāti un pārpilnām atvēra savu uzticīgo sirdi, bet itin drīz pamanīja, ka viņa klātienē visu lūpas noslēdzas slepenā naidīgumā un viņa siltais rokas spiediens sastopas ar negribīgi pastieptiem vēsiem pirkstiem. Savā starpā turpretī zēni sadzīvoja draudzīgi, un to kopīgais naids pret viņu, šī klusā sazvērestība, likās, vēl jo vairāk tuvināja tos citu citam.

— Kādēļ? Kādēļ? — Ramiro nemitīgi vaicāja sev vīrišķīgā mierā, nemaz negribēdams domāt par atriebību.

Kādēļ man nav lemts gūt to sirsnību, ko ik uz soļa iemanto gan stulbenis, gan reizēm arī nelietis un nodevējs?

Beidzot kādā pievakarē, pastaigājoties pa galveno ielu ar Migelu Renhifo, vienīgo draugu, kas viņam bija palicis, Ramiro siltu jūtu uzplūdu brīdī tam sacīja:

—    Ja man kādreiz veiksies, Migel, un mani nopelnu dēj iecels par kāda cietokšņa priekšnieku, tad es aicināšu jūs pie sevis un jūs būsit mans pirmais palīgs.

Renhifo, kurš bija maza auguma un kuru tāpēc saukāja par Punduri, apsviedās uz papēža un dusmīgi atcirta:

—   Un kādēj lai es nebūtu tas, kam veiksies un kas jūs aicinās pie sevis un iecels par savu palīgu?

Arī šis draugs vairs nenāca pie viņa. Un tā Ramiro pēc pāris nesekmīgiem mēģinājumiem iegūt draudzību lepni noslēdzās sevī un samierinājās ar vientulību, uzgriezdams visiem muguru.

Diendienā, vienmēr modrāks kļūdams, jauneklis apmeklēja Santjago priekšpilsētu. Bailes no briesmām viņam bija zudušas uz visiem laikiem kopš pirmajiem pusaudža gadiem. Vienaldzīgi kā fatālists viņš lūkojās uz dzīvi, tiklab savējo, kā arīdzan citu. Viņš izjuta lepnumu par piešķirto uzdevumu, un tas divkāršoja viņa dedzību. Viņš bija viņa majestātes uzticības persona, svarīga valsts no- noslēpuma glabātājs. Kas zina, varbūt galms viņu izraudzījies ar nodomu un nejaušības nokrāsa tikai šķietama. Lai būtu kā būdams, valdnieks katrā ziņā drīz vien dzirdēs viņa vārdu.

Reizēm, staigājot pa mauru kvartāla līkumotajām ieliņām, Ramiro iztēlojās, ka jau pilnībā atklājis sazvērnieku plānu, un savām gara acīm redzēja, ka dievībai līdzīgais karalis Fīlips Otrais tuvojas viņam un apliek ap viņa kaklu kāda bruņinieku ordeņa važu.

Ramiro devās laukā agri no rīta kājām, bez sulaiņa, ģērbies vienkāršās drānās, lai viņu neievērotu, zobenu gan viņš apjoza, skaistu tolediešu kaluma zobenu, ko viņam bija dāvājis krusttēvs dons Rodrigo del Agila, un vēl viņš ņēma līdzi krietnu dunci un pavilka zem kamzoļa bifeļādas vesti.

Gandrīz vienmēr Ramiro izgāja no pilsētas pa Antonio Veļas vārtiem un, tēlodams dīkdienīgu klaiņotāju, kāpa lejup pa kādu sānceļu nogāzes dienvidpusē. Mazajā Santjago priekšpilsētā bija vairāk dzīvības un trokšņa nekā

vls<i pilsētā. Pat gaiss un saules gaisma šķita trīsam, rases miglibas piesātināti. Balsinātie priekšnami virda laukā uz netīrā bruģa veselus barus mazu, gandrīz kailu bērneļu. Tirgošanās norisa sakliedzoties. Ikbrīd kaut kur izcēlās tracis. Nerimtīga, miegaina dūkoņa nāca no virpotavām un austuvēm, tā izklausījās kā lūgšanu murmināšana ļaužu pārpilnā mošejā.

Gandrīz visi vīrieši bija ģērbušies pēc spāņu modes; daži valkāja īsas nātna bikses kā jūrnieki. Sievietēm bija koši svārki un īsas blūzītes. Patīkami bija noskatīties, kad līganā gaitā nāca pretim jaunava, reizēm kājas bija basas, toties matu sasukājums izskatīgs, un bizēs jauki iesprausta dzeltena roze vai asinssarkans neļķes zieds. Ejot te pavīdēja, te paslēpās gurni. Smaids bija jaukāks par pērļu vizmu. Vīrieši apstājās, lai nolūkotos daiļavā. Daži tai kaut ko čukstēja arābu mēlē. Daži, pacēluši galvas, tīksmīgi ostīja gaisu, kā to dara kamieļi.

Neapprasīdamies par cenu, nometis uz letes naudas gabalu, kas pārsniedza pirkuma vērtību, Ramiro mēdza nopirkt te sasmaržinātu ņieburu meitenītei, te bērna zābaciņus, ko vēlāk atdāvināt mātēm moriskām. Kad Ramiro uzsāka savus gājienus uz priekšpilsētu, viņa sirds bija pilna naida, bet mazpamazām viņa paša labdarība, kaut arī tēlota, un paša rūpīgā gādība, par ko pateicībā atstaroja saņēmēju sejas, lika atmaigt sirdij un ik uz soļa saskatīt aizvien jaunu skaistumu pievilcīgajā un juteklīgajā musulmaņu dzīvē.

Krodziņi bija vislabākā spiegošanas vieta. Visvairāk apmeklētais krodziņš atradās tieši pretī Santjago dievnamam. Tā īpašnieks bija morisks, saukts Nācarietis, un šo iesauku tas laikam bija mantojis tādēļ, ka ar savu bārdu un tumšo seju ļoti atgādināja Kristus tēlus, kādus redz vientuļnieku mītnēs. Pulksten desmitos no rīta un sešos pievakarē krodziņā ieradās daždažādi ļaudis. Gan važoņi, kas atstāja pagalmā savus ēzeļus un ūdens traukus, gan laukstrādnieki, kuri nāca, ar delnu no pieres sviedrus slaucīdami, gan kurpnieki, podnieki, katlu kalēji un priekšpilsētas audēji. Tāpat kā citi sakrustojis kājas, Ramiro atsēdās uz espartozāles paklāja un pasūtīja kādu gardumu; no platmalainās cepures apakšas raudzīdamies, viņš vēroja klātesošos. Kādurīt viņš iegāja sēts- puses pagalmā un redzēja, kā tur kāva teļu, kam galva

bija pagriezta pret austrumiem. Divi sirmgalvji, noliekuši sejas, murmināja lūgšanas un, pamanījuši, ka jauneklis nezemojas kā viņi, izbrīnā noraudzījās uz to. Ramiro gāja prom, lepns par atklāto noslēpumu, bet drīz vien dabūja pārliecināties, ka pilsētas kārtības sargi, kas bieži ieradās krodziņā un šo sātanisko rituālu redzēja, ņēma no Nāca- rieša kukuļus un ka pietika ar vienu skraukšķīgu, tikko no pannas noņemtu brūnu krēpeli, lai panāktu klusuciešanu.

Ramiro pēdīgi tomēr bija piesaistījis sev uzmanību. Viņu uzrunāja arābiski, bet viņš neprata atbildēt. Daži laukstrādnieki sazīmēja viņu, un no tā laika skatieni kļuva aizvien naidīgāki.

Kādu vakaru, kad jauneklis atceļā uz māju gāja garām kokiem, kas auga aiz Santakrusas baznīcas, viņš izdzirda spalgu šāvienu un vienlaik asu svilpienu pāri galvai. Ramiro atskatījās. Gaisā pa kreisi peldēja apaļš, balts mākonītis. Bija šauts ar musketi. Ramiro izrāva zobenu un steigšus pārmeklēja visu apkārtni. Nekur neviena neredzēja. Ejot tālāk un neviļus noņemot cepuri, Ramiro ieraudzīja, ka tās virsai abās pusēs izšauti apaļi caurumiņi.

Šis atgadījums tomēr neatturēja jaunekli no gājieniem uz priekšpilsētas krodziņu. Viņu ieraugot, morisku sejās pavīdēja dīvaina izteiksme un tie sāka runāties savā starpā. Reiz tie uzaicināja Ramiro iedzert un piedāvāja viņam līdz malām pildītu kausu. Ramiro iešāvās prātā, ka viņam pasniedz burvju dziru vai indes malku. Tomēr viņš tvēra pēc kausa, bet te cienījama izskata cilvēks, ģērbies kā bruņinieks, ar līku, zeltītu dunci pie sāniem, pēkšņi piecēlās no istabas tumšākā stūra un, piegājis pie Ramiro, atturēja tā roku, sacīdams:

— Jūsu žēlastība, dzeriet no mana kausa, kas ir cienīgāks bruņinieka lūpu.

Un sniedza viņam savu tumšo tērauda kausu, kas arī bija pilns līdz malām un smalkā rakstā rotāts ar sarkanīgu zeltu.

Ramiro apņēmīgi iztukšoja to, uzticēdamies liktenim.

Cilvēks ar zeltīto dunci pārlaida pārējiem neizprotamu skatienu.

Viņa seja jauneklim nebija sveša. Ramiro atcerējās, ka daudzkārt redzējis šo cilvēku; atceļā uz mājām viņam šad un tad bija ienācis prātā — kā tas gadās, ka viņš tik bieži sastop to pie pilsētas vārtiem. Vai tas būtu tas pats noslēpumainais svešinieks, kas toreiz medības nobeidza meža kuili? …

Iznācis no krodziņa, Ramiro gāja, domās nogrimis, mēģinādams salīdzināt nepazīstamā seju ar tā cilvēka vaibstiem, kuri bija gandrīz izzuduši no viņa atmiņas, un vien- laik gara acīm skatīdams sen pagājušā notikuma ainu …

Tas bija norisis pirms desmit gadiem. Dons Alonso Blas- kess bija ielūdzis uz medībām daudzus pilsētas dižciltīgos. Piedalījās arī Ramiro un viņa māte. Medības bija sarīkotas kādā oktobra dienā. Ramiro atcerējās, ka viņš līdz ar citiem zēniem tika jājis kopā ar dāmām, un viņam šķita, ka vēl tagad redz tās, zaļos vai dzeltenbrūnos samta ģērbos tērptas, auļojam uz saviem aidiniekiem pāri vizošajiem laukiem pa pēdām bruņiniekiem.

Satrakots meža kuilis, apēdis tam izlikto ēsmu, bija paguvis izlauzties cauri mednieku rindai; pārlēcis pāri blivam, ērkšķainam aizžogam, tas bija ieskrējis ozolu me- žiņā un drāzies uz kalnu pusi. Vaļā palaistajiem suņiem drīz vien izdevās zvēru apturēt, bet piķieri velti pūlējās atrast kādu spraugu biezajā krūmu valnī. Tikmēr pie koka piespiestais kuilis ar katru ilkņa cirtienu notrieca pie zemes kādu suni, izārdot tam iekšas. Cīņa kļuva arvien niknāka. Dogi plēsa kuiļa ausis, dzinējsuņi cirta tam zobus pakaļkājās, kurti koda, kur vien varēja piekļūt, tomēr neviens nespēja iet suņiem palīgā. Dāmas vaimanāja, redzot citu pēc cita nobeidzamies savus skaistos dzeltenos un baltos mīluļus. Piepeši nez no kurienes uzradies kavaljero uz spīdoša rumaka aizauļoja pa labi roki garām mednieku baram un neticamā lēcienā pārsviedās pāri aizžogam. Otrā pusē viņš tūlīt nolēca no zirga un, atvairījis nost kādu suni, ar vienu roku satvēra zvēru aiz skausta un ar otru iegrūda tam asmeni tieši zem sirds. Kuilis nogāzās, bet kavaljero, atkal uzlēcis zirgā, otrreiz pārsviedās pāri krūmu valnim, sveicināja dāmas, paceldams bereti, un it kā bēgdams attālinājās. Viņa dzeltenais apmetnis plīvoja vējā līdzīgi karogam, ko aiznes ienaidnieks. Visi apjukumā noraudzījās viņam pakaļ. Ramiro atcerējās, ka māte, kas nekad nebija redzējusi medības, noģība. Tagad Ramiro šķita, ka toreizējais noslēpumainais mednieks nebija neviens cits kā tas pats cilvēks, kas viņam pirmāk krodziņā piedāvāja savu sarkanīga zelta rakstiem greznoto tērauda kausu.

— Bet kam par to lauzīt galvu? — Ramiro pēdīgi sev sacīja. — Ļauni ir tas, ka šie suņi tagad tur mani aizdomās un mēģina no manis atbrīvoties. Jāuzsāk mīlas dēka! Bez šādas maskas laikam nevarēšu tālāk darboties.

Domās viņam paslīdēja garām dažas vērpēju, augļu pārdevēju un apkalpotāju sejas.

Saule bija nogājusi. Ielas tukšas. Blakus viņam iečīkstējās aizlaidnes, un, iekams viņš paguva apbrīnot balto un daudzām aprocēm greznoto roku, kas pabāzās pa spraugu, kāds zieds — liels, sarkans neļķes zieds ar sparu iesitās viņa sejā. Ramiro piegāja pie loga, lai ielūkotos iekšā. Neko vairāk viņš nespēja saskatīt kā garu, tumšu istabu. Tomēr brīžiem viņš dzirdēja klusus, trīsošus smieklus, gluži kā ūdens čalas strūklakā.

Velti gaidījis, viņš devās augšup uz pilsētu. Skaidrajās, iezaļganajās debesīs iezīmējās varenais pils tornis. Bija gandrīz nakts.

14

Nākamajā dienā Ramiro kā parasti nokāpa pa Svētās Marijas de Grasijas nogāzi un devās uz visdzīvākajām vietām Santjago priekšpilsētā, lai meklētu piedzīvojumus. Jūnija spožajā saulē Roljo laukums izskatījās kā berberu tirgus. Laukuma rietumpusē, drēbes nojumes segtā ieliņā, bija izliktas pavēnī uz zemes dažādas izskatīgas preces. Kāds vecis, smaržu pārdevējs, ostīja pats savu mantu un tēloja neizsakāmu baudu, lai iekārdinātu meičas.

Ramiro pārgāja pāri laukumam un gabaliņu tālāk ieraudzīja ap skārņiem drūzmējamies ziņkārīgu pūli.

— Vai nu miesnieki saplēsušies, vai arī notikusi slepkavība, — viņš nosprieda.

Tūlīt gan viņš atcerējās, ka ir sestdiena un šai dienā pēc sensenas parašas mauru miesniekiem pienākums par velti barot dižciltīgo senjoru medību putnus. Jau mazotnē Ramiro bieži tika redzējis šo skatu. Viņš gāja klātāk.

Šeit bija vesels ļaužu pūlis, kāds mēdz apstat jokdarus un dejotājās.

Moriski nāca un gāja, nesdami gaļu podos un grozos, bet vanagu sargi tikmēr mierīgi stāvēja blakus saviem putniem un gaidīja. Aviliešu kaislībai uz medībām ar vanagiem vajadzēja būt varen lielai, to liecināja milzīgais putnu skaits.

Šeit bija redzami dižciltīgie vanagi, kam pirksti slaidi un smalki un kas, nicīgi noraugoties uz kārti, ļāva sevi nest tikai uz rokas: reti sastopamais viscaur dzelteni lāsumotais, tikpat kā ar sēru apsmidzinātais krāšņais vanags, kam pie kājām piestiprināja grabuļu paka- riņus, lai apvaldītu tā plēsonību; Tremesenas berberu pelnpelēkie vanagi, kam acis raudzījās draudīgi; Astūri- jas vanagi ar spalvām pirkstu starpās, Norvēģijas lijas, baltas kā kaijas, un viens otrs no tiem vanagiem, kurus sauc par «Kastīlijas grāmatniekiem», jo spārni tiem visgarām izraibināti kā grāmatas lapas. Netrūka arī skumjo Galisijas piekūnu, Maljorkas klijānu, Berberu zemes gaišo piekūnu, kā arī lepno Pedročas vanagu, kas ir tik cienīgi, ka'grib staigāt vienīgi pa krāsainiem paklājiem. Visvairāk bija vistu vanagu. Gan Norvēģijas, gan Sardīnijas, gan Slavonijas, gan to, kurus dons Alonso Blaskess Serrano bija licis atvest no Alhesirasas un kuri, kaut arī augumā mazāki, spēja noķert divas pīles ūzreiz un sagūstīt zaķi bez suņa palīdzības.

Lai uzjautrinātu pūli, divi putnu sargi te uzlika saniknotai lijai galvā cepuri, te atkal noņēma to. Kāds sargs Davilu livrejā atlaida vaļā saiti, ļaudams vistu vanagam pacelties gaisos, bet tūlīt atkal pavicināja izbāztu paipalu, lai plēsoņa mestin mestos lejā.

Ramiro apbrīnoja šos asinskāros putnus, šos drūmos un nežēlīgos putnus, savas cilts biedus, kas vienīgie bija cienīgi atsēsties uz karaļa cimdotās rokas. Tie bija milzīgās putnu valsts bruņinieki, konkistadori, virsaiši, gaisu godība. Draudīgais knābis, nežēlīgie nagi, teiksmaini ātrie spārni uzbruka jebkuram parastam putnam, lai cik spēcīgs tas būtu, un, šķita, ka ievainojumi, ko vanagi tik bieži dabū gaisa cīņās, sagādā tiem tikai baudu. Nekad Ramiro nebija to iedomājies, bet tagad viņš saskatīja savas dvēseles simbolu šajos bargajos putnos, kuri, pat snauzdami uz kārts, nikni cirta ar knābi pa labi un pa kreisi, sapni redzēdami iedomātu laupījumu.

Pēkšņi Ramiro juta, ka viņam kāds aizskar plecu, un, pagriezis galvu, ieraudzīja sievieti, kuras tēls vēl nebija viņam pagaisis no atmiņas. Sievietei bija tā pati kaklarota, vienīgi drēbes nebija tik noskrandušas kā tanī pēcpusdienā pie Enkarnasjonas klostera. Savās domās viņš šo veceni dēvēja par burvi.

—    Vai neļķes zieds jums vakar nodarīja sāpes? — jautāja vecā, skatīdamās uz viņu un saldi smaidīdama.

Pēc tam viņa noslēpumaini, klusinātā balsī piebilda:

—   Būtu tu viņu redzējis! Viņa ir skaistākā sieviete visā Kastīlijā. Augu dienu viņa cita nekā nedara kā tikai smaržojas un dzied.

Jauneklis atcerējās, ka viņam kāda sievietes roka vakar bija iesviedusi sejā ziedu.

Vecene turpināja:

—   Viņa ir kā paradīzes hūrija. Ja gribi viņu satikt, nāc man nopakaļ, bet nerunā ar mani.

Ramiro sekoja pa gabalu.

Kad vecene bija aizgajusi līdz kadas diezgan vientuļas mājas vārtiem, tā ar vieglu mājienu aicināja jaunekli tuvoties. Viņi iegāja nolaistā pagalmā. Koka pīlāri bija melni un ķirmju sagrauzti. Pie ūdens tvertnes pleta savus ķeburainos zarus vecs granātkoks. Žilbinošais sienu balsi- nājums, zilzilā debess un sarkanie malvas ziedi pie logiem ar savu nesaskaņu apbūra. Viņi izgāja cauri vairākām istabām, kurās stāvēja gultas un matrači kā mauru naktsmājās. Viens otrs krucifikss pie sienām un viens otrs kokā izgriezts dievmātes tēls uz kumodītēm tomēr vedināja domāt, ka šeit ir kristīgu cilvēku mājoklis.

Pārgājuši pāri pagalmam, viņi apstājās pie nestuvēm, kas bija aizsegtas ar ādas aizkariem. Tagad vecene pateica, ka viņam jāļaujot aiznest sevi nestuvēs uz kādu citu māju mauru kvartālā, ja viņš gribot nokļūt pie skaistules, kura metusi neļķi. Ramiro pastiepa lūpas, tā izrādīdams, ka viņam viss vienalga. Uz vecenes saucienu ieradās divi nesēji ar savām platajām siksnām. Jauneklis negribēja pārāk ilgi prātot par nopietnām briesmām, kas viņam draudētu, ja aicinājumā slēptos noziedzīgs viltus, un viņš smaidīdams atsēdās nestuvēs. Aizkaru ādas bija tik cieši sašūtas kopā, ka ne mazākais gaismas stariņš nespiedās cauri. Nestuves sāka lēni kustēties. Pēc laba laika, kura ilgumu bija grūti novērtēt, tās beidzot apstājās.

Izkāpis ārā, Ramiro atradās sakritušā un tumšā telpā. Vecene aizsēja viņam acis ar melnu drānas strēmeli un, saņēmusi pie rokas, veda viņu — nebija šaubu — pa kādu apakšzemes eju, jo uz muguras viņš sajuta dzestrumu un degunā sitās zemes smaka.

Ramiro atcerējās lasījis tamlīdzīgus aprakstus bruņinieku romānos un iedomājās, ka sāk risināties kāds ievērojams notikums, kuru varēs godam atcerēties pēclaikā.

«Ja mana zvaigzne,» viņš sacīja pats sev, «nevēstī, ka man šādā veidā jāmirst, tad jebkādi ļauni nodomi būs velti. Ja turpretī man lemts šeit dabūt galu, ko tad pretoties?»

Viņi nokāpa dažus kāpienus uz leju, un vecene viņam blakus iesvilpās. Bija dzirdams, ka nogrāb aizbīdnis un nočīkst durvis. Vāja gaisma spīdēja cauri acu apsējam, un stiprs, skurbinošs smaržu vilnis apņēma jaunekli.

Kad sieviete noraisīja apsēju, Ramiro atradās arābu istabā ziliem podiņiem klātām sienām un koka paneļa griestiem. Tukls vīrietis, ģērbies garā, zilā tunikā, pašlaik gāja laukā no telpas. Gar sienām šeit stāvēja veci dīvāni, marmora grīda bija noklāta ar smalkām segām un mauru paklājiem, telpas dziļumā slējās divas daudzkrāsainas, zeltītas arkas, un šur tur bija novietoti ziloņkaula un perlamutra inkrustācijām rotāti galdiņi. Uz viena no šiem galdiņiem vara kvēpināmais trauks strauji raidīja augšup trīs taisnus dūmu pavedienus. Sieviete atstāja Ramiro vienu un iegāja blakus telpā, no turienes apkārtējā klusumā atskanēja viņas sauciens:

— Aiša! Aiša!

Ienākusi atpakaļ istabā, sieviete piegāja pie sienas un, piesardzīgi noņēmusi no tās krāsotu dēlīti, atsedza lokveida iedobi visā mūra biezumā. Tā bija viena no tām iedobēm, kuras parasti rotātas ar mazītiņu arku un kurās musulmaņi novieto gan ļoti skaistas, gan ne tik skaistas māla amforas ar kādu sevišķu ūdeni, cildinošiem uzrakstiem ceļot vai debesīs tā brīnišķīgās īpašības. Tobrīd iedobē atradās tikai divas koši sarkanas sieviešu tupelītes. Vecenes mājiena pamudināts, Ramiro noņēma bereti un, iebāzis iedobē galvu, ieskatījās blakus telpā. Viņam šķita, ka redz sapni!

Tā bija peldes istaba, grimusi klusā mierā un snaudā. Gaisma ietika telpā vienīgi pa kādu atveri griestos, cauri biezām stikla rūtīm, kas, zvaigžņveidīgi saliktas, vizēja gan safīra, gan topāza, gan berila krāsā. Tieši pretī iedo- bei atradās dziļš alkovs ar daudziem spilveniem, kur varēja tīksmīgi ļauties gurdumam, kāds pārņem pēc peldes.

Bet nedz platais marmora baseins pašā istabas vidū, nedz zvaigžņveida rūtis, nedz samta un brokāta spilveni kaltin piekala jaunekļa skatienu, to darīja skaistā, kailā jaunava, kas bija iegūlusies ūdenī.

Virs rāmā līmeņa te pacēlās, te iegrima viņas vaļā palaistie, ar hennu sārtotie mati; ūdenī izplūdušais matu vilnis bija pārmēram liels un radīja priekšstatu par milzu kodaļu, no kuras varētu noaust veselu apmetni. Dažas ziedēm sataukotas matu šķipsnas nokarājās pār baseina malu. Vai tās bija cirtas vai arī savādas burvestības stindzinātas čūskas? … Ramiro apbrīnā nolūkojās, kāds maigums dvesa no skaistajiem, ēnotajiem plakstiem zem mākslīgi pagarinātajām uzacīm un kāds dīvains smaids — sapņains smaids rotājās ap viegli trīsošajām lūpām, it kā pār tām kairi un veldzējoši vēdītu neredzami spārni.

Piepeši jaunava kā izbīlī atvēra plakstus un viņas lielās acis pievērsās tai vietai mūrī, kur atradās Ramiro. Viņš tomēr it nemaz nebija pakustējies.

Tai pašā brīdī kāda kalpone, kuras vienīgais apģērba gabals.bija šauri zaļdzelteni svārciņi, iegāja peldes istabā, nesdama pret kailajām, brūnajām krūtīm atspiestu zeltītu paplāti ar ziežu kārbiņām, smaržu trauciņiem, otiņām, šķērītēm un citām sīkām lietiņām, kuras jauneklis nepaguva saskatīt. Tūlīt arī, nometusies uz ceļiem, viņa lēja baseinā pār savas kundzes augumu kādu iesārtu šķidrumu, kas ātri iekrāsoja ūdeni un stipri smaržoja pēc mošus. Jaunava satrūkās gluži kā iztraucēta zivs un pavēra lūpas, it kā tuvumā jaustu briesmas; viņas skatiens atkal pievērsās t^j pašai vietai mūrī.

Beidzot viņa izslējās, un samirkušie mati izvilkās no ūdens stīvi, smagi un čakstoši kā aļģes, kad atkrīt vilnis.

Tagad pavīdēja stingrās, jaunavīgās krūtis, spēcīgas, gludas un gandrīz zeltainas kā divi dzintara kausi, un jauneklis juta, ka visu viņa augumu sagrābj iekāre pēc šmaugā vidukļa un kuplajiem gurniem, kuri, valguma klāti, vizēja krēslā.

Aprocēm un kāju sprādzēm zvadzot, moriska devās uz alkovu, atstādama uz marmora slapjas pēdas. Kad kalpone bija rūpīgi noslaucījusi viņas augumu un, kaisot viņas saziestajās cirtās kaut kādus pelēkus putekšņus, izsukājusi viņas matus spodrus, jaunava atgūlās uz muguras spilvenos un kā nedzīva ļāvās otām un ziedēm.

Pēc kāda laiciņa ieradās vīrietis zilajā tunikā, tas pats, kuru Ramiro ienākdams tika redzējis. Rokā viņam bija nazis un bārddziņa trauks. Bijīgi un goddevīgi viņš tuvojās daiļajai moriskai, lai skūtu to pēc austrumu parašas.

Kaut arī Ramiro jutekļi bija satraukti, šai brīdī viņš izdzirda savu apziņu riebumā iebrēcamies pret šīm izvirtības peldēm un šo saldkaislo miesas godināšanu. Lielākā šķīstība, askētiska atsacīšanās, iznīcīgās miesas nicināšana un šaustīšana, svētā smaka, kas nāca no mūkiem un apbrīna cienīgiem vientuļniekiem, kuri ļāva drēbēm sapūt uz kauliem un tā aizsteidzās kapam priekšā; utu noēstais svētais Ospisio, svētais Makario, kurš gulēja dubļos, Ēģiptes svētā Marija, kas bija izkaltējusi sevi saulē sausu kā ādu, svētā Pelahija, kas mita starp pašas izkārnījumiem, svētā Izabella, kas dzēra ūdeni, kurā mazgātas kašķa vātis, īsi sakot, alkas pēc visaugstākā, kuras izplaucēja skaidrības ziedu miesas netīrumu mēslainē, tad vēl grēku nožēla, miesas mērdēšana, mocekļa saru krekls — tas viss kā zibens gaismā parādījās viņa gara acīm.

Skarbā vīzija tomēr nespēja ilgt. Jutekļi raustīja pavadu. Vīrietiskās kaisles gāzma apdzēsa iekšējo gaismu. Tepat, divu soļu atstatumā no viņa lūpām, no viņa jaunības straujuma, atradās skaista, kaila sieviete!

Satraukuma varā drebēdams kā niedre straumē, Ramiro neredzēja, ka iedobei no malas tuvojas kalpone, lai paņemtu tupelītes.

Ieraugot nišā cilvēka galvu, tā izbīlī iekliedzās.

Brītiņu vēlāk atvērās peldes istabas durvis un jauneklis redzēja iznākam skaisto morisku, tās matus apņēma jauks zelta pavedienu austs tīkliņš, ko greznoja apaļi smaragdi. Balts plīvurs nokarājās no galvas līdz platajām, rotājumiem apšūtajām zaļajām tafta biksēm. Nepaskatījusies uz Ramiro, viņa piegāja pie iedobes it kā pārliecināties par notikušo nodevību, tad, pavērsusies pret veceni, izgāza uz to sašutumu savā nesaprotamajā guturālajā valodā. Tumša kvēle kā rožu samtainais karmins sārtoja moriskas vaigus, bet, ieraugot Ramiro, viņas lūpas pavērās laipnā, valdzinošā, apburošā smaidā, pazibēja baltu zobu rinda, un drīz vien viņas seja kļuva gaiša un rāma kā mēness.

—    A! Tu tas esi, senjor don Ramiro? — viņa iesaucās.

—    Esi sveicināts! Piedod, ka vakar tev, pa logu ziedu mezdama, nodarīju sāpes. Gribēju tev uzmest to uz cepures.

—    Sāpes man nenodarīja zieds, — atteica Ramiro,

—   bet gan jūsu smiekli.

—    Ko nu stāsti! Smējos aiz prieka, ka sprīdis vien mūs šķīra. Biju paslēpusies aiz režģa, bet tu manis nepamanīji.

Viņa aizgāja atpakaļ peldes istabā un atlaidās alkovā guļus uz vēdera, piedāvādama jauneklim spilvenu, kur atsēsties. Abi ilgi tērzēja. Jauneklim saruna likās dīvaina, gandrīz neticama. Saracēne jautāja bez apstājas kā bērns. Pērles, kas bārkstveidā nokarājās viņai pār pieri, vērta vēl noslēpumaināku viņas acu skatienu. Ikbrīd viņa piedāvāja Ramiro saldumus un pati smējās un smējās, tos kozdama, smējās kā pusmežone mazliet dzīvnieciskiem un neizprotamiem, tomēr pievilcīgiem smiekliem, bet viņas neredzēti garās un nemierīgās skropstas tikmēr šķita raisām saldkaisles un burvības virmu.

15

Kad Ramiro atkal bija mājās savā istabā starp pazīstamajām lietām un, nojozis zobenu, nometis apmetni un novilcis vamzi, atkrita savā gultā, viņam šķita, ka viņa dzīve sapinusies ka sarežģītā romantiskā stāstījumā. Viņš bija kā apmulsināts, viņš jutās atrauts no īstenības, viņu it kā šūpoja pāri dzīvei, kā tas mēdz būt lielu dvēseles pārdzīvojumu brīžos. Turklāt vēl kārdinājuma vara laupīja spriešanas spējas, sadrumstaloja viņa domas un neļāva tām kārtoties sakarīgi. Veltīgi sirdsapziņa pūlējās norādīt, kādas briesmas apdraud viņa katolisko jūtu pasauli, ja viņš pakļaujas tik skaistas sievietes burvībai. Gar viņa satumsušajām gara acīm slīdēja neredzamu seju mutes, lūdzošām, brīdi

nošām balsīm izkliegdamas neizdibināmus pareģojumus. Ramiro negribēja tos uzklausīt un smējās par visām bažām. Viņš taču bija tik drošs savā stingrajā dievbijībā! Un, kaut arī sieviete bija neticīgā, kas par to? Bauda būs islaiciga, viens mirklis viņa dzīvē. Gan viņš, remdējis alkas, pratīs aizsviest kausu krietni tālu, netukšojis to līdz mielēm. Un var taču notikties, ka šī sieviete mīlas pierimuma brīžos atklāj noslēpumu, kuram viņš dzen pēdas? Ak, tādā gadījumā viņš vienmēr varēja paļauties uz to, ka doma kungs viņam piedos grēkus. «Paturiet prātā, ka jūs to darāt svētā nolūkā.» Vai tad tie nebija tieši kanoniķa vārdi? Vai pats tas nebija ieteicis meklēt mīlas dēku, lai vieglāk veiktu uzdevumu?

Ramiro atgriezās priekšpilsētas mājā ne vienreiz vien, daudz, daudz reižu. Viņš saprata, ka pretoties kārdinājumam ir veltīgi. Sīs sievietes smaržas viņu vienmēr skurbi- nāja. Tās vēdīja gaisā, no viņas lūpām, no viņas rokām, no viņas drānām. Tikko jaušama padušu sasvīduma smaka jaucās ar jasmīna un mošus smaržu. Moriskas valgie, plaši pavērtu muti sniegtie ilgie skūpsti vienmēr palika uz viņa lūpām.

Aiša nekad nelika viņam nepacietīgi mocīties gaidās. Kad viņš ieradās otrreiz, viņa, sasmaržojusi savus matus, atdevās viņam tik svinīgi un kaisli, ka mīla viņas apskāvienos šķita svēts rituāla akts. Viņas lūpas pavērās smaidā, vienlīdz saldkaislā un sāpīgā, it kā viņa gribētu atdarināt jaunavas pirmo sāpīgo atdošanos.

Juteklības magnēts kļuva aizvien spēcīgāks. Reta bija tā diena, kad Ramiro nepavadīja dažas stundas pie Aišas. Reizumis, kopā esot, jauneklis, spēja nemiera pārņemts, iztrūcinājās, viņa piere savilkās grumbās un skatiens kļuva stings. Tad Aiša saņēma savām lūpām viņējās, viņa pavērtā mute izjuta skūpstu, kas bija salds un maigs kā datele, un šis pēkšņais apmīļojums aizvien pildīja visu viņa būtni ar juteklību un izgaisināja sadrūmumu.

Beidzot, galīgi aizmirsis viņam uzticēto izsekošanu, mīlas gurdināts un glāstu vājināts, Ramiro nemanot pārņēma visas izsmalcinātās ierašas, kādas piemita viņa mīļākās parastajam dzīves veidam. Tikko viņš ieradās pie Aišas, tā ar nepatiku aptaustīja viņa raupjās, biezās drēbes un to vietā pasniedza viņam mīlas stundām zīda apģērbu, pavisam plānu, ar muskusu sasmaržinātu tuniku.

Ramiro kājas iepazina mīksto čību ērto dzijumu, viņa mati — glāsaino šķidrautu, kuru Aiša bezgala ilgi tina ap viņa galvu, lai beidzot sastiprinātu uz pieres ar spalvām rotātu dārgakmeņu spraudi. Viņš ļāvās, lai vergs viņu laita un ieziež viņa locekļus ar smaržu lodītēm; joka pēc viņš atļāva nokrāsot tumšus savus acu plakstus, un viņa fanātiskais derdzīgums pret peldēm izzuda, kad mīļākā viņu ievadīja mīlas baudās zem ūdens, pār kuru veselām saujām lika birdināt rožu ziedlapas, gan bālum bālas, gan sarķanas kā asinis, lai simbolizētu sava auguma divkāršo baudu.

Lāgiem, tverdama kaislāko alku brīdi, kad jaunekļa lielās acis satumsa kā ūdeņi negaisa laikā, moriska, izraudamās no viņa rokām, vaicāja:

—           Vai tu atdod man arī savu dvēseli? Visu? … Vai tev būs tāda pati mīlestība un tāda pati ticība kā tavai Aišai, vai tā būs?

Ramiro palocīja galvu, bet viņa, ievilkdamās alkovā pašā dziļumā, taujāja tālāk:

—    Vai tu to zvēri? Vai zvēri?

Tiekdamies pēc viņas, Ramiro kā dzērumā stomījās:

—    Jā, zvēru to! Zvēru!

Citreiz atkal, kaisles pierimuma brīžos, saracēne pacēlās no spilveniem un trīsošām lūpām skandēja no korāna kādu evaņģēlisku tekstu. Ramiro šķita, ka viņš dzird Jaunās derības vārdus, atstāstītus Spānijas morisku garā.

Aiša ar gudru ziņu skaitīja nodaļu par Mariju:

—           «Gods lai Marijai… Slavējiet dienu, kad viņa atstāja savus tuviniekus un aizgāja uz austrumiem, paņēma plīvuru, lai aizsegtos, un mēs nosūtījām pie viņas Džab- raīlu, mūsu garu cilvēka izskatā.

—    Es nāku pie tevis kā dieva sūtnis, — sacīja eņģelis,

—    nāku pasludināt, ka tev piedzims svētīts dēls.

—    Kā gan lai man piedzimtu dēls, — atbildēja jaunava,

—    ja man nekad neviens vīrietis nav tuvojies, nedz arī pati esmu bijusi nekrietna?

—    Tavs dēls būs pasaules brīnums un laime…»

Viņa stāstīja arī par Jēzus sastapšanos ar miroņgalvu,

kādu sensenu leģendu, biedējošu kā pati nāve, ar aizkapa drūmi un trūdu smaku.

«Nostāsts par jaunavu Karkajonu» pārsteidza un šausmināja. Nogūlusies uz vēdera blakus Ramiro, pērļu rotātajām bārkstīm nokarājoties līdz acīm, rokā atspiestu zodu, pie lūpām piespiestiem pirkstgaliem, šmauga un kaila — viņa stomīgi atkārtoja zelta baloža teiktos vārdus un, nonākusi pie apraksta par debesu svētlaimi, apskāva Ramiro, viņas rokas bija vēsas kā paradīzes avotu ūdeņi, un kā neprātā viņa spieda savu vaigu pie viņējā.

Laika gaitā tikuši līdz siltai dvēseļu tuvībai, viņi uzticēja viens otram savas slēptākās bēdas. Kā spokaina spārna vēdienam pārslīdot pār pieri, gurduma brīžos Ramiro iešāvās prātā doma par visas pasaulīgās dzīves nīcību. Reiz šādā mirklī, juzdams pie savām krūtīm snaudošās sievietes elpu, viņš skumjā maigumā ieteicās:

—    Un, ja iedomājamies, Aiša, ka var pienākt kādreiz diena, kad mēs, satiekoties kaut kur uz ielas, uzlūkojam viens otru ar naidu …

—    Tā var notikt un var arī nenotikt, — atbildēja saracēne. Kā liktenis būs lēmis.

Tad viņa, it kā domādama, ka dienām ilgi gaidītais brīdis beidzot pienācis, nokāpa no alkova, paņēma ziloņkaula lādīti, kas stāvēja uz kāda sarkanīga soliņa, un, izņēmusi no tās senlaicīgu grāmatiņu, sacīja:

—    Viss mainās, tas ir tiesa, un varbūt pienāks diena, kad tu mani nodosi bendes rokās, bet šajā grāmatā, ko sarakstījis gudrais Abentofails, ir stāstīts par laimi, kura, ja arī mainās, tad tikai uz augšu.

Tad viņa aizlauztā balsī noslēpumaini piebilda:

—    Tā rakstīta grūti saprotamos vārdos.

Tad Aiša pastāstīja, ka nfekad nebūtu sapratusi šo vārdu īsto nozīmi, ja viņai to nebūtu paskaidrojis kāds cilvēks, kurš tobrīd atradās Avilā.

Izdzirdis pēdējo piebildi, Ramiro pieslējās spilvenos, un viņa skatiens pauda nepacietīgu ziņkāri.

—    So vīru var viegli pazīt, — skaņi un līksmi iesaucās moriska. — Viņš vienmēr nēsā pie jostas dunci zelta makstī, kas rotāta ar Krišnas dimantiem, Kazbas beriliem un Katifa pērlēm, dunča spals ir no magnētiskā akmens, kas vienā mirklī izsūc cilvēkam pēdējo asins lāsīti. Šī vīra bārda ir balta un spoža kā sudrabs, un viņa seja ir skaista kā mēness četrpadsmitajā dienā. Viņš nekad nesmejas, viņa gaita ir lēna.

Ļaudama šiem cildinājuma vārdiem citam pēc cita krist kā pērlēm uz skanošas paplātes, saracēne iesāņus vēroja jaunekja seju. Tad viņa cēlā valodā un cēlām kustībām, kādas Ramiro agrāk nekad pie viņas netika manījis, pateica, ka šai pasaulē nav tādas laimes, ko varētu pielīdzināt laimei, kuru izjūt cilvēks, ieslīgstot patiesās, mūžīgās, vienīgās būtnes kontemplācijā, vienmēr pievērsdams savas domas šīs būtnes varenībai un godībai, lai tad, kad nāve pārsteidz, atrastos šai laimīgajā stāvoklī.

Pēc Aišas vārdiem, Abentofaila grāmata mācīja, kā tikt pie lielākās apskaidrības.

Atsēdusies uz alkova kāpieniem, Aiša sāka lasīt. Grāmata bija arābu valodā, viņa tulkoja teikumus spāniski, bet drīz vien saviem vārdiem atstāstīja atsevišķu nodaļu saturu. Viņas balss drebēja. It kā liega un svēta gaisma staroja ap viņu. Nolaistajos acu plakstos slēpās šķīstība, kas nebija šīs saules, un Ramiro klausījās aizvien aizrautīgāk, juzdams, ka viņa smadzenēs rodas pretējas domas.

Pēc Abentofaila mācības, vajadzēja dienu no dienas ēst mazāk un mazāk, lai šādi attālinātos no iznīcīgās matērijas. Tad vajadzēja sekot zvaigžņu paraugam, jo zvaigznes, neskartas, apgarotas un nemainīgas, stāv ārpus pasaules iznīcības. Izprotošā apskaidrībā tās skata vienīgo būtni mūžībā, un nekas tā nepalīdz aiziet no jutekļu pasaules un krist aizgrābtībā, augstākajā transā kā zvaigžņu kustības atdarināšana ar deju, ar nerimtīgu virpuļošanu. Tad parādās augstākā sfēra, kuras būtībā nav matērijas, un tā nav arī vienīgās būtnes būtība, ne arī pašas sfēras būtība, bet ir tikpat kā saules atspīdums gludā spogulī, kas nav nedz spogulis, nedz saule, nedz arī jebkas cits.

Jauneklis bija samulsis. Nupat dzirdētie vārdi pauda kristietības mistiku. Turklāt šīs sievietes vaigs, viņas no- bālums, viņas skatiens, viņas satraukums atklāja, ka ekstāze pārņem viņas sirdi.

Beigusi lasīt, saracēne piecēlās un lēni gāja pēc cita šķidrauta. Kad viņa pacēla kādas lādes vāku un izņēma no tās safrāndzeltenu, visgarām daudzkrāsainām arabes- kām izšūtu zīda audumu, stipra smarža izplūda gaisā, it kā nule būtu atvērts logs uz pilnos ziedos izplaukušu plašu dārzu.

Ietinusies vienīgi dzeltenajā plīvurā, kam bārkstis nokarājās līdz zemei, Aiša nostājās telpas dziļumā, iespiedusi sānos rokas, izslējusi gaisā elkoņus un atmetusi atpakaļ galvu. Divas košas rozes dega kā liesmas viņas iesarkanajos matos. Saracēnes augums sāka lēnām locīties te uz vienu, te uz otru pusi. Zēluma un vienlaikus alku pilns vaibsts ap pilnīgajām, nobālušajām lūpām vērta viņas muti lielāku. Aiša saspieda kopā kājas. Šķita, ka visu viņas būtni pārņem kaut kas dziļi smeldzošs un reize tīksms.

Te piepeši no kādas blakus istabas atskanēja skarba un skaņa mūzika. Vienmuļas un mežonīgas tamburlna un stabuļu skaņas, divējādas skaņas — karstas kā smiltis, tumšas kā tirgus nojumes.

Tagad Aiša sāka mīdīt kājām grīdu, žvadzinādama zelta un ziloņkaula sprādzes, kas rotāja viņas potītes, un tālu aizklīdušu skatienu griezās ap sevi, vēdīdama smaržīgu dzestrumu kā norasojusi puķe, kad to spēji purina. Drīz vien viņas pagriezieni kļuva straujāki, daudz straujāki, aizvien straujāki, līdz beidzot dejotājas augums izskatījās kā caurspīdīga vārpsta, kā zelta virpa, kuras neticami ātro griešanos pavadīja klusa kāju sprādžu un aproču žvadzēšana.

Deja beidzās, pagriezieni tapa aizvien gausāki. Brīžiem Aiša savija kājas; viņas galva — kas zina, kādu brīnišķu redzējumu varā — pēdīgi noslīga uz pleca.

Gulēdams alkovā uz vēdera, Ramiro ne mirkli nebija nolaidis acu no savas mīļotās un, redzot viņu nevarībā ļimstam, steidza pieturēt. Bet Aiša pati jau bija nogūlusies uz grīdas; sakodusi zobus, viņa reizēm drebošā balsī ievaidējās, it kā trīsētu no aukstuma. Viņas augstais matu sa- sukājums bija iziris un mati, sajukuši kopā ar rožu ziedlapām un rotām, izplūduši pār grīdu. Gaiša svētlaime pamazām pārņēma viņas vaigu. Viņas bālumu nevarēja pielīdzināt nekam virs zemes, tik balts nebija ne oranžzieds, ne lilijas zieds, ne sniegs. Ramiro atcerējās aprakstus par ekstāzi, kādā kritusi svētā māte Teresa de Hesusa un citas apbrīnojamas tā kunga kalpones, viņš atcerējās arī savu paša māti, kas pēc ilgām lūgšanām pēkšņi nokrita kapelā, kā patīkamas nāves skarta. Tas bija tas pats aizgrābtības bālums, tā pati lūpu drebēšana, tās pašas plakstu trīsas virs apskaidrībā reibušām acīm. Nē, Aiša nevarēja būt burve. Viņa tika runājusi mistikas valodu; bez burvju dziras, bez buršanas vārdiem, bez burvestības ziedēm, ar kontemplāciju vien viņa bija spējusi sasniegt lielāko ekstāzi.

6 - 385 ei

Ramiro vairākkārt sauca viņu: — Aiša! Aiša! Aiša! — glastīdams viņas rokas, vaigus, kaklu, krūtis, tomēr viņa gulēja mēma, kā mirusi un sastingusi uz marmora grīdas. Viņš gribēja sasildīt viņas muti ar savējo, bet, iekāres pārņemts, skava viņu kaisliem glāstiem.

Vēl nekad viņa nebija viņam šķitusi tik neparasta un tik valdzinoša. Viņa bija kā ar sniegu sajaukts saldums un smaržoja jauki un satraucoši kā pēdējām atvadām uz šķirsta likti ziedi.

16

Ramiro vienmēr ieradās pie Aišas tikpat noslēpumaini kā pirmoreiz. Viss atkārtojās: . ceļš, acu aizsiešana, svilpiens … Bet kādudien, domādams, ka svarīgi būtu zināt, kā pie viņas nokļūt, jauneklis izvilka dunci, izdūra nestuvju ādas aizkaros caurumiņu un skatījās. Liels bija viņa pārsteigums, ieraugot nesējus to vien darām kā soļojam pa to pašu pagalmu no vienas puses uz otru. Ūdens tvertne, granāt- koks, kāds pie pīlāra pakārts putnu būrītis un paēnā uz lādes atsēdusies vecene bez apstājas zuda un rādījās pa spraudziņu. Tātad nebija vis mērojams ceļš cauri pilsētas mauru kvartālam. Turklāt gandrīz ik dienas pagalmā iznāca morisks ar skaisto dunci un, brītiņu parunājies ar veceni, atkal iegāja mājā.

Vēl kāds notikums modināja jauneklī nemieru. Reiz dienvidū, agrāk nekā parasti ieradies pie noslēpumainās mājas, viņš ieraudzīja uz ieliņas katedrāles zvaniķi. Portugālis apsviedās uz papēža un devās prom austrumu virzienā.

— Skaidrs kā diena, — vecene sacīja Ramiro, — ka šis suns tagad iet satikties ar Gonsalo, kas viņu kaut kur gaida. — Un, rādīdams ar roku uz Svētā Toma dievnama pusi, viņa piebilda: — Tie grib jums izlikt slazdu, senjor kavaljero.

Beidzot Aiša atklāja Ramiro, kā viņš varētu slepeni nokļūt pie viņas. Ievedusi jaunekli istabā blakus peldes telpai, viņa pacēla malu kādam paklājam, kas karājās pie sienas, un pa ļoti plašu atveri atklājās brīnišķa ainava, bija skatāma dziļā ieleja un kalni. Atvere bija izcirsta pašā klintī. No apakšas tā nebija ieraugāma, to aizsedza divi lieli klinšu bluķi. Augšā tikt tomēr nebija grūti.

Dodamies no pilsētas uz ieleja un apmezdams krietnu līkumu, Ramiro tagad ieradās pie Aišas pa eju klintī, un pati kāpšana augšup jūsmināja viņa bruņniecisko iztēli. Pie atveres viņu sagaidīja moriska, stiepdama pretī rokas, lai palīdzētu uzrāpties. Tomēr viņi vairs nepavadīja visu pēcpusdienu uz krāšņajiem spilveniem; novakarēs Aiša izveda jaunekli uz atklātas terases, kas atradās dienvidpusē.

Šī bija vieta apcerei un lūgšanām. Klinšu malas veidoja visapkārt augstu, sarkanīgu valni, pār kuru lūkojoties atklājās plašs skats uz upes leju un kalnāju. No kvēpināmā trauka slaidā strūklā pret debesīm pastāvīgi cēlās jauki smaržojoša upurvelte. Viena vienīga gaužām veca ciprese tumši slējās augšup, un ūdens satecējums terases vidū stindzinošā mierā atspoguļoja šī koka skumību, dūmu strūkliņu, mākoņus, zvaigznes un reizēm arī mēnesi — tik skaidru,- tik spožu, ka Aiša, noņēmusi no matiem tīkliņu, svinīgi gremdēja to ūdenī un tad, iedomādamās ka satvērusi sirpjveidīgo diadēmu, kas no mazākā satricinājuma saira neskaitāmās daļiņās, saslapušajiem gredzeniem vizuļojot krēslā, cēla tīkliņu pie lūpām, kaismi, trīsaini, nesaprotami ievaidēdamās.

Kādu vakaru, kad viņi, pārliekušies pār klintsmalu, rokās saķērušies, klusēdami nolūkojās, kādā aizgrābjošā mierā grima kalni mijkrēslī, Ramiro, pēkšņi pagriezis galvu, ieraudzīja noslēpumaino morisku nekustīgu un klusu stāvam terases vidū.

Lai kliedētu jaunekļa pārsteigumu, Aiša ar vēlīgu smaidu viņus iepazīstināja. Brīdi vēlāk, sēžot uz paklāja, viņi mierīgi sarunājās. Tīrā kastīliešu mēlē morisks apjautājās par pilsētas izcilākajiem augstmaņiem, par to cilmi un radniecības saitēm.

Bet Aiša, laimē starodama, tikmēr klausījās vīru sarunā, un viņas skatiens kavējās te pie viena, te pie otra, kā salīdzinot vaibstus.

Saule jau grima. Viegla majorāna un lavandas smarža plūda no aizām. Vakars bija karsts un rāms. Debesis, ieleja un mājas — viss sārtojās liegā purpurā. Pat cipreses tumšais zaļums saulrieta pusē likās iesarkans. Nekad Ramiro nebija tik dziļi izjutis, cik svētsvinīga ir šī stunda, kad zvani viz zeltaini un karmīnsarkani, lai ieskandētu Ave Maria, un viņš iedomājās arī, ka atrodas starp divām

būtnēm, kuru ticība ir citāda nekā viņējā, ka atrodas starp diviem viltus kristiešiem. Vai tie piebiedrosies viņam, lai skaitītu Ave Maria?

Viņš un viņi klusēja.

Kā izslāpis svētceļnieks, kas aiz tālā apvāršņa sadzirdējis karavānas klaigas, morisks piepeši visā augumā saliecās sānis un, pielicis roku pie auss, vērīgi klausījās. Tad Ramiro šķita, ka atskan kāda tāla balss, noslēpumaina un žēla dziesma. Nevarēja būt šaubu, tā bija muedzīna balss, no kādas kaimiņmājas jumta raidīts aicinājums uz lūgšanu. Aiša un morisks piecēlās paklāja vidū un pavērsa seju pret austrumiem, tad tie svinīgi, pēc senas parašas pret visām četrām debesspusēm locīja ceļus vakar- lūgšanā. Pēc tam viņi nostājās viens otram blakus pie klints malas, sadevās rokām un, pievērsuši skatienu apvārsnim vienā un tai pašā vietā, uzsāka lūgsnu tai sevišķajā izteiksmē, kādā skandē svinīgus vārdus, kuri vienmēr atbalsojas atmiņā.

Viņa teica:

—    «Svētā mīlestība un bezmiegs, kā virvē savijies, moka mani.»

Viņš atbildēja:

—    «Svešatnē sāpes plosa manu sirdi. Tā vaimanā, kad saule cejas rītos, tā vaimanā, kad saule slīd vakaros.»

Tad viņi runāja pārmijus:

—    «Ja vējš pūš no smaržu apvidus puses, visa zeme atvēdī mošus dvesmu un manā sirdī rodas vēlme tālo malu apmeklēt.»

—    «Ak! Tu, kas vadi kamieļus uz mīļotā mājotni, kad nonāc pie Tihamieša kapa, pie labākā starp cilvēkiem, pie cēlākā, pie maigākā, sveicini viņu no manis, jo viņš zina, kā līdzēt manām ciešanām, un, kad tu apbrīno Nedždas zemes mirdzu, atgādājies manu kaismo vēlējumos, jo manai dzīvei nav cita ceļa kā vienīgi uz pravieša kapu.»

Dzirdot šādus vārdus tik svētsvinīgā brīdī, kāds bija pašreizējais, jauneklim likās, it kā briesmīgi zaimi tiktu mesti tā kunga vaigā, un kā erceņģeļa sauciens kāds pārcilvēcisks iekliedziens viņa sirdsapziņā atgādināja pienākumu pret Kristus baznīcu un senču piemiņu.

Aiša turpināja:

—    «Rīta agrumā ziņneši izgāja uz Mekas un Medinas dārziem, atstādami mani par ķīlnieci. Viņi aizjāja ar kamieļiem. Kebirs viņus vada dziedādams, un līdzi viņiem aiziet mana sirds uz jauko Hidžasas zemi. Mana sirds pieder karavānai. Tā sekos pa pēdām pēc putekļiem, kurus saceļ kamieļi.»

Viņš atbildēja:

—    «Nekas nespēj apdzēst manas kaisles kvēli kā vien Semsemas ūdens. Laimīgs ir tas, kas to jlzer! Mans sveiciens ļaudīm, kas iet apkārt Hatimai, Ābrama pajumtei un Kaabas templim.»

Iestājās klusums kā pēc pabeigta rituāla. Ramiro sagrāba vēlēšanās pielēkt kājās un iespļaut vīrietim sejā.

Morisks sakrustoja rokas, un Aiša kā meita atspiedās pret viņa krūtīm.

Šai brīdī no pilsētas atplūda skandošas trīsas. Tūdaļ ieskanējās tuvējā Santjago dievnama zvans. Citi — tālāki dievnami atbildēja. Katedrāle zvanīja dobji un svinīgi, un tad visu baznīcu zvani reizē varenā saskaņā apvienojās vakara lūgšanā.

Ramiro nokrita ceļos kā zibens trāpīts, un Ave Maria dedzīgi un kaisli trauca pār viņa lūpām. Viņa pievērtās acis skatīja baismu tumsu, pa kuru brāzās liesmojoši šķīstītavas veidoli. Ramiro zemojās, mīdīdams mīdīja sevi pārmetumos, padarīja sevi niecīgu un bez apstājas lūdzās piedošanu par kaut ko zemisku, par kaut ko neaptveramu, kaut ko pretīgu, par grēku, kura smagumu viņa sirdsapziņa ar šausmām tagad izjuta pirmoreiz.

Cieši kopā saspiedušies, Aiša un morisks klusēja, nenovērsdami acis no jaunekļa.

No pilsētas joprojām plūda zvanu raudas un to dziedājums svinīgajā vakara klusumā.

17

Divas dienas vēlāk dons Alonso Blaskess Sera- no, kas bija apmeklējis senjoru de la Osu, dodamies mājup, uz kāpnēm sastapās ar Ramiro. Jauneklis nokāpa līdzi lejā, lai viņu pavadītu. Kad viņi bija nonākuši pagalmā, dons Alonso, atslējies pie kāda pīlāra, it kā gribēdams, lai sulaiņi neredz,

bez aplinkiem pateica Ramiro, ka daži cilvēki sākuši tēr- gāt par tā biežajiem gājieniem uz Santjago kvartālu. Ramiro aizbildinājās ar ziņkāri, kas vedina klaiņot apkārt, un ar vēlēšanos izpētīt kristīgajai ticībai pievērsto mauru aizdomīgās parašas.

—    Labi atbildēts, — noteica dons Alonso, — ja būtu jautājusi kāda uzbāzīga amatpersona, bet ne jūsu mājas uzticams draugs, kurš uz jums allaž noraudzījies kā uz dēlu.

Brīdi viņš klusēja, lai pasvītrotu sacītā nozīmi.

Bet tad, ar smaidu mēģinādams mīkstināt vārdu skarbumu, piebilda:

—    Par jūsu žēlastību klīst visdīvainākās valodas. Vieni melš, ka jūs atrodoties sakaros ar moriskiem un paziņojot tiem visu, kas par tiem tiek lemts, otri stāsta, ka par dāvanām un naudu jūs esot pārdevuši savu sirdsapziņu, un beidzot netrūkst cilvēku, kuri apgalvo, ka ar priekšpilsētas vecas burves palīdzību jūs esot noslēguši līgumu ar pašu nelabo. Pats par sevi saprotams, ka es neticu šādiem apmelojumiem, tāpat kā neticu stāstiem par spokiem un milžiem, tomēr, ja man jārunā atklāti, nedomāju, ka jūsu gājienus diendienā uz mauru priekšpilsētu varētu izskaidrot tikai ar ziņkāri.

Jauneklis nikni saknieba lūpas, un asins vilnis pēkšņi iesitās viņa sejā. Ko tagad darīt? Galvu nodūris, viņš pāris reižu pagājās dažus soļus turp un atpakaļ, bet tad nostājās pretī bruņiniekam un, lepnumā degot, atklāja tam slepeno uzdevumu, kas viņam bija uzticēts viņa majestātes vārdā.

—    Ak, es it labi zinu, — piebilda Ramiro, — no kurienes var nākt visas zemiskās ķengas un kā krūtīs man būs triekt zobenu, kad pienāks atriebes brīdis.

Dons Alonso satvēra savās rokās jaunekļa drebošo roku un, dziļā aizkustinājumā mirdzošām acīm raudzīdamies uz Ramiro, sacīja:

—    Nekad neesmu šaubījies par tā godu, kura dzīslās rit tik dižciltīgas un skaidras asinis kā jūsējās, tomēr priecājos jums apliecināt, ka nupat dzirdētais noveļ no manas dvēseles nepasakāmu smagumu. Cik tas viss vareni! Apskaujiet mani!

Viņi svinīgi apskāvās.

Dons Alonso iekāpa nestuvēs, lai dotos uz savām mājām, viņā bija nobriedis lēmums veicināt savas meitas Beatrises laulības ar šo jaunekli, uz kura lepnās pieres viņš bija saskatījis pareģojumu lielākajai godībai.

Notikums uz terases un nesenā saruna ar Beatrises tēvu izkliedēja mīlestības apmātību, kādā dzīvoja Ramiro. Nežēlīgi skaidri viņš tagad redzēja, ka bija liekuļojis pats sev, pilnīgi aizmirsis savu pienākumu un nepatiesā grēksūdzē locījis ceļus pie dieva kalpa kājām. Un visu to viņš bija darījis citas rases sievietes dēļ, par kuras ticību nebija gribējis pietiekami pārliecināties, lai sirdsapziņas balss nenomāktu baudas priekus. Ko gan viņš bija dabūjis zināt jaunu? Kādu, kaut visniecīgāko norādījumu paspējis atklāt kopš tā laika, kad dienu no dienas tika apmeklējis māju, aiz kuras sienām varbūt bija atrodams sazvērestības noslēpums?

Ramiro griba saslējās. Viņš bija gatavs izpirkt savu vainu pret dievu ar jebkādu varoņdarbu, lai tas būtu cik grūts būdams. Daudzās reliģiskās grāmatās viņš bija lasījis aprakstus par lieliem grēciniekiem, kas izlīdzinājuši savu drausmīgo grēku dzīvi ar vienu pašu dziļas nožēlas brīdi. Viņš izraus no savām krūtīm šo mīlu uz saracēni un, nebēdādams par savu dzīvību, veiks kādu nepieredzētu varoņdarbu. Bet, kad ļaudis klanīsies viņam un neviens neiedrošināsies apšaubīt viņa godu, tad būs pienācis brīdis atriebties Gonsalo de Sanvisentem, jo neviens cits — tikai tas varēja ar zvaniķa palīdzību izplatīt pilsētā nekrietnās izdomas, par kurām tika stāstījis bruņinieks.

Ramiro vēl vairākkārt iegriezās mauru kvartālā un noslēpumainajā mājā. Tomēr tagad viņā allaž palika sajūta, ka saracēnes augums ož pēc burvju ziedēm un sasmakušas miesas. Kādu bezgalīgu prieku viņš izjuta, samanot pirmās jūtu atslābuma pazīmes! Viņa glāstiem tagad jaucās klāt nežēlīga patika mocīt Aišu. Bija brīži, kad viņš domāja par to, kā vislabāk uz visiem laikiem atbrīvoties no šīs pārāk skaistās sievietes, kuras pievilcība vēlāk varētu stāties viņam ceļā. Savas apziņas dzīlēs viņš pat iedomājās slepeni iedot saracēnei kādu indi vai arī ar dievu kā vienīgo liecinieku nožņaugt to paša rokām un tad iemest ūdenī ar visām krāsu kārbām un tinktūrām, lai sātaniskā peldes vieta būtu tās kaps. Bet viņ| bija dzirdējis stāstām, ka dažas sievietes mirstot top neaizmirstami skaistas. Tad viņš saprata, ka nav nekā pārāka par uguns svēto varenību, par sadedzināšanu uz sārta, kad paliek pāri vienīgi melna, atbaidīga pelnu čupiņa.

Aiša turpretim sagaidīja to aizvien kaislīgāk, aizvien vairāk alkdama tā, gluži slima aiz ilgām pēc Ramiro, it kā viņas dvēsele nojaustu atsvešināšanos un gribētu mīļoto saistīt pie sevis, kā roka cieši sažņaudz dārgu kristāl- kausu, kad jūt to slīdam laukā. Viņa vairs nerunāja pašapzinīgi un laimīgi. Viņas gaišais smaids apdzisa, plaiksnījās baiļu pilns kā nemierīgi ūdeņi, kad satumst nakts. Ikbrīd viņu smacēja skumjas, izmisīgas raudas, un šīs rūgtās asaras, kuras Ramiro sajuta uz savām lūpām, šī žēlabu un baiļu dvesma vēl paātrināja šķiršanos. Jūtot, ka Aiša ir tikpat kā paklājs, kuru var ar kāju pēc patikas saritināt vai atritināt, Ramiro atkal kļuva pats savs kungs, un šī uzvaras sajūta modināja viņā nežēlības instinktu. Ne vienreiz vien viņš sita un žņaudzīja savu mīļāko, lai izdibinātu no tās sazvērestības noslēpumu. Ramiro šķita, ka viņam ir pamatotas tiesības spīdzināt šo sievieti, kura bija mēģinājusi padarīt viņu par atkritēju un dotā vārda lauzēju.

Viņam iešāvās prātā, ka Aišas valdzinošajā augumā slēpjas pats velns, un viņš jutās lepns, ka tikpat kā Jēkabs naktī bija cīnījies ar tik varenu ienaidnieku; tagad viņš tvēra šīs baltās rokas, šīs Dalilas — nodevējas un viltnieces rokas un, prasīdams, lai tā atklāj noslēpumu, spieda kopā tās pirkstus, tā ka cietie gredzeni griezās ādā, bet moriska asaru pilnām acīm raudzījās augšup, neizdves- dama ne vaida.

Ikreiz, kad Ramiro ieradās pie Aišas, viņš izmantoja katru brīdi, lai liktu lietā viltību, prasīja, lai izrāda pārējās istabas, klaudzināja sienas, lai atrastu kādu slēptuvi. Bet Aiša turpretī bez apstājas lūdzās jaunekli bēgt kopā ar viņu uz Kastīliju. Sī nerimtīgā, izmisīgā lūgšanās bija kā vienmuļš dziedājums. Tur, Granādas tuvumā, uz Heni- las krasta, viņai esot māja, baltiņ balta kā viņas augums, ar durtiņām viņam, vienīgi viņam; un Aiša smējās verdzenes smiekliem, saldkaisli un gandrīz raudulīgi.

Reiz Gulinara, vecā moriska, pavadīdama Ramiro uz izeju klintī, pavēstīja viņam, ka no ūdens tvertnes izni- rusi kāda ragana un atklājusi viņai visu, kas notiek Ramiro dvēselē.

—   Tas ir noslēpums, — viņa piebilda, — kurš tev pašam apslēpts.

Viņa pieminēja Beatrisi un sīki izstāstīja par viņa vilšanos un neskaidrajām jūtām, kas mita viņa sirdī. Sāpīgās atmiņas, kuras Ramiro domāja izgaisušas uz visiem laikiem, atkal atausa, kad šī sieviete tās izklāja un cilāja viņa acu priekšā kā skaistu senlaiku ģērbu. Tad, bubinādama neizprotamus vārdus, vecene izņēma no kādas atvilktnes lupatu lelli. Tās galva bija bez sejas, apklāta bieziem, saveltiem sariem. Viduklis bija cieši sažņaugts, svārki — plati. Divi gari īleni bija izdurti cauri kaklam. Ramiro labi saprata, ko tas nozīmē, un drebēja par jaunavu, redzot pret to vērsto baismīgo burvestību.

Tai pašā pēcpusdienā, pastaigājoties ar doma kungu pa katedrāles laukumiņu, Ramiro pirmoreiz pastāstīja tam par morisku mājas apmeklēšanu un par to, kā sākusies viņa dēka ar Aišu, bet stāstīja tā, it kā viss būtu noticis nupat. Smalkajai smiltij čirkstot uz akmens plāksnēm, kanoniķis soļoja, abām rokām piespiedis lūgšanu grāmatu pie krūtīm, un uzmanīgi klausījās. Beidzot viņš sacīja:

—    Jūsu pašu stāsts, mans dēls, liek man domāt, ka jums draud lielas briesmas no burvestības. Tai sievietei droši vien jābūt kādai slavenai burvei, vienai no tām, kas zina velnišķas dziras, kuru varai spēj pretoties vienīgi reti — grēku nožēlā rūdījušies cilvēki. Mani nepārsteidz tas, ko jūs stāstāt par viņas auguma lielo skaistumu, jo velns piešķir šo burvju vaibstiem smalkākās pavedināšanas spējas un bieži arīdzan pats slēpjas viņu augumos, kā tas pastāvīgi pierādās. Pasteidzieties, Ramiro, pārcirst mezglu ar vienu cirtienu, kā to pēc seniem nostāstiem darījis karalis Aleksandrs. Spriežot pēc mājas novietnes un slepenības, kas tur valda, tā, manuprāt, arīdzan būs tā vieta, kur sazvērnieki notur savas sanāksmes, un, ja jūs spētu turp aiziet un ielavīties mājā tādā laikā, kad neviens jūs negaida, tā ap desmitiem vakarā, jūs droši vien pārsteigtu moriskus viņu noziedzīgajā darbībā. Māja atrodas Santjago baznīcas tuvumā. Sis svētais jums palīdzēs pasākumā. Ak, ja man būtu jūsu jaunība vai vismaz nebūtu baznīcas kalpa ģērba!

Ramiro tūdaļ atcerējās slepeno atveri klintīs. Viņš jau bija izlēmis, ko darīt. Atvadīdamies no kanoniķa, viņš apsolīja tam, ka mēģinās pārsteigt maurus vēl to pašu nakti.

Vargass Orosko palika brīdi nekustīgi stāvam, atspiedis zodu pret grāmatu un nodūris acis. Melnais garīdznieka stāvs vērta vientuļo laukumiņu drūmu, un šķita, ka tumstošajā novakarē pār to vērpjas rūsgani putekļi. Vējš, kas pūta no Dzīvības un Nāves ielas, plivināja kanoniķa svārkus. Uz tumšajām akmens plāksnēm pie viņa kājām iezaigojās un izgaisa, un atkal iezaigojās milzīgas, ametistos un topāzos vizmojošas bīskapa mitras māņu veidols.

Lielā steigā pavakariņojis, Ramiro, jau naktij tuvojoties, slepus atstāja mājas. Viņš bija paņēmis asāko dunci un apjozis zobenu, ko viņam bija uzdāvājis valdnieces mājpieraugs dons Rodrigo del Agila. Zem apmetņa viņam pie jostas bija piekārts apaļš tolediešu vairogs. Ramiro jutās stiprs un baismīgs kā bruņinieku stāstos attēlotie varoņi. Viņš devās lejup uz priekšpilsētu. Bija gaiša, balta mēnessnakts. Ielejā nerimtīgi tirkšēja sienāži, un Adahas malā kurkstēja vardes un krupji. Lāgiem kaut kur ieklinkstējās neredzama ganāmpulka zvaniņi.

Sidrabotajā klusumā kalni šķita noslēpumaini sapņojam kā augstākas būtnes, un visa daba jauki dvesmoja svētlaimi, mieru, vēsumu.

Kā allaž kopš pašas bērnības, gaišā pacilātība, kas valdīja naktī, dziļi aizgrāba jaunekļa dvēseli un remdēja viņa satraukumu. Sava uzdevuma veikšanai viņš būtu vēlējies nakti, kad vienīgi zvaigznes pie debesīm stāstītu par mirušiem aizgādņiem, mīlestību un slavas apmirdzētu likteni. Mēness izskatījās traģisks, spokains, pravietisks. Tā gaisma vedināja iedomāties, ka apkārt klīst līķautos tinušies veļi un nelabā apsēsti dzīvnieki, ka pamestu klosteru drupās mūku gari murmina lūgšanas. Mēness draudīgajā spožumā raganas skaitīja buramos vārdus un gatavoja savas ziedes, kuras atņēma cilvēkam spēku un, likās, izsūca asinis.

Pa kreisi roki gaisos ieķērcās kāds neredzams putns. Vai tā būtu bijusi vārna?

Nonācis pie aizas, virs kuras kraujas atradās slepenā atvere, Ramiro noslēpās aiz kāda ozola stumbra, lai novērotu apkārtni. No austrumpuses piesardzīgi tuvojās viens, divi, trīs stāvi. Vīri pienāca klāt, paraudzījās uz visām pusēm, uzrāpās pa klintīm un pazuda atverē. Brīdi vēlāk pa sānu celiņu kāpa lejup lielāks bariņš ļaužu. Tad ieradās viens pats vīrietis, pēc tam vēl trīs vīri un beidzot savi desmit vai piecpadsmit. Tie pazuda tumšajā atverē kā skudru pūznī. Kad bija pagājusi vairāk nekā stunda un neviens vairs nerādījās, Ramiro pats rāpās augšup. Atvere bija pusviru. Jauneklis pacēla paklāju. Pirmā istaba grima aklā tumsā. Ramiro paspēra uz priekšu soli, pēc tam vēl vienu. Viņa vairogs atsitās pret flīzēm. Tumšumā taustīdamies ar zobenu, Ramiro devās uz peldes istabas pusi.

18

Vāts bija plata un apaļa, kā uzšķērsta ar ragu. Naidīga roka bija ietriekusi dunci viņa krūtīs gandrīz pašā sirdī.

Ramiro tagad juta, ka brūce atkal atveras un pie mazākā pakustējiena sāpe, ugunīga sāpe kā sprēgājošas dzirkstis izskrien no vāts pa visu augumu.

Pēdējās dienās morisku mājā Ramiro bija licies, ka viņš ir jau pavisam izveseļojies, tomēr kāpšana lejup no klints augšas un ceļš nestuvēs līdz pilsētai brūci zem apsēja atkal atvēra. Ierašanās mājās, mātes jautājumi, kalpotāju rosīšanās, pārģērbšanās — visi notikumi, kas norisa atgriežoties, pārāk satrauca Ramiro, un viņam piemetās drudzis.

Nolaiduši jauneklim krietni daudz asiņu, ārsti pavēlēja ļaut viņam mierīgi gulēt. Tā nu beidzot Ramiro atkal bija gluži viens un savā paša gultā. Istaba bija tumša. Vienīgi mazs, putekļos virmojošs saules stariņš spiedās pa kādu spraudziņu, iezīmējot uz paklāja ugunīgu apliti, kas likās svilinām audumu. Neskaitāmi puteklīši cēlās un sēdās kā klusuma atomi. Pulkstenis nosita viens.

Ārā dedzina saule, mūri svilst. Ramifo klausās klusās, drūmās mūku pilsētas trokšņos, gaiļa dziesmā, klostera zvana piesitienā, ēzeļu kāju sīkajos klaudzienos uz akmeņiem. Drudzis kā ar āmuriņu dauza viņa deniņos. Istabas vidū uz soliņa iedegts kvēpināmais trauks. Kad dūmu strūkliņa šķērso saules staru, tā ievizas, izgaismojas istab- lietas un lāgiem arīdzan attēli uz sienas paklāja.

Ramiro vēlējās iegrimt šīs pazīstamās vides mierā un aizmigt kā citkārt bērnībā starp vēsajiem, vecajās lādēs glabātajiem Holandes palagiem, kas smaržoja pēc rozmarīna un timiāna, bet galva viņam neizturami kaisa. Lāgiem tāds kā nāves stingums pārņēma visu augumu no galvas līdz kājām, zuda parastā smaguma un taustes izjūta, un vienīgi smadzenēs vēl trīsēja dzīvība. Viņam šķita, ka viņš lido gaisos, šūpojas bezgalīgā augstumā. Drudzis nesa un svaidīja viņu šausmu un neprāta ārēs, un viņa galvā radās murgi, kuri kā sapuvušā ķirbī ņudzoši tārpi nerimtīgi, glumi, izmisīgi līda cits pāri citam.

Pēc ilga laika viņš pamodās, tā sakot, no drudža ārprāta. Karsonis bija aizgājis kā pērkona negaiss. Auksti sviedri klāja deniņus. Domas noskaidrojās. Vai kāds bija ienācis istabā? Droši vien jau bija nakts. Mājā nedzirdēja ne mazākā troksnīša. Lejā uz ielas pamazām attālinājās daudzu soļu dunoņa. Varbūt tā bija nakts apgaita.

Ramiro apziņā vispirms radās vēlēšanās vēlreiz pilnībā atcerēties tās nakts piedzīvojumus. Sākumā norise viņam tēlojās neskaidri un juceklīgi drīzāk izjūtās nekā ainās, bet pēdīgi lepnuma uzplūdā viss savirknējās skaidri un sakarīgi.

Viņš atkal redzēja sevi ielecam pa atveri, paceļam paklāju un, ar izstieptu zobenu rokā taustoties pa tumsu, ejam uz peldes telpas pusi. Mēness gaisma, spiežoties caur griestu rūtīm, vērta telpu drūmu kā tādu kapa bedri. Cik dīvains izskatījās alkovs, kur viņš bija pavadījis tik daudz stundu baudās un bezrūpībā! Durvis uz salonu ar daudzajiem dīvāniem bija tikai pievērtas. Kādu varenu prieku sajuta Ramiro, pamanot tumšajā kaktā gaismas atspīdumu!

Viņam likās, it kā viņš joprojām tur stāvētu un lūkotos pa spraugu. Kanoniķis nebija maldījies. Trīsdesmit vai pat visi četrdesmit moriski — daži ģērbušies savās musulmaņu drēbēs — sēdēja lokā un sprieda. Ramiro ievēroja, ka vīra ar zelta dunci viņu vidū nebija. Saracēne gāja no viena dīvāna pie otra. Vīrieši goddevīgi, apvaldītā juteklībā skūpstīja viņai rokas un delmus.

Brīžiem, apstādamies atceres gaitā, Ramiro mēģināja izprast skatīto ainu jēgu. Kādēļ tika izdalītas garās, espar- tozāles šūšanai lietojamās adatas, kuru asumu daži no klātesošajiem izmēģināja uz savas delnas, ko nozīmēja sekojošais vispārējais klusais piekrišanas sauciens un gaisā paceltās rokas slepkavīgā kustība? Par ko, klaigādams un gar degošo lāpu rokas plātīdams, tika runājis sirmgalvis ar afrikāņa seju, kurš lāgu lāgiem skaļi grabināja savu jūras gliemežu vākiem apšūto sarkano cepuri, lai ciešāk saistītu uzmanību? Varbūt tas bija kāds slepens sūtnis no Berberijas, kurš mudināja nokratīt kristīgo jūgu? … Viss bija mīkla, noslēpums, — citi ļaudis, cita pasaule…

Tad piepeši bija iestājies dziļš klusums. Visu skatieni bija pievērsušies ieejas durvīm. Gaidīja kādu nākam. Beidzot durvju abas puses tika atrautas līdz galam vaļā, un no āra ienācis vīrietis ziņoja:

—    Pašā!

Apspiests prieka sauciens izlauzās no visu krūtīm. Acu zīlītes iepletās, augumi izslējās. Kaut Ramiro būtu varējis līdz beigām novērot visu, kas notika! Nav šaubu, atnācējs būs bijis kāds slepens Turcijas sultāna sūtnis.

Ja Ramiro dunča spals nebūtu piesities pie aizbīdņa, viņš būtu visu noskatījies, nevienam nenojaušot viņa klātieni. Bet šis niecīgais troksnītis bija licis daiļajai mo- riskai pietrūkties kājās. Vēl tagad Ramiro šķita, ka redz to lēniem soļiem tuvojamies un lielajām acīm bailēs veramies uz durvju spraugu. Viņa bija nojautusi, kas noticis. Tikko ienākusi peldes istabā, viņa iesaucās:

—   Tu tas esi, Ramiro! Tu!

Sekoja cīņa, mēma, šausmīga. Viņš rāvās vaļā no Aišas, lai varētu skatīties, bet viņa ieķērās viņam drēbēs, turēja aiz pleciem, iekārās kaklā un izmisīgi, klusiņām klusītiņām čukstēja pie auss: «Ne, nē!» Tikmēr jau bija atvērušās otras durvis un, kad pa tām nāca iekšā daži vīrieši ar degošām lāpām, mīļākā ar roku aizsedza viņam acis.

Tad viņš ar zābaku rupji iespēra tai pa vēderu, un vēl tagad viņa atmiņā dzīvi un drausmi atbalsojās, kā sieviete iekliedzās, atmuguriski krītot uz marmora grīdas. Viņa asinis atkal iekvēlojās karsonī, kad viņš atcerējās, kā mo- riski bija uzlēkuši no spilveniem un vienā jūklī traukuši klāt.

Tas bija bijis lielakais notikums viņa dzīvē, un viņam aizvien patika atgriezties atcerē pie divkāršās baudas, ko bija devusi paša drošsirdība un nāves drauds. Šie mauri, kuri likās esam mīkstčaulīgi un zaudējuši vīrišķību zem verdzības jūga, bija metušies viņam virsū, neticamā ātrumā izraujot ieročus un paķerot lāpas. Redzēdams, ka no nāves neizbēgt, viņš bija nolēmis jo dārgi atdot savu dzīvību. Viņš atcerējās, ka ne mirkli nebija zaudējis drosmi. Spēks bija viesis visos viņa locekļos varonības kvēli.

Murgos viņš vēl tagad iekliedzās lepnā izaicinājumā, jo domājās joprojām turam rokā nāves ieroci, un viņa iztēlē atkal ainojās cīņa lāpu gaismā. Atkāpies dažus soļus, viņš bija apvilcis ar zobenu gaisā draudīgu loku, rādīdams drausmīgo asmeni. Tad viņš bija meties no vienas puses uz otru, sizdams mauriem no rokām ieročus un durdams. Jāsaka — bija cīnījies tā, it kā viņa roka cirstu simt ieročiem. Vispirms viņš ievainoja kādu jaunekli ar gariem matiem, dziļdziļi iegrūzdams tam asmeni krūtīs. Kādam citam, kas, vicinādams savu līko zobenu, gribēja viņu iebiedēt, Ramiro ar strauju vēzienu pāršķēla seju. Moriski izbailēs kāpās atpakaļ. Tad Ramiro, aizsegdamies ar vairogu, asiņu satracināts, sāka kapāt uz visām pusēm apjukušo mauru burzmā, juzdams, ka ikviens zobena vēziens, drēbei notirkšķot, skar mīkstu miesu, it kā smaile iedurtos ādas maisā, kurā glabājas vīns.

Neviens nekliedza. Viss norisa mēmi. Tie, kas nogāzās, tikko dvašoja vaidus. Piepeši viņš ieraudzīja nostājamies sev pretī staltu jaunekli, kas bija bruņojies ar garu spāniešu zobenu. Spējš satraukums pārņēma Ramiro. Vizēja atņirgtie zobi. Bet jau pēc pirmajiem cirtieniem pretinieks pazuda tumsā.

Tad Ramiro juta, ka viņu spēcīgi satver no mugurpuses, un tūdaļ viņam asi iesāpējās krūtīs sirds augstumā, iesāpējās tik skaudri, ka izšļuka no rokas zobens. Viņš atcerējās, ka, saļimdams un juzdams nāvi tuvu, bija iekliedzies: «Biktstēvu!» — un ka viņa slābanā roka bija ieslī- gusi aukstā ūdenī. Visi bija metušies uz viņu paceltiem ieročiem, lai viņu nobeigtu, bet vēl tagad viņš redzēja, kā lāpu kvēpainajā gaismā noslēpumainais morisks ar zelta dunci izlaužas cauri pārējiem, pārkrīt pār viņu un nosedz ar savu augumu, atkārtodams vienu un to pašu kliedzienu arābu valodā:

—   Ebni! Ebnit…

Tad Ramiro bija zaudējis samaņu.

Kāds pārsteigums, kāds izbrīns viņam bija otrā dienā, kad, atžilbis no bezsamaņas, ieraudzīja sevi blakus istabā smaržojošā gultā un līdzās Aišu, veco mauri un cēlo cilvēku, kas bija glābis viņa dzīvību. Un ar kādu viesmīlīgu laipnību viņu nākamajās dienās aprūpēja šie neticīgie! Vīrietis sameklēja arābu grāmatās ziņas par dziedinošām zālēm, kuras vecā moriska Gulinara gāja vākt apkaimes laukos, bet Aiša mazgāja un pārsēja brūci mīlas svaidītām rokām. Kāda ziede, kuru karavīri bija atveduši no Ķīnas uz Arābiju un tirgotāji no Arābijas uz rietum- zemēm un kuru maurs glabāja dārgā ziloņkaula kārbā, darīja brīnumu, un Ramiro atlaba.

Tanīs stundās, kad viņš jutās možāk, sievietes pārmijus stāstīja viņam kā bērnam brīnumainas teiksmas, kas bija kā dārgakmeņu virtenes un lika sapņot par tālām un laimīgām malām.

Vārdi, ko viņam teica musulmanis, kādā septembra pievakarē iedams prom no noslēpumainās mājas, bija neizdzēšami iespiedušies atmiņā. Saule jau laidās uz rietu. Ramiro, kam ievainojums sāka aizdzīt, sēdēja pie loga, pa kuru varēja pārredzēt ieleju.

Vīrietis lēni ienāca un apstājās pie viņa. Pirmo reizi Ramiro redzēja tam pie zābakiem piešus. Vienīgi to skanēšana bija nodevusi maura kluso nācienu. Grūtsirdība lepnajā vaigā vērta tā stāju vēl cēlāku.

—    Man jādodas prom no tevis, — viņš sacīja. — Ticīgo lāsti ir pār mani. Viņi izstumj mani tādēļ, ka glābu tavu dzīvību. Vienalga. Bet, ja tev par viņiem būtu jāziņo tiesai, vienīgā atmaksa, ko lūdzu, ir laikus brīdināt šīs abas labās sievietes, lai tās spētu aizbēgt.

Ramiro piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Vai tu apsoli pie sava goda? — maurs tūdaļ jautāja.

—   Jā, — atteica jauneklis.

—   Vai zvēri to?

—    Zvēru.

—    Ar to pietiek, — sacīja musulmanis, piebilzdams: — Lai slavēts ir allahs, uzklausa manu lūgšanu un pievērš tevi kādudien mūsu svētajai ticībai. Atstāj, Ramiro, spiegošanu zemiskiem ļaudīm. Nevajā nabaga moriskus un liec, lai tev pastāsta, kas bija Džahvari no Kordovas,

šie zinātnes spīdekļi, šie bruņniecības ziedi, kuru asiņu puksti vēl tagad dzirdami šai istabā.

Maurs nolieca galvu, uzlika roku uz Ramiro pleca. Kad viņš savu vaigu atkal pacēla, viņa valgās acis mirdzēja. Noņēmis no jostas skaisto dunci, viņš lūdza Ramiro pieņemt to kā piemiņu no viņa. Pēc tam viņš izlēca pa logu. Lejā, pļavā, viņu gaidīja vīrietis ar apseglotu zirgu. Ramiro redzēja mauru uzlecam seglos un aizjājam.

19

Tagad Ramiro domāja, ka nepieciešams pārvarēt atmiņu jucekli un drudža atslābuma laikā nolemt, ko nākamajā dienā sacīt mātei, kad tā atkal ienāks istabā. Viņš pats saprata, ka dažas stundas vēlāk var beigt elpot vai arī iegrimt ilgā bezsamaņas stāvoklī, saprata arīdzan, ka viņa pirmais pienākums bija darīt zināmu to, ko tika redzējis, kaut arī viltus ticīgie jau būs spēruši soļus, lai izbēgtu tiesai. Tomēr viņam vajadzēja arī turēt doto vārdu. Viņš apzinājās, kas tā ir par saistību goda vīram. No domas vien par zvērestu viņu pārņēma svētsvinīga un heroiska jutoņa. Cik daudzi viņa priekšteči gan bija skatījušies nāvei acīs tādēļ vien, ka bija teikuši «apsolos», «zvēru». Un it īpaši vēl Avilā, kurā atradās Sanvisentes bazilika, karaļvalsts slavenākā zvērestu došanas vieta. Tas nebija svarīgi, ka solījums dots neticīgajam. Ramiro atgādājās, kā hronikās tika lasījis par imperatoru Alfonso, kas turpat vai licis nocirst galvu savai laulātai draudzenei un arhibīskapam donam Rodrigo tādēļ, ka tie bija lauzuši karalisko goda vārdu, ko viņš bija devis Toledo mauru likumpratējiem.

Rītam austot, ieradās kanoniķis un lūdza atstāt viņu vienatnē ar jaunekli. Tikko atsēdies pie gultas, viņš agrajai rīta stundai un apstākļiem nepiemēroti skaļā balsī jautāja:

— Kas noticis?

Atkal atrodoties drudža varā, Ramiro atbildēja, ka tagad nav brīdis stāstīt par to, bet gan sagatavot dvēseli dievam, un lūdza ātrāk dot viņam svēto vakarēdienu.

— Tas nav iespējams, — sacīja teoloģijas lektors, pie

metinādams, ka, noklausījies stāstījumu kā biktstēvs, viņš nevarot dzirdētos atklājumus likt lietā.

Tad Ramiro mirēja balsī pastāstīja, kā pārsteidzis maurus pašā sazvērestības vietā, kā tie viņu pamanījuši un sadūruši.

Kanoniķis bija redzējis daudzus mirstam un, vērodams tagad jaunekļa atkārušos zodu un blāvās acis, domāja, ka viņa skolnieks gatavojas mūžīgajam ceļam un nāve gultas galvgalī vairs daudzreiz neapsviedīs smilšu pulksteni. Nedrīkstēja zaudēt laiku.

— Dūšu, dūšu, mans dēls! — doma kungs iesaucās. — Vai jums no šīs vainas mirt vai nemirt, zina vienīgi dievs. Bet neaizmirstiet, ka nāve ierodas bez brīdinājuma tāpat kā pilsētas kārtības sargi un tiesas kalpi, ja nolemts mūs aizvest. Nu saņemieties, jaunais lauva.

Kanoniķis prasīja, lai Ramiro pastāsta, kādas pazīmes noslēpumainajai mājai un vienam vai otram sazvērniekam. Jauneklis atcerējās doto solījumu, viņš nespēja atrast piemērotus vārdus, aizvēra acis un klusēja. Kanoniķis izmisa. Pieliekdamies Ramiro pie pašas auss, viņš mudināja to runāt, lieliem soliem staigāja pa istabu, tad atkal atgriezās pie jaunekļa, purināja tā plecu.

Ap pusdienas laiku Ramiro, kurš pārdomās bija nostaigājis grūtu ceļu, lika ataicināt kanoniķi.

—    Vai, pēc jūsu žēlastības domām, — jautāja Ramiro, — ir kāds godīgs līdzeklis, kā atsaukt zvērestu, kas dots neticīgajam un, baidos, var kaitēt mūsu svētajai baznīcai? Vai to varētu dabūt zināt, ja aizrakstītu pāvesta nun- cijam galmā?

—     Ja esat devis zvērestu neticīgajam pret svēto Kristus baznīcu, — atbildēja doma kungs, — tad nav vajadzīgs ne nuncijs, ne pāvests, ne koncils, bet jebkurš biktstēvs var noņemt no jūsu dvēseles šādu nāves grēku. Ja tas ir, kā man liekas, solījuma zvērests, tad jums bija vajadzīgs «diskusijas spriedums», kā to nosauc svētais Toms, tas ir, skaidra apjēga par to, ko darījāt, bet tās jums trūka, jo gribējāt dievu ņemt par dalībnieku noziegumā pret viņa baznīcu. Arī pēc cilvēku likumiem šāds zvērests nesaista, nedz uzliek pienākumu to pildīt. «Jebšu zvērests, kas ir svēts solījums,» saka, ja atmiņa mani nevil, Gudrā karaļa likums, «netiek dots, lai ļaunu darītu, bet gan lai darītu labu un sargātu taisnīgu lietu.» Pēc tam doma kungs sadalīja jautājumu divās daļās. Viņš nošķīra bruņnieciskās un likumīgās saistības, kuras pati baznīca aizstāv kā neaizskaramas un augstāk vērtējamas par dzīvību, no pretlikumīgām saistībām, nolādamiem zvērestiem, kas vērsti pret dievišķo majestāti vai baznīcu un kas laužami bez vilcināšanās, tādēļ ka dvēsele, kuru nāve pārsteidz apgrēcībā ar šādiem zvērestiem, uz vietas tiks iegrūsta šausmīgākajās pekles mokās, it īpaši tad, ja zvērests dots par labu ticības naidniekiem.

Šī daiļrunība tūlīt pārliecināja jaunekli. Ramiro vairs nesvārstījās. Tādā brīdī kā pašreizējais pekles pieminēšana vien lika viņam visu ātri pārdomāt. Viņš atcerējās neskaitāmos pārkāpumus pret dievišķo majestāti tai laikā, kad viņam bija neprātīgā tuvība ar neticīgo, un viņam šķita, ka dotais solījums ir milzu akmens, ko velns paguvis pakārt viņam kaklā. Tādēļ viņš izstāstīja kanoni- ķim visu, ko bija darījis, kopš no tā šķīrās katedrāles laukumiņā tanī pēcpusdienā. Izstāstīja par abiem ceļiem, pa kuriem var nokļūt mauru mājā, un minēja Aišas, Gulina- ras un dažu sazvērnieku pazīmes. Viņš domāja šādā veidā šķīstīt savu ar atkritēja mīlestību šausmīgi aptraipīto dvēseli un pēdīgi parādīt tam kungam, ka viņa sirdī nav vairs ne pēdu no agrākās aizraušanās.

Nākamajā dienā Ramiro bija gandrīz agonijas stāvoklī. Viņu kopa vienīgi donja Giomara, palīdzēja Kasilda un kāda veca kalpone.

Jauneklis bija zaudējis daudz asiņu. Tās jau bija noplūdušas aumaļām, krāsojot peldes istabas marmora grīdu, un bez tam divi ārsti, zinātniski izstrīdējušies par vietu, no kuras asinis būtu nolaižamas, nolēma rīkoties katrs pēc savas saprašanas, un tā vairākas stundas no vietas Ramiro tika tecinātas asinis no rokas delma un kājas potītes.

Nespēka pieņemšanās bija kā lēna iešana pretim nāvei. Drudzis uz īsu brīdi satrauca jaunekli, bet pēc karsoņa tūdaļ atkal uznāca pilnīga nevarība. Visa miesa likās pamirstam. Tā bija šausmīga, stindzinoša sajūta. Ramiro šķita, ka viņš elpo smaku, kāda bija kalnu klostera baismīgajā kapličā, kuru kādreiz, bērns būdams, tika apmeklējis; viņš atkal skatīja neskaitāmos tumsā sakrautos ģin

deņus un pārākuma apziņā pat nošausminājās, iedomājoties, ka šo cilvēku paliekas kļuvušas par bezvārda kaulu kaudzi, ko vienā jūklī sametusi mūku vienaldzība.

Ramiro apziņa grima drūmā krēslā, no kuras iznira vienīgi nomācošu atziņu rēgi. Vaina, nožēla un sods bija tās klintis, kas veidoja viņa sirdsapziņas pamesto un baigo ainavu.

Tā pagāja trīs četras dienas te drudzī, te bezsamaņā. Gangrēna izplatīja dvaku arī blakus telpās. No klosteriem un dižciltīgām aviliešu ģimenēm izlūgtās slavenākās relikvijas, kas jau pašā sākumā bija liktas klāt pie atkal atvērušās vāts, bija bezspēcīgas. Ramiro pirmais skolotājs, vecais franciskāņu mūks, jau divas reizes bija iesvaidījis jaunekli pēdējai gaitai. Donja Giomara uzskatīja dēlu par zaudētu. Pēdīgi, dažu draudzeņu pamudināta, viņa aizsūtīja pēc kādas Santjago priekšpilsētas moriskas, kura bija izslavēta kā dziedinātāja brīnumdare. Sī sieviete rūpīgi apmazgāja vāti ar kādu zāļu novārījumu, pārsēja vainu, pavēlēja dot kādu dziru un piekodināja nepieskar- ties pušumam, ja gribot, lai tas sadzīst. Pēc divi dienām jauneklis vairs nemurgoja, un drudzis mazinājās.

Samanot, ka atdzimst gluži kā putns Fenikss, kuru tik bieži piemin garīgie un laicīgie autori, Ramiro izjuta kais- mas dzīvotalkas. Viss viņu saviļņoja, un visa pasaule atkal šķita brīnums. Sēdēdams pie loga, viņš bērna domīgumā nolūkojās mākoņu blāķos, kuri vēstīja, ka tuvojas ziema. Viņa prātu atkal nodarbināja tie paši bērnišķīgie jautājumi kā citkārt mazotnē. Kur gan tiek skrotēti krusas graudi? Diez kas rībina pērkona bungas? Kas taisa vējus? No kurienes tie nāk?. ..

Citreiz atkal viņš raudzījās uz pilsētu. Cēlās pilis uzrunāja viņu augstprātīgā uzvarētāju valodā. Dzimtu varenība, tālās, teiksmainās zemēs iegūtā bagātība, varonīgās dēkas, kurās devās Avilas dēli, kas vēl tagad karoja visās pasaules malās, lai kādudien, slavas vainagoti, pārrastos savās klinšu ligzdās, kur tos pie mierīgiem pavardiem gaidīja sievas, — tas viss bija skatāms ģerboņos, kas rotāja granīta mūrus, kuros viņa acis nevarēja vien beigt lūkoties.

Ramiro godkāre ko ciešanas bija nomākušas, atzēla vēl varenāk. Viņš iedomājās, ka dievs nav viņu aizsaucis pie sevis tādēļ, ka izraudzījis kādam izcilam uzdevumam

šeit zemes virsū. Nupat viņš bija izturējis izredzētā pirmo pārbaudi. Viņš atcerējās varoņu dzīves aprakstus. Laime gandrīz vienmēr mēdza uzsmaidīt tad, kad vairs nebija tālu līdz bezdibeņa malai. Vislabāk nokaltais asmens bija tas, kas turpat vai sasprāga uz laktas. Jauna paļāvība liktenim saslēja viņa stipro gribasspēku, un, it kā apskurbis no māņu sapņiem,\viņš pats jau sāka teikt sev apbrīna vārdus, kurus drīz vien gaidīja atskanam no visām pusēm, kur vien parādīsies. Tad viņš nodevās pārdomām, apsvērumiem. Kur gan visā Kastīlijā atrast otru tik dižciltīgu un senu ģinti kā viņējā? Viņa asinis bija skaidras kā dimants. Turklāt viņam bija lemts mantot vienu no slavenākajām muižām Segovijā. Bez satraukuma viņš iedomāja citu ģimeņu jaunekļus, bija pārlieku drošs par to, ka neviens no tiem nepārspēs viņu nedz zināšanās, nedz atjautībā, nedz bezbailībā.

Godība atkal uzsmaidīja viņam kā nepacietīga, kaila verdzene, piedāvādama savas rokas, savu valdzinošo skaistumu un savas dziesmas.

20

SĒdēdams pie ogļu krāsniņas, pievērsis skatienu griestu sijām, Ramiro kavējās sapņos. Te lēnītēm atvērās durvis uz galeriju, un parādījās sērās tēr- pies stāvs. Ienācējs bija viņa māte. Mūķenes galvas sega, cieši pieguļot pierei, pilnīgi apsedza matus; seja vizmoja baltā blāvumā. Māte bija jau būtne bez miesas, bez kvēles. Viņas smalkajām, alabastr- baltajām rokām likās spīdam cauri gaisma, tās bija izdilušas, kļaujoties kopā nemitīgās lūgšanās. Māte mēdza izstiept plaukstas pret svečturu gaismu, lai savu pirkstu kauliņos skatītu drūmo brīdinājumu un domātu par galu, kas visus gaida.

Ramiro pārsteigts pavērās mātē. Viņas vaibsti bija loti pārvērtušies, kā smaga rūpesta sagrauzti. Viņa runāja visai mierīgi, lēni un piesardzīgi — kā cilvēks, kas baidās atklāt savas patiesās domas. Doma kungs viņai nupat esot sīki izstāstījis par Ramiro sadursmi ar mauriem.

— Manuprāt, — māte nopietni piebilda, — tu būtu varējis izvairīties no cīņas ar nicināmiem ienaidniekiem, kuriem būtu pieticis ar dažiem tiesas kalpiem.

Tad viņa tam paskaidroja, cik maldīga šāda uzupurēšanās un ka ikviena godkāra rīcība ir māns un vilšanās.

— Tu to darīji aiz godkāres, — viņa piemetināja. — Tā būs liela laime, ja tavu rīcību neapēnos tenkas. Ko gan tāds kā tu, Ramiro, kam jāuzsāk baznīcas svētās gaitas, ko gan tāds lai meklē uz zūdības un godkārības takas? Bet lai slava viņa dievišķajai majestātei par to, ka viņš uzsūtījis tev to visu, lai tu atvemtu pasaules indi kā otrs svētais Ignasio. Nepiemirsti, mans dēls, kādā brīnišķīgā kārtā tam kungam labpaticis tevi izraut no pašas nāves rokām, mēs visi to uzskatījām par brīnumu, un padomā vien, ka tev pienākas atmaksāt par šo otro dzīvi, kas tev piešķirta.

Māte brīdi klusēja un tad sacīja, ka, tiklīdz viņš atlabšot, jādomā par došanos ceļā uz Salamanku. Bīskapa kungs bija apsolījis pagādāt viņam vēlāk labu vietu, ja Ramiro pats nevēlētos iestāties kādā klostera ordenī.

Ramiro klusēdams noklausījās mātes vārdus, un viņa seja nepauda, kādu iespaidu tie uz viņu atstājuši.

Bet mātei šis brīdis bija dziļa satraukuma pilns. Gaišai cerībai mijoties ar bažām, visa viņas būtne saspringti gaidīja vārdu vai zīmi, kas izšķirtu par labu vai par ļaunu to, ko dzīve varēja viņai vēl dot. Te istabā steidzīgi ienāca sulainis un ziņoja, ka dons Alonso Blaskess jau nākot augšā pa kāpnēm.

Jauneklis tūdaļ paskatījās uz savu apģērbu, parāva uz augšu bikses, savilka sava kamzoļa auklas, palūdza mātei tīru kruzuļu apkakli, tad spoguli, ķemmi un ziedes kārbiņu, lai sasukātu matus. Bija redzams, ka viņš sukājas ar patiku un, lūkodamies savā atspoguļojumā, cenšas piešķirt sev jauku izskatu.

Trūka vēl rotaslietas. Viņš nepacietīgi pieprasīja zelta važiņu, ko māte pati savām rokām aplika viņam ap kaklu. Tad, rādīdams uz mozaīkas skapīša pusi, Ramiro lūdza padot viņam no vidējās atvilktnes dārgakmeņiem rotāto dunci. Paņēmusi dunci rokā, donja Giomara apmulsa. Viņa pavilka no maksts asmeni un, stingi raugoties uz tēraudā iegrebto arābu uzrakstu, sāka drebēt kā apšu lapa, it kā būtu ieraudzījusi baismīgu rēgu.

Sulainis atgriezās un, atliecis portjeru malu, palika stāvam pie durvīm. Māte tikko paspēja pasniegt ieroci un uzmest uz kvēlošajām oglēm dažus graudiņus vīraka, ko izņēma no savas rokas somiņas.

Ar parasto stūraino kustību atgrūdis atliekto portjeru malu, gaišajā durvju ailā kā attēls ietvarā parādījās dons Alonso viscaur melnā ģērbā. Cietinātās apkakles skāvs vērta viņa seju kokainu. Viņš paklanījās un rāmiem soļiem tuvojās sava drauga meitai, lai noskūpstītu tai abas rokas.

Vilkdams nost cimdus, viņš kā žēlīgs karalis apsveica Ramiro, pielīdzinādams tā rīcību varoņdarbiem, kurus, kalpojot dievam un karaļvalstij, veikuši Agilu, Osu, Āriju un Alkantaru senči; šad tad, nobraucīdams cirtoto matu cekulu virs pieres, viņš uzmeta Ramiro mātei ašu un aizdomu pilnu skatienu. Lāgiem, lai uzsvērtu savu vārdu patiesumu, viņš spieda pie krūtīm labo roku. Mirdzēja florentīniešu gredzeni. Viņam bija neparasti skaistas rokas, un to sevišķais baltums liecināja, ka viņš tās vakaros ieziež ar maigiem taukiem un, gulēt ejot, uzvelk cimdus ar nogrieztiem pirkstgaliem.

Atvadīdamies viņš teica jauneklim:

—    Pakalpojums, ko jūsu žēlastība izdarījusi baznīcai un karalim, — es nerunāju par jūsu ilgajām ciešanām, tādas cilvēkiem ar jūsu asinīm piederas, — nevar palikt bez atalgojuma. Rīt man jādodas ceļā uz galmu. Gribu izgādāt jūsu žēlastībai Alkantaras ordeņa mantiju; netrūks cilvēku, kas gribēs man izpatikt. Jūsu žēlastībai, — viņš piebilda, — tas nesagādās vairāk pūļu kā sameklēt pergamentus, kuri pierāda asiņu skaidrību, un tas būtu tikpat kā pārbaudīt saules gaismu.

Ramiro apliecināja savu pateicību un, raudzīdamies gluži kā apžilbušām acīm, spieda abām rokām bruņinieka vēlīgo roku.

Tikko galma kungs bija aizgājis prom pa galeriju, donja Giomara nokrita pie Ramiro kājām un apskāva viņa ceļgalus. Paslēpusi seju, raustīdamās elsās, viņa murmināja nesaprotamus vārdus, bet Ramiro, aptvēris viņas plecus, vienā laidā atkārtoja:

—   Celieties augšā, celieties augšā, māt! Kādēļ jūs raudat? Kas jums noticis?

Pēdīgi donja Giomara pacēla savu asaroto vaigu un pēc brītiņa atbildēja:

—    Liela nelaime, lielākā un nežēlīgāka, kāda vien man varēja uzbrukt: tava aiziešana no dieva, Ramiro, tava pazušana!

—    Mana aiziešana no dieva, māt? Ko jūs runājat!

—   Jā, velns ir uzvarējis tavu dvēseli. Pasaules nīcība un alga padarījusi tevi godkāru. Kad dons Alonso runāja par ordeņa mantiju, man šķita, ka redzu tavās acīs atspīdam pekles ugunis. Kas varēja tevi tā pārvērst? Kādu burvekli iemetuši tavā sirdī?

Tad, raudām smacējot elpu, viņa turpināja:

—    Tu vairs neesi, nē, neesi mans mīļais puisītis, kas tik līksmi gāja pazemības un nožēlas ceļu, kas jau no pašas mazotnes veltīja savu dzīvi tam kungam. Mans toreizējais Ramiro! … Mans toreizējais svētais puisēniņš!

Izteikusi šos vārdus, viņa nepiecēlusies atkal ieslēpa seju rokās. Bet brīdi vēlāk šī sāpju sagrauztā māte, kas, likās, spēja vienīgi lūgt un raudāt, pēkšņi strauji pieslējās kājās un stalti nostājās pretī Ramiro. Tā bija pārsteidzoša pārmaiņa, spējš dvēseles pacēlums. Senču valdonības gars brīdi pavīdēja uz sašutuma pārņemtās abates pieres. Baigā un gandrīz vīrišķīgā balsī viņa iesaucās:

—    Gana mīkstčaulības! Tiklīdz būsit atlabis, dosities uz Salamanku turpināt savas studijas; tad varēsit tur izvēlēties vai nu baznīcu, vai ordeņus. Tā ir mana griba.

To teikusi, viņa sadrūmusi gāja ārā no istabas, un bez vaska smaržas, kas nāca no viņas drēbēm, gaisā it kā plūs- moja vēl kaut kas svinīgs, kaut kas nepielūdzams, ko Ramiro izjuta kā neizteikta lāsta draudu.

Telpa pildījās ēnām, bet drīz vien ieradās ieroču nesēja meita, ar roku sargādama zeltītā svečtura liesmu un pati izskatīdamās kā svētbilde sveču gaismā.

21

ažu gadu laikā klusā pils bija pārvērtusies par vienu no visvairāk apmeklētajām un trokšņainākajām mājām karaliskajā Avilā. Reiz dons Alonso Blaskess Serrano bija sapulcinājis pie dona Injigo dažus no ievērojamākajiem ļaudīm, lai apspriestu jautājumu par viltus ticīgajiem. Vēlāk šīs sapulces atkārtojās. Ielūgto skaits aizvien pieauga. Vienkāršajai

šokolādes tasei pievienojās maizītes un trausli cepumi. Tāds bija sākums dižciltīgo sapulcēm pie senjora de la Osa.

Trešdienās un svētdienās pēc diendusas viņa pilī ieradās dižciltīgākie no dižciltīgiem un augsti mācīti vīri. So sapulču pārrunas beidzot izvērtās par tādām kā valdības apspriedēm; paši rehidori devās uz tām, lai dzirdētu padomus par pieņemamiem lēmumiem. Tas bija negaidīts pavērsiens.

Tomēr senjors de la Oss nebūt nebija pēc kaut kā tamlīdzīga tīkojis. Sākumā viņš bija dziļi sašutis, viņu bija pārņēmušas patiesas bažas, ka ļaužu pieplūds pilī apdraudēs viņa mājas mieru, un viņš tika ilgi lauzījis galvu, pūlēdamies atcerēties, kad būtu negribot devis iemeslu vai izteicis kādu neapdomātu vārdu, kas varēja ierosināt šīs sapulces. Bet vienīgi viņam pašam iemesls nebija zināms. Sis nabaga izšķērdīgais un slimais sirmgalvis, kas nevienam nevarēja kļūt par nopietnu sāncensi, valdīja māju, ko pats liktenis bija izraudzījies šīm sanāksmēm. Lai gan donu Injigo laulības saites bija saradojušas ar pilsētas visvecākajām dzimtām, viņš vienmēr bija turējies savrup no nesaskaņām, kas gadsimtiem ilgi pastāvēja starp San- huaniem un Sanvisentēm un pilsētas dižciltīgo saimi sa- šķīra divās naidīgās grupās, bez tam viņa pilī bija plašas zāles, vesels bars apkalpotāju un lieliski cepumi.

Sanāksme pils salonos bija trokšņaina. Bez kodola, kuru veidoja paši dižciltīgākie avilieši, radās vēl vienkāršu garīdznieku un neievērojamu laicīgo grupiņas. Tanīs, negribēdams piesaistīt sev uzmanību, atrada patvērumu gan manierīgs svešinieks, kas bija sācis apmeklēt sapulces, neviena neaicināts un nez no kurienes uzradies, gan nabadzīgs bruņnieciņš, kas bija draugs kādam dona Injigo draugam, gan cienasta pievilināts cietokšņa virsnieks, gan mūķeņu klostera kapelāns, gan tiesas notāriņš …

Drīz vien tika pamanīta senjora de la Osa vārīgā vieta, un nebija gandrīz neviena apmeklētāja, kurš tam neapprasītos, kas īsti pašlaik ir ar tiem viltus ticīgajiem, vai arī nevērstos pie bruņinieka ar apbrīna pilnu vaicājumu par tā varonīgo cīnīšanos Alpuharras kampaņā. Glaimi sekoja glaimiem, un pamazām vien dons Injigo iemantoja lielu slavu, no kuras neviens necieta, un pilsētā tā vārdu pieminēja ar dziļu cieņu, it kā bruņinieks patiesi būtu bijis viens no ievērojamākajiem vadoņiem toreizējā svētajā atriebes karā.

Donam Injigo beidzot iepatikās šīs sanāksmes viņa mujā. Viņš palielināja savu apkalpotāju skaitu, iegādājās tiem jaunas livrejas, nopirka jaunas sudraba krāsniņas, jaunas eļļas lampas un svečturus, izpirka dženoviešiem ieķīlātos labākos paklājus. Par šokolādes un vīna pārzini darbojās Medrano draugs, Sanpedro baznīcas jaunākais ķesteris. Trīs vergi mīcīja mīklu. Kāds slavens Madriga- les konditors gatavoja cepumus, kāds -morisks darīja medus alu. Mājzinis, ģērbies kā flāmu dižciltīgais, rīkoja kalpotājus ar gandrīz nemanāmām kustībām. Vakaros, kad viesi atstāja pili, sulaiņi bija nostatīti divkāršā rindā visā gaiteņu garumā līdz ielas durvīm un katrs turēja rokā degošu vaska sveci. Patērēja tikpat daudz sveču kā pašā katedrālē. Viss laistīties laistījās kundziskā spožumā.

Ramiro iedomājās, ka, tiklīdz viņš ieradīsies sanāksmē, visu skatieni pievērsīsies viņam un pat varenākie dižciltīgie steigs klāt, lai apsveiktu viņu ar varoņdarbu. Vāts bija gandrīz sadzijusi, bet viņš pats vēl novājējis un bezspēcīgs, kad kādā pievakarē apvilka savu greznāko apģērbu, piekāra pie jostas moriska dāvāto dunci un- iegāja mazajā zālē, kur parasti sagaidīja ieradušos viesus. Atskaitot Pasludināšanas baznīcas kapelānu un kādu fran- ciskāņu mūku no Sanantonio klostera, pārējie viesi, kas atradās salonā, izturējās pret viņu aizvainojoši vienaldzīgi; un viens otrs, pieminot viņa piedzīvojumu, izrunājās tā, it kā apspriestu vairāk vai mazāk veiksmīgu tiesas kalpa rīcību. Vilšanās tā apmulsināja jaunekli, ka viņam nebija drosmes doties blakus telpā, kur atradās augstmaņi un prelāti; viņš atsēdās pašā tumšākajā stūrī starp garīdzniekiem. Pavilkdams tuvāk savu soliņu, franciskānis viņam klusiņām sacīja:

—    Viegli teikt, ka tas bija nieks — atklāt šo vilku midzeni. Saprotams, ka jūsu žēlastībai tagad būs skauģi un apmelotāji, bet nepievērsiet vērību tam, ko tie šodien melš, tas izkūpēs kā dūmi gaisā.

—   Bet vai jūsu svētība domā, ka ir ļaudis, kas melš? — vaicāja Ramiro.

—   Nu, tenkas, tenkas! — nicīgi atmezdams ar roku, atteica franciskānis.

—    Neslēpiet nekā, jūsu svētība, ja vēlat man labu, jo aizvien der zināt, no kuras puses draud uzbrukums.

—    Nu — nieki vien, neģēļu izdomas … Jūsu žēlastība esot turpat vai noliegusi mūsu kunga Jēzus Kristus ticību … Jūs esot pienesusi viltus ticīgajiem ziņas … Strīds esot izcēlies vienīgi atlīdzības dēļ…

Tai brīdī pa labi roki jauneklim kāds nepazīstams cilvēks karavīra drēbēs, saķerdams sulaini aiz biksēm, iesaucās:

—    Ei, kungs Antonjiko, nepaildziniet mūsu ciešanas un žēlīgi atstiepiet vēl vienu šķīvi cepumu un kādas glā- želes sanmartina, jo mēs beidzamies nost!

To teikdams un vienlaik spiezdams savu vēderu, viņš atdarināja nabaga salcēju un sasmīdināja citus viesus. Kāds viņam klusiņām kaut ko pateica, un, iesāņus palūkojies uz Ramiro, viņš aizsedza ar plaukstu muti, it kā būtu sakaunējies.

Tikmēr dons Alonso blakus salonā sarunājās ar dažiem nule atnākušiem senjoriem.

Pavērsis seju un pa gabalu ieraudzījis Ramiro, viņš ar izbrīna žestu devās pie jaunekļa sasveicināties.

—    īstā laikā! — viņš iesaucās, izstiepdams rokas. — Tas ir uz labu! Bet kādēļ tāda kautrība? Visi senjori tīko jūs redzēt un dzirdēt, ko stāstīs jūsu žēlastība.

—   Jūtos tāds sagājis un bezspēcīgs, senjor.

—    Es priecātos, ja jūsu žēlastība tādā sanāksmē kā pašreizējā sīki jo sīki pastāstītu par savu sadursmi ar moriskiem.

—   Citudien, senjor. Baidos, ka, daudz runājot, man atkal piemetīsies drudzis.

Ramiro sakot šos vārdus, dons Alonso nemierīgi un ziņkāri skatījās uz dārgakmeņiem rotāto saracēņu dunci, kas karājās pie jaunekļa jostas, un, nespēdams apvaldīt pārsteigumu, pēdīgi saņēma dunci rokā un iesaucās:

—    Jauks duncis! Vai tas varbūt ir kāds senču ierocis?

—    Nē, senjor. To man iedeva piemiņai vecais morisks, kurš neļāva pārējiem sakapāt mani gabalos.

Bruņinieks savilka seju un, uzlicis labo roku uz Ramiro pleca, klusiņām, lai citi nedzirdētu, sacīja:

—    Sava vārda goda dēļ ejiet, jūsu žēlastība, atpakaļ savā istabā un noglabājiet šo dunci tur, kur neviens to neredz, jo es zinu, cik tas pašlaik svarīgi.

—   Es to nēsāju, senjor, kā dārgu piemiņu, kas man citgiidina manu cīņu.

—   Jūsu žēlastībai nevajag apvainoties par manu nepiekāpību, atklātība dažkārt mēdz būt rūgta.

—   Bet kam jūs tā raizējaties? Dievs augstais, kādēļ?

—   Redziet, es to daru tādēļ, ka netrūkst neliešu, kas sagudrojuši, kādā veidā, kad un par ko jūsu žēlastība saņēmusi naudu un dāvanas no viltus ticīgajiem, un, ja tie redzēs šo rotu pie jūsu jostas, tiem būs skaidrs pierādījums.

Ramiro saprata. Liktenīgās sagadīšanās satriekts, viņš saķēra galvu un, nespēdams izteikt ne vārda, pat ne iesaukties, paklanījās donam Alonso un devās prom, lai ieslēgtos savā istabā.

Pirms sapulces sākšanās dons Alonso Blaskess parasti jau vairākas stundas bija nosēdējis savā iemīļotajā krēslā pretī donam Injigo, bez apstājas pļāpādams. Viņš parasti mēdza ierasties ap pusdienas laiku, lai ietu prom pēc tam, kad zvani būs ieskandējuši vakarlūgšanu. Tā bija tanīs reizēs, kad viņš pats sevi neuzaicināja palikt vakariņās un pēc tam vēl nospēlēt ar sirmgalvi kāršu partiju. Tuvā pazīšanās deva viņam sevišķas priekšrocības, un viņš rīkojās tā, it kā atrastos pats savās mājās, jokojās ar mūkiem, zināja, uz kādu vārdu atsaucas katrs kalps. Viņa stāvoklis sabiedrībā bija nenoliedzami visspožākais. Senā draudzība ar Cinčonas grāfu un radniecības saites ar marķīzu Develadu vedināja cilvēkus, kas viņu tuvāk nepazina, iedomāties, ka viņam ir visai liela ietekme galmā, un viņš šo pieņēmumu vēl pastiprināja, bieži atkārtodams tos divi trīs teikumus, ko viņam pa visu ilgo kalpošanas laiku galmā bija teicis majestāte, un izrādīdams pret karali tikpat lielu apbrīnu, kāds patiesībā bija viņa slēptais naids pret šo kronēto spoku, kura skatiens vien jau stindzināja locekļus.

Visi pazina dona Alonso atklātību, bet tāpat arī māku uzkurināt godkāri.

«Kādēļ, jūsu žēlastība, diakona kungs, vilcinās un neprasa pēc bīskapa mitras, kuru no tiesas esat pelnījuši?»

«Jūsu žēlastības ļaunākais ienaidnieks, virsnieka kungs, ir paša pieticība, jo es pazīstu daudzus, kas nav nokalpojuši ne pusi no tā laika, ko jūs, bet ir jau cietokšņu priekšnieki un komandē karapulkus. Ja jūsu žēlastībai nav iebildumu, nākamreiz, kad braukšu uz galmu …» — un viņš iečukstēja karavīra ausī apžilbinošu solījumu.

Gandrīz vienmēr tika^pārrunāti dona Alonso ierosinātie temati. Viņš bija lepns uz savām runas dāvanām. Vērsties pie viņa ar jautājumu bija tikpat kā atvērt slūžas. Viņa valoda plūda bez apstājas, bet stiprās, piesmakušās balss tonis nemainījās. Kad dons Alonso Blaskess stāstīja par saviem ceļojumiem un piedzīvojumiem, par slaveniem mākslas meistariem, par skaistu dārglietu vai arī kad gudri iztirzāja mīlestību, viņa runa kļuva tikpat pievilcīga kā viņš pats, bet, kad tā skāra karaļvalsts pārvaldīšanu, galminieka izvairība vērta viņa valodu neizteiksmīgu un bālu, un tā pildījās aplinkiem un atrunu atrunām, ja pievērsās daudzu prinču lēmumu slēptajam pamatam.

Turpretī senjors de Brakamonte, Fuente Elsolas pilskungs, kas bija mosena Rubija de Brakamontes cilmes un rados ar dižciltīgākajām Kastīlijas dzimtām, atklāti un drosmīgi nosodīja karaļa politiku.

Sī vīra pārdrošība lepni slējās kā vientuļš dzeguļots tornis. Vārdi, kas plūda no viņa mutes, liesmoja kā sacelšanās karogs. Pat viņa skatiens un stāja pauda izaicinājumu. Visi nojauta, ka šī galva neturas droši uz lepnā skausta, un lāgiem gaidīja katastrofu, bet bruņiniekam, likās, bija vienaldzīgi, ka viņu var apsūdzēt un ka viņš riskē; viņš runāja vēl izaicinošāk, ja starp klātesošajiem atradās pilsētas korehidors dons Alonso de Karkomo vai dominikāņu mūks, kuru visi uzskatīja par svētās inkvizīcijas un karaļa spiegu. Brakamontes valdonīgais bruņinieka drauds skanēja skaļi, viņa izaicinājums šķita traucam pāri mūriem uz galmu kā strauja bulta.

Viņš bija gara auguma un kalsns. Samts un zīds plīvoja ap kārno stāvu kā mīksti putna spārni. Kruzuļojums ap kaklu bija vienmēr mazliet par vaļīgu. Osas, mati un smailā kazbārdiņa metās jau sirma, vienīgi uzacis nezaudēja krāsu, bija tumšas kā divas strazda spalvas. Viņa seja bija bāla, skatiens — ass, kustības — vīrišķīgas un valdonīgas. Jau pa gabalu varēja redzēt, ka viņš ātri uzliesmo dusmās. Viņš nebija visai mācīts, tomēr viņa runās nekad netrūka viena vai otra latīņu izteiciena par valstu bojā eju.

Karaļa pastāvīgā nerēķināšanās ar kārtu pārstāvju t'iibu, jaunu nodokļu un nodevu uzlikšana bez to ziņas, karaļa Alfonso likumu atcelšana, muižniecības privilēģiju anulēšana un pilsētu sevišķo tiesību neievērošana bija Brakamontes iemīļotā sarunu viela. Viņaprāt, valdība bija pārvērtusies par spīlēm, kuras izspieda naudu un aizžņaudza elpu. Spānija, kas varonībā bija pārspējusi Grieķiju un Romu, tagad drebēja aiz bailēm no favorītu spalvas un biktstēva Djego de Cavesa stostiem. Visur valdīja bads, kukuļošana, terors. Bija zudusi agrākā vīrišķīgā varonība, kas izraisīja tik daudz izcilu notikumu un drosmīgu piedzīvojumu. Goda vīrs tagad bija necieņā, tiesību aizstāvēšana nozīmēja sacelšanos, cieņas saglabāšana — dumpi. Gods un atzinība, ko citkārt guva bruņinieki par dižiem veikumiem, tagad tika jebkuram amatniekam par riekšavu dukātu.

— Vai tas ir taisnīgi, — viņš jautāja, — ka mūsu karalis rauš gubām naudu, pārdodams muižas kā vecus krāmus ūtrupē vai arī uzlikdams bruņiniekiem jaunas nodokļu nastas un padarīdams tos par vasaļiem un kalpiem? Un tas viss notiek tādēļ, lai aizvien nedrošāka kļūtu Flandrija, lai francūzis, ko turējām jau aiz svārku apkakles, atkal mūs izaicinātu, lai anglis pēc patikas apgrieztu mūsējiem sprandu, postītu un laupītu mūsu krastos. Agrāk mēs bijām īsti bagātnieki, tagad esam nabagi. Liels kareivisks spožums ārēji, bet zem tā — kašķis un izsalkums, daudz lepnu spalvu pie cepures, lai to pie katrām durvīm pazemīgi izstieptu pēc maizes rieciena. Jau daudzus gadus sanāk kārtu pārstāvji no visas karalistes, brēcot vienprātīgā protestā, bet uzklausīt tos negrib. Gan redzēsim, kur novedīs šī nonievāšana.

Tā viņš runāja, kājās piecēlies, iežmiedzis padusē zobenu. Brīžiem aizsmakums lika viņam apklust, tad viņš gāja pie vienas no krāsniņām un nospļāvās oglēs. Viņa lielais draugs Enrike Davila, Navamorkvendes un Vil- jatoro senjors, aizgrābtībā drebēdams, sajūsmā dzirkstošām acīm skatījās viņā un gandrīz vienmēr pēdīgi pameta savu krēslu, lai kā apburts nostātos dažus soļus atstatu no Brakamontes. Dumpības gars pielipa vienam otram no klausītājiem. Markoss Lopess, Santotomē mācītājs, apgalvoja, ka viņam kādunakt parādījies apustulis Santjago un pasludinājis Spānijas bojā eju, ja Kastīlijas dižciltīgie neaizstāvēšot savas tiesības. Ārsts Valdavjeso un licen- ciāts Dasa Simbrons mudināja Brakamonti kvēliem saucieniem, bet Ernāns de Giljamass, kas Avilu bija pārstāvējis kārtu pārstāvju sanāksmē Madridē, atbalstīdams donu Djego, patriotiskās sāpēs stāstīja, cik nicinoši karalis izturējies pret lēmumiem, kurus pieņēmusi visas karaļvalsts pārstāvju sapulce.

Pārējie, it īpaši baznīcas kalpi, nodūra acis un nepakustināja ne vaibsta. Tiklīdz runas kaut uz mirkli pārtrūka, aizvien atradās kāds, kas mēģināja uzsākt citādas valodas. Jebkurš sīkumiņš bija labs, lai novērstu nemieru, ko sacēla Brakamontes kaismie vārdi, kas skāra tik smagus jautājumus un iekvēlināja tāpat, kā degoša lāpa aizliesmo vecas tapetes.

Tad Gaspars Veļa Nunjess un Gonsalo de Aumada, kuri nupat bija ieradušies no Peru, stāstīja par Ameriku, par teiksmainiem dzīvniekiem un augļiem, par dzimtu nožēlojamiem jaunākajiem dēliem, kuri tur pēkšņi kļuvuši bagāti, atrodot zemē paslēptu mantu, par skaistu rotu pilnām kapenēm, par varenām uzvarām, kurās tā plūdušas asinis, ka pirksti kļuvuši glumi un bijis jāpiesien zobens un pīķis, lai tie neizšļuktu no rokas. Sādi stāsti apžilbināja to Kastīlijas dēlu prātus, kuri bija raduši domāt, ka aiz tālā apvāršņa slēpjas laimes kalngali. Daži pievēra acis, lai varētu labāk sapņot par tālajām malām, kur uz rāviena — nenodarbojoties ar tirdzniecību, kas bija grūta un apkaunojoša, — varēja tikt pie bagātības, un savām gara acīm skatīja sevi soļojam pa neiedomājamu zemi, kur ik uz soļa kāja atmetas pret atklātu zelta dzīslu.

Tie, kas bija pārbraukuši no Itālijas, bija atveduši dāvanas un vēstules un stāstīja pēdējos jaunumus par turkiem. No Flandrijas pārradušies karotāji, kā Antonio Davila, ar iesauku Kārpainais, vai Pedro Renhifo, tas ar rētu uz pieres, pārstāstīja Farnēzes taktiku un neskaitāmos varoņdarbus, ko veikuši Spānijas karotāji.

Rases valdonības apziņā staroja sejas, un visus vienoja kvēlas, saskanīgas lepnuma jūtas. Sos karavīrus, uz kuru zābakiem bija kaltuši dubļi no tik daudzām pārstaigātām zemēm, Izabellas un Ferdinanda ģerbonī simbolizēja bultu saišķis un pasaules jūgs. Viens otrs gan prātoja par atslābuma pazīmēm, bet lielum lielajai daļai rūpēja galvenokārt spalvas krāsa pie cepures un paša piešu skaņa.

Citreiz pienāca teologu kārta. Viņu sacensība bija apslēpta, bet sīksta. Ar sholastiķu veiklību uzsākuši nenovēršamu disputu, viņi pēdīgi sāka dot gudras, indīgas atbildes latīņu valodā, kaitinot sapulci.

Telpās dūca kā bišu stropā. Gaiss bija smacīgs un karsts. Ne cimdu smarža, ne kvēpināmo trauku nepārtrauktā kūpēšana nespēja nomākt sviedru smaku, kas plūda no mūku svārkiem. Logu aizvirtņus, kā parasts, aizvēra pulksten trijos pēc pusdienas. Tumsā tad brīdi kvēloja tikai ogļu krāsniņu dzelzs režģi, bet tūlīt arī ieradās gara virtene sulaiņu, kas nesa svečturus — īstu gaismas jūru, kurā atvizēja bālās sejas ielocēs sacietinātu baltu apkakļu skāvā un dzeltenie dominikāņu svārki, uzdzirkstīja karavīru ordeņa krusti un krāšņās rotas uz samta un brokāta ģērbiem.

Gandrīz visi sapulcējušies bija kalsni. Godkāre vai pēc grēksūdzes Aizliktie sodi, kam bieži nāca talkā ilgs, neatlaidīgs drudzis gandrīz vai ik pārdienas, saārdīja miesu un grumbām izvagoja dzeltenīgo vaigu. Tās bija augstprātīgas un vienlaikus skumīgas sejas, kurās ārēja bravūra mēdza slēpt bailes, bet pastāvīgā tiekšanās pēc dieva lika dīvaini starot sapņainajām acīm.

22

Nespodrajā gaismā, kas spīdēja cauri mākoņiem, tikko varēja saskatīt burtus. Ramiro jau trešo reizi pārlasīja vienu un to pašu nodaļu grāmatā «Par zemes nīcību». «Ja mēs iedomātos, ka mūsu zeme atrodas zvaigņotajās debesīs un dievs to vērtis spožu kā jebkuru savu zvaigzni, tad, šeit no lejas lūkojoties, mēs to nevarētu ieraudzīt tās niecīguma dēļ. Bet, ja salīdzinājumā ar debess jumu zeme ir kā punkts, kāds punktiņš tā būtu pašā debesu valstībā? Tātad ko tu zaudē, nicinot šo zemi, kaut arī būtu tās kungs, ja ne nieka skudru pūzni salīdzinājumā ar plašajām debesu pilīm?»

Šie pātera brāļa Djego de Esteljas vārdi spēji apgaismoja Ramiro prātu. Viņš iezīmēja lappusi un, atspiedies pret krēsla parofcēm, domīgi lūkojās laukā pa vecajām, rupju svina apmaļu ietvertajām rūtīm. Biezs mākoņu blāķis, kura apakšmala laikam stiepās līdz pašiem austrumiem, peldēja pāri pilsētas valnim. Kaut arī Ramiro sēdēja līdzās kvēlojošu ogļu krāsniņai, viņš juta, ka no āra pa visām spraugām ieplūst ledains gaiss, kas vēstī sniegputeni. Ielu akmeņu klājs un piļu mūri blāvojās saltā stingumā. Gaudoja vējš.

Bija viena no tām ziemas dienām, kad cilvēkam tīkas būt vienam, atrasties savās mājās un pilnīgi noslēgties savā paša patmīlībā. Kādu brīnišķu nozīmi tad iegūst mītnes četras sienas, pastāvīgo sapņu vieta, kur apkārtējie priekšmeti kļuvuši par uzticamiem biedriem — un tajos it kā patvērusies daļiņa no paša! Aizbīdnis nogrāb skaņi un nomierinoši, ogles sagaida ar savu kvēlojošo pievilcību, kas apklusina vēlēšanās un dara cilvēku vienaldzīgu pret laikmeta rūpestiem.

Ars vērtās baismi naidīgs. Debess bija drūma, gaiss nejauks un kustīgs, varbūt pa to joņoja ļauni gari. Šausmu nostāsti, kurus Ramiro savā bērnībā bija dzirdējis pils tornī, atkal atausa atmiņā. Lāgiem putekļu un skaidu virpulis, kas sagriezās ap kādu vecu dūmeni, satrauca jaunekli. Šķita, ka mēmās izbailēs nobāl visi priekšmeti — jumta kārniņi, aizvērtais logs, koki pagalmos. Daži zemnieki steidzīgu soli devās lejup uz dona Antonio Veļas vārtiem, skubinādami savus mūļus un ēzeļus. Ramiro nojauta, ka dienvidrītos aiz kalnāja slēpjas vētra, kas drīzumā brāzīsies pāri ielejai, noceļot būdiņām jumtus, sagāžot labības šķūņus, izraujot kokus ar saknēm.

Kāda bauda bija laiski sildīties pie uguns! Ramiro sapņoja par klostera mieru, par askētisku atpūtu ziemas naktīs kailā klostera cellē, par jauku lūgšanu murmināšanu krēslainā baznīcā, kur gaisā vēdī veca lakojuma, vaska un sveķu smarža.

Nežēlīgā vilšanās, ko viņš tika izjutis pirms dažām dienām, ieradies sapulcē, bija viesusi viņā riebumu un naidu pret cilvēkiem.

— Atlīdzības dēļ! — viņš lāgiem atkārtoja, atcerēdamies šos mūka teiktos vārdus. No kurienes gan varēja nākt šādas tenkas, ja ne no viņa sāncenša? Vai Ramiro vajadzēja tikpat cēli piedot, kā to darīja svētie?

Donjas Giomaras vārdi: «Tā būs liela laime, ja tavu rīcību neapēnos tenkas!» — jaunekļa apziņā ieguva gandrīz pravietisku nozīmi.

Kam gan velti censties dzīvē, ja viss gods atkarīgs no |H)kuras ļaunas mēles žēlastības? Un, ja arī tā nebūtu, k.ida nozīme godībai un slavināšanai virs zemes, šai «skudru pūznī», kā to dēvē apgarotais mūks? Vai tas viss nebija kā niedru pils, kas sadeg nāves ugunīs? Vai l.td cilvēka soļi virs zemes bija vairāk vērti?… Katrs trauslākais nieciņš bija izturīgāks par tā īpašnieku. Varbūt pie šī paša spoguļa citi skaistuli virpinās savas jauneklīgās ūsiņas, kad Ramiro pats būs vairs tikai trūdu kaudzīte. Venēcijas kauss, ko dēli saņēma no tēviem, bija izturīgāks par smalkajām rokām, kuras to cilāja svētkos. Ko domāt? Ko darīt?

Ramiro pats brīnījās par galējībām, kādās svaidījās viņa dvēsele.

Viņš atkal lūkojās laukā uz ielu.

Pagāja stunda. Bija svētdiena februāra beigās. Katedrāles zvans nosita trīs. Sāka ierasties parastie viesi, citi nestuvēs, savilkušies kažokus ar caunādas oderi, citi kājām, tā ietinušies mētejos vai lietusapmetņos, ka vaļā palika vien šaura spraudziņa, pa kuru lauzās laukā balta dvašas strūkla. Mācītāji bija aizseguši seju ar sutanām, dominikāņi — ar svārkiem, bet franciskāņi un karmelīti aizklājuši savu vaigu ar smailajām kapucēm un piedurknēs ievīstītās rokas sabāzuši azotēs. Ramiro redzēja ierodamies Vargasu Orosko, kam no aukstuma bija nosalis deguns; doma kungam sekoja pāžs, nesdams viņa pārlieku garā ģērba apakšmalu. Spriežot pēc pūkainajām, dzeltenajām biksēm un kažokādas kurpēm, nākamais nācējs varēja būt Pedro Valderrabano. Enrikes Davilas nestuves apsargāja četri sargi; trim bija āvas un vairogi, vienam — skaists, ar ziloņkaulu izgreznots stops.

Ramiro nebija vēlēšanās iet viesistabā, viņš atkal atvēra grāmatu «Par zemes nīcību». Šai brīdī, piesakoties ar parasto klauvējienu, istabā ienāca Kasilda. Viņas skropstas neparasti drebēja. Meitene piegāja pie rakstāmgalda, pārvietoja oblātu trauciņu, noknieba eļļas lampas daktij ogli, nolīdzināja gultas palagus. To visu viņa darīja it kā nevajadzīgi un bikli, it kā gribēdama kaut ko sacīt vai lūgt, bet neiedrošinādamās pavērt lūpas.

—   Vai tu kaut ko meklē? — ieprasījās jauneklis.

—    Nē, senjor, tēvs tikai lika man atnākt, un es skatos, vai viss sakārtots nakts dusai.

Ramiro pirmoreiz ienāca prātā, ka vajadzētu ar kādu dāvanu atlīdzināt Kasildas lielās pūles viņa ilgajā slimošanas laikā. Viņš sacīja meitenei:

—          Attaisi atvilktni pa kreisi tanī skapītī. Vai tu redzi tur zaļu somiņu? Labi, pasniedz man to.

Ramiro izņēma no somiņas trīs dukātus un, iespiedis tos meitenes saujā, teica:

—    Se, Kasilda, nopērc sev kādu nieku.

Sajutusi uz delnas aukstos naudas gabalus, Kasilda izmeta tos uz galda, it kā būtu pieskārusies rāpulim. Seja viņai aiz kauna piesarka, un no uztraukumā aizžņaugtajām krūtīm izlauzās nopūta. Tad viņa, sēri smaidīdama, sacīja:

—          Ak! Jūsu žēlastība iedomājas, ka… Nē, nē, no dieva puses, nē!

«— Nu, ko tu tā .kaunies, meiten! Vai tad es nevaru tev kādreiz ko dāvināt?

—           Nē, senjor, paldies. Ne jau tādēļ nācu. Gribēju pateikt jūsu žēlastībai, — viņa brīdi vilcinājās un tad klusinātā balsī piebilda, — ka šinī mājā kaut kas notiek.

—          Jā, jā, varu jau iedomāties: ka sulainis … ka kalpone … ka saimniece… To tu man pateiksi citreiz.

—           Nē, neko tādu negribu stāstīt, senjor. Lieta ir ļoti steidzama… Kā lai to pasaku? Ļoti svarīga, un es, kaut esmu gluži muļķe, tomēr saprotu, ka uz šo māju kādudien var nākt tiesas vīri un iegrūst jūsu žēlastību lielā nelaimē.

—    Nu labi, pasteidzies, stāsti ātri! Kas notiek?

Kasilda drebēt drebēja, dzirdot valdonīgo balsi, un tūlīt atbildēja:

—           Gadās, senjor, ka daudzi kavaljero, kas šeit ierodas, pēc sapulču beigām slepus satiekas apakšstāvā kādā telpā blakus tai istabai, kurā glabājas mana lāde, un, aizdeguši gaismu, tur runā pret karali un par to, ka jāpaceļ sacelšanās karogs.

—    No kā tu to dabūji zināt?

—Es pati dzirdēju pagājušo svētdien, kad vēlu vakarā gāju pēc mēteļa.

—   Stāsti man visu, stāsti ātri!

—           Ieejot istabā, dzirdēju balsis, kas šķita nākam no sienas skapja, bet, tā kā es no spokiem nebaidos, tad atvēru to, lai redzētu, kas tur ir. Skapis bija tukšs, bet

I/.klausījās tā, it kā runātu tai pašā istabā, patiesībā — 1 icilsis nāca no blakus telpas un runāja to, ko nupat teicu jusu žēlastībai. Man likās, tur bija daudz senjoru un starp liem mācītājs no Santotomē ar aizsmakušo kaklu un sen- jors Brakamonte ar savu skaļo valodu un …

Klauvējiens pie galerijas durvīm pārtrauca viņas stāstījumu.

—    Kas tur ir? — jautāja Ramiro.

—          Es tas esmu, — atbildēja Vargass Orosko, pats atvērdams durvis un ienākdams istabā.

Pēc tam, pašķielējis uz Kasildu, viņš piegāja pie Ramiro un neapsēdies vaicāja:

—    Vai jums par to stāstīja?

—    Par ko?

—    Par to, kas notiek šinī majā.

—    Uz ko jūsu žēlastība grib vērst uzmanību?

—          Uz dona Djego un pārējo slepenajām sapulcēm, ko notur pils apakšstāvā, kur tos ieved mājzinis.

Tad, pacēlis balsi un rādīdams uz blakus telpām, viņš kliedza:

—    Ak šī drausmīgā nodevība, šie nekrietnie bruņinieki!

—           Dieva dēļ runājiet klusāk, jūsu žēlastība, jo mūs var izdzirdēt, — Ramiro viņu pārtrauca, piebilzdams:

—    Tātad jūsu žēlastībai to arīdzan pateicis .. .

—          Šis skuķītis, — sacīja doma kungs, rādīdams uz Kasildu.

Viņi abi satraukti apspriedās un nolēma pirms nākamās sapulces beigām noslēpties istabā, par kuru stāstīja Kasilda, un pārliecināties, vai viss saskan ar patiesību. Sākumā jauneklis ļoti pretojās šādai riebīgai izspiegošanai un sacīja, ka, viņaprāt, daudz godīgāk būtu atklāti paprasīt Enrikem Davilam vai pašam Brakamontem, bet doma kungs pārliecināja Ramiro, ka vispirms jāizdibina, vai tas viss ir patiesība, un uz jaunekļa iebildi, ka viņam, staigājot pa kāpnēm, var atkal atvērties brūce, atsacīja:

—           Ja tas notiktu, mans dēls, tad neaizmirstiet, ka esat vēlreiz ticis ievainots, kalpojot karalim un sargājot savas mājas godu.

Tad viņi viens aiz otra devās uz viesu telpām. Diezgan prāvs pulciņš apmeklētāju jau bija sastājies ap donu Injigo. Dons Pedro de Valderrabano, vecs un viltīgs bruņinieks, viens pats pastaigājās pa zāli, vienaldzīgi

_ lūkodamies uz istablietām un vērdamies paklāju attēlos. Daži senjori sarunājās, stāvēdami pie loga, pa kuru spiedās iekšā pelēka, dziestoša gaisma. Apsveicinājies, kā to 'prasīja ceremoniāls, Ramiro atsēdās pie platas ogļu krāsniņas, ap kuru sasēdušies senjori runāja par karu.

Dons Enrike Davila nosodīja Farnēzes taktiku, cilādams sudraba kausu, kura apmalē bija iedarināts bezoārakmens. Kāds sulainis pārāk bieži pildīja viņa kausu ar sanmar- tinu. Dons Enrike bija lepni ģērbies mēļa samta drēbēs, un viņa virssvārks, zvērādām oderēts, bija tādas pašas krāsas.

Bruņinieka nesavaldīgā daba atbilda viņa milža augumam. Ja viņam bija kādas bēdas, tad, jādams kā ārprātīgs pa Viljatoro ceļu, viņš nobendēja zirgu, reizēm pat vese- 1 1us divus. Spēle bija vienīgā kaislība, kas spēja viņu saistīt. Matus viņš sukāja taisni atpakaļ, bez celiņa. Viņa seja bija pelēka kā zeme, pavisam bezkrāsaina no negulētām naktīm. Acis — maziņas.

Ramiro dzirdēja tikai dona Enrikes runas beigas.

—    Jūsu žēlastība, es teiktu, ka Farnēzem, ja viņš bija atstājis provinces, lai iebruktu Francijā, vajadzēja sākt ar bearnieti izšķīrēju cīņu, sakaut viņu, galīgi izklīdināt, sagrābt pārtikas līdzekļus, ieņemt Parīzi un pēc tam ziņot mūsu karalim: «Jūsu majestāte, nozīmējiet cilvēku, kam sēdēt šai tronī.» Tādā veidā mēs, kaut arī pakļautu Flan- driju briesmām, tomēr būtu cēluši savu ieroču slavu un atpestījuši franču monarhiju no luterāņu sērgas.

—    Kas par varenu karošanu! — draudzīgi un zobgalīgi iesaucās dons Pedro Valderrabano. — Ar vienu grābienu jūsu žēlastība sakauj un kā sauju salmu izkaisa veselu karapulku, iegūst pārtikas līdzekļus, uz rāvienu ieņem stipru pilsētu un kļūst par tās kungu. Lieciet vērā, jūsu žēlastība, senjor don Enrike, ka nav nevienas kaujas, kurā nevarētu uzvarēt, sēžot mīkstā ādas krēslā blakus siltai ogļu krāsniņai.

Rehidors Gaspars Gonsaless Erēdija, gribēdams mīkstināt kodīgo zobgalību, vērsās pie dona Enrikes un nopietni sacīja:

—    Varbūt hercoga karaspēks nebija pietiekami liels šādam pasākumam, ir daži, kuri min bearnieti kā visai saprātīgu un drošsirdīgu cilvēku, kas cīnās sava pulka priekšgalā.

—    Ar to, — iebilda licenciāts Dasa Šimbrons, kurš sevi uzskatīja par lielu taktiķi, — bearnietis gan nepierada, ka tam, kā jūsu žēlastība saka, ir daudz saprāta, jo varenas valsts galva, kāds gribētu būt bearnietis, nedrīkst atrasties cīņā kopā ar saviem karavīriem, tādēļ ka iet bojā visa valsts, ja tās galvu nonāvē vai uzvar, tā tas noticis ar persiešiem un mīdiešiem, kurus uzvarēja Aleksandrs, nonāvēdams karali Dāriju, tāpat ar Spāniju, krītot karalim donam Rodrigo, un nupat mūsu dienās ar Ungāriju, krītot karalim Ludviķim, kas tik varonīgi kāvās ar turkiem.

Atskanēja apbrīna saucieni.

—    Vai jūsu cienība saņēmusi jaunas vēstules no Francijas? — jautāja dons Alonso pāteram Haimem Rodrige- sam no Hesusas ordeņa.

—    Gandrīz visas nozūd ceļā. Šai mēnesī viena vienīga nonākusi līdz mums. Tanī minēti daži sīkumi par bearnieša pirmo uzbrukumu Parīzei pagājušā gada decembrī.

—   Pastāstiet, pastāstiet!

—    Liekas, bearnietis tuvojies pēc pusnakts, kad visi iedzīvotāji gulējuši, bet nejaušības dēļ, kurā skaidri saskatāms dieva pirksts, ķeceri pieslējuši kāpnes pie Pāvesta vārtiem, kur tieši tobrīd atradušies daži mūsu ordeņa brāļi.

Pamanījuši pirmos uzbrucējus, mūsu brāļi skaļiem kliedzieniem brīdina iedzīvotājus. Tie pamostas, zvana trauksmi, un ķeceris vīlies aiziet.

—    Tātad liels gods jūsu ordenim, — kāds nosacīja.

—    Nudien laimes gadījums, — atteica pāters Rodrigess.

Tad dominikāņu mūks Gonsalo Himeness, svētā Toma

klostera priekšnieks un svētās tiesas izmeklētājs, šķietami maigi sacīja:

—   Tad jums nu tagad ir ģerbonis savu mītņu vārtiem.

—   Kāds tas būtu pēc jūsu žēlastības domām, priekšnieka kungs?

—    Anseres Capilolirti — slavenās Kapitolija zosis, un tad nevarēs teikt, ka neesat senas izcelsmes.

Visi zināja par naidu, kāds valdīja starp abiem ordeņiem, tomēr neviens nebija gaidījis tamlīdzīga apvainojuma, tādēļ pātera Rodrigesa vārdi: «Arī tāds mums nebūtu pietiekami pazemīgs!» — apslāpa apjukušu balsu murmoņā. Tad uzsāka valodas par dažādiem jautājumiem. Kāda saruna piesaistīja vispārēju uzmanību, un pēdīgi tanī klausījās visi. Pasludināšanas baznīcas patversmes kapelāns Migels Gonsaless Vakero runājās ar dominikāni Krisostomo del Peso par Svētās Annas klostera mūķenes donjas Marijas Veļas brīnumdarbiem. Sim garīdzniekam bija svētā slava. Viņa sejas pelēcīgais bālums vedināja domāt par šausmīgām pašmocībām, un no viņa lielajām, skaidrajām acīm strāvoja aizkustinošs maigums.

—    Žēlastība, ko dievs viņai parāda, ir tik liela un viņas prāts tā pārņemts dievišķās mīlestības, ka par viņas darbiem nav ko šaubīties.

—    Stāstiet, cik vien gribat, jūsu žēlastība, kapelāna kungs, par viņas pazemību un citiem tikumiem, bet par viņas atklāsmēm gan labāk mazāk, jo neesmu lāgā noskaņots tām ticēt.

—    Kaut ko tamlīdzīgu jūsu svētība reiz tika teikusi arī par māti Teresu de Hesusu.

—    Tiesa, tiku daudzkārt sacījis: nogaidīsim un tad redzēsim, kas iznāks no šīs mūķenes, jo nav labi uzreiz ticēt tās tikumiem un atklāsmēm — un nevis tādēļ, ka es šaubītos par viņu, bet gan tādēļ, ka pienākas ar piesardzību novērtēt sievietes. Bet tagad es varu teikt, ka pieminētā Teresa pratusi mani pārliecināt, — arī sievietes var būt evaņģēliska pilnība.

—    Gluži tāda ir donja Marija, padre Krisostomo. Esmu gana pārliecinājies par viņas žēlsirdību un nodošanos dievlūgšanai un tādēļ varu apgalvot, ka viņai nav sakaru ar sātanu, nedz arī viņa ir nelabā apmāta.

—    Man stāstīja, — vērsdamies pie kapelāna, ieteicās licenciāts Simbrons, — ka jūsu žēlastība ieteikusi dot viņai svēto vakarēdienu, lai piespiestu atvērt žokļus.

—   Nē, nē, padomu deva pāters Huljans, pāters Hul- jans.

—   Vai jūsu žēlastība bija klāt, kad brīnums notika?

—    Kad iegāju cellē, donja Marija jau bija atvērusi muti pretī dievišķīgajam sakramentam un viņas seja staroja kā mūžīgā gaisma. Vairāk nekā deviņas dienas viņa bija turējusi zobus tik cieši sakostus, ka stiprākais cilvēks nebūtu spējis tos atraut vaļā, lai iepilinātu kaut lāsīti buljona.

Sarunas, kā allaž, pievērsās nostāstiem par pārsteidzošiem brīnumiem, kādi pastāvīgi atgadījās šai pilsētā.

Kāda cita Svētās Annas klostera mūķene ik nakti bija dzirdējusi pie vienas vai otras māsas celles balsi un nopratusi, ka nelabais grib tās ievilināt savās lamatās. San- liosē klosterī Katalina Davila piepešā apskaidrotībā bija pacēlusies dažus sprīžus no zemes, lai lasītu piezīmi, ko Teresas de Hesusas roka bija uzrakstījusi uz Sangregorio «Pamācību» lapas. Enkarnasjonas klostera māsu Anhelu sātans, visām mūķenēm redzot, bija žņaudzījis un pļau- kājis, un beidzot nometis lejā no galerijas klostera dārziņā, tomēr sasitusies viņa nebija. Turklāt katru pirmdienu, kas ir diena, kurā tas kungs Jēzus lūdza Ģetzema- nes dārzā, viņa svīda asins sviedrus gluži kā pestītājs, tā ka viņai vajadzēja mainīt kreklu trīsreiz dienā.

Pārrunājot šos notikumus, balsis savādi trīsēja, un pat bargākās sejas atmaiga un nobāla, kā dievišķas elpas skartas.

Visa pilsēta, svētumu dvesmodama, likās pacēlusies līdz dieva mājokļiem un kā brīnumā peldēja starp gandrīz redzamiem eņģeļu pulkiem. Dvēseles kvēloja kā smaržīgas ogles mistikas speltē, šaustīšanas biguļa rušinātas, nerimtīgu lūgsnu elpas uzpūstas. Brīnumi notika visur, kā teiksmaini, bet pazīstami putni tie parādījās gan šur, gan tur. Tos saņēma ar prieku, bet tie nepārsteidza.

Aizvien biežāk pieminēja sarunās Teresas de Hesusas — šīs klejojošās mūķenes, dvēseļu laupītājas, cēlākās viltnieces vārdu. Daudzi no klātesošajiem bija viņai rada, daži tika ar viņu runājušies un jokojušies Enkarnasjonas vai Sanhosē klosteru pieņemamās telpās; daži, jau vecāki gados, bija viņu pazinuši jaunībā un zināja stāstīt par viņas lielo kaislību uz skaistiem apģērbiem un smaržām, kā arī par iesaukām, kuras viņa devusi pielūdzējiem. Ar vienādu sajūsmu pieminēja kā viņas brīnumdarbus, tā arīdzan viņas asprātības, un visiem patika runāt par būtni, kuras gara acis tagad jau skatīja paradīzes godību.

—    Tā bija ārkārtīga netaisnība atņemt mums šo brīnišķo relikviju — viņas ķermeni, — sacīja Alonso de Val- divjeso, nobeigdams savu stāstījumu par patīkamo sastapšanos ar svēto māti Medinā del Kampo.

—   Varam pateikties hercogam Albam par šo blēdīgo izdarību, — paskaidroja senjors Navamorkvende.

Tad, izmantojot acumirkļa kņadu, ko sacēla šie dona Enrikes vārdi, kāds karmelītu pāters klusiņām pastāstīja Ramiro; ka nesen viena no Albas de Tormesas klostera māsām, baidīdamās, ka atkal negaidot var aizvest brīnumdarītāju ķermeni, vētras laikā pašā pusnakti devusies uz mātes Teresas kapenēm, atsegusi liķi, uzšķērdusi tam ar asu nazi krūtis, iebāzusi roku dobumā un izņēmusi sirdi. Pēc tam šī pārcilvēciskā sieviete ielikusi relikviju starp diviem ozolkoka šķīvjiem un aiznesusi uz savu celli. Nākamajā dienā nepārprotamā smarža, kas izplūdusi pa visu klosteri, nodevusi šo neiedomājamo baznīcas aplaupīšanu.

Apkārtējā balsu čaloņā un zāles smagajā gaisā Ramiro jutās kā drudža pārņemts, viņš bija spiests brīdi saņemties, lai tiktu pie skaidras atskārtas, jo manīja, ka pēdējie kaismīgie nostāsti sabango viņa dvēseli līdz pašām dzīlēm. Lieku reizi viņš pārliecinājās, ka, pieminot kādas pazemīgas mūķenes brīnumdarbu, visas valodas pārtrūkst un varenākie bruņinieki, lepni uz savu ģinti, savu mantu, savām rētām, noliec galvu, kā apzinādamies savu niecību grēku nožēlas diženuma priekšā.

Atkal ieskanējās tālā un rāmā balss, kas mēdza pacelties Ramiro apziņas dzīlēs:

—    Atstāj pūļa burzu. Nav varonīgākas, lieliskākas, īstākas dzīves par tāda cilvēka dzīvi, kurš pilnīgi pamet pasaules nīcību un iet pa mūsu kunga Jēzus Kristus ceļu. Tāda dzīve vairāk nekā jebkas cits spēcina dvēseli, un vienā pašā dienā cilvēks uzbrūkot vai aizstāvoties ieņem pilis, uzceļ vaļņus un nocietinājumus, dodas dižās cīņās, liek bēgt nepārredzamiem leģioniem, iekaro nepazītas un brīnišķas pasaules. Tikai tāds cilvēks atver spārnus lidojumam mūžības ārēs, pļauj to, ko sējis, iepazīst patieso godību un pārvar nīcību, dzīves īslaicību un ciešanas virs zemes.

Jā, viņš būs mūks un varbūt pat vientuļnieks. Viņš bija izlēmis. Nolaidis plakstus, viņš iztēlojās savu turpmāko svēto dzīvi, bet sapulce tikmēr runāja aizvien skaļāk.

Te pēkšņi klaigas uz ielas, skaļi un skarbi kliedzieni, kas drebināja logu rūtis, izrāva viņu no sapņiem.

—    Kas tur notiek? — iesaucās daži viesi.

Ramiro, kas sēdēja loga tuvumā, piecēlās kājās, attaisīja aizvirtņus un lūkojās laukā. Pāri laukumiņam uz pils pusi nāca ļaužu pūlis. Lāpu dūmainajā, raustīgajā gaismā Ramiro saskatīja burzmas vidū stalti izslieto Brakamontes galvu. Atkal atskanēja kliedzieni:

—   Lai dzīvo dons Djego!

Pūļa soļi dunēja uz akmens bruģa vienmērīgi un svi- nīgi.

—          Tur ļaudis pavada donu Djego de Brakamonti, — pavērsdams seju uz sapulces pusi, skaļi noteica Ramiro.

—          Liekas, jau vairākas dienas cilvēki suminādami seko Brakamontem, tiklīdz ierauga viņu uz ielas, — noteica Valderrabano, — bet šī sumināšana nekā laba nevēstī.

—          Lai dievs dod, ka viņi neiedzen to kādā pārmērībā, — lēni stiepdams vārdus, noteica kanoniķis.

Ramiro ievēroja, ka daži klātesošie sadrūma, bet daži vērīgi pētīja cits cita seju. Tikmēr dons Enrike Davila, svaidīdams pirkstos savas važiņas dārgakmeņu karuli, atbildēja kanoniķim ar aizvainojošu smējienu.

—          Don Enrike, jūs attaisnojat devīzi «varu un daru», — sacīja doma kungs.

—          Bet jūs savu izturēšanos: «nezaudēju sparu», — atteica senjors de Navamorkvende, nobeigdams savas dzimtas ģerboņa pazīstamo devīzi.

Brītiņu vēlāk ienāca Brakamonte.

—          Kas jauns? — pieceldamies no krēsla, vaicāja dons Enrike.

Kamēr sulainis ņēma no ienācēja pleciem apsnigušo melno apmetni, dons Djego attrauca:

—          Runā, ka nolemts Antonio Peresa lietu nodot svētajai tiesai, lai tādā kārtā apsmietu Aragonas tiesības.

Aiz kāda svečtura pacēlās daudzu liesmiņu apgaismota seja, un-Svētā Toma klostera priekšnieks iestarpināja:

—           Vai tad jūs varbūt apšaubāt, ka svētajai inkvizīcijai ir vislielākās tiesības? Lai tie tur rīkojas, kā tīk, senjor don Djego, mēs te esam Kastīlijā.

Brakamonte, tūdaļ pazinis balsi, bez svārstīšanās atbildēja:

—          Jūsu svētība gan zina, ka, pēc sena ieskata, varmācība ir kā slīpa plakne, pietiek uz tās nostāties, lai slīdētu lejup, un, ja iedrošinās varmācīgi rīkoties Ara- gonā, kas līdz šim tik modri saglabājusi savu brīvestību, ko gan tad drīzumā nedarīs ar mums, kas esam jau krietni noplūkti un sagatavoti viras katlam!

Ramiro juta, ka viņam kāds pieskaras pie rokas.

—          Iesim, jo ir laiks, — jauneklim iečukstēja ausī kanoniķis.

Daži viesi jau gāja prom, viņu vidū bija dons Alonso.

Kad skolotājs un audzēknis, Kasildas vesti, nokāpa apakšstāva istabā, bija jau satumsis.

—    Snieg, — sacīja meitene, raudzīdamās laukā pagalmā.

Kasilda nebija nedz sapņojusi, nedz melojusi. Kad viņi labu laiku tika gaidījuši, cauri biezajā mūrī ielaistā skapja sienai varēja dzirdēt troksni, kas cēlās, blakus telpā ieejot ļaudīm. Nebija nevienas spraugas, pa kuru varētu novērot, bet Ramiro un kanoniķis viegli pazina sapulcējušos, kaut arī visi, acīm redzot, piesardzības labad runāja klusi.

-— Jaunpienākušās vēstules, — teica Brakamonte, — ir no Barbolesas barona, no Migela de Gurreas un no Pur- rojas senjora.

Viņš tās nolasīja. Abas pēdējās vēstīja par nesenajiem notikumiem Aragonā un tautas nemieru Saragosā. Barbolesas senjors dons Djego de Eredija, starp citu, rakstīja: «Šodien esam apdraudēti mēs, aragonieši, rīt būsit apdraudēti jūs. Kastīlijas brāļi, lai sniedzam viens otram uzticamu palīdzību, jo mūsu tēvija iet bojā, tādēļ ka tie, kam vajadzēja būt tās gādniekiem un vadoņiem, ir savus pienākumus aizmirsuši ļauni patēvi.» 4

—    Jā, valsts iet bojā, — skarbi piebilda Brakamonte, nepiesardzīgi paceldams balsi. — Vai tas varbūt ir kaut kas pārsteidzošs, ja Spānija, pār kuru vakar valdīja tās gaišākie dēli, šodien atrodas zemas kārtas ierāvēju rokās, kuri, nevērodami, ka sabiedriskais īpašums iet postā, ne tikai visiem līdzekļiem cenšas vairot savu mantu, bet tīko vēl izputināt un iznīdēt karalistes vissenākās cilmes dižciltīgos, neļaudami tiem, kā tas mums zināms, ieņemt amatus pārvaldēs un izdomādami ik dienas jaunas nodevas un pazemojumus. Ja mūsu šķiras stingrās goda jūtas tagad nebūtu atslābušas, kas gan tad iedrošinātos tā izturēties pret mums? Uz priekšu! Pierādīsim, ka skaidrās asinis, ko esam mantojuši no saviem senčiem, ir ko vērtas. Pienācis laiks pieņemt drosmīgus lēmumus. Zaudēsim šai pasākumā, ja vajadzēs, savu dzīvību, bet ne godu. Ara- gona tik vien gaida kā mūsu zīmes, lai mestos cīņā, Se- viljā rūgtin rūgst, Valjadolida, Madride, Toledo sekos mums, līdzko sacelsimies.

Sai Brakamontes uzrunai visi kvēli piebalsoja. Tad Iestājās klusums, un nu atskanēja viena vienīga balss, skarba balss, kas nepārprotami nodeva runātāju.

—    Lai neviens nedomā, ka vecums, kas man atņēmis ..pēkus, padarījis gļēvu manu sirdi. Lai jūsu žēlastībām tas par zināšanu, ka, sākot ar šo dienu, visi mani īpašumi atrodas kopējās lietas kalpībā. Un, ja vajadzība prasīs, likšu sevi krēslā uznest uz vaļņa, jo mana labā roka vēl aizvien spēj mest šķēpu.

Dzirdot šo balsi, doma kungs un Ramiro tumsā meklēja viens otra roku.

—   Dons Injigo! Lai pasarg dievs! — iesaucās doma kungs, satvēris savu skolnieku aiz rokas.

—   Jā, tas ir viņš, — bija vienīgais, ko jauneklis atbildēja.

Tad saplūda kopā saucieni un runas.

—    Viņš ir varmāka, — kāds skaidri noteica.

—    Viņa biktstēvam, — piebilda Santotomē mācītājs, — jātiek sadedzinātam peklē, tādēļ ka tas viņam piedod.

Daži sauca:

—    Nolasiet uzsaukumu, ko izkārs uz sienām!

—    Ir jau pārāk vēls.

—    Nolasiet, un iesim!

Kļuva skaidri dzirdama papīra čaukstoņa, un dons Enrike Davila nolasīja dumpīgo paskvilu:

—    «Ja kādai no pasaules tautām neskaitāmu iemeslu un dziļas goddevības jūtu dēļ vajadzētu tikt sava karaļa un kunga aplaimotai un cienītai, lai tā varētu baudīt savu brīvību, tad tā ir vienīgi mūsu tauta, bet alkatīgums un varmācība, kas tagad valda, pat nepieļauj šādu domu. Ak, Spānija, Spānija, kā tev pateicas par taviem pakalpojumiem, kas slacīti tik daudzu dižciltīgo un vienkāršo tautas dēlu asinīm! Tagad atlīdzība ir tā, ka valdnieks grib padarīt muižniekus par saviem vasaļiem. Atgūsti savas tiesības un aizstāvi savu brīvību, jo tavā pusē ir taisnība, un tādēļ tas nāksies tev viegli, bet tu, Fīlip, apmierinies ar to, kas ir tavs, nedzenies pēc svešas vai apstrīdamas mantas un nespied tos, kam tu vari pateikties par savu godu, aizstāvēt savējo, kas pastāv jau izsenis un ko sarga šīs karaļvalsts likumi.»

Blakus telpā atskanēja apslāpēti piekrišanas saucieni, kas kanoniķim un tā audzēknim lika noprast, ka sazvērnieku ir daudz.

—   Labi sacerēts, labi sacerets, senjor don Enrike! — iesaucās vairākas balsis.

—    Rīt pat uzsaukumus vajag izkārt pie katedrāles mūriem un tirgus vārtiem.

—    Ļausim, lai dons Enrike un dons Djego izvēlas laiku, kad izkārt, un tad katrs pats savām rokām piesitīsim uzsaukumus, kur būs vajadzīgs.

Bija dzirdams, ka bīda krēslus. Visi piecēlās, lai dotos prom.

23

Tīklīdz kanoniķis atkal atradās sava audzēkņa istabā, viņš pravietiski nodārdināja: — Visam tam būs jābeidzas uz ešafota!

Atkritis krēslā pie maza galdiņa, kurš jau bija klāts vakariņām, Ramiro skatījās uz svečtura gaismā vizošo balto galdautu un pēc ilgas klusēšanas atteica:

—    Kaut arī būtu tā, nepieciešams tiem pievienoties. Tie ir drošsirdīgi un cienījami vīri. Arī man, — viņš piebilda, pacēlis seju pret gaismu, ar dūri sizdams uz galda, — jāpierāda, ka senā varonība vēl mājo Kastīlijas dižciltīgo krūtīs.

—     Zvēru pie sava garīdznieka svārka! — teica kanoniķis. •— Es gandrīz varētu sacīt, ka šinī mājā ir ieticis leģions neredzamu velnu un savirminājis jums visiem asinis. Vai tad jūs nesaprotat, mans dēls, ka šis muļķa blēdis dons Enrike un šis satracinātais nezvērs Brakamonte vārdos izgāž dziļo sarūgtinājumu tādēļ, ka visā savā mūžā nav guvuši nekādus godus? Un vai tad jūs arī neaptverat, ka tai dienā, kad tiks izkārta šī ļaunprātīgā paskvila, kuru viņi nolasīja, bende kā vienam, tā otram nocirtīs galvu un tāpat arī dažiem neapdomīgajiem, kas būs tiem piebiedrojušies? Ja jums, Ramiro, gribas nobeigties kā viņiem kauna vietā tirgus laukumā vai arī airēt kādā galerā zem uzrauga pletnes — tad tik uz priekšu! Un hronikās jūs tad minēs kā bezgodi, kas iegrūdis šādā negodā savas tik senās un skaidrās ģints slavu.

—    Vai tad es esmu bērns vai sieviete, lai ļautu citiem sargāt mūsu senās tiesības? Mans vecvectēvs Svero del Agila šo tiesību dēļ nebēdājis par savu dzīvību.

—         Ak, es nelaimīgais, — iesaucās doma kungs, — ja i jāievāc šāda vārpa! Nē, tas nenotiks, tik tiešām, ka dievs debesis, jo lepnība, šausmīgā lepnība, kas ir iemesls lik daudzām kļūdām un nelaimēm, vienīgi tā taču jums liek runāt šādu neprātīgu valodu!

Pēc tam, pāris reižu pagājies no viena istabas gala uz otru, doma kungs pieņēma to iznesīgo, valdonīgo stāju, k.ida viņam dažkārt mēdza būt kancelē, un ierunājās vaRen izteiksmīgi:

— Kur tad ir šis varmāka? Kur ir netaisnība? Cik ilgi jūs veltīgi izmantosit karaļa pacietību? Kurš gan, ja vien nav plānprātis, drīkst sacīt, ka valsts iet bojā? Vai tad pagājušajos gadu simteņos ir dzīvojusi kāda tauta, no kuras vairāk bijušies un kuru vairāk apskauduši kā spāņu tautu mūsu dienās? Mēs esam cietzemes un jūru kungi, mēs turam aiz cekula visu pasauli. Mūsu karapulki Flan- drijā un Itālijā likuši nobālēt maķedoniešu un romiešu kara slavai, un no spāniešu piešu skaņas vien dreb tautas visās malās. Ak, stulbeņi! Vai jel kad ir bijis tāds valdnieks kā Fīlips, tik varens un vienlaikus tik taisnīgs? Esmu pārliecināts, ka nākamībā, lai sarakstītu viņa dzīves stāstu, vēsturniekam vajadzēs apvienot Dāvida pazemību ar Zālamana gudrību, Aleksandra uzvaras ar Marka Aurēlija piesardzību. Turklāt, kā var aizmirst to, ko viņš darījis un dara ik dienas, lai atpestītu pasauli no ķecerības? Tomēr vēl ir tādi vasaļi, kas mēģinā stāties ceļā šim tā kunga svaidītajam valdniekam. Vai šie neģēļi un skopuļi domā, ka diža varenība vairs nevar par tādu saukties, ja tā prasa no viņu apmetņiem vienu vienīgu pavedienu? …

Staigādams pa istabu no viena gala uz otru, viņš turpināja tādā pašā garā. Ramiro uzmanīgi klausījās, doma kunga runa viņu negaidīti saviļņoja un, kaut tā bija pilnīgā pretstatā tai, ko bija turējis Brakamonte, noskaņoja tikpat heroiski un cildeni.

Sulainis ienesa pirmo ēdienu. Kanoniķis atsēdās. Bet, tikko dzīrās bāzt mutē krietnu kumosu cūkgurņa, bija spiests atlikt to atpakaļ uz šķīvja. Istabā ienāca Ramiro māte. Viņa likās možāka npkā parasti. Donja runāja gandrīz līksmi, lāgiem asprātīgi pajokodama, lūdza dēlu nelikt dievam tam kungam pārāk ilgi gaidīt un, līdzko jutīšoties pietiekami stiprs, seglot zirgu ceļam uz Sala- manku.

—    Jūsu žēlastībai, kanoniķa kungs, jādod šai dvēselei vajadzīgais pamudinājums, — atstājot istabu, viņa piebilda ar neparastu smaidu.

Beidzis ēst, gluži mēms no satraucošajiem iespaidiem, kas saviļņoja dvēseli, jauneklis nervozi piecēlās un, piegājis pie loga, atvēra aizvirtņus. Mēness burvīgajā gaismā sniega klātā Avila vizēja kā pasaku pilsēta.

Ramiro lika sulainim aiznest svečturus.

Istabas kakti pildījās ēnām, bet tanī pašā laikā zvaigžņu mirdzums spiedās iekšā pa nespodrajām rūtīm un vizmoja telpā kā mānīgs sapņu plīvurs.

Ramiro apbrīnā vērās uz teiksmaino balto segu, kas klāja jumtus un dzeguļus šai dzidrajā naktī, un aizklīda sapņos debesu valstībā, gaišajā saskaņā, kas valda paradīzē, kur Teresas de Hesusas dvēsele starp neskaitāmiem baltiem eņģeļiem līksmībā skata dievu.

—    Ziniet, par ko es domāju, Ramiro? — iegrimis tumsā, pēkšņi iesaucās kanoniķis. — Es domāju, ka jūsu tikumīgā māte nupat runāja, tā sakot, ar eņģeļa muti, un tagad, it īpaši tagad, ņemot vērā tuvās briesmas, kas apdraud jūsu dvēseli un godu, jums bez kavēšanās jādodas svētās baznīcas klēpī. Vienīgi tā spēj apklusināt virmojošo virpuli jūsu smadzenēs un glābt jūs no lepnības kaislības — šīs bīstamās un pretīgās kaislības, kas mūs pārvērš mīkstā auglī nelabā uzkodai. Ja dievs gribēs, mans dēls, drīz mani iecels par bīskapu Kartahenā vai Orensē, kā to apgalvo dons Alonso. Un, kad es būšu tālu prom no stulbuma un skaudības dūksts, mans vārds ātri vien taps pazīstams visā Spānijā. Manas zināšanas izkļūs no baznīcas pagraba un kā labs, aizmirsts vīns iekvēlinās ļaužu prātus. Ikkatrā gadījumā galms prasīs pēc mana padoma, un pats karalis sacīs: «Ak tā domā viņa godība dons Lo- renso Vargass Orosko, nu tad tur vairs nekas nav piebilstams.» Tad, Ramiro, viens no maniem pirmajiem nodomiem būs aicināt jūs pie sevis, un ar to sāksies īstais darbs, ko debesis jums vēlējušas. Pēdīgi man viss skaidrs. Pa šo ceļu, tikai pa šo ceļu! Tāda ir dieva griba!

Ramiro pārdomāja. Atsēdies tagad krēslā blakus logam, viņš lūkojās augšup, un viņa seja vizēja kā ziloņkauls. Beidzot, paliekdamies uz skolotāja pusi, viņš, acu nenolaidis, lēni un gandrīz sāpīgi sacīja:

—    Reizēm man pašam arī šķiet, ka dievs tā grib, kā jūsu žēlastība saka, un to viņš man pierādījis, izraujot no nāves rokām, liekot man saskatīt pasaules zemiskumu un visas cilvēciskās godības nīcību vai arī runājot ar manas mātes lūdzošajiem vārdiem, kā tas nule notika. Tad es ar visiem saviem dvēseles spēkiem piesaucu dievišķo augstību, lai viņa man parāda savu žēlastību kaut kādā veidā, kā to pieredzējušas tik daudzas citas dvēseles, kurām viņa ik dienas norāda savu izvēli, bet nekā, nekā viņa man neatbild, un visa mana vīlusies būtne spiesta atkal apslāpēt savu sirdsdegsmi, iedzīt to dziļumos, tumsā. Es vēlētos, — viņš sacīja skaņi skaņā balsī, izstiepis pretī zaļganajam gaišumam dīvaini mirdzošās rokas, — es vēlētos vienā mirklī nokļūt viņos debess mājokļos, kurus mums apraksta svētā māte Teresa de Hesusa, baudīt kaut vai īsu brīdi to nemaņu, to ekstāzi, kādā viņa allaž pacēlās, vēlētos pēdīgi varenā dvēseles lidojumā nokļūt pie dieva un izzust, iegrimt viņa skatīšanā.

Brītiņu klusējis, viņš turpināja:

—    Kaut vismaz notiktu kāds brīnums, kāds patiess brīnums, ar kuru tas kungs man parādītu savu labvēlību: paceltu manu augumu lūgšanas brīdī no zemes. Ciešanu nedēļā atvērtu manā miesā vātis, liktu man dzirdēt kādu vārdu no tām dievmātes svētbildēm, kuras tik daudz brīnumu rādījušas nezinīgiem pilsētniekiem un zemniekiem, vai, mazākais, dotu no augšas kādu vēsti, kuru man sludināt cilvēkiem. Bet līdz šim nekā! Mans augums ir kā maiss, kurā sabērti akmeņi, manās rokās vātis neatveras, un debess ir mēma un sevī noslēgusies. Kā aiz sveču dūmu plīvas šūpojas Lasvakasas un Soterranjas dievmātes svētbildes, kad es cieši tajās raugos, bet nekad tās nav ar mani runājušas, un tāda tumsība apņem manu prātu, un tādas slāpes, tādi žņaugi moka sirdi. .. Ak!

Viņš spieda rokas pie krūtīm.

—    Kādas briesmas jums draud, mans dēls! Tagad es redzu, — lai gan nepavisam negribētu, ka tas notiek ar jums, — kādu ļaunumu uz maz pieredzējušām un maz skolotām dvēselēm atstāj brīnumu aprakstu lasīšana, tā atņem tām jebkādu pazemību un sātanam par lieliem priekiem modina tanīs vēlējumos pēc pārdabiskām parādībām. Minētā Teresa' un visi citi, kas rakstījuši un raksta par mistiku vulgārā valodā, nodarījuši Spānijai lielu postu, aizvilinot neapdomīgus cilvēkus no grūtā sholastikas ceļa un savaldzinot tos ar parādībām un atklāsmēm, sarunām un ekstāzi, un visiem tiem sapņiem, kurus uzbur kontemplācijas reibums. Tas viss, Ramiro, nav nekas vairāk kā degošas patiesības lāpas dūmi, un tie, kas meklē tikai šos dūmus, kļūst akli un, nedz spēdami, nedz gribēdami izpētīt svēto rakstu noslēpumus un iedziļināties grūtajā sholastiķu mācībā, gaida, lai dievs tiem parādās piepeši, uzreiz, lai tie runātu ar viņu vaigu vaigā, it kā ar karaļa pārstāvi vai bīskapu. Ramiro, jūs atrodaties tikai soļa atstatumā no ļaunākās ķecerības, kura kā sērga pārņēmusi Spāniju, un es ļoti baidos, kaut tik jūs aiz gara nesātības, pats nezinot, neiestigtu sektantu trakumā vai arī kāds jūs nenodotu svētajai tiesai kā iluminātu vai kvietistu sektas piekritēju.

—    Bet es taču alkstu vienīgi tā, ko savos aprakstos ieteic māte Teresa de Hesusa, kuru visi uzskata par svētu, — uztraukts iesaucās jauneklis.

—    Bet vai tad nav diezgan skaidri piemēri, — savukārt iebilda kanoniķis, — ar māsu Pjedraitu, Magdalēnu de la Krusu un Lisabonas priori, lai mums rastos pamatotas šaubas par jebkuru sieviešu atklāsmi? Ak, Ievas meitas! — viņš iesaucās, tumsā izdarīdams kādu kustību, ko Ramiro nevarēja saskatīt.

Pēc tam, it kā pēdīgi aizdzinis nepatīkamas pārdomas, kanoniķis turpināja:

—   Esmu jums jau dažkārt stāstījis, ka šī satiksme ar dievu bija pazīstama jau agrāk un Vecās derības laikā atļauta, pats kungs to pieprasīja, kā mēs par to lasām Ezaijas grāmatā, kur viņš norāj Izraeļa bērnus, sacīdams: «Vae, filii desertores dicit Dominus, ut faceretis concilium, et non ex me… Qui ambulatis, ut descendatis in Aegyp- tum, et os meum non interrogastis.»1 Un mēs redzam svētajos rakstos, ka Mozus pastāvīgi vaicājis dievam, tāpat to darījuši Dāvids un citi Izraeļa ķēniņi, un dievs viņiem atbildējis, runājis ar viņiem un nedusmojies, tādēļ ka toreiz ticība vēl nebija nostiprināta. Tagad turpretim lidz ar Jauno derību tas viss beidzies un ticībai likti

* Vai! tiem stūrgalvīgiem bērniem, saka tas kungs, kas padomu ņemas, bet ne no mana gara … Kas ceļas iet uz Ēģipti, nevaicādams manu muti. (Lai.)

•.liugri pamati per saecula saeculorum un mēs nedrīkstam dievu iztaujāt kā agrāk, jo viņš, dodams mums savu (Ielu, kas ir viņa augstākais vārds, pateicis mums visu uzreiz, un viņam vairs nav nekā sakāma. No tā, Ramiro, izriet, ka tas, kas tagad jautā dievam vai prasa pēc pa- 1.idībām, viņu apgrūtina un pārmēram sanikno. Tātad la- bakais, ko varat darīt, būs seglot zirgu un iegremdēties svētajos rakstos un svētā Toma darbos, jo tie ir pamatīga barība, turpretī tie otrie sacerējumi ir tikai kārumi vienkāršai tautai; pirmais ceļš ir grūts, bet drošs, otrs — bīs- Irima taciņa; pa pirmo ejot, jūs tiksit pie labdarīgas gaismas, pa otru — tikai saskatīsit kairinošus dūmus, kas aptumšo acis un prātu.

Tumsa, kas slēpa viņa seju, vēl pastiprināja sacītā iespaidu. Palika vienīgi skaidrais domu plūdums, un izteiktās domas atspīdēja jo gaišāk, kvēloja kā ogles krāsniņā. - .

24

Divas dienas vēlāk Ramiro pārsteidza negaidīts notikums. Pulkstenis bija laikam pāri vieniem. Kā parasti, atsēdies pie loga, Ramiro garlaikodamies šķirstīja «Uz augšu, sirdis!», «Pamācību, ka cildeni nomirt» un «Pasaules nicināšanu». Caur rūtīm spiedās drūma, svinpelēka gaisma. Istabā bija klusums, vienīgais troksnis radās, pārlapojot grāmatu. Piepeši tāds kā neizprotams uzplūds, tāda kā vēsma, kaut kas neizskaidrojams lika viņam paskatīties laukā. Iela bija pelēka un tukša, bet pēc brītiņa no dienvidpuses parādījās divi Blaskesa sulaiņi dzeltenas un zilas krāsas livrejās, tad slaids ieroču nesējs sarkanā uzvalkā un garos zābakos un beidzot — nestuvēs Beatrise. Aiz tām soļoja viņas audzinātāja donja Alvaresa, ar spieķi klaudzinādama akmens klāju.

Jaunava ļāva sevi nest — cēla un nevērīga kā infante. Zem melnā plīvura bija redzama vienīgi zaļzila samta svārku apakšējā mala, trejām kārtām nošūta ar sudraba tresi. Ramiro piecēlās. Viss sievietes skaistums slīdēja viņam garām maigs un nežēlīgs. Ziemeļvējā piesārtusī baltā seja šķita kā dievmaizīte, un patiesībā Beatrise arī

1 Mūžu mūžos. (Lai.)

bija tikpat kā pēdējais sakraments viņa mīlai un aizmirstajai, izzūdošajai kaislei.

Atrazdamās pretī logam, Beatrise tikko manāmi sveicināja, un viņas lūpās paplaiksnījās vīpsnīgs smaidiņš. Mazliet tālāk aiznesta, atstājot laukumiņu, viņa pavērsa seju pret skumīgo vaigu, kas brīžiem pavīdēja aiz nespodrajām rūtīm, vēlreiz uzsmaidīja tam un, galviņai viegli līgojoties līdzi nestuvēm, nozuda ar saviem ļaudīm.

Ramiro nosvieda «Pamācību, kā cildeni nomirt» uz grāmatām apkrauta galda.

No rīta sulainis, kas nāca viņu modināt, palika nesapratnē stāvam. Viņa kungs, gulēt ejot, nebija izģērbies.

Gāja dienas, garas cietumnieka dienas, kuras viņš īsināja, lasot un ar eļļas krāsām apbrīnojami veikli gleznojot uz riekstkoka dēlīšiem dievmātes un svēto attēlus. Kanoniķis viņu bieži apmeklēja un vienmēr mudināja uzsākt garīdznieka gaitas. Kādudien tas sacīja:

—   Drīz sāksies morisku tiesāšana. Jūs noteikti aicinās liecināt.

Stāvēdams pie loga un tai brīdī skatīdamies uz ielu, kanoniķis iesaucās:

—    Tur aiziet Gonsalo de Sanvisente. Droši vien tas, kas iet blakus, apmāca viņu zobenu cīņā, vienmēr viņš ar to kopā. Daži stāsta — karalis iecelšot Gonsalo par rehi- doru, kaut arī viņš vēl tik jauns, bet, ja tā būšot, tad dons Alonso Blaskess došot viņam savu meitu Beatrisi par sievu. Gonsalo tēvs dons Felipe ir ievērojams kavaljero un uzticīgs kalps karalim un baznīcai.

Pēc tam, paskatījies uz mandeļkoku, kurš slējās pāri jumtam un kura zariņi jau sāka pārklāties ziediem, doma kungs noteica:

—    Tuvojas kairais gadalaiks.

Ramiro garlaikojās, Viņa ievainojums lēti vis nedzija. Uztūcis loks ietvēra lēni dzīstošo brūci, kas uztrūka, līdzko viņš kaut mazliet piepūlējās. Zinātniski izskaidrojis planētu ietekmi uz svaigām un pasvaigām gangrēnas strutām, ārsts beidzot pateica, ka pirms marta mēneša beigām Ramiro nespēs doties ceļā un nekādā ziņā jau ne ātrāk, iekams reizes divpadsmit nebūs nolaistas asinis, ex carpo manus, jo «asinis vēl bija maitātas, tanīs pastāvīgi turējās postīga viela, asinīm trūka pretestības un nebija, kas tādu rada; pēc asins nolaišanas būs atkal labi».

Pienāca Klusā nedēļa. Gada pirmais smaids zeltoja dienas, koki atvēra pumpurus — pumpurus, kas bija dzelteni un pūkaini kā mazi cālēni. Pilsēta apkārtnes ļaužu pie- plūdā dūca kā bišu strops. Trešdienas rītā Ramiro redzēja savu vecveco sāncensi Gonsalo de Sanvisenti skaistā zirgā jājam pār laukumu. Seglu pārklājs bija zila samta, un mugurpusē tam ar zīdu un zeltu bija izšūts dzimtas ģerbonis. Gonsalo pa priekšu jāja divi sulaiņi. Nebija šaubu — viņš dosies gar Beatrises māju vai arī gaidīs meiteni iznākam no kādas baznīcas. Rīta vēsmā plīvoja pie Gonsalo beretes ar dimanta sprādzi piestiprinātais baltais spalvu pušķis. Ramiro pārņēma vēlēšanās iziet uz balkona un ar , kādu lamu vārdu aizvadīt šo skaistuli, kas bija gaišmatains kā ārzemnieks un sārti balts kā sieviete.

25

Vēl lāgā neatmodusies, sajukušām matu cirtām, acīm vairoties no gaismas, pamīšus staipot te vienu roku, te otru, Beatrise sēdēja uz gultas malas un ļāva sevi kalponēm un verdzenēm ģērbt. Bija Klusās nedēļas sestdiena, un pēc nepilnas stundas sākās Slavas mesa katedrālē. Pulkstenis nosita deviņi.

Grūti nācās Beatrisei tik agri celties. Smalko palagu glāsti atņēma viņai no rītiem gribas spēku un lika sapņot par neapjaustu baudu priekiem.

Donjas Alvaresas valodas un kailās metāla un marmora statujas, kuras dons Alonso bija atvedis no Itālijas, jau sen bija izgaisinājušas viņas nevainību.

Beatrises iemīļotā kalpone Leokādija, vairākkārt noglāstījusi un noskūpstījusi savas pavēlnieces kājas, vilka tajās šauras bronzas krāsas zeķes, un, zīdam atvizot gaismā, skaidri bija redzams kāju nevainojamais veidojums. Ieāvusi tās sarkanās, ar ambru sasmaržotās tupelītēs, kalpone uzmanīgi noģērba kundzei naktskreklu un uzspieda skūpstu uz kailās miesas. Jaunava viņu atvairīja, klīrīgi iekliegdamās.

Tad šī pati kalpone izņēma no kādas lādes ar mežģīnēm apšūtu kreklu un pasniedza to uz paplātes. Paņēmusi smaržojošo, izrotāto apģērba gabalu, Beatrise pievēra dzeltenos zīda aizkarus, kas nokarājās no baldahīna. Pa spraugu bija redzamas viņas kājas, kas bija daudz pilnīgākas par citām auguma daļām. Skaistas dimanta sprādzes greznoja zeķu apsējus.

Ap alkovu vēdīja silta smarža, kas nenāca nedz no flakoniem, nedz no lādītes ar esencēm, bet gan no atsegtās gultas un uz soliņiem atstātiem iepriekšējās dienas ģērbiem.

Viena no kalponēm sakārtoja mazgājamo galdu, novietodama uz tā dvieli, ūdenskrūzi un mazgājamo trauku. Kāda cita kalpone nolika pa rokai kaitīgo svinabaltumu sejai un ugunssarkano ziedi, ar ko viegli sārtot vaigus. Beatrise negribēja ļaut sevi mazgāt. Ūdens bija auksts, viņa pikti sita tupelīti pie zemes. Tad kalpone ar saslapētu dvieli — tik maigi, kā glāsta rīta vēsma, — svaidzināja kundzes kaklu un plecus. Turpretim priecīgi Beatrise sniedzās pēc smaržām. Kā gan vairāk vajadzēja? Vai ambra, eņģeļu ūdens un ziedes nevērta miesu smaržīgu kā puķu pušķi?

Ceļos nometušās, viņu apkalpoja divas verdzenes no Itālijas. Jaunākā no viņām prata pēc turku parauga acis izkrāsot lielākas. Šai verdzenei bija milzīgi auskari un zaļa zīda turbāns ar dzeltenām un purpurotām svītrām. Viņa bija maiga un gaišmataina kā Rafaela madonna, Dons Alonso bija viņu nopircis no kāda galeras kapteiņa, un, kad bruņinieks atgriezās no galma, viņa bija tā, kas ik vakaru pienesa pie dona gultas smaržīgas miega zāles.

Beatrise paprasīja lūgšanu grāmatu, lai pēc savas izpratnes pārdomātu dienas mistēriju, kamēr viņai sapoš mīkstos, melnos matus, kuri lāgiem atspīdēja mēļi kā palisandrs.

Slīps saulstaru kūlis kritā caur rūtīm istabā. Šīs dievišķās dāvanas mirdzošajā vizmā dzirkstīja sudrablietas, perlamutra un metāla inkrustācijas, aizkaru apšuvumi, un teiksmains zelta lietus nolija pār paklāju. Arā rīta spozmē laistījās augstāko māju dzegas, un debess bez viena mākonīša, miglai klīstot, kļuva arvien dzidrāka.

Beatrisei tika pasniegta atvērta "lūgšanu grāmata. Zīmējumā bija redzams, kā kungs Jēzus, turēdams labajā rokā baltu karogu, paceļas debesīs un sargi izbailēs nokrīt ap kapu. Ar pūlēm, kā bērns vilkdama rādītāja pirkstu līdzi katrai rindiņai, Beatrise izlasīja svētā Pāvila vēstules kolo- siešiem. Tad svētā Matīsa evaņģēlijā stāstījumu par Mariju Magdalēnu un to otro Mariju, par gājienu uz kapu, p<ir novelto akmeni, par eņģeļa gaišajiem vārdiem, kas pasludina augšāmcelšanos.

Priekšstats par šo brīnumu brīnumu viņu dziļi aizgrāba. Neizsakāma līksmība viņu pārņēma, iztēlojoties Jēzu pēc visām ciešanām Golgātā tagad godības pilnā pacēlumā. Viņai gribējās smieties, gribējās dziedāt, viņai vajadzēja ģērbties viskrāšņākajās drānās un aplikt vislabākās rotas. Jēzus bija augšāmcēlies! Viņa paņēma spoguli un izmēģināja ilgu smaidu, spīdinot zobus.

Beidzot, ietērpta dzeltenīgā brokāta tērpā, kas ar sudraba lāsumiem un sarkanīgiem izšuvumiem izskatījās gandrīz pēc priestera mesas ģērba, ar rūpīgi sacirtotiem matiem zem spalvām rotātas samta cepures, ar korķa ieliktņiem kurpēs slaiduma labad, rotām apkrauta kā brīnumdarītāja svētbilde, izkrāsota, iežņaugta, čaukstoša — Beatrise sāka staigāt pa istabu, pāri plecam skatīdamās uz savas baskinjas perlamutrā vizošo maliņu un apakšsvārku lielajām ielocēm. Viņas mazajās austiņās šūpojās kādas vecmāmiņas briljanta auskari.

Kalpones sekoja viņai kā dūjai, kas grasās aizlaisties. Viena pūlējās sakārtot kurpju ieliktņus, otra nogludināt ar pērlītēm apšūto zelta brokāta jostu. Pieņēmusi pilnu muti smaržūdens, Leokādija, pūšot caur zobiem, pārvērta to smalkā lietū un, tekājot apkārt Beatrisei, brīnum veikli norasināja to no svārku maliņas līdz sacietinātajai apkaklei.

Ienāca kāda verdzene un paziņoja, ka nestuves jau gaida pieņemamā telpā,

—    Pasauciet Alvaresu, — izrīkoja Beatrise.

Pēc brītiņa ieradās jaunavas audzinātāja, rožukroņa krellēm stipri grabot un zīdam čaukstot. Kalpones atstāja telpu. Donja Alvaresa, caur acenēm skatoties uz meiteni, iesaucās:

—    Apburošā infantīte! Betlēmes zvaigzne! Slavēts lai ir dievs, kas jūs radījis tik daiļu un lāsmojošu kā jūras pērli!

Tikmēr Beatrise pie spoguļa izmēģināja dažādu vaibstu spēli. Te viņa, gurdi trīsinot plakstus, aizvēra acis, it kā elpotu smeldzīgu smaržu, te atvēra tās plati jo plati un savilka savas karmīnsārtās lūpas tik kairi, ka šķita sniedzam tās iedomātam bruņiniekam kā cukurotu zemeni, kā purpurkrāsas kārumu.

Audzinātāja gandrīz čukstus vaicāja:

—    Vai viņš jāja pa šo ielu?

—    Par ko jūs runājat? — atvaicāja meitene.

—   Par Gonsalo.

—   Nu kā man to zināt?

—    Viņam vajadzēja gan jāt garām. Redzēju viņu vairāk reižu ienākam baznīcā. Viņš meklē jūs kā medību suns, zāli ošņādams.

—   Hē!

—    Pagaidiet, kad viņu ieraudzīsit, — tā ir bauda redzēt viņu tēraudkrāsas apģērbā ar tūkstoš podziņām un izrotājumiem — un, dievs augstais, kas par lieliskām spalvām! Visas jaunavas atskatījās, lai uz viņu palūkotos. Kāds gan viņš būs, kad to iecels par rehidoru, kā dzird runājam! Abi jūs, liekas, esat dzimuši zem vienas zvaigznes. Skaists pāris! Viņš būs perlamutra gliemezis, un jūs tā pērle, mana senjora!

—    Kurā baznīcā tu biji?

—    Katedrālē. Uguni un sveces jau iesvētīja. Palūdzu vienam pazīstamam mācītājam vīraku un stiraksa koka sveķus. Cik krāšņi svētki! Dievnams smaržo jaukāk nekā puķu dārzs. Steigsimies, citādi nonāksim par vēlu.

Audzinātāja paņēma no jaunavas spoguli, uzvilka viņai mēteli un steidzīgi atnesa caunādas uzroci, kurā Beatrise iebāza abas rociņas kā īsta dāma.

Uz ielas dona Alonso meita atmetās pret sēdekja atzveltni, lai tik daudz nešūpotu, un, nesējiem lēni ejot, virzījās pa ]aužu burzmu nekustīga un skaista kā svētbilde, svinīgi pievērtu muti un ticības apgarotām acīm.

Nestuvēm pa priekšu gāja sulainis ar spilvenu rokās, tas bija domāts ceļu locīšanai baznīcā, un uz tā lepni bija izšūts Blaskesu dzimtas ģerbonis.

26

vila zaigoja bālgani zeltainā rīta valgmē kā maza Jeruzaleme. To pildīja un svaidīja smaržām ticības aizgrābtība. Liecoties pāri sētām, ieliņās nokarājās ziedošu koku zari. Šķita, ka nepacietīgas gaviles nolaižas no klusajiem zvaniem un apņem visu pilsētu. Beatrise ieelpoja šo svinīguma plūsmu, nojauzdama, ka viņas dzīvē drīz ielauzīsies kaut kas noslēpumains.

Pūlis tikko varēja kustēties pa ielām, un jaunava ai pretīgumu noskatījās uz zemniekiem, no kuriem, garām ejot, degunā sitās siera smaka un kuru svētdienas zābaki klaudzēja uz akmeņu klāja. Dažas sejas pauda izbrīnu pai seno notikumu, ko baznīca tagad svinēja, un to acis apmulsumā tāpat iepletās kā mācekļiem Jānim un Pēterim uz kapu ceļa.

Nonākot katedrāles laukumiņā, ieroču nesējam bija jāatbrīvo ceļš no zemniekiem, lai nestuves varētu izspiesties cauri. Bez apkaimes būdiņu un māju iemītniekiem daudz ļaužu no apvidus miestiem bija saplūduši šai laukumiņā, kas bija tik mazs, ka tur tikko pietika vietas avi- liešiem pašiem. Brīnišķīgajā saules gaismā laistījās un ņirbēja daždažādāko krāsu audumi. Bija redzami visādi svārki — gan sarkani vai zaļi kā pipari, gan dzelteni kā ķirbji, gan mēļi kā olaugi, visādi apmetņi un kamzoļi, pelēcīgi brūni kā kartupeļu miza, melnas, noplukušas veco ļaužu drēbes, kas bija tumšas kā pupas, un zibēja koši mētelīši un lakati, kuros, likās, bija sakopoti vai vesela dārza augi. Netrūka arī jauku meiču ar bizēm, ņieburos un kreklos, meiču no Sotalvo, Tornadisosas un Fontivero- sas, veļas mazgātāju un ganumeitu, kuras nebija spējušas dabūt nost sārma, teļu un kazu smaku. Kalsni un drūmi vīrieši noskūtām sejām kā mūkiem no plato cepuru apakšas noskatījās, kā senjori, cienīgi atspiedušies uz nūjas vai ēzeļa muguras, devās uz baznīcu. Sievietes jautri čaloja. Bagātākās bija apsējušās greznus priekšautus, un gandrīz visām bija koraļļu krelles, mauru karuļi vai apsudraboti krustiņi un medaljoni. Daudzi no šiem ļaudīm bija atstājuši savas tālīnās būdas un mājas jau zvaigžņu gaismā, pirms saules lēkta.

—   Atpakaļ, es jums saku! — kliedza kāds tiesas kalps, varas reibumā rupji grūzdams lauciniekus, lai šādā veidā saglabātu cilvēku izveidoto eju, pa kuru nāca uz baznīcu dāmas un kavaljero.

—   Vai kārtībnieka kungs grib, lai kāpju šai ēzeļa madāmai uz kājām? — atcirta kāda pilsētas meiča.

—    Atpakaļ, es saku jums vēlreiz, atpakaļ!

—    Tad ņem nost savus pirkstus!

—    Redzi, Antonij, šodien mēs neesam tirgū.

Tikmēr apkārtstaigājošie tirgotāji izmantoja gadījumu, lai ko pārdotu.

—   Daiļā kundzīt, par vienu reālu varat nopirkt šo rožukroņi.

—    Nedodu vairāk kā pusi.

—    Pakaļējo vai priekšējo?

—    Vāciet prom to nekauņu!

Dievnams bija kā bāztin piebāzts ļaudīm un zem griestu velvēm viss vienos saulstaros un kvēpinājuma dūmos. Plašie atspīdumi, kas krita no rūtīm, margoja brīnišķās krāsās akmeņus un alabastru, pārklāja kā ar emalju zeltījumu un iekrāsoja zilgani kanceļu tumšbrūno riekstkoku. Kopā ar citām dižciltīgajām dāmām Beatrise nometās ceļos jomā starp kora nodalījumu un galveno altāri. Pilsētas ievērojamākie vīri, greznojušies ar rotaslietām un ordeņa krustiem, sēdēja vidus solos.

Litānija joprojām atbalsojās griestu velvēs spēcīgi, svinīgi — vienādām brāzmām. Beidzot parādījās diakoni baltos svārkos.

Kad sākās mesa, Beatrise pamanīja Gonsalo de Sanvi- senti tādā apģērbā, kā audzinātāja bija stāstījusi, pretējā jomā nometamies ceļos uz cimda un, krustus metot, laiku pa laikam raugāmies uz viņu. Beatrise atbildēja ar maigu skatienu un, tūdaļ noliekusi galvu, dziļi nopūtās, atkal pievēršot acis lūgšanu grāmatai.

Viņa godība dons Heronimo Manrike de Lara ar savām kaulainajām, dzeltenīgajām rokām šūpoja vīraka kvēpināmo trauku. Kā brīnišķīgs mākonis svētie dūmi vienā mirklī pārņēma visu altārtelpu, aizsedzot priesteri un diakonus, aptumšojot zeltījumus un pārklājot gaišu, smaržīgu šķidrautu pār altāra gleznojumiem.

Tūdaļ arī arhibīskaps teica pirmos Gloria vārdus, un tad klusuma un sēru kapukalns, ko baznīca tika cēlusi kopš ceturtdienas rīta, gāzās it kā no pērkona grāviena, augšā vienlaikus atskanot bungu rībai, stabuļu gaudām un ērģeļu apdullinošajām brāzmām, bet vēl augstāk, tur ārā, gaisos, saulē, visi zvani reizē sāka skandēt nevaldāmā, neprātīgā, trakojošā priekā, visos vējos mezdami līksmi par svēto, tūkstošgadīgo augšāmcelšanos.

Šai brīdī, paceļot galvu, Beatrise ieraudzīja sev pa labi roki pret krusta ejas pīlāru atspiedušos rēgu… Ramiro, tik tiešām viņu!

Ērģeles un taures skanēja joprojām. Līksma ticības vētra bija noliekusi galvas ceļos nometušos ļaužu pulkam. Beatrise jutās tuvu nemaņai — tā kunga augšāmcelšanās un bālā jaunekļa klātiene saplūda vienkop, un Ramiro sejā viņa saskatīja ciešanu laika dvēselīgā, brīnišķā vaiga atveidu.

Kad atskanēja evaņģēlija pēdējie vārdi, Ramiro lēni devās uz izeju.

Viņš piegāja pie Djego del Agilas kapa un, it kā gaidot padomu no šī savas dzimtas senā bruņinieka, kas šeit godībā atdusējās, atspieda pieri pret mūri. Ļaudis atstāja dievnamu pa visām durvīm. Ramiro ieraudzīja, ka viņa sāncensis nostājas pie kāda svētītā ūdens trauka un uzliek pirkstus uz tā malas — droši vien, lai gaidītu Beatrisi.

— Man viņš jāuzvar šeit pat uz vietas! — sacīja sev Ramiro un, neatturama spēka dzīts, gandrīz aizslēpās aiz tā paša pīlāra. Tā arī gadījās, ka tai brīdī, kad Beatrise atradās dažu soļu attālumā un Gonsalo tuvojās viņai, piedāvādams svētīto ūdeni no saviem pirkstiem, Ramiro ātri iemērca savējos un ar pavēlošu un mierīgu kustību stiepa tos pretī jaunavai. Pārsteigta par šo divkārtējo piedāvājumu, viņa brīdi vilcinājās, bet tūliņ, nolaizdama acis, garām ejot, izstiepa savu trīsošo roku pretī Ramiro rokai.

Abi jaunekļi uzmeta viens otram zvērojošu skatienu. Gonsalo seja pauda negantu niknumu, bet Ramiro, izslējis galvu un ar zobenu sacēlis uz muguras apmetni, pāri plecam pavērās Gonsalo, un viņa smīns bija aizvainojo- šāks par jebkuru vārdu.

Kad Ramiro atkal iznāca no dievnama žilbinošas saules apspīdētajā laukumā, viņam likās, ka visi avilieši un svešinieki, pilis un torņi, priekšmeti un būtnes nav nekas vairāk kā dieva radīti apstākļi un aktieri, lai tēlotu viņa dzīves stāsta epizodes, un ka viņš pats ir visa dzīve un savukārt visa dzīve — viņa dvēseles izpausme. Lepnības velns pacēla viņu pāri ļaužu skudru pūznim, un zem reibinošās saules viņš atkal sajuta, ka viņa pierei skūpstā piesūcas vai zobiem iecērtas neredzama mute.

Visu dienu viņš pavadīja, klaiņodams pa pilsētu. Stipras pavasara smaržas plūda no dārziem pāri mūriem. Arī viņš juta sevi atdzimstam reizē ar lapām un ziediem.

Lai gan ievainojums sāpēja, pēc vakariņām viņš atkal izgāja pastaigāties. Zvaigznes trīsēja milzīgajā, gludajā nakts zilgme. Ramiro atcerējās, ka baznīca priekšlaikus svin augšāmcelšanos, jo Jēzus ķermenis bija palicis kapā līdz nākamajam rītam, un nu šīs domas ietekmē, paceļot acis uz debesīm, viņam likās, it kā viņš elpotu dievišķā līķauta smaržas un svēta vēsma nolaistos no zvaigznēm.

Atgriezies savā istabā un brītiņu atpūties, viņš sajuta sānos agrākās degošās sāpes. Vāts bija atvērusies. Nākamajā dienā ārsts lika viņam atkal gulēt.

Par laimi, stundu pēc ārsta aiziešanas ieradās ieroču nesējs un, noklausījies jaunekļa gaušanos, uzdrošinājās sacīt:

— Tas liek man atcerēties ievainojumu, kad mani ķēra bulta Tripoles krastos. Sākās gangrēna un neatstājās. Kādudien domāju, ka esmu jau izveseļojies, nokāpu no kuģa, bet gangrēna bija atkal klāt. Beidzot kāds draugs no Segovijas pielika man pie ievainojuma krietni sarkani nokaitētu arkebūzas stobru, un drīz vien es varēju atkal staigāt.

Medrano ieteica pamēģināt šo līdzekli. Jauneklis ļāvās, un vātij pieliktais nokaitētais dzelzs stienis padarīja viņu veselu uz visiem laikiem.

27

nākamajās dienās Ramiro izcīnīja vienu no tām iekšējām cīņām, kad cilvēks jūtas te sirmgalvis, te jauneklis. Prāts spriež, dod padomus, pareģo, un tikmēr griba, juzdamās beidzot nevarīga, apņemas paklausīt. Bet vēlāk, kad ir jārīkojas, visu izšķir nejaušība un asiņu kvēle.

Dažas dienas pēc mātes brīdinājuma Ramiro dedzības brīdī un pašpārmetumu mokās bija apsolījies dievišķajai majestātei tūlīt pēc studiju beigšanas iestāties karmelītu klosterī, bet tagad šis aizrautības brīdī dotais solījums likās karājamies viņa dvēselei nesasniedzamā augstumā. Tomēr solījumu vajadzēja pildīt. Pretējais nozīmēja ne tikai pazaudēt sevi šai dzīvē, bet arī nākamajā, tādēļ ka tas kungs šādus pārkāpumus nepiedeva.

Tad viņu kā laumas sāka apstāt ļauni gari. Viens čukstēja, ka šāda uzupurēšanās var būt velta, jo viņš nav tāds cilvēks, kas spētu izraut no savām krūtīm vēlmi dzīvot greznībā, gūt uzvaras savā laikmetā, sagrābt savās rokās visas baudkāres un lepnības veltes. Otrs ļaunais gars liekulīgā lēnībā teica: «Gan pienāks laiks apģērbt mūka tērpu, bet vispirms tev jāiepazīst pasaule un viss ļaunums dzīvē, lai tu izietu kā rūdīts zobena tērauds no šķīstīšanās uguns. Tikai šādā veidā tu spēsi aptvert diženumu, ko dod cēlā pārvērtība klosteros.»

Ar nepatiku viņš atvairīja šos čukstus, saskatot tanīs veiklu kārdinātāja daiļrunību.

Par Beatrisi vairs nevajadzēja domāt. Tas, ko viņš gribēja, bija jau panākts. Viņš bija pazemojis savu sāncensi un tam parādījis, ka Blaskesa Serrano meita kļūtu viņa sieva, ja vien viņš to vēlētos. Ko gan vēl vairāk?

Kādā karstā pēcpusdienā aprīļa beigās viņš izgāja pastaigāties pa ceļu, kas veda gar pilsētas vaļņa ārsienu. Kā parasti, viņš atstāja pilsētu pa Antonio Veļas vārtiem. Lietus nebija lijis visu mēnesi. Ieleja ar gaužām panīkušām druvām izskatījās izkaltusi un putekļaina. Nonācis pie cietokšņa stūra, viņš pagriezās pa kreisi un neapstādamies gāja tālāk.

Klinšu ieslēgta un pēdējo rieta staru apspīdēta, romāņu stilā celtā Sanvisentes bazilika vizēja kā varā kalta relikviju lāde, bet abi milzīgie tuvējo vārtu torņi gandrīz jau grima nakts tumsā. Ramiro pacēla skatienu uz mazo akmens tiltiņu, kurš savienoja šo torņu dzeguļus un kura melnganais loks šobrīd asi iezīmējās pret zeltaino liesmu jūru pie debess juma.

Dienvidvējam, kas no paša rīta bija nepārtraukti griezis uz ceļiem putekļu virpuļus, tagad sekoja klusums krāsām bagātajā ainavā. Skanīgas, priecīgas balsis ik brīdi atbalsojās uzkalnos. Ramiro ļāvās šim gurdumam, šim krēslas laiskumam, kas izjūdz vēršus un katrā būdiņā atveldzē arāja krūtis un pieri.

Jauneklis atgriezās pilsētā un, ejot pa Sofrāgas laukumiņu, redzēja, ka ap aku sastājušās savas desmit kalpo- nītes, kas te kavēja laiku, stāstīdamas, čalodamas un smie- dāmās vienā gabalā. Slāpju mocits, viņš kā bībeliskā brīnumā lūkojās bagātīgajā ūdens strūklā, kas, gāžoties pār sauso valni, slacīja tvertnes malas un izplūda pa ieliņu.

Ramiro apstājās un atslējās pie pretējā mūra.

Viena no meitenēm bija ļoti baltu seju un glīta. Atbalstījusi krūzi uz gurna, piespiedusi vēderu pie cietā granīta, viņa kāri stiepās, kamēr saņēma ar muti garu ūdens skūpstu. Kad viņa atkal izslējās, zem samirkušā krekla pleci un krūtis izskatījās gluži kā kaili.

Daiļā aviliete ar savu alkano kustību šķita Ramiro ka saldkaisles iemiesojums. Pēc savas ilgās noslēgtības viņš vēl nekad nebija tik stipri izjutis, sievietes kārdinātāju spēku kā šajā vakarā. Vai šī kairinošā tīksme, kas plūs- moja gaisā kā viļņi, šī nepasakāmā sievietes smarža patiesībā būtu tā nolādētā dvesma, kura lika drebēt svētajiem un pret kuru klosteri cēla varenus mūrus bez kādām atverēm? Bet vai gan dievišķais podnieks ar redzamu patiku nebija veidojis šo brīnišķo amforu? Kā gan tas varēja būt tik liels grēks — baudīt šo jaukumu? Ak! Kālab gan ir tik daudz baiļu un ciešanu? Kādēļ nebaudīt šo skaisto radījumu kā saldu augli? Kādēļ tās, kas ar šķelmīgu skatienu pauda savu vēlēšanos, tāpat kā sapņos, nenāca pie viņa dāvāt sevi brīvi cita pēc citas? Kādēļ tik daudz baiļu piejaukts šim jaukākajam iepriecinājumam pasaulē?

Pa Tostado ielu virzījās šurp ļaužu pulciņš.

Brīdi vēlāk jaunekli pārsteidza Beatrises un Alvaresas ierašanās. Viņas abas tuvojās nestuvēs. Jaunavas melnais mētelis bija noputējis balts ar smiltīm, un viņas seja bija putekļos zaudējusi krāsu, skropstas bija pelnu pelēkas un mati izskatījās sausi un sirmi. Nav šaubu, viņas atgriezās no kādas apkārtnes muižas.

Jājot garām akai, Beatrise nespēja atturēties. Viņa pieliecās un ar zīmi parādīja meičām, lai viņai pasniedz krūzi. Pēc tam, atmetusi atpakaļ šķidrautu, viņa pieklupa lūpām pie mitrā māla un dzēra kā ganumeita. Donja Al- varesa pacēla spieķi un, dauzot pret krūzi, sacīja:

—    Blaskesu meita uz ielas nedzer.

Jaunava paklausīja un, uzsmaidīdama savam sensenajam pielūdzējam, kurš tuvojās, izlikdamies, it kā būtu viņu nejauši ieraudzījis, maigi sacīja:

—    Nākamsvētdien mans tēvs atgriezīsies no galma. Atnāciet, jūsu žēlastība, pie viņa vizītē.

28

Kad bija pienākusi nākamā svētdiena, Ramiro saposās kā vēl nekad un trijos pēc pusdienas aizgāja apciemot donu Alonso. Viņa asins balss, viņa iztēle, viņa lepnums — viss tiecās vienā virziena, kā kuģa burag, kurās iegūlis vējš. Turklāt viņam netrūka iemeslu pierādīt pašam sev, ka šis gājiens ir visai vēlams, jo, tā kā viņam drīzumā vajadzēja aizceļot, tad labākas izdevības neatrast, lai atbrīvotu donu Alonso no pūlēm izgādāt ordeni un arīdzan pastāstītu tēvam un meitai par savas aizceļošanas nolūku.

Kad Ramiro iegāja gleznu salonā, Blaskess Serrano pašlaik sagādāja saviem draugiem pārsteigumu, rādot kādu jaunu gleznu, kuru nupat bija ieguvis galmā.

—    Daži apgalvo, — viņš sacīja, — ka glezna esot Rafaela de Urbino darbs, un, nudien, es šai audeklā skaidri saskatu tā krāsu bagātību un izcilo meistarību profilos.

Mēma apbrīna pilni skatieni, rokas, kuras saliecās kā tālskats, lornetes, ko lēnītēm attālināja no acīm, lai atkal tuvinātu tām, visādi izsaucieni un sajūsma, kas pielipa citam no cita, mijās pie molberta, kas bija rotāts ar mozaīku.

Beidzot mācītais senjors de Muhika iesaucās:

—    Šī glezna ir Apelesa un Parazija cienīga!

Arīdzan Ramiro pārņēma vēlme izteikt saVas domas. Viņš bija pārliecināts, ka lielākajai daļai šo senjoru bija visai maz sajēgas par glezniecību. Un tomēr tie izrādīja milzu aizrautību un cildināja lielos mākslas meistarus tā, kā necildinātu nedz varoņus, nedz svētos. Ramiro tad atgādājās, kādas priekšrocības ir šai godībai, ko ikviens sumina, viņš atcerējās slavenos gleznotājus, kurus bija lutinājuši karaļi un prelāti, un nodomāja, ka viņš pats, vingrinādams savas apbrīnojamās spējas, ar otu saišķīti vien it ātri būtu ticis pie pasaules slavas, prieka un bagātības. Bet viņš nekad nebūtu uzgleznojis, šo salkano, sievišķīgo gleznu, šo gleznu bez kontrastiem, bez noslēpuma. Jau no bērnības viņam patika ēnainas telpas, kurās acs atpūtās no brīvās dabas nežēlīgi spilgtajiem at- stariem un viens vienīgs saules stars piepeši atklāja krāsas un aprises. Pēc viņa domām, gleznotājam arīdzan

vajadzēja pēc tā tiekties — apklusināt prāta balsi un dziļi jo dziļi ieslīgt sapņainībā, lai panāktu kaut ko līdzīgu gaismēnai telpā.

Ieraugot Ramiro tuvojamies, dons Alonso sirsnīgi spieda viņa rokas un pēc brītiņa klusi sacīja:

—    Vai jūsu žēlastība neies uz viesistabu? Tur jūs sastapsit manu meitu Beatrisi, dažus jaunekļus un draudzenes, ko viņa ielūgusi. Visi jauni ļaudis un dejotāji.

Ramiro palocījās, un bruņinieks pats veda viņu pa visām galerijām uz viesistabu, bet, iekams tie gāja iekšā, brīdi apstājās un sacīja:

—    Gribēju jūsu žēlastībai pasacīt, ka darījums ar ordeni būs uz laiku jāaizmirst, tādēļ ka viņa majestāte …

—    Jo labāk, mans kungs, — Ramiro viņu pārtrauca, — pašlaik arī pats nezinu, vai to pieņemtu.

—    Un ko jūsu žēlastība teiktu, — turpināja dons Alonso, — ja jūs ieceltu par rehidoru tāpat kā Sanvisentes dēlu?

—    Rehidoru? Ja es neuzņemtos gaitu, ko esmu izlēmis, vēlētos būt kaut kas vairāk. Vai nu Cēzars, vai nekas! — smaidīdams piemetināja Ramiro.

Piepeši viņš tika pamests krēslainā istabā, kur nespēja atšķirt nevienas sejas. Viņš lēni paklanījās, uzminēdams, ka aiz margu nodalījuma atrodas jaunās dāmas un kungi, kas spēji bija apklusuši. Pēdīgi kāda balss sauca:

—    Nāciet, jūsu žēlastība, šurp uz paaugstinājumu!

Tā bija Beatrise. Nekas cits neatlika kā iet uz priekšu, un viņš gāja, bet, laimīgi paspēris pāris soļu, uzgrūdās metāla paplātei, uz kuras, kopā sasitoties, neganti no- šķindēja glāzes un šķīvji. Kā maiga vēsma aizvirmoja klusi smiekli. Nu Ramiro devās pretējā virzienā un uzmina šokolādes tasei, kas bija noripojusi uz paklāja un kā pārspiests rieksts nokrakšķēja zem viņa zābaka. Kāds zobodamies paraustīja vijoles stīgu. Smiekli uzbrāzmoja skaļāk.

Ramiro drebēja un varbūt tieši šī uztraukuma dēļ piepeši ieraudzīja jaunavas, nosēdušās pēc mauru parašas uz samta spilveniem, un smaidošus jaunekļus, kuri, uz ceļgala nometušies, kavēja tām laiku. Apsveicinājies Ramiro nometās uz ceļgala blakus Beatrisei. Viņš bija pavisam apjucis. Jaunava apvaicājās par viņa tuviniekiem, un viņš atbildēja kā apdullis, nespēdams domāt ne par ko citu kā vienīgi par savu smieklīgo ierašanos. Nekad viņš vēl nebija pieredzējis tāda kauna. Ar kādu rīcību, ar kādiem vārdiem labot šo neveiksmi?

Visi lūdza Beatrisi uzdejot, bet viņa klīrīgi atrunājās. Viņas acis spulgoja kā jāņtārpiņi, un viņas seja, vizmojot kā nakts lilija, bija tik balta, ka uzveica tumsu.

Jaunie ļaudis visi runāja mākslotā valodā. Katrs pāris izteica savas domas izmeklēti izsmalcinātiem vārdiem — saule, mēness, zvaigznes noderēja, lai attēlotu viņu nožēlas, ķildas, padošanos. Sāka skaņot ģitāras un gaidās sačukstēties.

Piepeši Beatrise piecēlās. Viņai par partneri piedāvājās virsnieks Antonio de Kastro, kas pirms kāda laiciņa bija atgriezies no Neapoles un ik pēc brīža iesaucās per Bacco, lai smīdinātu jaunavas.

Katrs lūdza uzdejot ko citu: gan pavanu, gan vācu deju, gan klibkājīti, gan galjardu. Virsnieks savukārt iesaucās: «Per Bacco, galjardu!» — un, saņēmis Beatrises roku, ielika starp saviem un viņas pirkstiem smaržojošu kabatas lakatiņu.

Viņi paspēra piecus soļus uz priekšu un tad atkal atkāpās. Senlaicīgā mūzika skanēja saldsērīgi, un spožais karavīrs majestātiski vadīja jaunavu svinīgajā, kundziskajā tēvu tēvu dejā. Viņa skatījās uz to, acu nenovērsdama, lāgiem ļaudamās partnerim kā gaisīga būtne, kuru nes ģitāras skaņu viļņi, lāgiem kā izbailēs vairīdamās, kad ritms kļuva straujš. Beatrises aizrautība skurbināja, sajūsmināja līdz neprātam. Sulainis atvēra vienam logam aizvirtņus, meitene tagad kā parādība slīdēja no ēnas gaismā, un viņai līdzi vijās kvēpināmo trauku dūmi. Pēc katras rotaļīgas kustības, pēc katra grūta soļa no paaugstinājuma tūdaļ atskanēja jūsmīgi apbrīna saucieni. Ramiro jutās niecīgs un iznīcināts pēc šiem meitenes panākumiem. Viņu pārņēma negaidīts saviļņojums. Brīžiem viņam šķita, ka viņa dvēsele, tāpat kā dūmi, aizvijas līdzi meitenes svārku plīvai.

Kad galjarda bija beigusies, visi vienā balsī lūdza puteklīšu deju. Baidīdamās, ka tēvs varētu ierasties, Beatrise aizgāja palūkoties pa durvju spraugu un tad, atstājusi virsnieku sardzē savā vietā, piegāja tuvāk pie loga, lai viņas tērpa zelta apšuves un vizuļi laistītos gaismā. Nu viņa, abām rokām mazliet pacēlusi svārkus un pati skatī- dāmās uz savām kājām, sāka izsist uz austrumnieku paklāja žilbinoši ātru takti tik šaurā laukumiņā, ka tikpat labi būtu varējusi dejot uz šķīvja.

Viņa dziedāja:

Samīdīšu puteklīšus sīciņus, sīciņus, — un tie, kas sēdēja uz paaugstinājuma, ģitāru pavadībā atbildēja:

Samīdīšu putekļus sīkus, sīciņus.

—   Per Bacco! Per Bacco! — kliedza virsnieks, plaukstām sizdams takti.

Beidzot Beatrise kā pagurumā atmetās uz samta spilvena blakus Ramiro. Smarža, kas plūda no viņas drēbēm, šķita kļuvusi vēl stiprāka. Leokādija tuvojās un, ceļos nometusies, sniedza viņai šokolādi zelta tasē.

—    Nē, atnes man mālu, — sacīja Beatrise.

Kalpone sasita kādu meksikāņu krūzi un tūlīt pienesa klāt paplāti ar māla lauskām. Jaunava paņēma drumslu šīs ēdamās zemes un, iebāzusi mutē, zobus čirkstinādama, sāka to grauzt. Draudzenes darīja to pašu.

Ramiro būtu gribējis atvairīt no Beatrises pārējo pakalpojumus un cildinājumus, katrs vārds darīja viņu greizsirdīgu. Viņš sāka runāt par sevi, par viņiem abiem, saukdams viņai atmiņā bēfnu dienas. Uz kādu jaunavas jautājumu viņš aši uzticēja viņai, ka devis mātei solījumu drīzumā braukt uz Salamanku, lai tur papildinātu izglītību.

—    Esmu pārliecināta, — sacīja Beatrise, — ka jūsu žēlastība būs kādreiz liels zinību vīrs, bet man nepatīk jūsu izvēle — tik drošsirdīgam kā jums daudz piemēro- tāk būtu doties karā. Manuprāt, viens karavīrs ir vērts tūkstoš bakalauru.

—   Ne mazāku slavu dod arī zināšanas, — atteica Ramiro.

—    Vai jauneklim var būt vēl lielāka slava par to, ko gūst, nokaujot ar savu zobenu tūkstoš turku vai franču? Mans tēvs ir piedalījies lielā jūras kaujā. Paskatieties, jūsu žēlastība, uz šo virsnieku, kurš daudz cīnījies, loti daudz, bet tagad atnācis ar mums dejot kā ikviens jauneklis … Tādu pašu un vēl pārāku es vēlētos redzēt jūsu žēlastību.

—    Vai jums tik ļoti patīk šis virsnieks?

—    Viņš ir gauži asprātīgs un varonīgs.

Trīs jaunavas un divi jaunekļi muzicēja, skanēja ģitāras, vijole un kāds klavihords. Sīs skaņas aizgrāba dve-

seli.

Ramiro jutās kā apskurbis no stipra malka, gluži dīvains un pats sev svešs. Viņa parastās jūtas šķitās nobēgušas kaut kur ļoti tālu, atstādamas viņu vienu ar valdonīgo kaisli, kas piepeši bija iznirusi no kādas dvēseles dzīles un kam visi instinkti kā padevīgi kalpi steidzās iztapt. Viņš nezināja nedz ko domāja, nedz ko sacīs un tieši tādēļ vairāk nekā jebkad taustījās pa savas būtnes tumšo dzelmi, virs kuras tas viss, ko viņš sauca par savām jūtām, savu gribu, savu apziņu, patiesībā nebija nekas cits kā uz augšu pasitušies burzguļi no dziļumā verdošas, nesaprotamas kaisles. Viņš ļāvās mulsajām jūtām.

Beatrises vārdi viņu iztraucēja:

—          Cik domīga tapusi jūsu žēlastība! Vai jūs sirgstat ar grūtsirdību?

Ramiro negribēja atbildēt.

—    Ai nē! Laikam ievainojums jums reizēm dara sāpes.

—           Tas jau ir aizdzijis, Beatris, — atteica jauneķlis, — tā ir cita brūce, kas tagad atveras un liek man mirt.

—    Mirt?

—          Jā, visskaistākajā nāvē, kura ir dzīvība, jo es nomirtu, ja tā mani šādi nenogalētu.

—   Cik sarežģīti! …

—          Tas ir brīnišķīgs ievainojums, kas mani moka ar savām atmiņām …

Beatrise nopūtās. Mūzika nesa līdzi šķietamu vēsmu, kā cēlu garu lidojuma dvesmu. Ramiro lūpas pavērās kaislā smaidā. Noliecies pie Beatrises, viņš runāja pavisam klusi:

—          Tagad atceros, ka citkārt naktīs tur, dzimtsmuižā, izliecos pa savas istabas logu. Visa jūsu māja bija grimusi miegā, arī jūs pati. Tad es iedomājos, ka dārza tumšās smaržas ir jūsu elpa, un manas acis vērās augšup debesīs, vēlējos atminēt to, ko par mums zināja un vēl tagad zina zvaigznes! … Es jūs dievinu, Beatris! …

Jaunava nopūtās pa otram lāgam, un Ramiro juta, ka viņas rociņa meklē viņa roku. Pirksti savijās un kaisli sažņaudzās.

—    Cik laimīgs es jūtos, — čukstēja Ramiro. — Sakiet, ka jus aizdzīsit manas raizes un patiesi mīlēsit mani. Ak! Kad pienāks diena, kurā varēšu jūs saukt par savu senjoru, mana Beatris? Par savu vien!

Viņa elpa skāra jaunavas maigo vaigu.

Šai brīdī kāds pieminēja Gonsalo de Sanvisentes vārdu, un Beatrise paspieda Ramiro roku, lai viņš ļautu tai klausīties. Pedro Valdivjeso stāstīja, ka pats dons Felipe viņa majestātes uzdevumā atvedis savam dēlam paziņojumu, ka tas iecelts par rehidoru.

Četri sulaiņi ieīlāca viesistabā, nesdami astoņus aizdegtus svečturus, un brītiņu vēlāk ieradās pats mājas tēvs ar vairākiem senjoriem. Jaunās dāmas un jaunekļi piecēlās. Dons Alonso pasauca savu meitu, lai tā ietu apsveicināties ar savu radinieku, marķīzu Lasnavasu.

29

Pēc pāris dienām Ramiro saņēma no kādas rožukroņu pārdevējas zaļu atlasa lentīti. To viņam sūtīja Beatrise. Viņš neiedrošinājās to iesiet beretē, kā mēdza darīt iemīlējušies jaunekļi, bet nolēma nēsāt paslēptu starp vesti un kamzoli. Arī viņam vajadzēja uzticama starpnieka. Pielabināties ar kādu dāvanu donjai Alvaresai viņam derdzās. Viņš lika atsaukt Kasildu.

Acis nodūrusi, jaunava klusēdama noklausījās ziņas, kuras viņai bija jāaiznes, un aizgājusi atkārtoja tās saņēmējai vārds vārdā, nekā neaizmirstot, nekā nepieliekot. Tāpat viņa aiznesa dimanta gredzentiņu un atnesa savukārt ļoti lepnu gredzenu, kura hrizolītā bija iecirsta florentīniešu zīme. Kasilda bija lieliska ziņnese, un, tā kā viņai gadījās pastāvīgi atrasties dažādās pilsētas malās, tad viņa dzirdēja sarunas un dabūja zināt noslēpumus, pati nemaz pēc tā necenzdamās. No viņas Ramiro uzzināja, ka Gonsalo de Sanvisentes sulaiņi bieži sarunājas ar jaunavas audzinātāju Alvaresu un ka jaunākais brālis Pedro, kolīdz piedzeras kādā krogā, ar dūri dauza galdu un kliedz: ja Gonsalo apprecēšot dona Alonso meitu, viņš abus npduršot pašā kāzu naktī.

Drīz vien — svētās Ritas un svētās Kiterijas dienā Ramiro vajadzēja doties ceļā uz Salamanku. Tur nonācis, viņš pēc dažām nedējām paziņos mātei par savu dvēseles stāvokli. Varbūt tur, tai «brīnumpilsētā», starp paraugdievbijīgajiem un gudrajiem viņa sirds neatturami tieksies pēc Kristus kareivja slavas. Bet, ja tā nebūs, ja skaidri nepierādīsies, ka šāds ir viņa aicinājums, tad viņš bija apņēmies izvēlēties citu ceļu. Viņš iedomājās, ka viņa rokās drīzumā kritīs liels mantojums.

Nedaudzās dienas, kas bija palikušas līdz aizceļošanai, viņš veltīja Beatrisei. Viņš gāja gar viņas māju rītos un vakaros. Reizēm viņš redzēja to pie loga, reizēm, nosūtījis ar Kasildu ziņu, izgāja ārpus pilsētas vaļņa, atsēdās uz klints pretī tai vietai, kur atradās Blaskesa pils, un gaidīja, kad jaunava parādīsies starp torņa dzeguļiem.

Aizceļošanas priekšvakarā Ramiro gaidīja vairāk par stundu šai vietā, lai redzētu Beatrisi iznākam uz torņa. Visapkārt valdīja dziļš klusums. Jauneklis nenovērsa acu no grumbuļainā mūra, kura pakājē kopš neatminamiem laikiem nodeldētā granīta klints atgādināja jūras bangas. Beidzot Beatrise parādījās, un kaut kas balts — papīra gabaliņš, vēstulīte — lēni šūpojoties, lidinājās lejā. Kādas jaukas vēstis nesa viņam šis spārnotais ziņnesis? Kādus vārdus viņa mīļotā būs izvēlējusies, lai tanīs ieliktu daļu savas dvēseles šai svinīgajā atvadu brīdī? Ar cepuri uzķēris zīmīti, viņš to atlocīja. Tanī bija rakstīts:

«Mīlēšu Jūs vēl vairāk nekā mīlu, ja, nonācis Sala- mankā, Jūs pats izvēlēsities man veikalā, ko sauc par Samorano pārdotavu, labi skanošu ģitāru. Varbūt varat to atsūtīt ar kādu ceļotāju labi, labi drīz, jo man ģitāra gaužām vajadzīga. Dzirdēju, ka Sanhuana baznīcas mācītājs atgriezīšoties nākamajā nedēļā.

Laimīgu ceļu, mans bakalaura kungs.

Beatrise.

Šo zīmīti uzrakstīja mana audzinātāja, jo vakar, rotaļājoties dārzā ar draugiem, es ievainoju pirkstu.»

Donja Giomara bija izrīkojusi savus daudzos apkalpotājus. Nākamajā dienā agri no rīta viss bija kārtībā, un, kad pienāca laiks doties prom, pa galvenajiem vārtiem tika izvesti uz ielas nastām apkrauti mūļi, Ramiro zirgs uņ pelēks ēzelis kanoniķim, kuram vajadzēja pavadīt viņas dēlu līdz Kasteljanosai de Lakanjadai.

Ramiro uzgāja augšā atvadīties no vecātēva. Dons Injigo kā sajucis Jāva skūpstīt savu labo roku, pēkšņi viņu bija pārklājis vecuma sniegs, sastindzinot uz visiem laikiem pēdējo saprāta mazumiņu. Viņa izkaltusi seja bija vietām dzeltena, vietām brūna kā sažuvis citrons.

Tad donja Giomara apkampa dēlu, cenzdamās smaidīt, kaut plūda asaras, un, lai varētu sekot viņam ar acīm, uzkāpa ar savām kalponēm pils tornī.

30

Mans dēls! Pārāk ilgi Tu vilcinies atbildēt mātei, kura Tevi mīl vairāk par savu dzī-vību -LĪDZ ŠAI dienai, kas ir Vasarsvētku diena, man nav pienākušas citas vēstis kā vienīgi tās, ko man mutes vārdiem nodeva licenciāts Karmona.»

Tā sākās donjas Giomaras otrā vēstule dēlam.

Pēdīgi vienrīt kāds karmelītu mūks, kas bija atgriezies no Albas de Tormesas, izvilka no piedurknes sengaidīto vēstuli. Tanī Ramiro vispirms stāstīja par satikšanos ar Arhibīskapa kolēģijas rektoru, kura rokās viņš bija nodevis visus ieteikšanas rakstus. Tālāk viņš vēstīja, ka pagaidām iestājies Mazajā skolā.

«Tīri jābrīnās,» rakstīja Ramiro, «ka te, kur pastāv sens paradums mocīt jaunos audzēkņus, cik briesmīgi vien var izdomāt, mani, kad iegāju klosterī, rokā satvēris zobena spalu, ļaudams piešu skritulim grabēt pa grīdu un raudzīdamies uz visiem ar stingru skatienu, neviens neuzdrošinājās aizskart. Nezinu, kā, bet visi dabūjuši zināt par manu sadursmi ar moriskiem. Kāds bārdains students man vakar pasacīja, ka pa visu laiku, kopš viņš mācoties šai skolā, nevarot atcerēties neviena jaunā, kas būtu ticis sveikā cauri bez izāzēšanas.» Tālāk Ramiro piemetināja: «Vai jūs, māt, atceraties kapteini Antonio de Kinjonesu, kas mēdza apmeklēt mūsu mājas? Satikos ar viņu Kasteljanosā, un viņš gribēja dabūt mani sev līdzi jūras laupītāju vajāšanā. Kad atteicos, viņš sacīja: «Redziet, jūsu žēlastība, dievs nav jūs radījis, lai jūs kļūtu par mūku, bet gan par karavīru. Piesargieties, ka nesperat aplamu soli, jo vēlāk varat nožēlot. Gaidīšu jūs Karta- henā līdz svētā Pētera un Pāvila dienai.»

Tas bija viss vēstules saturs. Pēc kāda laika pienāca otra — īsāka vēstule, kurā Ramiro paziņoja vienīgi to, ka Arhibīskapa kolēģija pieprasa asiņu skaidrības pierādījumus. «Tas,» viņš piebilda, «te tiek prasīts no visiem, kas grib iestāties, un tādēļ šeit mācās vienīgi Spānijas dižciltīgākie. Bet vai nepietiek ar to, ka zina manu vārdu, vai nepietiek ar to, ka esmu Jūsu dēls un tik slavenu tēvu tēvu pēctecis, vai tad vēl vajadzīgi šādi pierādījumi? Pirmajā brīdī mani pārņēma vēlēšanās aizsūtīt tiem sava mūļa segu, lai tie iepazītos ar mūsu ģerboņiem. Bet gribot negribot jāpakļaujas noteikumiem.»

Ar vecu kalpu uz ātra zirga donja Giomara nosūtīja dēlam lakonisku vēstuli, likdama atgriezties cik iespējams ātri, jo vecaistēvs ļoti slims. Tā tas patiesībā arī bija: dons Injigo, nezināmas kaites grauzts, šausmīgās mokās, lūpām drebot nebeidzamās lūgšanās, devās labākā dzīvē. Viņa nožēlojamās miesas pūžņojot steidza atņemt kapam tā baismo darbu. Asa smaka izplatījās pa visu māju. Apkalpotājas un kalpi aizturēja degunu, ejot gar slimnieka istabas durvīm. Bet donja Giomara ne uz brīdi neatgāja no viņa gultas galvgaļa, it kā gribēdama ar miesīgām un garīgām ciešanām divkāršot mocības, kuras viņa sniedza kā nožēlas velti dievam tam kungam kopš savas ieslodzīšanas šai pilī.

Ramiro atgriezās, cik ātri vien spēja. Kad viņš iejāja pilsētā pa Delpuentes vārtiem, viens no sargiem sacīja:

— Jūsu žēlastība nāk par vēlu. Jūsu vecaistēvs jau aizgājis.

Dons Injigo bija ticis apglabāts iepriekšējā vakarā.

Sperot kāju telpās, kuras bija apdzīvojis vecaistēvs, jauneklim likās, ka viņš nespēs iet dziļāk: smaka bija pārāk piesātinājusi istabas gaisu. Gulta bija vēl arvien tādā pašā stāvoklī, kādā mirējs to atstājis nāves agonijā, un spilvenā bija iespiedies dobulis no galvas, kas vairs nekad negulēs un nesapņos mīkstajās dūnās. Zāļu pudeles, dzeramais trauks, piestiņa, tases, pārsēji — viss bija sajaukts un izsvaidīts uz istablietām, un varēja iedomāties, kāds uztraukums šeit valdījis šī pēdējā cīniņa laikā.

Ramiro iegāja bibliotēkā, un, raugoties uz grāmatu gubām, kuras gulēja uz grīdas, uz raga acenēm, kas iezīmēja grāmatā vietu, kur lasīšana pārtraukta, lai tiktu turpināta nākamajā dienā, uzskatot pie naglas pakārto dzelteno zeķi, kura sirmgalvis glabāja otas, ar ko darināt uzrakstus, un tālāk, kaktā, no ziedēm gluži nomelnējušo soliņu, uz kura tas mēdza ietaukot savu kāju pret ģikti, viņa prātu pārņēma dziļas skumjas. Tāds bija gals visām cilvēka alkām. Šeit, šīs būtnes aiziešanā, bija mācība, padoms, kas vienmēr divējādi saprotams — vienlaikus vedina baudīt dzīvi un grēku nožēlā no tās atteikties.

Kad viss bija nomierinājies un dzīve pilī atkal ievirzījusies savā mēmajā vienmuļībā, donja Giomara pasauca savu dēlu un vienatnē īsos vārdos pastāstīja viņam, kādā stāvoklī dons Injigo atstājis veco dzimtsīpašumu. Viņi bija pilnīgi izputināti. Galīgais sabrukums līdz šim bija novilcināts, nodzīvojot pēdējo mantību — ieķīlājot dže- noviešiem citu pēc cita īpašumus un pēdīgi pārdodot uzreiz visu sudrabu, rotaslietas un paklājus. Pils pārvaldnieks flāms, kas, viņasprāt, bija vienīgais, kurš zināja, kā rīkoties ar īpašumu, un varbūt atrastu kādu izeju, bija devies uz savu dzimteni saņemt mantojumu. Viņiem palika vēl vienīgi pils — tā pati gandrīz pilnīgi ieķīlāta — un vēl tāds mazumiņš eskudo, kas glabājās lādē un drīz vien aizripos. Gribot negribot tātad bija jāpārdod pils un jāsamierinās ar dzīvi vienkāršā priekšpilsētas mājā.

— Labi vismaz, ka tev nevajag daudz naudas, — sacīja donja Giomara. — Svētā baznīca prasa pēc augstākām mantām, un es tagad domāju, ka tu varētu tikpat labi studēt teoloģiju mūsu pašu pilsētas seminārā.

Ramiro klausījās mātē patiesā nesapratnē.

Izputināti! Vai tas varēja būt? Bet kur tad palikušas daudzās bagātības, kuras viņi bija saņēmuši no neskaitāmiem piederīgiem jau pavisam senās paaudzēs, kur visas karaļu dāvanas, visas Segovijas muižas, kur dzimts- īpašumi, mājas un zeme Avilā, kuri allaž tika pieminēti visos pergamentos?

Citos apstākļos nabadzība viņam neko nenozīmētu; viņš zināja, ka līdzekļu trūkums sparo varonīgiem piedzīvojumiem. Bet tagad viņš nojauta, ka ar mantas zaudēšanu var izirt viņa mīlestība. Klusēdams viņš nodūra galvu un tad, brītiņu padomājis, pateica mātei skaidri un gaiši to, ko pats vēl nemaz nebija izlēmis, — nodomu precēt Beatrisi — un tikpat noteikti vēl piebilda, ka liels noziegums būtu ļaut mātei joprojām cerēt, ka viņš aicināts strādāt baznīcas druvā.

Donja Giomara pat aci nepamirkšķināja, vienīgi viņas rokas nervozi braucīja elkoņbalstus atzveltnim, kurā viņa sēdēja. Tad Ramiro, nomezdamies ceļos pie mātes kājām, strauji satvēra viņas rokas un, cieši lūkodamies viņai acīs, lūdza, lai viņa palīdz piepildīt tā nodomu un dieva dēļ nepārdod pili, bet padomā par to, kādu iespaidu šāda nožēlojama rīcība atstātu uz donu Alonso un viņa meitu.

—    Es runāšu ar dženoviešiem, — viņš piemetināja,

—    vēl aizvien būs kaut kas palicis, ko ieķīlāt, vēl arvien ir istabu .iekārta un mans dārgakmeņu duncis, bet mana goda dēļ nepārdodiet pili, māt, nepārdodiet, nepārdodiet pili!

Donja lēni pieceļas, piespiedusi kreiso roku pie krūtīm.

—   Ar to, ko tu man nupat pateici, — viņa sacīja,

—    mana dzīve šai pasaulē beigusies. Tagad tu esi noteicējs. Rīkojies, un lai dievišķā majestāte tev piedod!

Māte izskatījās ļoti savāda. Pārlieku lielās ciešanās viņas lūpas savilkās smaidā. Viņa gāja pie galda. Noknieba eļļas lampas deglim ogli, noslaucīja lampu un novietoja to, kā pienākas. Tad, nebilzdama vairs ne vārda, gāja laukā no istabas.

OTRĀ DAĻA

1

Aiz dibināta iemesla karalis Fīlips Otrais tika saukts par Piesardzīgo.

Lieli bija nemieri, un daudz tika nodarīts pārestību Aragonā, tomēr tūkstoš pieci simti deviņdesmit pirmā gada beigās valdnieka liekuļotās labvēlības ietekmē šķita atkal iestājamies miers un saticība. Dumpīgie senjori, aizmirsuši, ka jābūt apdomīgiem, atgriezās Saragosā un aicināja mielastos Kastīlijas karapulku virsniekus. Karalis bija sagaidījis atriebes brīdi.

Kādurīt virstiesnesi donu Huanu de Lanusu karaļa vārdā apcietināja uz katedrāles kāpnēm. Musketieru kapteinis bija viņu gaidījis jau kopš agra rīta, izlikdamies apskatām attēlus grāmatu veikala logā.

«Sagūstiet donu Huanu de Lanusu un lieciet viņam tūlīt nocirst galvu,» — tāda bija ar Fīlipa Otrā roku rakstītā pavēle.

—   Un kas mani tiesā? — noklausījies spriedumu, bija jautājis tiesnesis.

—    Pats karalis, — viņam atteica.

—    Neviens cits nevar būt mans tiesnesis, — de Lanusa iebilda, — kā vienīgi kopsapulce, kurā piedalās karalis un karalistes kārtu pārstāvji.

Tomēr nākamajā dienā pirmajam Aragonas tiesasvīram bende nocirta galvu. Tādā veidā karalis «tiesāja tiesu» un uz visiem laikiem iznīcināja gadu simteņiem ilgi pastāvējušas privilēģijas. Citus dižciltīgus senjorus un starp tiem Barbolesas baronu donu Djego de Erediju un Purrojas senjorudonu Huanu deLunu piemeklēja tāds pats liktenis pēc tam, kad tie bija pārcietuši šausmīgas mocības. Vilja- ermosas hercogs un Arandas grāfs noslēpumainā kārtā nomira cietumā. Dažus dumpiniekus, kuriem nebija kundziskās priekšrocības mirt no bendes cirvja, vadāja pa ielām kauna grozā līdz karātavām.

Šādā veidā tika atmaksāts par Antonio Peresa aizstāvēšanu un uz visiem laikiem pieveikta varenā, lepnā Ara- gona, kura tikai ik pa trim gadiem reizi mēdza cienīgi iemest izaicinošu ubaga dāvanu karaļa lādē.

Gluži tādā pašā veidā pirms dažiem gadiem imperators tika pārmācījis Kastīlijas iedzīvotājus, kad tie bija sacēlušies, tomēr starp tiem vēl aizvien atradās viens otrs nemiernieks, kurš kā tāds kastrēts ērzelis mēģināja saslieties uz pakaļkājām. Tagad ne tikai senjori, bet arī vienkāršā tauta sāka kurnēt. Bija nepieciešams atkārtot mācību. Ieganstu tam deva kāda lepna pilsēta.

Divdesmit pirmajā oktobrī, tai pašā dienā, kad karaļa pulki, dodoties uz Franciju, iegāja Aragonā, Avilā pie katedrāles, Sanhuana dievnama, Valderrabano mājas, pie Jauno Skārņu un dažu citu pilsētas sabiedrisko ēku durvīm vai mūriem parādījās septiņi noraksti no tās musinošās paskvilas, ko Ramiro un kanoniķis bija dzirdējuši donu Enriki Davilu nolasām kādu vakaru pils apakšstāvā.

Otrā dienā pilsētas korehidors dons Alonso de Karkamo nosūtīja ar kurjeru ziņojumu uz Eskorjalu. Viņa majestātes atbilde bija vienīgi pulciņš melnsvārču tiesnešu, kas ieradās, lai izmeklētu lietu. Gaidīja vieglu sodu, un lielākie jokupēteri jau zobodamies sacerēja pantus un kuplejas par šo notikumu.

Tūkstoš pieci simti deviņdesmit otrā gada februāra četrpadsmitajā dienā tika pasludināti spriedumi. Donam Djego de Brakamontem, donam Enrikem Davilam un licenciātam Dasam Simbronam bija piespriests nāves sods, nocērtot galvu. Santotomē garīdzniekam Markosam Lopesam tika atņemtas mācītāja tiesības un priekšrocības, konfiscēta puse īpašumu un piespriesti desmit gadi uz galerām un trimda ad vitam notāram Antonio Diasam — pēriens, desmit gadi uz galerām un arīdzan izraidīšana no Spānijas.

Pēc daudzu domām, tāds bija likteņa lēmums, un šīs atziņas aizsegā valdnieks, kas mācījās no ikviena gadījuma, veica savu pasākto akciju. Nost ar sadalītu pārvaldīšanu, nost ar ākstīšanos un dižošanos, kas traucē valsts varu. Vienvaldība bija karaļa valdīšanas mākas pirmais princips, neaizskarama un pilnīga vienvaldība — pēc tā sejas un līdzības, kas valda pār pasauli. Nekādas citas gribas kā vienīgi paša griba, nekādu citu domu kā savējās, nekādas citas ticības kā vien tā, pie kuras turējās viņš pats. Jaunlaiku Izraeļa valdniekam vajadzēja apvienot trejādu varu — likuma, zobena un priestera, būt vienlaikus savas tautas Mozum, Jozuusam un Aronam. Visi troņi un sēdekļi bija viņam vienīgi kāpieni, lai paceltos līdz debesīm un viens saņemtu no visaugstākā norādījumus. Karaļa ēna pārklās zemes un jūras, un tautas saskatīs viņā jauno erceņģeli, kas, bruņojies ar tēraudu un uguni, ir uzvarējis sātanu.

Tikmēr Spānija gāja bojā. Tās karalis lūdza, prasīja bez apstājas, bija kā izslāpis pēc nodevām, un reizēm viņa roka, slaucot pilsētu izžuvušo tesmeni, neizspieda vairāk kā vien asinis. Nebija iespējams atstāt bez algas karapulkus, nedz prinčus un kardinālus bez kukuļa, un sabrukums kļuva aizvien jūtamāks, tas pletās un sametās kā milzīgs dziju mudžeklis. Parādi nokausēja kā drudzis. Karaļa kase elsoja. Katru gadu izdeva nākamo piecu gadu ienākumus.

Kādu izeju varētu vēl rast, kādus līdzekļus vēl izmēģināt? Kad vien bija iespējams, karalis piesavinājās zelta un sudraba sūtījumus, ko pilsoņi saņēma no Indijām, iztirgoja bruņinieku muižas, tiesnešu un ierēdņu amatus, uzaicināja mācītājus leģitimēt par sauju reālu savus, baznīcu apgānot, iedzemdinātos bērnus, aplika ar nodokļiem vilnas eksportu, uzlika nodokli maizei un vīnam, kam tobrīd vēl tādas nastas nebija, sagrāba savās rokās sāls tirdzniecību, konfiscēja jūrniecības tiesības, divkāršoja muitas nodevas un īsā laikā trīskāršoja jau tā augsto tirdzniecības nodokli. Nomocītās pilsētas nīktin nīka. Avila, Toro, Kordova un Granāda tūkstoš pieci simti septiņdesmit sestajā gadā atteicās maksāt galvas naudu. Ārzemju baņķieri nobālēja, dzirdot pieminam vien Fīlipa Otrā vārdu. Fugeriem beidzot pietika, viņi aizsēja zuteņus un uzgrieza muguru. Daži baņķieri bija tādā pašā nesaprašanā kā jūds, kas aizdevis naudu ātrsirdīgam viltus spēlmanim, tie nezināja, ko darīt — turpināt finansēšanu vai izbeigt to pavisam. Bet dženovieši joprojām neatmeta augļošanu. Kopš tūkstoš pieci simti deviņdesmitā gada karaļa kase bija draudīgā sabrukuma stāvoklī. Valdnieka samaitājošajā ietekmē kārtu pārstāvji bija pieprasījuši no pilsētām astoņus miljonus dukātu.

Bet trūkums un bads pieņēmās kā dieva sodība. Ļauna burvība, likās, bija padarījusi zemi neauglīgu, apstādinājusi dzirnas, virpotavas un austuves, padarījusi nevarīgu amatnieka roku. Daudzi jau vairs nesaprata, kā sagādāt pārtiku, un gāja zagt, kur vien pagadījās. Nezināja vairs, ko ēdīs rīt, maizi dabūt nozīmēja — to nolaupīt. Izsalkums radīja krāpšanu, kas izvērtās par cienījamu un atjautīgu mākslu, ko apdziedāja, par ko sacerēja rokasgrāmatas, kam radās savi dzejnieki un bakalauri. Trūkums vissmagāk piemeklēja izputējušos bruņiniekus, kuriem skaidrā un senā cilme neļāva aptraipīt rokas ar darbu. Daudzi no viņiem krimta maizes kripatu, ko bija nozadzis viņu pāžs, un cienībā skumji nopūtās zem sava apmetņa, kad no maiznīcas uzvēdīja siltais, smaržīgais gaiss. Students mācījās dzīves māku no suņa. Tirgotājiem bija negala dienas ar viņa žiglajām kājām. Iestājās kopkatla ziedu laiks. Klosteros bija mūku, ka biezs, tāpat klosteru priekštelpās ubagu — viras tīkotāju. Slimnīcas un cietumi tika uzskatīti par labu patvēruma vietu, kur, kā par brīnumu, ēdienreizēs dabūja ēst. Tūkstošiem nelaimīgo paši sevi savainoja, lai iemantotu asiņojošas čūlas, vai arī izdarīja noziegumus, lai tiktu cietumā, kur deva ēst. Ielas bija pilnas viltus nabagu, lauki — viltus svēto vientuļnieku, ostas — izsalkušu bruņinieku, kas gāja turp lūgties, lai tos uzņem uz kuģa.

Sīm rūpēm par vēderu pievienojās vēl gara satraukums, patiesas bažas — modināt pret sevi svētās tiesas aizdomas vai arī tikt sodītam par kaut kādu apgrēcību pret pārcilvēciskā karaļa varu. Tikmēr šķita, ka pat vējš nes apmelojumus un nodevība slēpjas zem guļas vietas, aiz durvju portjerām, kapelu kaktos. Daudzi, tāpat kā dons Alonso, baidījās no savām lūpām miegā un sargājās aizmigt krēslos, gar kuriem gāja garām apkalpotāji.

Lepnībai pa pēdām sekoja nelaime, un pat klusuciešana nebija droša. Ne contumax silentium, ne suspecta liber- tas '. Domas drebēja smadzenēs, bet nebija spalvas, kas uzdrošinātos uzrakstīt to, ko dvēsele slēpa savās dziļākajās dzīlēs. Turpretim jūsmīgi tika runāts par tālām zemēm un par neaizskaramo mieru klosteros.

Bija gan arī tādi cilvēki, kuri patiesi mīlēja karali un tā uzvaras pārdzīvoja kā pacēlumu, bet ciešanas — kā triecienus pašu fanātiskajam lepnumam, tomēr lielum lielā daļa beidzot cildināja karali tikai aiz lielām bailēm.

Vīrišķība, kas bija asinīs, likās sastindzināta postīgā Ieslodzījumā, un agrākā varonība vērtusies stoiskā nicībā pret jebkādu Jaunestību. Tā bija varmācības neizskaidrojamā burvju vara. Daudziem pašu vergošana tā derdzās, ka, patvaldniekam pamājot vien, tie būtu vienaldzīgi pārgriezuši sev vēnas kā Seneka vai Petronijs.

Spānieši kļuva sevī noslēgti un drūmi. īsta grūtsirdības sērga kā šķīstītavas tvans pletās pa visu zemi, saindējot dvēseles.

Bruņinieki tērpās sērās; iecienītākais bija melnkoks. Nekad vēl nebija tikušas rīkotas tik skumjas bēres.

Cilvēka prāta ievirzi noteica kaps un baismā trūdēšana.

Ramiro atgriezās no Salamankas tūkstoš pieci simti deviņdesmit otrā gada sešpadsmitajā februārī, svētdienā, divas dienas pēc spriedumu pasludināšanas. Kanoniķis atnāca viņu apmeklēt un pastāstīja pēc kārtas par visiem notiesātajiem. Viņš, likās, nebija visai apmierināts ar to, ka donam Enrikem Davilam un licenciātam Dasam atļauta pārsūdzība. Par Donu Djego viņš pateica, ka tam sodu izpildīšot nākamajā dienā.

—    Nu jūs pats redzat, mans dēls, — sacīja doma kungs, — ka jūsu vectēvs šķīries no dzīves īstajā laikā. Taisnība parunai, ka labā katlā var pagatavot sliktu viru. Sargieties, mans dēls, tagad runāt un kādu laiku dzīvojiet labi klusu.

—    Bet kas paziņojis viņu vārdus? — vaicāja Ramiro.

—    Kāds jau būs bijis, kam rūpējis, lai Spāniju nesa- šķeltu jauni nemieri kā imperatora laikos, — sacīja kanoniķis.

Nepieļaujot tālākus vaicājumus, viņš sāka stāstīt, ka majestātes ierēdņi turējuši aizdomās arī donu Alonso un tā prombūtnē negaidīti ielauzušies bruņinieka mājā, izvandījuši visu līdz pēdējai atvilktnei un paņēmuši līdzi lielu žūksni papīru.

—    Kur tiks izpildīts spriedums donam Djego? — skarbi vaicāja Ramiro. Viņa nekustīgo skatienu likās stindzinām kāda neatlaidīga doma.

—    Mazā tirgus laukumā, — atbildēja kanoniķis. — Vakar viņam pasludināja spriedumu, šodien viņš būs izsūdzējis grēkus, lai saņemtu visusvētāko sakramentu, un rīt pusdienas laikā viņu izvedīs no labības magazīnas, lai nocirstu galvu. Visi dižciltīgie vienojušies, ka neviens neies no viņa atsveicināties, un, atskaitot plebejus, kas arvien ir kāri uz šādiem skatiem, neviens cits neredzēs viņu uz njūļa kā vienīgi likuma izpildītāji, pilsētas pārstāvji un klosteru brāļi.

Izdzirdis šo nīgro valodu, Ramiro dedzīgi paziņoja, ka dižciltīgie avilieši visi ir slikti bruņinieki, ja neiet atvadīties no Brakamontes viņa pēdējo ciešanu gaitā.

—    Nevienam nav noslēpums, — viņš iesaucās, — ka dons Djego, senas un slavenas cilmes bruņinieks, vienmēr ir bijis īsts goda vīrs, un nevar būt šaubu, ka pie traģiskā gala viņu novedis vienīgi gara cēlums. Par sevi varu sacīt, ka iešu aiz viņa līdz pašam bluķim, nedomājot nedz par savām paša interesēm, nedz par taisnību vai netaisnību, kuras dēļ viņš notiesāts.

Šos vārdus viņš sacīja ar tādu kaismi, ka viņa biktstēvs un skolotājs uzskatīja par vajadzīgu sagrumbot pieri un izsliet galvu, iekams atbildēja.

—    Dariet, kā jums tīk, — sacīja kanoniķis, — bet uzmanieties, ka jūsu neapdomīgā jaunība jūs nenoved uz ceļa, pa kuru jūs diezin vai gribētu iet. Dons Djego varbūt ir, kā jūs sacījāt, īsts, liels bruņinieks, — starp citu, viņš cēlies no franču, nevis no spāniešu ģints, — tomēr, kas tiesa, tas tiesa, tagad bijis sava karaļa nodevējs un izturējies pret to ļaunprātīgi.

—    Dons Djego, — Ramiro nobālis attrauca, — ir dižs kavaljero un nemaz nevar izturēties ļaunprātīgi vai būt nodevējs, kā apgalvo jūsu žēlastība.

—    Es vēlreiz atkārtoju, — atviezis zobus, divreiz triekdams dūri uz galda, dusmās sacīja kanoniķis, — ka dons Djego ir nodevējs un gļēvulis.

—    Un es saku, ka jūsu žēlastība melo, — Ramiro kliedza dusmu reibumā.

Doma kungs paspēra soli.uz priekšu, pacēlis gaisā labo roku, kā gribēdams cirst pliķi, bet Ramiro šausmīgā sejas izteiksme viņu atturēja. Murminādams, izgrūzdams saraustītus vārdus, kanoniķis abām rokām aizklāja savu vaigu. Apvainojums neatsaucami skanēja gaisā un likās vēl un vēlreiz atbalsojamies klusumā. Seju rokās ieslēpis, baznīcas kalps čukstēja, vaidēja, nopūtās. Beidzot viņš nolaida rokas, nikni ievīstījās apmetnī, kā akls aiztaustījās gar sienu līdz izejai un devās laukā, ar spēcīgu spērienu aizcirzdams durvis.

Ramiro juta, ka visa viņa neapzinātā pieķeršanās šim vīram bija pēkšņi vērtusies atriebes kārē. Niknais un naidīgais satraukums joprojām neaprima, tas uzsita aizvien jaunu vilni pret sava naida upuri. Kad jauneklis pamazām nomierinājās, viņš, atsēdies krēslā, skalā balsī nosacīja:

— Man nav vajadzīgs nedz viņš, nedz arī kāds citsl

2

Tūkstoš pieci simti deviņdesmit otrā gada septiņpadsmitais februāris bija viena no skumjākajām pirmdienām Avilai. Sēru gaidu nomākta pamodās pilsēta. Rīta miglā it visur likās rēgojamies neizbēgamā soda šausmas.

Mazā tirgus vidū pacēlās liels, melns četrstūrains paaugstinājums — ešafots; ziemeļvēja brāzmas sitināja tā apsegu pret priežu koka ģindeni. Apkārt kustēja drūmi tiesas sulaiņi. Ap pulksten desmitiem atnesa rakstāmgaldu, svečturus un krucifiksu. Kādu brīdi vēlāk bendes kalpi atstiepa bluķi un divus melnus spilvenus noziedzniekam. Lāgiem līņāja smalks, ledains lietus.

Sākās parastās ikdienas gaitas, tomēr ļaudis gāja un nāca daudz nopietnāki nekā citkārt, samīņādami iepriekšējā naktī uzsnigušo sniegu. Satiekoties daži noslēpumaini sarunājās, traktieros norisa neparasti satrauktas pārrunas, gan necik nepaceļot balsis, bet rādot saniknotas sejas un lāgiem sagrābjot rokā savu vīrieša atribūtu, lai rādītu, ka viņu draudi un lāsti nav tukši vārdi vien.

Dižciltīgo mājas ar aizvērtiem logiem un durvīm izskatījās kā sadrūmušas, valodu zaudējušas sejas. Gaisā bija jūtamas šīs baismas, šīs bailes, ko iedvesa likuma vārdā nolemtā nāve, kura nomāca prātu un meta apkaunojuma ēnu pār visu Avilu. Pilsētas cēlākajam bruņiniekam bija mirt pēc karaļa pavēles. Mazāks kauns būtu bijis sagāzt visus astoņdesmit astoņus Avilas mūra torņus, kuri tagad izskatījās dīvaini palsi un gaidīja, kad pārcirtis skaustu, kas likās iemiesojam mūru diženumu.

Runāja, ka pulksten divos pēc pusdienas Brakamonti

H- 385 t6l izvedīšot no labības magazīnas. Šo ēku lietoja kā cietumu dižciltīgajiem, un tā atradās starp Uzticības zvēresta un Cietokšņa torņiem pretī Lielajam tirgum. Kad Ramiro nonāca pie ģerboņiem rotātās ēkas fasādes, karaļa un pilsētas tiesas ierēdņi, drūzmēdamies abpus portāla un ap aku, dīca kā mušas, bet mūki un ordeņu brāļi tikmēr gaidīja, sastājušies garā rindā no Tirgus laukuma līdz Svētās Marijas de Grasijas klosterim un vēl krietnu gabalu aiz tā. Mūki skaitīja lūgšanas. Viņu sejas nebija redzamas, no kapuču apakšas rēgojās laukā vienīgi skūtie zodi; no sakrustotajām un piedurknēs sabāztajām rokām nokarājās rožukroņi. Visas franciskāņu, dominikāņu, auguslīniešu, heronīmu, teatīnu un karmelītu balsis un čuksti vienojās kopējā korī, un tas kā žēlabaina lūgsna no viņpasaules vēl vairāk šausmināja. Nerimtīgais lietus saliedēja drēbes un šķita visu piesūcinām ar skumību. Dažas sievietes raudāja.

Ramiro vairāk nekā stundu jaucās pa pūli. Tur bija tikai vienkārši ļaudis, pilsētas ziņkārīgie, tirgus sievas ar kailām rokām, priekšpilsētas puiši, daži gani no ielejas, daudz morisku un viena otra staigule dzeltenā mētelī un sarkanās zeķēs.

Beidzot kāds vārtu sargs izveda no labības magazīnas nojumes mūli, kas bija pārklāts ar melnu segu, kurā rēgojās divi apaļi, baltas apmales ieskauti caurumi acīm. Visi piepeši sakustējās. Trīs tiesas kalpi uzkāpa zirgos.

Ramiro skatījās uz visām pusēm, vai neieraudzīs kādu paziņu, bet te no pūļa pēkšņi atskanēja sauciens, kas atbalsojās pret vareno mūri. Cietuma vārtos bija parādījies dons Djego de Brakamonte. Viņam pa kreisi gāja baskāju klostera priekšnieks brālis Antonio de Uljoa.

Pirmais, kas dūrās acīs, bija bruņinieka sejas svinpelē- kais bālums, kuru vēl vairāk izcēla melnā kapuce, ko viņam bija uzmetuši uz pleciem. Viņa bārda un ūsas bija kļuvušas pavisam sirmas. Viņš gāja stalti, savaldīti, svinīgi, vērdamies mākoņos un sperdams stingrus soļus, kā iet vīrs, kam neaptraipīts gods.

RamirQ pēkšņi drebēja kā drudzī, kad, ieraudzījis donu Djego kāpjam kauna seglos, pamanīja, ka rokas tam sasietas ar melnu saiti un pie labās kājas karājas važa; jauneklis juta, ka šeit pat uz vietas atdotu savu dzīvību, lai atbrīvotu šo cēlo cilvēku, kas bija kritis par upuri senajam kastīliešu lepnumam. Tas bija pēdējais Sids, pēdējais brīvības cīnītājs, kuru veda uz moku vietu pretīgi, algoti bendes. Ramiro uz brīdi pievēra acis, lai varētu apvaldīt satraukumu, un viņam šķita, ka atkal dzird bruņinieku turam runas sapulcē, runas, kas nāca pār tā lūpām sprikstošas un draudīgas kā tērauds no ēzes. Dons Djego vairs neatgriezīsies, vairs nerunās, atspiedis labo kāju pret ogļu krāsniņas malu un iežmiedzis padusē savu zobenu. Viņš tūlīt mirs!

Gājiens ievirzījās pilsētā pa Lielā tirgus vārtiem, devās tālāk pa Sanheronimo ielu un pēc tam pa Andrina ielu. Priekšgalā soļoja Labdarības un Līdzcietības brālības, skandinādamas savus žēlabainos zvaniņus. Kāda griezīga un skaļa balss ik pa brīdim izkliedza ziņu par nolemto nāvi:

— Mūsu kungs un karalis spriedis taisnu tiesu par šo vīru, kas noziedzies, sabiedriskās vietās izlikdams nekaunīgus uzsaukumus pret viņa karalisko majestāti. Spriedums skan: sodīt par to ar nāvi.

Ramiro gāja blakus kārtības sargam Pedro Ronko, kurš jāja uz sava izdaudzinātā koši melnā rumaka. Mūki uzsāka gaudīgu dziedājumu, kas klausītājos viesa šaušalas. Aiz mūkiem kā lepna parādība jāja uz mūļa Brakamonte. Redzot viņu pēdējā ceļā, pie durvīm un logiem sastājušās sievietes sāka raudāt, lūgdamas svēto Katalinu, svētos mocekļus un visusvēto jaunavu. Kārtības sargu un tiesas sulaiņu samirkušās melnās drēbes mitrumā dvakoja pēc urīna. Divpadsmit ubagu ar degošām lāpām gaidīja pie Sanhuana dievnama durvīm, un viņu lūgšanas drebuļoja tāpat kā dūmainās lāpu liesmas, kuras vējš locīja un raustīja.

Nonācis uz laukuma soda vietā, dons Djego nokāpa no mūļa un mierīgi devās pa kāpieniem uz paaugstinājumu. Viņš nometās ceļos un palūdza lūgšanu grāmatu, lai izsūdzētu grēkus brālim Antonio. Ramiro, kas bija nostājies turpat tuvumā, dzirdēja Miserere, Credo un litāniju vārdus.

Līņāja. Laukums bija stāvgrūdām pilns. Daži ziņkārīgie bija paguvuši uzrāpties uz namu jumtiem laukuma rietumpusē. Pēdīgi pienāca bende un pateica, ka laiks sākt. Komisijas rakstvedis trīsreiz noprasīja Brakamontem, lai tas atklāti atzīstas noziegumā. Ramiro dzirdēja bruņinieku sakām, ka dons Enrike Davila un licenciāts Dasa neesot vainīgi un ka vainīgs esot vienīgi viņš. Rakstvedis aicināja Brakamonti to apzvērēt. Tad spēcīga balss atteica:

—    Nepūlieties vārdot, jo es vairāk nekā nesacīšu.

Tūdaļ dons Djego piecēlās kājās, un viņa acis pievērsās

bluķim, uz kura nocirtīs viņa galvu, bruņinieka seja šausmīgi nobāla, taču viņš tūlīt savaldījās un, pacēlis vaigu, pēdējo reizi paskatījās uz pilsētu, uz debesīm, uz dārgo dzīvības gaismu. Visiem likās, ka viņš teiks kādus vārdus, un visapkārt dzirdēja saucienus apklust. Ramiro savukārt mēģināja pievērst sev dona Djego skatienu, lai sūtītu tam pēdējo sveicienu, bet bruņinieka gars jau atradās tālu no zemes un steidza nebūtībā.

Beidzot dons Djego, it kā saņēmis mājienu no augšienes, pagājās pretī, lai saņemtu melno pārsēju acīm, un, atsēdies uz spilvena, pats atmuguriski satvēra bluķi, atspieda uz tā galvu un, pacēlis zodu, atsedza kaklu drausmīgajam nazim.

Ramiro cieši skatījās uz bālo galvu, kurā piepeši vairs nebija dzīvības un kuru, aiz matiem paceltu, karaļa vārdā parādīja uz visām četrām debesu pusēm. Tad Ramiro ar plašu, lepnu kustību, tā, lai visi redzētu, norāva bereti un iesaucās:

—    Dievs lai pieņem tavu dvēseli, dižais kavaljero!

Divi tiesas kalpi dzirdēja šos vārdus. Viens no tiem

gribēja viņu tūlīt apcietināt, bet otrs atturēja. Ramiro devās prom.

Kad viņš gāja gar Sanhuana dievnamu, kāds sulainis iedeva viņam aizzīmogotu aploksni. Dons Djego de Val- derrabano paziņoja, ka pulksten sešos pēc pusdienas viņa mājā salasīšoties vairāki draugi, lai lūgtu korehidoram atļauju pašiem apglabāt Brakamonti, un ļoti svinīgiem vārdiem aicināja Ramiro pievienoties šim lūgumam.

Tanī naktī daži sērās tērpušies bruņinieki, lāpām degot, gāja cauri pilsētai, nesdami uz pleciem garu šķirstu, lai to novietotu mosena Rubija kapelā. Atstājot baznīcu, Valderrabano atspiedās uz Ramiro pleca un klusi raudāja.

3

Visu nakti Ramiro nevarēja aizmigt. Drūmas parādības laupīja viņam miegu, tumsā un klusumā viņa atmiņā atkal atainojās visos sīkumos soda izpildīšana. Bija skaisti nomirt tik varonīgi. Tomēr viņš pats šādā gadījumā būtu uzrunājis pūli. Ramiro izdomāja savā prātā neparastas runas. Bet uzbangotās lepnuma jūtas nespēja apslāpēt zemapziņas brīdinājumu pārdomāt par valdnieka varu, to neatvairāmo, absolūto varu, kas spēja piešķirt visaugstākos godus un vienlaikus izdzēst visizcilāko dzīvību ar vienu vienīgu spalvas vilcienu.

Rītam austot, kad jauna gaisma sāka spiesties pa at- virtņu spraugām, mīlestība uz Beatrisi iekvēlojās jaunekļa krūtīs spēcīgāk nekā jebkad. Kaislā aizrautībā viņš domāja par meiteni. Domāja par to, kāda bauda būs dzīvot un mīlēt, iztēlē juta viņas lūpas zem savējām un smaržīgus, zīdainus matus izplūdušus pār savas gultas palagiem.

Pieceļoties viņa pirmās domas bija iet pastaigāties pa ielu, kur atradās jaunavas māja. Viņš zināja, ka apmeklētāji, kas nāca ik dienas izteikt līdzjūtību sakarā ar dona Injigo nāvi, aizņems visu pēcpusdienu. Bija nepieciešams tikt prom no mājas. Ap pulksten vieniem viņš sāka ģērbties. Kad sulainis pēdīgi aplika viņam ap pleciem melnu samta mēteli, ienāca kāda apkalpotāja un paziņoja, ka Beatrise nākot augšā pa kāpnēm, bet, tā kā donja Giomara vēl neesot apģērbta, tad vizīte esot jāpieņem viņam.

— A! Viņa nāk pie manis, viņa pati! — klusībā iesaucās Ramiro un, vēlreiz saglaudis matus, izgāja no istabas.

Viņš varēja pieņemt Beatrisi vienīgi vecajā salonā, jo pārējās telpas augļotāji bija iztukšojuši. Viņš nodomāja, ka viesību telpa, kaut arī tā nolaista un iekārta tanī veca, tomēr liecina par lepnu kundziskumu un senu izcelsmi. Viņš pacēla aizbīdni un iegāja salonā.

Tā bija gara, šaura istaba, iekārtota flāmu, itāliešu un mauru stilā no imperatora laikiem. Kopš donjas Brjandas del Agilas nāves salons nebija ticis atvērts, gluži kā austrumnieku pasakās tās zāles, kas glabā baismus noslēpumus. Dons Injigo un viņa meita savukārt bija izvēlējušies apdzīvot citas istabas, kas bija vieglāk sapošamas. Stāstīja, ka viesību telpā svētās huntas locekļi noturējuši savu pirmo slepeno sapulci, un ilgu laiku tautā klīda nostāsti, ka notiesāto gari mēness naktīs pulcējoties šinī istabā. Varbūt tādēļ neviens nebija gribējis dzīvot šai mājā veselu gadsimta ceturksni.

Apkalpotājiem nebija sveši šie nostāsti, un to rokas bija drebējušas uz aizbīdņiem, kad donja Giomara pavēlējuši atvērt durvis šim senajam donjas Brjandas salonam, lai tanī vāķētu savu mirušo tēvu.

Istaba patiesi izskatījās dīvaina. Sienas bija apvilktas ar veclaicīgu zilu samtu, kas augšā pie griestiem bija sapuvis, tādēļ ka bojāto noteku dēļ sūcās iekšā ūdens, gar malām samts bija sakaltis un sagriezies kā atlobījies un sačervelējies vecu šķirstu apvilkums. Telpā gar abām pusēm stāvēja ar ziloņkaulu greznoti ozolkoka krēsli, kumodes, galdi un galdiņi, ko ķirmji bija tā izacojuši, ka tie izskatījās kā no korķozola darināti. Bronza, perlamutrs un gliemežvāki vizēja palsi zem biezās putekļu kārtas. Šeit bija gandrīz vai spokaina iekārta. Durvju portjeras, sien- segas un visi drapējumi, zirnekļa tīklu pārklāti, karājās kā sastindzināti, un zem putekļu kārtas senās krokas vīdēja gluži kā izgaismotas. Iegājis salonā, Ramiro izdzirda steidzīgu čaboņu zem istablietām. Kāds grauzējs mitējās grauzt.

Zeltījums uz margām, kas pārdalīja telpu divi daļās, bija kādreizējo pielūdzēju nervozo roku nobružāts, un uz saķirmēta paaugstinājuma putekļaini spilveni vēl arvien glabāja dobulīšus, ko iespieduši sieviešu augumi. Likās — šeit vēl vēdīja sena koķetērija kā veca smarža vai sakaltuša puķu pušķa birzumi sirmgalves lādē.

Iznīcības atliekas! Šķita, ka visai šai saputējušai iekārtai pietiktu ar vienu pūsmu no āra, lai tā uz vietas spēji izgaistu.

Sešas nomelnējušas ģīmetnes spokaini mita šai telpā.

Ramiro gaidīja blakus ogļu krāsniņai, kurā vēl glabājās pelni no pēdējām viesībām. Galerijā atskanēja kurpīšu soļi, tad zīda čaukstoņa — un parādījās Beatrise melnā tērpā, smaržīga kā aizdedzināts kvēpināmais trauks.

Kamēr Ramiro dziļi paklanījās, jaunava atmeta apmetni. Donja Alvaresa, kas viņu pavadīja, palika blakus telpā.

«Vieni!» sacīja sev jauneklis.

Viņi abi trīsēt trīsēja. Noslēpumaini strāvoja ap viņiem nezināmība. Jaunava izbrīnījusies raudzījās uz istablietām un aizkariem, uz visu šo senlaiclbu, visiem šiem trūdiem. Pēc tam viņa citu pēc citas sāka aplūkot ģīmetnes. Sekojot viņas skatienam, lielā saviļņojumā nespēdams izdabūt pār lūpām neviena pieklājības vārda, Ramiro sacīja:

—    Tie ir mūsu priekšteči, Agilas, slaveni vīri un sievietes, kas sen jau viņā saulē.

Jauneklis brīdi klusēja un tad noteica:

—    Arī mēs, Beatris, aiziesim tāpat kā viņi.

Sacīdams šos vārdus, viņš dziļi ielūkojās jaunavas acīs,

un viņa skatiens bija reizē kaisls un sērs.

Viena no ģīmetnēm bija krūšu portrets. Svītrota kapuce cieši apsedza dāmas pieri, pilnīgi noslēpjot matus.

—    Kas mūsu dienās valkātu tādu cepuri! Tad labāk mirt! — teica jaunava, piebilzdama: — Paskatieties, viņai uz kakla tāda pati dzimumzīmīte kā man.

Beatrise pavilka uz leju kruzuļu apmalīti un atsedza savu maigo kaklu. Ramiro pārņēma apjukums, redzot balto ādu ar mazītiņu dzimumzīmlti, kura kā kairinošs pipara grauds vēl vairāk iekvēlināja iekāri.

Piepeši Beatrise kā dejā apsviedās uz papēža un iesaucās:

—    Gana par mirušajiem! — un, pieklājīgi smaidot, noteica: — Es zinu par jūsu asiņu skaidrību un zinu, ka jūs varētu man pastāstīt par savu senču neskaitāmiem varoņdarbiem, bet man būtu daudz lielāka patika kādreiz dzirdēt jūs stāstām par savējiem.

—    Laika vēl diezgan, — sacīja jauneklis, jūtot, ka vaigos negaidīti sakāpj sārtums.

—    Mans tēvs, — piebilda Beatrise, — bija pavisam jau- niņš, kad aizgāja karā. Par to ieminos vienīgi, lai jūs pamudinātu.

—    To teikdama, jūs man esat jau pavēlējusi, bet lai neviens nedomā, ka, aizejot karā, būs jācieš vairāk nekā šeit vai jāpieredz lielākas briesmas, vai jāizjūt smagāks gūsts, vai jābūt tuvāk nāvei.

—    Jūs runājat tik nesaprotami.

—    Sakiet, — smaidīdams iesaucās Ramiro, — kura cīņa virs zemes var būt grūtāka par manu neatlaidību, kuri mūri cietāki par jūsu sirdi, kuri neticīgie bīstamāki par jūsu acīm, mana pavēlniece?

— Cik jauki jūs man glaimojat. Gribētos ticēt, ka tas, ko teicāt, ir taisnība.

Viņi apklusa.

Abiem bija melni samta ģērbi ar zīda padrēbi un ap- šuvēm, vienīgi viņu sejas un rokas skaidrāk iezīmējās krēslā. Putekļu blāvots saules stars spiedās pa pusviru atstātajiem aizvirtņiem, apgaismojot uz dibensienas kādu lielu siensegu, kas piesaistīja Beatrises skatienu.

Viņi devās turp, kur spīdēja gaišumiņš, un uzkāpa uz paaugstinājuma. Abiem bija negribot jāsaviebjas. Seit jautās savāda smaka. Ramiro saprata. Viņš atcerējās nepārprotamo smaku — to smaku, kura viņam, pēc atgriešanās no Salamankas ieejot dona Injigo istabā, bija situsies nāsīs, un jebkādas šaubas izgaisa, kad viņš ieraudzīja uz grīdas nopilējušos sveču taukus.

Paklājā bija ieausta mīlestības aina. Ar kāda dominikāņu pātera palīdzību Ramiro jau agrāk bija izdibinājis saturu. Teiksmainos, dzeltenos un zilos toņos ieturētā dārzā pa kreisi bija redzama sēžam Marija Padilja, dona Pedro favorīte. Tur, blakus dīķim, stāvēja pāvs, atvēris savu grezno vēdekli. Kastīlijas karalis, tērpies nobālējušos sarkanos svārkos, bija maigi aplicis savu labo roku ap dāmas plecu un rādīja pirkstā uztupinātu kalnu ērgli ar purpursarkanu cepurīti galvā. Brīžiem šķita, ka viļņojoša, spokaina vēsma sakustina paklāju.

Ramiro īsumā pastāstīja to, ko grāmatās bija lasījis par šo mīlestības stāstu, un viņam pašam šķita, ka no viņa vārdiem plūst pavedinoša smarža. Beatrises acu zīlītes iekvēlojās.

Abu skatieni bija pievērsušies attēlotajiem mīlētājiem, un viņi neredzēja nekā vairāk kā abu svaigās, sārtās lūpas, kuras, likās, gadu gadiem glabāja kaisla skūpsta alkas.

Ramiro iedomājās, ka jebkuru brīdi var kāds ierasties — varbūt māte — un pārtraukt jauko sarunu divatā, kāda diez kad atkal būs iespējama. Domās viņš gatavojās izšķīrējam vārdam. Viņš bija nolēmis nolikt savu likteni pie šīs sievietes kājām. Viņš pagājās dažus soļus uz sienas pusi, lai pieņemtu stāju. Viens no paklāja stūriem bija ielocījies uz iekšu, neapzināti Ramiro to satvēra un spēji sakustināja audumu. Tad notika kaut kas pavisam dīvains. Putekļu mākonī negaidīti un pārsteidzoši no paklāja apak- sas izlidoja neskaitāmas kodes. Tas bija kā iztraucēts spiets, apjukušu, it kā putekļu darinātu pelēku taurenīšu mākulis, tie laidelēdamies birdināja smalciņus puteksnī- šus un brīžiem saules starā uzspīguļoja kā jāņtārpiņi.

Daudzas kodes uzmetās uz Beatrises drēbēm, pieķērās pie ņiebura, svārkiem, aplipa visgarām apmetnim. Jaunavai atkal nepatikā savilkās seja, viņa stāvēja izbijusies un aiz riebuma neiedrošinājās kodes aiztikt, bet Ramiro tikmēr nokaunējies smaidīja un gariem pirkstiem lasīja tās nost citu pēc citas.

Divas no šīm dūjiņām, sapinušās matu cirtā, nepārtraukti vēdināja spārniņus. Lai tās noņemtu, jauneklis saturēja Beatrisi, aizlikdams roku viņai aiz muguras. Saules stars spīdēja viņai tieši sejā, un visā šai senlaicībā, šai sairumā, šai nāvē, kas bija visapkārt, Ramiro ieraudzīja kaut ko apburošu, jauku, dzīvības pilnu, jaunības pilnu, asiņu pilnu, kas drebēja, sajūtot viņa alkas. Tās bija lūpas, Beatrises sārtās lūpas, un miesas velns bija iemācījis jaunavu tās ātri apslapināt, kairi pavērt un savilkt. Ramiro apskāva Beatrises kaklu, maigi saturēdams meiteni. Tad viņš sajuta neapvaldāmu vēlēšanos spiest savas lūpas uz jaunavas lūpām, iesūkties, iecirsties tajās, lai baudītu mīlu, kā neprātā baudītu to. Viņš nespēja savaldīties un pierāva meiteni sev strauji un kaisli klāt.

Beatrise iekliedzās:

—    AI varēs!

Viņi abi pavērsa sejas. Audzinātājas platais, tumšais stāvs parādījās nule atvērto durvju gaišajā ailā.

—    Kodes! Kodes! — kliedza Beatrise, purinot apmetni.

Brītiņu vēlāk, kad audzinātāja tikko bija noņēmusi no savas pavēlnieces apģērba pēdējo kukainīti, ieradās sulainis un paziņoja, ka donja Giomara gaida jaunavu savā istabā. Ramiro negribēja Beatrisi pavadīt, piepeša kauna sajūta vedināja viņu šai brīdī izvairīties no mātes skatiena. Viņš klusēdams dziļi paklanījās un aizgāja pa gaiteņiem.

Visu to pēcpusdienu, visu nakti un nākamajās dienās Ramiro domas aizvien atgriezās pie sarunas uz paaugstinājuma salonā.

Reizē ar varmācīgo kaisli arī viņa vīrietiskais lepnums auga augumā. Viņa prātu nenomāca nedz mazākā nepa- ļāvība, nedz arī jebkādas šaubas. Viņš jutās tik drošs kā vēl nekad. Beatrises kliedziens nebija nekas vairāk kā viņas pilnīgi salauztās gribas palīgā sauciens. Viņš bija sajutis meiteni trīsam savās rokās tāpat kā saracēni un citas sievietes, kad viņš tās, pievilcis sev klāt, gribēja skūpstīt, un viņam šķita, ka vēl aizvien viņa roka sajūt viņas sirds straujos pukstus zem cietu ahātu rotātā ņiebura.

Bet Beatrise savukārt bija ievainojusi viņu un, kas zina, varbūt uz visiem laikiem. Bez jaunavas mīlestības un viņas pilnīgas iegūšanas Ramiro vairs nespēja iedomāties savu turpmāko dzīvi. Kam sapņot, censties, cīnīties, ja nevar iegūt šos glāstus, kas paguva izbēgt no viņa alkām? Kas bija pasaule un tās slava bez šīs uzvaras? Kā paciest, ka cits vīrietis …

Viņa mīlas sapnis svaidījās starp jūsmu un alkanu iekāri. Lāgiem viņa dvēsele spējā aizrautībā baudīja ideālas mīlas svētlaimi, citreiz atkal asinis dega kvēlā kaislībā. Brīžiem viņš sapņoja, ka viņa lūpas ekstāzē pieskaras mīļotās lūpām, bet brīžiem viņa kaisle bija kā satrakots bišu spiets, kas metas uz pavērušos augli.

Viņš izdomājās, kā rīkosies, kad būs Beatrises vīrs, kā pasargās to no agrāko pielūdzēju satrauktās juteklības. Viņš aizvedīs to uz kādu ļoti tālu zemi vai mežonīgu salu vai ieslēgsies ar to kādā mājoklī, kurā nebūs citu atveru kā vienīgi aizdzelžotas durvis, un viņš nelaidīs to nekur citur kā vienīgi rīta agrumā uz tuvāko baznīcu, un tai vajadzēs ietīties platā un biezā apmetnī, kas aizsedz visu seju*un ļauj citiem redzēt vienīgi satuntuļotu, garām- slīdošu ēnu. Ja tomēr kāds iedrošinātos Beatrisi uzrunāt vai tai nekaunīgi sekot, tad viņš gan zinātu, kā nogādāt tādu vīru uz viņpasauli ar ātrāko pastu un sarkanu zīmogu krūšu vidū.

Kādunakt, apgūlies gultā, viņš aizmiga, neizdzēsis gaismu. Sveču spīdums zeltīja viņa sapņus. Viņš bija Beatrises vīrs un kirasieru kapteinis kaut kur Amerikā. Viņam izdevās atklāt pasakainas bagātības — simtiem kapu trauku pilnu ar zeltu. Viņš izglāba karapulkus no drausmīga uzbrukuma. Viņš pats uzvarēja neskaitāmās kaujās. Viņš tika iecelts par vicekarali…

Nākamajā dienā svētās inkvizīcijas sulainis nodeva viņam paša rokās pavēsti, ar kuru viņš pa otram lāgam tika aicināts par liecinieku morisku prāvā.

4

Pienāca dienas, kad dons Alonso Blaskess Serrano domāja, ka viņu apsēduši Jaunākie gari, kādus vien teologi aprakstījuši. Viņa možais un atjau- Līgais prāts neatturami iegrima tumšākajā grūtsirdībā. Viņu nemitīgi satrauca slimīgas bailes. Viņa agrākais valodīgums vērtās mēmā klusēšanā un agrākā pašpaļāvība dziļā jo dziļā pārliecībā par paša nevērtību, bet pārlieku lielais dzīves prieks kļuva par atteikšanos no jebkādas baudas, no jebkādiem panākumiem.

Pa kādu lamatu pilnu gaiteni bija viņu veduši soļi? Kādas nelaimes kāpnes viņš bija uzslējis, lai no tam nokāptu vecuma dienās? Viss norisinājās citādi, neka bija domāts, un viņš pats sevi pielīdzināja nelaimīgajam Laokoonam čūsku žņaugos.

— Kādēļ? Kādēļ? Ak debesis! — viņš lāgiem iesaucas, vēršot skatienu uz augšu, it kā iebilstu pret dievišķo dus- mību.

Turpretī, kad viņu pārņēma nožēla, viņš pats sev uzkrāva lielas iedomātas vainas un, atceroties agrāko laiku pagāniskās orģijas, savu agrāko mānīšanos, dzīšanos pēc bagātības, pārliecīgo godkāri, uzskatīja sevi par iesīkstējušu grēcinieku, par tumšu un nožēlojamu dvēseli, kas aptraipīta ar visvisādiem noziegumiem.

Nelaime bija gaidījusi līdz vecuma dienām, lai ievainotu viņa sirdi; un vienlaikus ar šo iekšējo lūzumu arī ārējā materiālā pasaule ieņēma pret viņu naidīgu nostāju. Pat tuvākie, pazīstamākie priekšmeti iekļāvās šinī baismīgajā burvestībā: nekustīgs aizkars, melna drāna, vecs ģimenes portrets, spogulis, duncis reizēm spēja viņu uztraukt, iedvešot šaušalas un ārprātu. Zināmi priekšmeti itin kā viesa viņā drūmas nojautas par nākamību.

Tad viņš kļuva dievbijīgāks nekā jebkad: dubultoja sev sodus, izdomāja pats sevišķus saru kreklus un uzlika sev grūtas pašmocības, gremdēdamies nepārtrauktās lūgšanās. Viņa gars, dzīvi nicinot, tagad meklēja mierinājumu sapnī par dzīvi viņā saulē, bet arī tad viņu neatstāja briesmīgas šaubas par savas dvēseles likteni, tās glābšanu. Doma par mūžīgām pekles mokām drīz vien kļuva neatvairāma un tirdīja viņa prātu līdz skurbumam. Jēzus un dievmāte vairs nebija tie gaišie tēli, kas skatāmi itāliešu gleznās, bet garas un bālas parādības, tās sviedrēja šķīstītavas ugunis, un to redzokļi likās pastāvīgi skatām pazudušo dvēseļu ciešanas.

Sis prātnieks bruņinieks, kas agrāk vienmēr tika smējis par zemiskām bailēm un kam ikdienišķo piedzīvojumu briesmas nebija nekas cits kā krietns uzmundrinājums garam, tagad zemu lieca savu baismās nomākto pieri un drebēja no nieka, no rēga, no ēnas. Visbriesmīgākās viņam bija krēslas stundas. Kad istabā pēdējais Vakara blāvums sabiezēja tumsā, viņu pārņēma neizprotams nemiers. Reizumis viņam pakrēslā rādījās bendes bluķi, sārti, šķirsti. Tad viņš steigšus sauca apkalpotājus, lika tiem aizvērt logus un iedegt uz galdiem un galdiņiem, uz visām istablietām milzum daudz svečturu, kurus sanesa no visām pārējām telpām. Bet pat žilbinošajā gaišumā, šim vaska ugunsgrēkam apspīdot viņa seju, varēja redzēt viņu nobālam un ar roku pārbraucam pār pieri, it kā viņš gribētu gabaliem no tās noraut kādu parādību.

Protams, šīm mokām bija savi iemesli. Visa nelaime sākās ar vilšanos, kāda bija jāpiedzīvo galmā. Dons Alonso tika rīkojis tik daudz viesību un medību par godu Antonio Peresam tolaik, kad tas vēl bija favorīts, ka Peress pēc paša ierosmes bija apsolījis izgādāt viņam pie pirmās izdevības sēdekli Itālijas padomē. Vēlāk, pēc trokšņainās Peresa krišanas un pat vēl pēc tā bēgšanas, aviliešu kavaljero, turēdamies pie uzticības principa, bija varbūt vienīgais bruņinieks, kurš iedrošinājās nežēlastībā kritušo aizstāvēt. Ar to pietika. Slepena pavēle nāca no augšas. Bruņiniekam vajadzēja paciest dažādus pazemojumus, viņš netika vairs pielaists pie ceremonijām, viņu izsmēja dāmu klātienē, viņa ziņojumus meta ugunī. Daži no baznīcas vīriem viņu pat lēnīgi izaicināja, it kā tāpat vien šo to pavaicāja, bet šie jautājumi skāra dogmu. Viņš bija pazudis. Šis bruņinieks, kas domājās nepazīstam baiļu, iepazina šausmas, pārdabiskas šausmas, tādas šausmas, kas cilvēkam nebija panesamas. Apbūrums, karaļa ļaunais prāts.

Dona Alonso vīrišķīgā iznesība izzuda, viņš salīka un sadrūma. Viņa seja izskatījās izvārguši. Atsākās agrākais četru dienu drudzis.

Tanī laikā kāds mākslinieks, vārdā Elgreko, gleznoja viņa ģīmetni. Tā bija neparasta ģīmetne, kas deva labāku izpratni par šī cilvēka iekšējo dzīvi nekā viņa paša seja — tīri tā, it kā mākslinieks būtu mērcis savu otu naida mutuļos, grūtsirdībā un lepnumā. Augsts kruzuļo- jums ieskāva dzeltenīgo un svinīgo vaigu. Varēja redzēt, ka lielu kaislību iekšējā kvēle kaltēja miesas, indēja un māca prātu. Dzeltenas stīdziņas raibināja acu zaļgano varavīksneni un zīlīti, caurspīdīga valgme šķita nemitīgi klājamies pār acīm, it kā tās būtu dzīvas, bet lūpas sa- kniebās zem ūsām, it kā pūlēdamās apvaldīt augstprātīgu, aizvainojošu vārdu. Stīva galminieka maska, kura daļēji apslēpa kaismas goda jūtas, spīvu drosmi. Vienlaikus mistisks miers un dievbijāšanas iedvestas cerības gaisma likās apņemam šo seju un radām gleznas noskaņu.

Kad donam Alonso bija apnikusi galma dzīve un viņš, redzēdams vecuma dienas tuvojamies, nolēma patverties sava paša mājā un sadalīt atlikušos mūža gadus starp mīlestību uz savu meitu un prieku vienā mierā kavēties pie saviem retumiem un mākslas priekšmetiem, ko bija uzkrājis greznajās istabās, viņu sāka piemeklēt jaunas — arvien negaidītākas nelaimes, apdraudot viņa godu, viņa brīvību, viņa slaveno dzimtu un pat pēdējo laimi, kas viņam bija palikusi šai saulē.

Dons Alonso mīlēja savu meitu ar aklu, iecietīgu augstākās sabiedrības dzīvē ierauta tēva mīlestību. Izglītība, ko viņš tai tika devis, bija novedusi pie padošanās visiem tās untumiem un nepastāvīgā prātiņa iegribām. Pietika viena šīs velnišķīgās rociņas glāsta vai nopūtas īstajā brīdī, lai bruņiniekam katra meitas neprātīgākā vēlēšanās liktos taisnīga prasība. Ar šo samaitājošo maigumu viņš domāja paša mīlestībai pievienot vēl trūkstošo mātes mīlestību, jo sievai vienīgā bērna dzemdēšana bija maksājusi dzīvību.

Viņš pieņēma Beatrisei dejas, dziedāšanas un ģitāras spēles skolotājus un ļāva viņai mācīties to, ko varēja iemācīties bez pūlēm un kas vēlāk vērta viņas jaunības pievilcību jo skurbinošāku. Viņš baidījās apgrūtināt šo tumšmataino eņģeļa galviņu ar jebkādu smagu piepūli. Piecpadsmit gadu vecumā meita prata ar mokām burtot. Rokdarbu mākslas viņa nepazina. Viņas audzinātājas drīzāk noderēja ceremoniālam, nevis bija viņas sargeņģeļi, un, tā kā tēvs pavadīja daudz laika galmā, tad Beatrise valdīja pilī pēc sava prāta kā austrumzemju karaļmeita.

Donja Alvaresa, kas savu amata māku bija apguvusi Madrides augstmaņu namos, svešu klātienē tomēr mēdza dot Beatrisei stingrus norādījumus, kurus tā noklausījās ar liekuļotu nepatiku, labi saprazdama, ka tas viss jo vairāk pierāda, kas viņa pati ir par izcilu dārgumu, izsmalcinātu, jauku būtni, kura tiek sargāta ar vislielāko gādību.

Tādējādi gudri pamācīta, Beatrise sāka pildīt savu uzdevumu zemes virsū: smieties, apburoši ģērbties, aizvien vieglāk dejot, ar katru pagriezienu un svārciņu plīvu tikpat kā sijāt burvestības rasu. Pamazām viņa kļuva pati pilnība pieklājībā un pievilcībā. Viss, kas mīlestībai smags un neveikls, izzuda no viņas trauslā auguma, un palika pāri vienīgi dzīvesprieks, attapība, uzvedība, kairī- gums, pikantais virces graudiņš, smaržīgā krustnagliņa, kas spēj vienā un tai pašā laikā patikt dažādai gaumei.

Lai gan dona Alonso mīlestībai uz meitu jaucās klāt greizsirdība, viņš tomēr gribēja viņu agri apprecināt ar kādu jaunekli, kas spētu saglabāt asiņu dižciltību. Ramiro viņam patika labāk par citiem. Sinī slavenās ģints pēctecī it viss — agri nobriedusi nopietnība, stāja, valoda — lika nojaust, ka viņš radīts varonīgu veikumu bagātai dzīvei. Turklāt dons Alonso bija novērojis, ka, tiklīdz Ramiro vārdu pieminēja Beatrises klātienē, viņas seja spēji sārtojās. Lai viņa nodomu nekas neapdraudētu, viņš tikai vienu vienīgu reizi bija aizvedis savu meitu uz galmu un centās attālināt no savas mājas brāļus Sanvisentes, kuru vaļības dēļ Ramiro allaž varētu rasties pamats kādām aizdomām. Tādēļ dons Alonso pavēlēja donjai Alvaresai ikreiz, kad ierodas Gonsalo un Pedro, pateikt, ka Beatrise nevar viņus pieņemt, kamēr tēvs nav atgriezies no galma.

Jaunākais mēdza ierasties pirmais. Dzirdot no sulaiņa, ka Beatrise nepieņem, viņš nodomāja, ka tas ir apkalpotāju izdomājums, un, tā kā nāca no kroga, tad gribēja iekļūt mājā ar labu vai ar ļaunu, draudēdams ar zobenu atvērt ceļu, bet durvju sargi palika nekustīgi stāvam, gatavi mirt uz sliekšņa.

Toties Gonsalo izvēlējās drošāku ceļu, proti, pielabinājās donjai Alvaresai. Kvartiem pārvēršoties reālos un reāliem dublonos, donja Alvaresa kļuva mīksta kā vasks, un jauneklis varēja droši sagaidīt, ka apbrīnojami veikla

Selestīna viņu ievedis, ja vajadzēs, pat mīļotās guļamistabā.

Baumas par strupo noraidīšanu klīda pilsētā un bija par iemeslu skarbam naidam starp abām ģimenēm. Donja Urraka nolēma atriebties. Labvēlība, kādu viņas virs baudīja galmā, un turklāt vēl svētās tiesas komisāra tituls bija pietiekami stipri ieroči, lai kādudien pārvarētu sava radinieka uzpūtību.

Tai laikā, kādā vasaras vakarā, dons Alonso atrada savā istabā uz galdiņa noslēpumainu papīru. Viņš izprašņāja apkalpotājus un audzinātājas. Neviens nezināja pateikt, kas zīmīti nolicis. Tā bija bez paraksta, un tanī bija teikts, ka Ramiro ir maura dēls. Dons Alonso pasmējās par šo muļķīgo izdomājumu, bet, to saplēšot, atcerējās agrākās tenkas par jaunekli, ka tas esot sazvērnieku mauru sabiedrotais. Pagāja kādi mēneši. Beidzot — dažas dienas pirms dona Injigo nāves dons Alonso atkal saņēma zīmīti, kurā bija rakstīts, ka Ramiro ir donjas Giomaras de la Osas un kāda Kordovas maura dēls un ka bruņinieks, noteiktā dienā un stundā ieradies noteiktā vietā, varēšot iepazīties ar visu, kas saistās ar jaunekļa piedzimšanu.

Dons Alonso devās uz norādīto vietu tikai viena sulaiņa pavadībā. Tā bija nogāze tuvu Enkarnasjonas klosterim, strauta čaloņa šeit mazināja ainavas skarbumu. Kad bruņinieks jau domāja, ka ir izjokots, parādījās mazs, salīcis vīrelis, kurš bija slēpies aiz kāda koka stumbra. Tas bija Djego Franko, katedrāles zvaniķis. Turēdams rokā bereti un mazām, dzīvām ačelēm vērodams apkārtni, viņš atstāstīja to, ko Medrano torņaugšā bija viņam reiz dzērumā atklājis. Vīrelis piesauca par lieciniekiem visus svētos, minēja visticamākos pierādījumus un apgalvoja, ka donja Giomara, precoties ar bruņinieku Lopi de Al- kantaru, bijusi jau uz grūtām kājām no maura.

Tikai tagad, salīdzinot šo nostāstu ar dažiem sīkumiem dona Injigo mājās, par kuriem dons Alonso līdz šim nebija licies zinis, viņu pārņēma šaubas. Viņš atcerējās tēva un meitas dīvaino ierašanos no Segovijas un apmešanos Avilā, Ramiro piedzimšanu pēc nedaudziem mēnešiem, noslēgto dzīvi, kādai viņi nodevās vairākus gadus, donjas Giomaras pastāvīgo grūtsirdību, sirmgalvja vēsumu pret mazdēlu un to, ka nekad netika pieminēts Lope de Alkantars, kas tomēr ar tādu slavu bija kritis par savu karali. Dzirdētais likās diezgan ticams. Ko darīt? Viena iespēja bija, kā dabūt zināt patiesību: atklāti paprasīt donam Injigo. Bet viņa vecais draugs bija pie miršanas.

—    Kaut ari tā, — sacīja sev dons Alonso un to pašu pēcpusdienu devās uz mirēja māju.

Sirmgalvis nekustīgi gulēja gultā. Tā kā viņa nāvi varēja sagaidīt kuru katru brīdi, tad viņš bija ieģērbts baltā mantijā, kā to paredz Santjago ordeņa priekšraksti mirējiem. Viņa galva atdusējās uz tā paša zaļā ādas spilvena, uz kura viņa laulātā draudzene donja Brjanda bija izdvesusi pēdējo nopūtu.

Dons Alonso lūdza atstāt viņus vienus. Kad visi bija aizgājuši, mirējs bēdīgi pavērsa acis uz savu draugu. Blaskess Serrano lūdza piedošanu, ka traucē viņu brīdī, kas tik nepieciešams svētīgai apcerei, bet, tā kā lieta esot ļoti nopietna, viņš esot nācis izlūgties pēdējo labvēlību no draudzības, kas viņus līdz šim vienojusi.

—    Jūsu žēlastība aiziet, — viņš iesaucās, — bet es palieku, un vienīgi jūsu žēlastības vārdi var man palīdzēt manās raizēs.

Pēc tam viņš pastāstīja par savu nodomu apprecināt Beatrisi ar Ramiro un par vēstuli, kuru nupat saņēmis.

—    Man ir aizdomas, ka jūsu mazdēls ir nekrietna apmelojuma upuris, bet pretējā gadījumā, — piemetināja dons Alonso, draudzīgi tuvinādams savu seju sirmgalvja vaigam, — pretējā gadījumā jūs, mans lielais draugs, neatļausit, ka šī nelaime izplešas arī pār manu namu. Pieminot mūsu kungu Jēzu Kristu, sakiet man tagad, kad mēs esam vieni un neviens neklausās, — vai tas ir tiesa?

Šķita, ka dons Injigo nebūtu dzirdējis neviena vārda, it kā viņa gars jau lidotu pārāk tālos apvāršņos, bet piepeši no viņa lielajām acīm, kurās dzīvība dzisa kā pēdējā gaisma pār rāmiem, drūmiem ūdeņiem, sāka plūst vesela asaru straume, plakstiem nemaz nepakustot. Pēc brītiņa viņš lēni pavēra muti un klusumā atskanēja it kā citas — neredzamas būtnes izmocīts balsiens, balsiens, kas bija viena vienīga sāpe.

—    Jā, — sacīja dons Injigo.

Tas bija spokains, drūms «jā», skumji stiepts, kā nācis no aizsaules. Pēdējais dvašas vilciens, pēdējais burzgulis, garam ieslīdot nāves dzīlē.

Pēc dažām dienām Avilā parādījās musinošie uzsaukumi, un, kaut arī dons Alonso, paša dona Djego brīdināts un pamācīts, iepriekšējā vakarā bija devies uz galmu, Sanvisentes kungs ar kundzi, pēc pusdienām tērzēdami, bija pieminējuši Blaskesa vārdu doktoram Pareham de Pe- raltam, kas bija karaļa atsūtītais tiesas vecākais. Blaskesa Serrano tuvās attiecības ar dumpiniekiem piešķīra apmelojumam zināmu ticamību un lika domāt, ka viņš ir viens no tiem divkosīgajiem vasaļiem, kuri dāvā savu smaidu valdniekam, bet savu sirdi sazvērniekiem un iekārtojas tā, lai varētu būt valdnieka pilī tieši tad, kad karalistē kādā malā sprāgst mīna, ko paši palīdzējuši ierakt.

Mājziņa vēstule atnesa pirmās vēstis par notikušo. No tās dons Alonso dabūja zināt, ka divdesmit pirmā oktobra pēcpusdienā vesels bars tiesas vīru ielauzušies viņa mājoklī, pārmeklējuši visas istabas, izvandījuši skapjus un lādes, apgriezuši apkārt visas rakstāmgalda atvilktnes un pēdīgi aiznesuši līdzi lielu žūksni papīru un ametista zīmogu ar Brakamontes ģerboni. Mājzinis un pārējie kalpotāji esot mēģinājuši pretoties, taču tiesas kalps viņa majestātes vārdā piedraudējis ar karātavām.

Dons Alonso nolēma nevilcinoties doties uz Avilu, lai nomierinātu savu meitu un atspēkotu apmelojumu. Intriga bija veikli savīta, un, lai gan konfiscētie papīri pierādīja Blaskesa nevainību, tiesa ar tīši aplamiem secinājumiem sagrozīja viņa vārdus un darbus. Kad dons Alonso atradās jau turpat bezdibeņa malā, viņam augstsirdīgi nāca palīgā Svētā Toma klostera priors, un lieta pret bruņinieku tika izbeigta.

Tomēr, kad bija apritējušas dažas dienas pēc soda izpildes Brakamontem, dons Alonso, iepriekš par to paziņojis korehidoram, devās uz Madridi, lai lūgtu aizgādību no sava drauga Činčonas grāfa un, zemojoties pie valdnieka kājām, apliecinātu tam savu nevainību.

Fīlips Otrais tolaik atradās Eskorjalā, un dons Alonso ar grāfa vēstuli rokā devās uz turieni.

Pa ceļam, atspiedies karietes spilvenos, viņš domās gatavoja dramatisku runu, ar kuru cerēja aizkustināt valdnieka sirdi. Viņš izmēģināja vaibstu spēli un balsi, lika viena vārda vietā otru, pārveidoja veselu teikumu un paļāvības pilns uzslavēja pats sevi, kad atrada visizsmalcinatako apzīmējumu vai loģiskāko un jaukāko teikuma uzbūvi.

Pagāja divas dienas, iekams viņu pieņēma audiencē. Bruņinieku ieveda galma staļļmeistars.

Karalis atradās savas celles priekštelpā, bet blakus tai esošie gaiteņi mudžēja no tiesnešiem, mūkiem, garīdzniekiem un galminiekiem. Vesels pūlis melnās un pelēki brūnās drānās kustēja klusā un nopietnā darbīgumā.

Rudens saule spoži apspīdēja klosterisko telpu, kurā mēdza pieņemt sūtņus. Kad dons Alonso gāja iekšā, viņš sajuta, ka gaiss ož pēc ārstniecības ziedēm. Pie diben- sienas atradās divi plati, papīriem apkrauti galdi. Pie viena darbojās Rodrigo Vaskess, pie otra — kāds izpūris melnbārdains vīrelis, kuru dons Alonso nepazina. Brālis Djego de Čavess piegāja pie viena no logiem un sāka lūkoties laukā.

Visvarenākais patvaldnieks pasaulē, karalis klusētājs, karalis burta kalps, atsēdies mūka krēslā, izstiepis vienu kāju uz soliņa un atspiedis elkoni pret vienkārša ozolkoka galdu, pats ar savu roku vienā laidā rakstīja piezīmes dokumentos, kuru bija milzīga kaudze. Pa kreisi roki stāvēja viņa kambarsulainis Santojo, ņēma aktis ar svaigo uzrakstu un apkaisīja to ar smiltīm.

Fīlips Otrais laikam bija ļoti slims. Viņa seja bija palsi balta kā slapjš ģipsis. Istabā nedzirdēja citas skaņas kā vienīgi nepārtrauktu čirkstoņu, spalvām aprakstot pa'- pīru.

Arā vizmoja dzidrs gaiss, un zilā debess kā skaidra emalja velvējās pār drūmo, klinšaino ainavu. Brīžiem karalis pacēla galvu, kā kaut ko pārdomādams, un gaismā, kas spiedās caur rūtīm, viņa urbjošie, stingie čūskas redzokļi izskatījās pilnīgi bezkrāsaini.

Dons Alonso gaidīja pie durvīm un, lai kliedētu savu satraukumu, lāgu lāgiem uzmeta acis dīvainajai gleznai, kas karājās pie sienas: tā atainoja drausmu elles zodiaku, pilnu pazudušu dvēseļu un velnu.

Šim valdniekam nebija vajadzīgs troņa spožums. Kad pienāca brīdis, nometoties uz ceļgala, pasniegt viņam grāfa vēstuli, dons Alonso sajuta, ka dreb no galvas līdz kājām. Karalis ātri izlasīja. Pēc tam viņa aukstās, mēļās, sakniebtās un uz iekšu ievilktās lūpas, it kā jau izjutušas

zemes godības pīšļu sūrumu, tikko manāmi pakustējās un atskanēja gandrīz nesadzirdama balss.

—    Ja jūs būtu tik padevīgs vasalis, kā grāfs to apgalvo, — sacīja karalis, — tad it labi būtu varējuši brīdināt mūs par neģēlīgo nodevību, kas tika gatavota jūsu acu priekšā.

Dons Alonso tagad gribēja sacīt to, ko jau bija sadomājis, taču viņa acis sastapās ar karaļa acīm, un viņa prāts, pēkšņi sastindzināts, spēja izmocīt tikai nepiemērotus, saraustītus, tukšus vārdus:

—   Jūsu majestātei nevajag šaubīties… es nekad nevarēju iedomāties … esmu pavisam nevainīgs!…

Saraukdams uzacis, karalis lika viņam apklust, tad valdnieka lūpas atkal sakustējās. Tomēr tagad neviens, pat pieliekot ausi pie tā mutes, nebūtu spējis uztvert kaut vienu vienīgu vārdu. Skaņas, kas nāca pār karaļa lūpām, bija kā vienmuļš kukaiņa dūciens, tā bija tā pati nesaprotamā un nesakarīgā valoda, kas noveda izmisumā citu zemju valdnieku sūtņus.

Beidzot roka, kura bija mierīgi turējusi Zeltvilnas aun- ādas ordeņa važiņu, roka līķa bālumā paslējās uz augšu un rādīja uz durvīm, bet, tā kā dons Alonso vilcinājās, tad karaliskā pavēle pastiprinājās ar noteikti izstieptu rādītāja pirkstu. Katrs atbildes vārds tagad būtu bijis liktenīgs. Bruņinieks paklausīja.

Kad Blaskess Serrano atkal atradās savā karietē ceļā uz Avilu, aizvainotā goda kvēle sāka karsēt viņa asinis. Viņš negribēja vairs atcerēties lielo apvainojumu, viņš domāja vienīgi par to, kādā veidā varētu atriebties. Ar apbrīnu un skaudību viņš atgādājās savu draugu Antonio Peresu; gribēja, tāpat kā tas, bēgt uz kādu svešu galmu, lai no turienes raidītu pret varmāku savu dusmu svelpjošās šautras. Šādā veidā viņš padarītu savu vārdu nemirstīgu un viņa atriebtais gods līdzinātos karaļa varenībai. Kad viņš to bija izdomājis, iztēlē piepeši it kā pavērās durvis, un viņa acis atkal skatīja pārcilvēciskā Fīlipa Otrā seju, kura skatiens neatlaidīgi sekoja viņa gaitām. Bruņinieka iekvēle apdzisa. Viņu bija iznīcinājis, uzvarējis kaut kas tāds, kam nevarēja pretoties, kas bija kā ļaunas burvestības vara. Kādu nelabumu viņš tagad

sajuta kaklā no šīm galma godkāres nogulsnēm! Viņu pārņēma kaīsma vēlme izbeigt pasaulīgo dzīvi un veltīt mūža atlikušo daļu dieva kalpībai klostera celles četrās sienās.

Otrā dienā, tuvojoties Avilai, viņš pavēlēja vedējam braukt uz Svētā Toma klosteri. Viņš gribēja tur iegriezties, lai parunātos ar prioru.

Bija dzestrs, gaišs dienvidus oktobra beigās. Atlaidu- šies ceļmalā, mūļu dzinēji moriski gulēja uz muguras blakus savām ūdenskrūzēm, it kā būtu noslepkavoti. Rūsgano mūru un vareno torņu pilsēta likās pludojam saulē. Visapkārt valdīja miers, žilbinošs un stings. Dons Alonso atcerējās Aligjēri vārsmu:

Pāri Klusuma pagalmam bruņinieks devās tieši uz sava drauga celli. Viņš lēni atvēra durvis. Izstiepies uz vienkāršas lāvas, mūks gulēja uz muguras, viņa pavērtā mute miegā laimīgi smaidīja. Viena kāja nokarājās uz leju, un rīta kurpe, turoties vienīgi uz kājas pirkstiem, skāra akmens grīdu. Iekams Blaskess Serrano modināja gulētāju, viņš brīdi nolūkojās tanī ar skaudību un izbrīnu.

Pēc stundas viņš atstāja klosteri, apņēmies iestāties brālībā.

Viņš gribēja ieiet savā pilī no sētas puses un piesardzīgi kāpa pa kāpnēm, izgāja cauri bibliotēkas istabai un apklusināja sulaiņus, kas steidza viņu saņemt.

Kādu dziļu nepatiku viņš tagad izjuta, redzot šos plašos salonus, kuros atradās tik daudz vērtīgu priekšmetu, ko viņš ar ietiepīgu kaislību bija savācis savos ceļojumos!

Ak, apnicīga nīcība! Cik daudz veltu pūliņu, cik daudz aklibas, cik daudz bērnišķības salīdzinājumā ar rūgto dzīves īstenību! Kādēļ izšķiests tik daudz pūlu, lai grieztu un krāsotu ziloņkaulu un koku, lai vītnēs izveidotu kvēlojošo stikla masu, lai smalkos rakstos izstrādātu dzelzi •un tēraudu, ja gaidāma nāve?

Un ko lai saka par viesistabu greznību, par aizkaru košumu, par sulaiņu livrejām!

Ak! Tik ilgiem gadiem bija jāaprit, patiesības nesaskatot. Toties tagad viņš to redzēja savā acu priekšā kā ugunīgu uzrakstu uz sienas: atbrīvoties, cik drīz vien iespējams, no bagātības nastas, tad doties mierā, pazemībā, gara slēptuvē, prom no pasaulīgajām intrigām, prom no mantkārībā un naidā savilktām sejām, virzot visus dvēseles spēkus pretī augstākajam mērķim — tās glābšanai. Viņš bija jau vecs, un vienīgais, ko spēja dāvāt tam kungam, bija noziegumu pilna pagātne un nederīgā, pos- tīgā slavaskāre.

Dotos Alonso bija atsēdies krēslā bibliotēkas istabā un gaidīja, kamēr uzklās viņa gultu.

— Vēl ir glābiņš, — viņš piepeši sacīja pats sev un strauji piecēlās, lai liktu atsaukt savu biktstēvu un bez kavēšanās apspriestos par nule pieņemto lēmumu iestāties klosterī. Taču, tuvojoties kādām durvīm, viņš sāka ieklausīties jaunā, melodiskā balsī, kas dziedāja lautas pavadībā. Satrūcies viņš savilka lūpas. Viņam taču ir meita!

Iedams no vienas telpas otrā, Blaskess tuvojās meitas guļamistabai. Durvis nebija pavisam aizvērtas, bet pa vaļā palikušo spraugu dons Alonso varēja redzēt tikai audzinātāju, kas, sēžot uz spilvena, pievērusi acu plakstus, rakstā locīja galvu. Beatrise dziedāja: Laime lēma man jūs redzēt, Vēlāk mīla man jūs mīlēt, Tālums liedza man jūs skatīt, Skatīt būtu nāvi pazīt. Laime bij, kas visu lēma, Lēma laime man jūs redzēt, Nelaimīgi man jūs mīlēt, Mīla bij, kas sirdi ņēma.

Bet tagad skaudrās sāpēs Sirds baiļojas un trīs, Jo visur redzu zīmes, Ka nelaimei ceļš īss. Es jūtu tuvu galu, Jo lēmis liktenis. Ka dziļā sāpe krūtīs Ir nāves vēstnesis.

Tikko bija izskanējis pēdējais vecās kastīliešu dziesmas akords, donja Alvaresa iesaucās:

—    Ak, cik tas jauki skanēja, cukura eņģelīti Kurš gan būs tas laimīgais, kas varēs pie jūsu kājām noklausīties šo maigo spēli, šo brīnišķo balsi, kuras dēļ rit prieka asaras? Es zinu kādu, kurš atdotu visu, kas tam pieder, lai tikai dzirdētu jūs dziedam, mana pavēlniece.

—   Vai tu runā par Ramiro? — jautāja jaunava.

—    Nepieminiet to nakts spoku, kurš zaļš kā olīva, uzpūtīgs un iedomīgs kā kumēdiņu rādītāju karalis, to pat es neņemtu, kaut esmu atraitne un man jau piecdesmit gadu. Es runāju par kādu citu, kas ir gaišmatains kā eņģelis un skaistākais starp jaunekļiem. Ak, būtu man jūsu jaunība un stāvoklis, tad es gan viņam neatsacītu!

—   Kādu jaunu dāvanu tad esat saņēmusi no rehidora? Kādu apmetni, kādu gredzenu, kādus saldumus?

—   Pie manis lai nāktu ar dāvanām? … Dievs labi zina, ka šīs dižciltīgās rokas ir tīras un nav saņēmušas kukuļus.

—    Dons Gonsalo tiešām ir glīts cilvēks, — Beatrise viņu pārtrauca un, piespiedusi pirkstu pie vaiga, domīgi kaut kur lūkojās.

Pēc tam, graciozi izslējusi augumu, viņa iesaucās:

—    Es patiesi nezinu, Alvares, kas notiek manā sirdī. Reizēm es kā apburta pastāvīgi domāju par Ramiro. Ak, un kāda greizsirdība mani pārņem! Esmu greizsirdīga, pati nezinādama, uz ko, neganti greizsirdīga uz visiem saloniem, uz logu aizvirtņiem, pat uz aku pilsētas laukumā, kur meičas salasās pēc ūdens. Vai tikai tanī kožu dienā viņš neuzkaisīja uz manām drēbēm un matiem kādas burvju zāles?

—    Tas tiešām var būt, jo viņš ir bijis liels priekšpilsētas mauru jaunavu cienītājs, tās viņu droši vien būs iemācījušas lietot burvju zāles, pievilkt ar acu skatienu, burt ar vārdiem un visām pārējām nolādētajām viltībām.

—    Jūs esat pikta pūce, kā Leokādija saka.

—    Viņa pati ir riebekle.

—    Citkārt, naktīs guļot, mani, Alvares, pārņem šausmas, domājot par Ramiro. Man šķiet, ka viņš nāks mani nonāvēt, ka viņš noslēpies manā istabā kādā kaktā un kustina aizkarus, un liek krakšķēt lādēm, un es esmu laimīga, dzirdot otrā rītā runājam par Gonsalo. Šis rehidora kungs ir tiešām iznesīgs. Viņš mani jau mīlēja, kad es biju tik maziņa, šitik maziņa, un cik viņš padevīgs un maigs. Bet mans tēvs saka, ka Sanvisentes ģints nav ne plika graša vērta.

—   To viņš varbūt saka, — audzinātāja viņu pārtrauca,

—    bet es atceros, ka senjors kanoniķis Migels de la Igera, kurš labi pārzina dzimtu rakstus, apgalvoja, ka Sanvisentu senjori ir ļoti senas ģints, kura daudz karojusi ar mauriem un cēlusies no kādas Marijas de la Serdas, devusi Kastllijai divus virspavēlniekus, un ka Sanvisentes baznīcas galvenajā kapelā goda sēdekļos ir uzkrāsots šīs ģints ģerbonis. Vai tad uz dzimtas slavenību nenorāda kaut vai paša dona Gonsalo stāja? Vai kādreiz redzēts pieklājīgāks un iznesīgāks jauneklis par viņu? Kurš gan vēl veiklāk prot rīkoties ar ieročiem, kurš prot jaukāk dejot un spēlēt? Viņš ir tik skaists kā Narciss, tik drosmīgs kā Ahilejs un tik muzikāls kā Orfejs. Cik viņš smalkjūtīgs — nekad nedara otram sāpes — un cik pastāvīgs mīlestībā! Manuprāt, senjora, jūs ar savu cietsirdību nonāvēsit cēlāko bruņinieku, kāds jebkad redzēts, ja neatļausit viņam kādu vakaru ar jums runāt vienatnē.

—   Tas var man celt tikai neslavu, — asi un nervozi sacīja Beatrise.

Vēlāk, it kā teikto aizmirsusi, viņa turpināja:

—    Tiešām, Gonsalo ir ļoti aizrāvies. Jo noraidošāk izturos pret viņu, jo vairāk viņš, liekas, manis alkst. Es viņu mīlu, tiešām mīlu, Alvares. Ramiro mīlestība turpretī tikpat ātri uzliesmo, kā gaist. Šodien viņš ir kā medus, rīt — kā etiķis. Godkārīgāka par viņu nav. Man patiesībā nevajadzētu par viņu vairs domāt, bet atdot savu roku rehidoram, taču, tiklīdz aizveru plakstienus, redzu gara acu priekšā Ramiro skaisto, tik bālo seju, ar zobenu uz muguras sacelto apmetni un lielo melno spalvu, ko viņš valkā, — Beatrise piebilda, pieliekot roku pie galvas.

—    Nekad neesmu sajaukusi viņa soļus ar kāda cita soļiem, kad steidzu pie loga palūkoties uz ielu. Viņa pieši zvadz pa akmeņiem — trik, trik, trik, trik, un dažreiz zobens piesitas pie sienas — tuk, tuk … Tēvs stāsta, ka Ramiro cēlies no vecākajām un slavenākajām Kastīlijas dzimtām.

—   Trik, trik, tuk, tuk, — jokaini pazobojās audzinātāja.

—          Es negribu viņu kā licenciātu, bet ja viņš kādudien atgrieztos no kara ar kapteiņa zlmotnēm!…

Dons Alonso nepalaida garām nedzirdētu nevienu šis sarunas vārdu. Bija brīdis, kad bruņiniekam uznāca vēlēšanās ieiet istabā un atklāti iejaukties sarunā, bet atturēja bailes parādīt meitai, ka viņš ir cilvēks, kas spēj klausīties pie durvju spraugas.

Tanī pašā pēcpusdienā viņš lika pasaukt Beatrisi un, pavēlējis glabāt noslēpumu, saudzīgiem vārdiem pastāstīja par Ramiro izcelsmi. Tad, pieminot jaunekli kā varbūtēju precinieku, izslējis roku, beidzot satraukti un svinīgi sacīja:

—          Drīzāk mirt, manu meit, drīzāk mirt nekā aptraipīt mūsu visuskaidrās asinis ar mauru asinīm!

5

Arā, pilsētā, smags Kastīlijas diendusas klusums. Pusdienas saule nežēlīgi karsē mūrus, kaitē dzelžus un svilina sūnas uz jumtiem. Ielas ir vientuļas un mēmas, vienīgi sakņu tirgotāja maura griezīgā balss lāgu lāgiem pārtrauc klostera mieru, likdama tumšajā alkovā ierūkties dažam labam snauduļojošam bruņiniekam.

Gaiļi dzied aizsmakuši un miegaini.

Ramiro soļo no viena gala uz otru pa iztukšoto viesistabu.

Kas noticis?

Putekļi uz kailajām sienām rāda, kur kādreiz nokarājušies paklāji, un šur tur pie naglām vēl aizķērušies diegi un zaļzila samta driskas. Izskatās, it kā šeit būtu ielauzušies mežoņi, noplēsuši visas tapetes un priekškarus, steigā laupot, ritinādami paklājus un vilkdami istablietas, sadauzījuši pēdējo veselo flīzi un atstājuši telpā vienīgi kādu ziloņkaula inkrustācijām florentīniešu stilā rotātu meln- koka galdiņu un ozolkoka krēslu.

Istaba atgādina klēti pēc ražas pārdošanas, un parastā vecuma un pelējuma smaka šai postažā jo stiprāk jūtama.

Tomēr Agilu senču ģīmetnes atkal piekārtas pie sienām.

Ramiro grimis pārdomās. Divas grumbu vagas iegūlušas starp uzacīm. Viņa seja kļuvusi vājāka, piere vēl bālāka un deguns vēl vairāk līdzinās ērgļa knābim, tomēr viņa āriene saglabājusi parasto spožumu. Skaista važiņa spīguļo uz bieza melna zīda uzvalka.

Rūpīgi salocīts smalks tūka sēru apmetnis pārlikts pār krēsla atzveltni.

Negaidītās naidnieku sazvērestības dēļ Ramiro dzīve tagad spēji sagriezusies virpulī un viņa griba šķiet sakulta putu putās kā trakojoša straume, kas brāžas pret šķēršļiem.

Kā gan šaubīties? Ir mēģinājuši viņu padarīt nevarīgu un likt negodā. Vieni — korehidors un inkvizīcijas kalpi — tādēļ, ka viņš noņēmis bereti Brakamontes nocirstās galvas priekšā, otri, kā Sanvisentes un tas virsnieks greizsirdības niknumā, un pārējie — aiz skaudības un bailēm, redzot viņu ceļamies augstākajos godos. Kā gan lai citādi izskaidro nerimtīgos apgalvojumus, ka viņš ir morisku sabiedrotais? Kas gan varētu patiesi ticēt, ka tādas cilmes cilvēks kā viņš būtu spējīgs šādā veidā sacelties pret dievu, pret karaļvalsti, pret savu paša godu?

Pagaidām viņš sevi mierināja, atcerēdamies, ar kādu nicību bija atbildējis uz tiesas viltīgajiem jautājumiem. Viņš būtu vēlējies tā izturēties līdz galam, nepiebilstot ne vārdiņa un tikai nikni un lepni noraugoties no augšas, bet, kad izmeklēšanas tiesnesis Kiroga, Jauni smīnēdams, bija parādījis viņa rakstāmgalda atvilktnē atrasto sara- cēņu dunci, tad viņam gribot negribot vajadzēja pārstāstīt savu dēku no paša sākuma, pasacīt, kāda iemesla dēj draudzējies ar Aišu, aprakstīt cīņas skatu, sieviešu un morisku gādību par viņu un beidzot paskaidrot, kā ieguvis šo dāvanu, ko glabāja kā godājamu savas cīņas pierādījumu.

Viņš nevarēja minēt nevienu pašu liecinieku, taču viņa paša upuris — Aiša, neticīgā, kas no spīdzināšanas bija kļuvusi gandrīz ārprātīga un tik viegli varēja viņam atriebties, apstiprināja Ramiro stāsta patiesīgumu un viņa nevainību, nosaukdama viņu par neuzticamu kristieti un sliktu bruņinieku, kas nav pratis turēt doto vārdu. Par laimi, tiesneši nespēja saprast baiļu pilno, kaislo skatienu, kuru saracēne raidīja Ramiro pēdējo reizi, kad tika atkal vilkta prom uz spīdzināšanu.

Pēc tam liecināja kanoniķis, un Ramiro vairs netincināja.

Viņu nesaņēma ciet. Bet kas gan spēs nomazgāt no viņa goda neģēlīgā apmelojuma traipu? Ak, tāds slepens aizskārums savukārt pats prasīja slepenu atriebi! Ramiro iedomājās Gonsalo, un viņam šķita, ka zobens ir daļa no viņa paša auguma un ka makstī slēpto asmeni pārņem slepkavīga dziņa, mežonīga iekāre baudīt asinis un nāvi.

Ramiro brīdi apstājās un tad piegāja pie viena no logiem. Nemainīgā ainava, kuru viņš tik bieži bija vērojis kopš pašas bērnības, tagad uzrunāja viņu citā valodā. Drūmā pilsēta, apjozta augstiem, dzeguļotiem mūriem, kas aizsedza visu apvārsni, piļu skarbā augstprātība, kas sauca atmiņā daudzkārt dzirdētus vārdus, naids, skaudība un lišķība, kas ar tiem saistījās, allažība un zemiskums, ar ko sastapās ik uz soļa šai pilsētā, un pēdīgi bezgalīgā pelēcība, bezgalīgā vienmuļība — tas viss tagad dūrās viņam acīs un viņš saskatīja, ka viņa degsme līdz šim bija samierinājusies ar šauru cietuma krātu.

Vārdi, kurus Beatrise bija teikusi viesistabā, atkal atausa viņa atmiņā. Jā, bija jānolaižas reiz kā ērglim no kārts un jālido pretī varonīgām medībām! Viņš pats tagad saprata, ka nebija cienīgi vienot savu vārdu ar tik slavenu vadoņu pēcteces vārdu, ja nevar piedāvāt vispirms kādu muhamedāņu kuģa karogu vai uzvaras balvu, kas iegūta cīņās Flandrijā.

Vai viņš līdz šim bija veicis kaut ko ievērības cienīgu, ko vēlāk minētu hronikas? Kas bija viņa slavenie darbi, ja ne bērnišķīga niekošanās? Šādās neapmierinātas godkāres pilnās pārdomās Ramiro rūgti pasmaidīja, un no pēkšņi sasarkušajām acīm noritēja pa asarai.

Viņš nolēma tūlīt pat doties uz Kartahenu, lai mēģinātu sameklēt kapteini Antonio de Kinjonesu. Kas zina, var taču gadīties, ka itin drīz tie saduras ar kādiem turku flotes kuģiem?

Viņš bija gatavs klīst bez atpūtas pa pasauli, līdz kamēr veiks slavenu varoņdarbu, kura dēļ visi daudzinās viņa vārdu. Tagad viņam nekas vairs neliedza rīkoties pēc sava prāta. Viņš bija pats savs kungs, pirms diviem mēnešiem māte tika pametusi pasaulīgo dzīvi, iestādamās Sanhosē klosterī, un līdz ar citām novicēm bija aizsūtīta uz kādu šī ordeņa mītni Kordovas pilsētā.

Ramiro atsēdēs pie galda.

Atskanēja trīs rāmi katedrāles zvana sitieni.

—   Trīs, — Ramiro klusībā noteica, — bet pāžs vēl nenes launaga.

Tad v; ņš atcerējās, ka nebija varējis iedot tam naudu, jo visu, kas vēl bija palicis makā, tika izdevis par dimantu rotu Beatrisei.

Vai šie suņi dženovieši pildīs solījumu un atnesīs viņam apsolītos simt piecdesmit dukātus?

Pagājušajā naktī viņš bija aizgājis gulēt, neēdis ne kumosa kopš paša rīta. Un kas būtu bijis iepriekšējās dienās, ja Kasilda nebūtu atnesusi cūkas stilbu un kāpostus?

Jau otru dienu bez ēšanas! Viņš veltīs šo jauno gavēni tam kungam. Izsalkums bija svēts.

Pēkšņi atvērās durvis un Pavliljoss, ģērbies vecā brūnganā uzvalkā, drāztin iedrāzās istabā, turot rokās pītu klūgu grozu, pilnu ar pupām, kāļiem, sīpoliem, desām un teļa kājām, pāri groza malai nokarājās nedzīva paipalas galviņa.

—    Kā tu ieguvi šo pārtiku, puis? — sausi noprasīja Ramiro, kam bija radušās aizdomas par kādu blēdību.

—    Ar trim svētajiem salkuma tikumiem, senjor, proti: apķērību, drosmi un ātrumu, — atbildēja šķelmis, atdarinādams doktoru svinīgo runas veidu.

Sai brīdī lēns klauvēkļa piesitiens pie ielas durvīm atbalsojās pilī.

—   Tie ir dženovieši, — Ramiro iesaucās. — Skrej, Pav- liljos, atver durvis! Neviens cits jau nevarētu tik piesardzīgi klauvēt šai stundā.

—    Un, kamēr jūsu žēlastība pieņems šos suņus, es likšu sautēties šīm zemes mammas veltēm, — atteica Pavliljoss un devās prom pa galeriju, šūpodams uz galvas grozu.

Pavliljoss bija kādas Kadisas vecmātes un pazīstama Samoras komedianta dēls; Ramiro bija pieņēmis viņu savā kalpībā Salamankā. Reiz dienvidū, iedams pāri garajam Tormesas tiltam, Ramiro bija ieraudzījis šo zēnu sildāmies saulē, tas bija atspiedis pret margām muguru, sakrustojis rokas un pavērsis acis uz debesīm, it kā būtu otrs svētais Pāvils un gaidītu nolaižamies no mākoņiem putnu ar brīnišķu maizes riecienu knābī.

Viņam bija glīta āriene. Viņš šķita kā radīt radīts pāža pienākumiem. Ramiro viņam jautāja:

—    Zēn, vai tu meklē sev kungu?

Uzrunātā acis iemirdzējās, un, bereti noņēmis, viņš līganā gaitā tuvojās, soli pa solim luncinādamies klāt kā suns, kam nav saimnieka.

Kopš tā laika Pavliljoss, sulaiņa livrejā ģērbies, kalpoja Ramiro un turklāt mācījās baznīcas skolā, jo bija centīgs zēns. Ramiro iemīļoja Pavliljosu nekautrīgās veiklības dēļ, ar kādu tas pārvarēja lielākās grūtības vai arī izvairījās no tām, un tagad, atlaižot visus kalpotājus, viņš gribēja zēnu paturēt, jo Pavliljoss, ieroču nesējs un Kasilda bija viņa zudušās godības pēdējās atliekas.

Galerijā atskanēja soļi. Pie durvīm kāds klusām piedauzīja.

—    Iekšāl — teica Ramiro.

Ienāca dženovieši.

Tie bija divi augļotāji no pilsētas vecā jūdu kvartāla. Viens bija jauns, mati uz pieres tam bija apgriezti, sejas vaibsti bērnišķi, bet stāvs milzīgs kā bendem. Otrs — sirmgalvis sarkanām ačelēm, mazu degunu un graudami grumbuļainu pakakli kā tītaram. Pirmais valkāja koraļļu auskarus, otrs — vairākus acīs krītošiem akmeņiem rotātus gredzenus, kādus darina Venēcijā.

Vecais pasniedza ar naudas gabaliem piebāztu ādas maisiņu, teikdams:

—    Jūsu žēlastība var pārskaitīt. Tur ir simt piecdesmit.

—   Nav vajadzīgs, — atsacīja Ramiro, noglabādams naudu kabatā.

—    Jūsu žēlastībai droši vien zināms, — ieteicās augļotājs, — ka šī gada pēdējā dienā jums jāatstāj pils.

—    Jā, — sausi atbildēja Ramiro un klusēdams sakrustoja rokas, it kā uzaicinādams dženoviešus iet prom.

Vecais lūkojās apkārt, vai istabā nav palicis kāds aizmirsts priekšmets, līdz beidzot, pamanījis ģīmetnes un brīdi pārdomājis, iesaucās:

—   Ja jūsu žēlastība gribētu šķirties no šīm gleznām, mēs aizdotu vēl divdesmit dukātu, un vēlāk, kad jūs pārietu dzīvot citā pilī, mēs tās par mazliet dārgāku maksu atkal atdotu.

Ramiro strauji pielēca kājās. Ko viņš nupat bija dzirdējis? Pārdot savu senču ģīmetnesl Apvainojošais piedāvājums lika viņam sāpīgi sajust savu dziļo krišanu. Vai tas bija iespējams, ka mantas zaudējuma dēļ vien šāds neģēlis iedrošinās vaigu vaigā piedāvāt tik augstdzimu- šam cilvēkam kā viņam tamlīdzīgu veikalu? Nākt un piedāvāt naudu par viņa ģints svētajām emblēmām! Nu nē! Drīzāk ubagot uz ceļiem, drīzāk apkost pašam savus pirkstus nekā pārdot par pāris nožēlojamiem grašiem šos attēlus, kurus viņš mūžam glabās, lai tie balstītu viņu nākamībā un ikbrīd, kā tuvienē, tā tālienē esot, atgādinātu, kas ir bijība un gods.

Viņš sacīja:

— Lai bezgodis augļotājs zina, ka es it labi saprotu, kurp ved tā nodoms, un tāpat lai viņš zina, ka, savācot visu zeltu, ko līdz šim salaupījis, un to, ko vēl turpmāk laupīs savā cūkas rijībā, viņš nekad nespēs samaksāt pat ne par kripatiņu no šīm gleznām, kuras man dārgākas par visām Indiju bagātībām.

Lepns smaids pavadīja šo nepielūdzamo žestu, it kā Ramiro būtu paļāvība, ka senču nemirstīgās dvēseles spēj vērot šo viņa rīcību, ko viņš sniedza tām kā velti. Tūlīt pat, rādot uz durvīm, viņš pavēlēja dženoviešiem iet prom.

Pēc brītiņa ieradās Pavliljoss ar kūpošu uzkodu.

Ramiro ēda ar cienību, neļaudams vaibstiem atspoguļot kuņģa zemisko apmierinātību, bet pāžs tikmēr, stāvēdams blakus viņa krēslam, atstāstīja savu piedzīvojumu.

Dienvidū, kad durvju sargi snauž, viņš bija devies uz Pedro Hila pārdotavu Mazā tirgus laukumā un pateicis, ka viņa kungs, dons Djego de Valderrabano, nupat atgriezies no kalniem, sūtījis viņu pēc tādām un tādām ēdamvielām, pieteikdams, lai tās bez kavēšanās atgādā, jo vajadzība liela. Izgājis no veikala, Pavliljoss gaidījis pie senjora Valderrabano pils durvīm un, noslēpis bereti zem drēbēm, pastaigājies pa priekštelpu šurpu turpu kā mājas sulainis. Ēdamais drīz vien bijis klāt, viņš to paņēmis, bet īgni uzsaucis veikala puisim:

«Daudz netrūka — un tu, gulšņa, varētu griezties ar visu savu nešļavu atpakaļ, jo mans kungs pavēlēja nepieņemt, ja pienāk par vēlu.»

Tikko veikala puisis pagriezis muguru, pa lodziņu paskatījies durvju sargs. Pavliljoss tūdaļ piegājis pie tā un lūdzis atvainot, ka ienācis uz brītiņu atpūsties ēnā, jo saule esot gaužām svelmaina un grozs ļoti smags.

Ramiro gribēja skaisties, bet labsajūta, ko radīja maltīte, mīkstināja viņa nodomu. Viņš izņēma naudas gabalu un, iedevis to pāžam, pavēlēja nekavējoties iet samaksāt par laupījumu, kā arī notīrīt zirgu, sakārtot zirglietas, ieročus un drēbes garam ceļam, kurā viņam jādodas jau nākamajā dienā.

Galvu atspiedis pret atzveltni, elkoņus — pret sēdekļa rokbalstiem, sakrustojis pirkstus, Ramiro drīz vien pievēra plakstus, lai ātrāk paietu laiks, kamēr Kasilda atnes Beatrises atbildi.

Gara acīm skatīdams te savas iemīļotās apburošās lūpas, kas gan rādījās, gan gaisa, te neiedomājamas bangas, buru kuģus, varenas jūras kaujas, savādus ieročus un karogus, viņš iemiga. Pele izlīda no alas, un tai sekoja citas. To skaits nemitīgi auga, un visas tās bailīgi un steidzīgi rija druskas, kuras bija sakritušas ap galdu. Pēkšņi Ramiro pacēla kāju, lai krustiski pārliktu pār otru, un grauzēji visi kā viens aši metās bēgt uz sienas pusi. Pēc brītiņa tie parādījās atkal, tuvojās un sadūšojušies satupās ap jaunā bruņinieka krēslu.

Kad Kasilda atgriezās, Ramiro gulēja ciešā miegā. Meitene labu brīdi nolūkojās viņā, varbūt baidīdamās modināt. Divas valgas melngano matu šķipsnas bija noslīdējušas pār jaunekļa pieri, acu plakstus it kā apņēma noslēpums, un blāvi bālajā sejā īpaši izcēlās sārto lūpu spīdums. Kasilda sauca viņu:

—    Senjor! Mans senjori

Ziņnese nāca ar ļaunām vēstīm. Kā parasti, Kasilda bija lūgusi Leokādiju, lai to piesaka, bet šoreiz kundze nebija gribējusi pieņemt.

—      Bet vai viņa zināja, ka es tevi sūtu? — vaicāja Ramiro.

Jaunava atbildēja ar smaidu.

—    Vai uzgāji pie viņas augšā? Vai viņa tevi redzēja?

—    Viņa mani labi redzēja, un es no tālienes parādīju jūsu žēlastības zīmīti, bet viņa lika pateikt, ka pošoties uz viesībām un nevarot pašlaik kavēties ar vēstulēm.

—    Tā viņa teica?

—    Jā, senjor.

—    Un vai tu nevarēji nosūtīt zīmīti vismaz ar kādu kalponi?

—   Jūsu žēlastība varbūt par to uz mani dusmotos.

Jauneklis pielēca kājās un atcirta:

—    Tagad es tiešām dusmojos, ka esi tāda muļķe.

Jaunavas acis sasarka un rokas burzīja sarkano priekšautu. Taču Ramiro šī pazemība nevis aizkustināja, bet gan ļoti saniknoja. Sagrābis Kasildu aiz pleca, viņš to ar sparu apgrieza apkārt, kliegdams:

—    Laukā no šejienes, neliete!

Meitene skrēja uz durvīm, un drīz vien varēja dzirdēt apspiestas raudas attālināmies galerijā.

Vai tas varētu būt, ka Beatrise nebija gribējusi pieņemt viņa vēstuli? Lepnums lika viņam meklēt iemeslu savā paša uzvedībā. Bet vai viņam varēja pārmest nepastāvību vai kādus nomaldus? Vai tad viņš ik dienas nepastaigājās pa viņas ielu, vai negāja arī ārpus pilsētas vaļņa gaidīt viņu pretī, dārza tornim? Vai nesūtīja viņai rotas, vai nedzejoja sonetus un skumīgas vārsmas kā padevīgākais mīlētājs?

Tā domājot un pārdomājot, bija pienācis vakars, bet viņš nemaz nebija izgājis no istabas. Stundas divas pēc vakariņām viņš sacīja pāžam:

—   Vari iet pie miera.

—    Vai jūsu žēlastība nav dzirdējusi tādu kā ķēžu zva- dzoņu un kaulu grabēšanu blakus istabā? — jautāja Pavliljoss.

—   Laikam kāds zog kaļķus no mūra.

—   Nav labi tā jokot, senjor. Ja tas nu būtu kāds palagā ietinies spoks? Man iet drebuļi pār kauliem.

Pavliljoss aizgāja, un Ramiro devās laukā galerijā. Mūri, gaiss, zālēm pieaugušais pagalms — viss atvēsa skaidrajā mēness naktī. Ramiro atspiedās pret margām un pacēla acis. Lieli, gaismoti mākoņi klīda svinīgajā klusumā.

Baltā spozme lējās vienīgi pār divām galerijas malām; spokainais gaišums vedināja domāt par parādībām. Zem arkām trīsēja dziļas ēnas.

Mīlestības nemiera pārņemts, Ramiro nespēja domāt ne par ko citu kā tikai par Beatrisi un redzēja tās seju visur, kurp vien pavērsa skatienu. Te tā atvizēja uz mūra, te izpeldēja no tumsas, te viņš kā miglā redzēja tās cēlo vaigu pie debess velves, un jaunavas skaistums saplūda kopā ar nakts burvību. Citbrīd atkal viņš skatīja tās stāvu baltā kāzu tērpā kā mēnessērdzīgu klīstam pa zālaino pagalmu. Ramiro bija kā noreibis. Gaisa rāmais maigums apņēma viņa dvēseli, un viņam šķita, ka viņš elpo smaržu no neskaitāmiem ziedkausiem, kas lejā starp akmens plāksnēm bezkrāsaini vizmoja teiksmainā paisumā tāpat kā puķu kāti. Visapkārt valdīja pilnīgs klusums. Viss bija grimis dziļā mierā, bet Ramiro juta, ka nav gluži viens. It kā otra cilvēka dvaša plūsmoja no melnum melnās pagalma tumsas.

Pagāja kāda stunda. Gaisma slīdēja pāri pretējam mūrim. Pa labi roki sāka izgaismoties otrs pagalma stūris. Kļuva redzama akmens ziediem rotāta arka, un, raudzīdamies uz to pusi, Ramiro pamanīja kādu stāvu — sieviete bija atslējusies tāpat kā viņš un lūkojās naktī. Tā bija Kasilda. Reizēm viņai cilājās krūtis, un viņas acis mirdzēja pārāk spoži, it kā būtu valgas.

Ramiro brīnījās par savu spējo satraukumu. Sai bērnu dienu rotaļu biedrē viņš pēkšņi saskatīja ideālu daili. Kasilda arī bija sieviete, visskaistākā starp sievām. Auglis, kas nogatavojies paša dārzā, bet nonievāts tādēļ, ka bijis vienmēr sasniedzams. Viņš iedomājās, ka, viegli pamājot, tikko pasaucot, tā tūdaļ steigsies pie viņa un pēc pirmā glāsta padevīgi ļausies kā verdzene. Viņš iedomājās, ka sirmi karaļi būtu atdevuši savu kroni par vienu saldkaisles mirkli, ko viņš var baudīt šeit pat uz vietas. Jā, viņam vajadzētu tikai pavērt lūpas, un daiļā būtne trauktu pie viņa, lai pildītu ar lieglaimi viņa vientuļo nakti.

Bet nē, viņa sirds bija pārāk smagi ievainota, pārāk satraukta, un varbūt tieši tādēļ Beatrises mīlestība pacēlās vēl valdonīgāk, vēl nežēlīgāk nekā jebkad, tā bija vienīgā mīla, kas viņam jāiegūst.

Ramiro izslējās un, jaunavas neredzēts un nepamanīts, gāja atlaisties savā gultā, lai vienatnē sapņotu par skūpstu, kuru Beatrise bija aizbiedējusi ar savu saucienu, par tām kairinošajām un neatvairāmajām lūpām, kuras kopš tās reizes kā taurenis trīsēja un laidelējās ap viņa sirdi.

6

Otrā rītā Ramiro parastā stundā pastaigājās pa Beatrises ielu. Viņš daudzreiz nogāja garām pilij turp un atpakaļ. Nepavērās pat loga aiz- virtņi.

Pēcpusdienā, izgājis pa Sanvisentes vārtiem, viņš apsēdās pretī mūrim. Mazais augumiņš, kas parasti izliecās augšā virs dzeguļiem, un meitenes lejup pavērstā seja šoreiz neparādījās — un nekad vairs neparādīsies!

Nākamajās dienās viņš nenoguris staigāja turp un atpakaļ gar savas mīļotās māju. Kādu šausmīgu vilšanos pauda zaļi krāsotie aizvirtņi! Nav cietsirdīgākas valodas mīlētājam par nežēlīgi noslēgtiem aizvirtņiem, kas sievietes vārdā atstumj vai izsmej.

Sašutums un nesapratne viņu uztrauca un vienlaikus mulsināja; viņa bezgalīgo niknumu apvaldīja vienīgi neziņa, bet viņš bija gatavs kuru katru brīdi kā klints gāzties virsū vainīgajam. Šim Beatrises izvairīgumam pamats bija meklējams jaunās sāncenšu intrigās. Viņa bija bez vainas un vienīgi krāpšanas upuris. Kas zina, kādas aizdomas bija sētas viņas sirdi!

Tomēr viņš negribēja tagad domāt par Gonsalo. Pēc savas lepnās dabas paraduma viņš mēģināja atvairīt domas par atriebi, lai dusmas viņu pārņemtu tikai pašā sodīšanas brīdī.

Taču sagadījās, ka vienā no šīm dienām, kad Ramiro pastaigājās zem Beatrises logiem, dons Alonso pa to pašu ielu dažu sulaiņu pavadībā atgriezās nestuvēs uz savām mājām. Ramiro viņu laipni sveicināja, pilnīgi noņemdams bereti. Bruņinieks ātri nodūra acis un atbildēja ar gandrīz nemanāmu galvas palocījumu.

— Visusvētā jaunava, ko tas nozīmē! — iesaucās jauneklis.

Viņu pārņēma vēlēšanās tūdaļ griezties atpakaļ un atklāti paprasīt donam Alonso. Bet nē! …

Pārnācis mājās, viņš vēl vairāk nodziļinājās pārdomās, un viņam šķita, ka atradis jaunu atrisinājumu. Nezināmiem apmelojumiem varbūt pievienojās patiesā ziņa, ka viņš zaudējis visu savu mantu. Dons Alonso būs par to dzirdējis, un, kas zina, varbūt vecumā sirds tam nocietinājusies un pārvērtusi to mantkārīgā aprēķinātājā.

Ramiro atkal radās riebums pret šo «postažas vietu», kā dons Alonso pats kādā garlaicības brīdī bija nosaucis Avilu. Pēc tā vārdiem, Avila bija cietums, kur laiskumā apsūbēja cēlākie gari, kur vienu un to pašu centienu pārliecīgais tuvums lika dīgt briesmīgai sāncensībai, kur dzīve bija nemitīga spiegošana, pa katru spraugu glūnēja acs, aiz katra priekškara klausījās auss, un katra vēsma nesa tenkas, kur ikviens labākais nodoms atdūrās pret mūriem, kas bija daudzkārt nomācošāki par tiem, kuri iejoza pilsētas šauro platību, un kur galu galā no vilšanās un derdzīguma spēja pasargāties vienīgi tie, kam spārni bija pietiekami spēcīgi, lai jebkurā brīdī varētu pacelties lidojumā pretī dievam. Tagad Ramiro saprata, kādēļ tik daudzi bruņinieki atstāj savas mājas, lai iesaistītos galma dzīvē vai arī lai meklētu laimi un godu Flandrijā, Itālijā, Indi jās.

Domājot par savu stāvokli, Ramiro pārņēma kāda neatturama vēlme: ar visu naudu, kas bija iegūta no augļotājiem, iet izmēģināt laimi spēlē. Varbūt viņam izdodas tikt pie pasakainas rocības. Viņš redzēja sevi jau pieveicam untumaino laimi un piekļaujam pie krūtīm kā sievieti, kura pretojas. Viņš piepildīs savu lādi un dažus mēnešus būs bagāts. Tas bija viss, ko viņš vēlējās. Pilsētā ļaudis domās, ka viņš paspējis saglābt savu mantojumu, un dons Alonso atkal saņems viņu abām rokām.

Reiz Ramiro kopā ar kādu jaunekli bija iegājis spēļu namā pie Delpuentes vārtiem, kur ik dienas salasījās pilsētas varenākie senjori. Tur viņš bija saticies ar donu Enriki Davilu, kas tagad ieslodzīts Turegano pilī par musinošā uzsaukuma izplatīšanu, ar Valdivjeso, ar Ere- diju, ar brāļiem Verdugo, ar Antoniju Muhiku un daudziem citiem paziņām, tāpat arī ar Gonsalo un Pedro de Sanvisentēm. Uzlicis savu tūbas cepuri un uzmetis uz pleciem segoviešu apmetni, Ramiro devās uz spēļu namu, pāžs gāja viņam pa priekšu.

Mēness vēl nebija uzlēcis, un, ejot lejup pa galveno ielu uz Adahas pusi, Ramiro lūkojās zvaigznēs. Kas gan spētu lasīt šo krāšņo, trīsošo rakstu!

Ap pulksten pieciem no rīta viņš bija atgriezies savā istabā.

— Bet vai jūsu žēlastība noskaitīja lūgšanu, ieejot

spēļu namā, kaut vai apsežoties pie galda? — jautāja pažs, turpinot sarunu, kura bija iesākta jau pie vārtiem.

—           Nerunā vairs par to, Pavliljos, jo nav nozīmes tagad prātot, ko darīju, ko nedarīju.

—           Radziet, esmu pārliecināts '— ja jūsu žēlastība būtu . . . Kad es biju Salamankā un spēlēju ar citiem sev līdzīgiem, arvien noskaitīju vienu man zināmu lūgšanu un nocēlu pārējiem visus kvartus.

—    Vai tādā ceļā tu savāci savas lielās bagātības?

—           Nesmejieties vis, jūsu žēlastība, tanī laikā es biju sapinies ar kādu sievieti, kas bija lielākā šķiedēja zemes virsū.

Pavliljoss jau turēja sava senjora cepuri un cimdus un, noņemot tam apmetni, kā izbīlī iesaucās:

—    Vai jūsu žēlastībai nozaga važiņu? Dievs augstais!

—    Ne jau nozaga, Pavliljos.

—    Vai jūsu žēlastība arī to nospēlēja?

—    Nospēlēju.

—   Tad jūsu žēlastība zaudējusi visu savu mantību?

—    Visu.

—           Ak, kas par postu! Ar ko lai tagad nopērku rītdienai un nākamajām dienām pārtiku?

—           Par to padomā tu, jo esi zemnieks, — jau gatavs uzliesmot dusmās Ramiro iesaucās.

—           Tāds zemnieks nemaz neesmu, senjor, jo ir labi zināms, ka Martinesu dzimtā vienmēr bijušas ļoti skaidras kastīliešu asinis, un, ja nebūtu izcēlies ugunsgrēks un iznīcinājis manu senču pili, es tagad varētu parādīt jūsu žēlastībai krietni lielus pergamentus, kas aplipinātu manu bruņinieka kārtu.

Vēlāk, novilcis savam kungam bikses, viņš piesardzīgā padevībā sacīja:

—           Jūsu žēlastība varbūt atceras, ka dženovieši, kā man stāstījāt, tika piedāvājuši divdesmit dukātus par jūsu senču ģīmetnēm.

Ramiro jau gulēja gultā, slēpdams seju no gaismas, lai varētu aizmigt, un, sakodis zobus, noteica:

—           Dod viņiem tās, dod projām, Pavliljos, bet lai tie saprot…

Teikuma beigas pagaisa zem segas.

7

Rūgta bija jaunā bruņinieka atmošanās. Pavliljoss atnesa naudu no dženoviešiem, kuriem pašā rīta agrumā bija aizstiepis ģīmetnes; izstāstījis visos sīkumos par savām pūlēm, viņš piemetināja:

—    Man arī jāpaziņo jūsu žēlastībai, ka, ejot pār laukumu, sastapos ar de Sanvisentes jaunāko dēlu, Pedro, kas, likās, mani gaidīja. Kā uzticēdams lielu noslēpumu, viņš man pastāstīja, ka dons Alonso Blaskess apņēmies iestāties klosterī, kolīdz viņa meita apprecēšoties, ka viņa brālis, tumsai metoties, pastaigājoties pa ielu, kurā dzīvo senjora Beatrise, ka apmēram pirms stundas brālis saņēmis zīmīti, kas nevarot būt ne no viena cita kā no viņas, un ka šai zīmītē bijis rakstīts par satikšanos šovakar, jo, aizslēpies aiz portjerām, Pedro esot dzirdējis Gonsalo nopūšamies un izdvešam: «Jā, mana daiļā iemīļotā! Protams, būšu šovakar! Šovakar pat, šovakar pat. Par spīti tev, senjor Ramiriljo.» Pedro lika man vārds vārdā atstāstīt to jūsu žēlastībai, jo tas esot ļoti svarīgi.

—   Kas ies ņemt par pilnu piedzēruša vārdus? — nicīgi atteica Ramiro.

Taču piepeši drebuļi pārskrēja viņam līdz pat papēžiem.

Viņš lika atsaukt Medrano un pastāstīja tam par savu dīvaino stāvokli, par Beatrises atturību, par dona Alonso vēsumu, kā arī to, ko bija pavēstījis pāžs.

Braucīdams bārdu, ieroču nesējs atteica:

—    Sievietes mīlestība ir kā ūdens grozā. — Pacēlis galvu, viņš vēl piemetināja: — Vai tas viss nav tikai blēža zvaniķa Franko darbs?

Domādams, ka Medrano runā par notikumu ar moris- kiem, Ramiro noraidoši pakratīja galvu. Jauneklis vienmēr rīkojās kā cilvēks, kas apņēmies ātri un droši atraisīt mezglu, viņš uzvilka bifeļādas kamzoli un apjoza zobenu, kuru viņam bija uzdāvājis dons Rodrigo del Agila. Tad viņš izvilka no maksts asmeni un, piespiedis abām rokām zobena spalu pie krūtīm, noskaitīja garu lūgšanu. Beidzot viņš pārkrustījās ar rokturi un klusēdams iebāza zobenu atpakaļ makstī.

Viss bija izlemts. Medrano saņēma pavēli izsekot apkārtni ap Beatrises māju. Ramiro gribēja zināt, kas notiek ikbrld, lai noskaidrotu, vai ziņas par zīmīti apstiprinās. Pats viņš ies gaidīt pie Sanvisentes vārtiem, un Pavliljoss darbosies par ziņnesi.

Bija pāri vienpadsmitiem no rīta, kad Ramiro un viņa pāžs atstāja pilsētu, nogriezdamies ārpus pilsētas vaļņa pa kreisi uz dienvidpusi. Priecīgu seju un vingru soli Pavliljoss gāja pa priekšu, un, kaut arī vēders viņam bija tukšāks par bungām, viņa instinkts nojauta, ka drīz būs piedzīvojums, un tas viņam bija tikpat kā maltīte. Viņa kungs nemēdza daudz runāt, un, ja otrs ieradīsies ar mūziku zem senjoras logiem, tad droši notiks kautiņš, kas būs Salamankas ielu traču cienīgs. Pavliljoss savukārt bija pārliecināts, ka viņa kājas ir ātrākās visā karaļvalstī, un, ja viņu negaidīti nepadarīs aklu, ietriecot galvu kādas ģitāras vēderā, kā tas reiz bija noticies Tor- mesas krastā, tad viņš par sevi nešaubījās.

Rīts bija spirgts un saulains. Pavliljoss juta savās asinīs dzīvību verdam, degošu vēlmi dejot, mežonīgu kāri kājām sist zemi un visos vējos raidīt garas, spalgas dziesmas, kas atbalsotos uzkalnos. Pavasaris tērpa kviešu druvas viļņojošā, spožā zīdā, klāja zaļi sudrabotus priestera svārkus pār zemes brūno tērpu. Saulē dzirkstīja klinšu vizla, arklu lemeši, upes ūdeņi, un tālumā pār Viljatoro āri lija īsta saulstaru gāzma. Viss šķita gaismas un rīta svaiguma piesātināts, pat zvanu skaņas, veseru klaudzieni uz laktas un audēju un katlu kalēju dziesmas mauru priekšpilsētā Santjago. Dažas sievietes kalna piekājē dedzināja sausu lapu kaudzes, un lauku smarža, pārāka par vīraku, jauki vēdīja visapkārt. Ramiro negribot atcerējās mīlas laiku ar saracēni.

Nonācis pie Sanvisentes vārtiem, jaunais bruņinieks lika pāžam palikt tur un pats gāja nostāties pretī valnim ziemeļpusē.

Aizritēja visa priekšpusdiena, Ramiro nesaņemot nekādas ziņas. Bet ap pulksten pieciem pēc pusdienas Pavliljoss atnāca pateikt, ka dons Alonso slēgtās nestuvēs atstājis māju un kāds vecs apkalpotājs pastāstījis, ka sen- jors jau kopš laba laika naktis pavadot Svētā Toma klosterī.

Diena dzisa. Ramiro atsēdās uz klints, viņa seju gandrīz aizsedza cepures mala. Krēslas mānīgajā virmojuma mēļā zeme šķita viļņojam zem kājām.

Lāgu lāgiem jaunais bruņinieks pacēla galvu un viņa skatiens klīda apkārt vienaldzīgs pret debess burvīgumu un ainavas jaukumu, toties viņa dvēsele instinktīvi uztvēra kaislo un vareno nežēlību, kas piemita šai videi.

Iekams saule norietēja, tā aplaimoja debess jumu ar savu dziestošo, zeltaino spožumu. Ramiro redzokļi pa- pletās.

Drīz vien bargais, diženais valnis tinās drūmā skumī- gumā. Ramiro iztēlojās, ka torņi paceļas vienādos atstatumos kā Patei nostei rožukroņi, ka mūru dzeguļi ir kā Ave Maria lūgšanas, bet katedrāle ar savu augsto kupolu — izdobts krusta tēls, pilns svēto un bruņinieku relikviju.

Kad Pavliljoss atnāca atkal bez jebkādām jaunām vēstīm, viņa kungs paziņoja, ka dosies uz Sanvisentes alām dievu lūgt, un patiesi tūlīt arī aizgāja, lai nomestos ceļos pie Soterranjas dievmātes kājām.

Tuvojoties bazilikai, viņš iebāza roku kabatā un izņēma savu piecpadsmit noslēpumu rožukroņi, kuru bija dāvājis viņa pirmais biktstēvs brālis Antonio de Hesuss. Šim vecajam no svētās zemes atvestajam rožukronim bija kamieļu kaula krelles, uzvērtas uz cietas, stipras balta zīda auklas.

«Nēsā vienmēr pie sevis šo auklu velnu nožņaugšanai,» bija sacījis vecais franciskānis, dodams viņam rožukroņi.

Baznīca bija tukša un tumša. Pie altāra dega sudraba lampa. Noslēpumaināki nekā jebkad Ramiro likās savādie zilie un zeltītie mocekļu attēli. Viņš nokāpa lejā apakšzemes kapelā. Brīnumdarītājai svētbildei apkārt dega sveces. Kādā kaktā, ceļos nometušās, krūtīm piespiedušās pie zemes, pilnīgi apklātas ar melniem apmetņiem, vaidēja divas sievietes; izskatījās, it kā beigtos nost divi milzīgi sikspārņi.

Ramiro aizrautīgi noskaitīja piecpadsmit noslēpumu rožukroņa lūgšanas, un, kad tumsa uz ielas ļāva staigāt pa to nepazītam, viņš devās uz pilsētu, iegāja tanī pa blakus vārtiem un apstājās dažus soļus no Beatrises mājas.

Viņš gaidīja ilgi.

Pēkšņi kāds satuntuļojies cilvēks, garām ejot, viņam piegrūdās un aizgāja. Pēc brītiņa viņš redzēja nākam nakts apgaitu. Priekšgalā soļoja kārtības sargs, šūpodams kūpošu aizrežģotu vējlukturi. Tā gaisma asi apspīdēja kārtības sargu sejas. Ramiro pazina uzraugu Pedro Ronko no tā neparastā ģīmja. Uzacis un ūsas likās ar sodrējiem uzvilktas uz taukainas, sarkanas ādas. Kārtības sargu noteiktie soļi un zobenu zvadzoņa attālinājās.

Pēc tam Ramiro izdzirda balsi:

— Senjori Mans senjor!

Tas bija Pavliljoss.

Pāžs pastāstīja, ka pirms brīža kāds vīrietis maskā apstājies pretī dona Alonso mājai un tanī mirklī, kad Medrano sūtījis viņu ar šo ziņu, ieradies vēl viens maskā un, piegājis pie pirmā, tam rupji uzbļāvis. Laikam tūdaļ būtu sācies kautiņš, ja neparādījusies nakts apgaita. Likdams noraut maskas un paceldams lukturi pie sejām, kārtības sargs Pedro Ronko ieraudzījis abus brāļus Sanvisentes un, dusmīgi piedraudot jaunākajam, pavēlējis tam nekavējoties iet prom, ja negribot nonākt krātiņā. Arī vecākais aizgājis, bet, pēc ieroču nesēja domām, tas drīz atkal atgriezīšoties. Ramiro gāja uz tuvāko stūri. Saticies tur ar Medrano, viņš pavēlēja ieroču nesējam un pāžam atstāt viņu vienu.

Austrumos drīz vajadzēja parādīties mēnesim, jo šajā pusē mūrim sāka iezīmēties trijstūrainie dzeguļi.

Ramiro pavadīja vairāk nekā stundu, nenovērsdams acu no Beatrises mājas. Brīžam viņam likās, it kā durtiņas pavērtos un aizvērtos. Te piepeši to spraugā parādījās kāds sievietes stāvs. Baltā galvas sega un varen pilnīgās miesas nodeva donju Alvaresu. Stāva augšdaļa pamazītēm, it kā sadūšodamās arvien vairāk līda laukā. Pēdīgi donja klusiņām, pavisam klusiņām sauca — sauca vairāk reižu. Neviens neatbildēja. Durtiņas atkal aizvērās.

Kad Ramiro jau domāja, ka Gonsalo šai vakarā vairs neatgriezīsies, viņš ieraudzīja kādu vīrieti nākam pa ielu un apstājamies zem Beatrises mājas logiem.

Ramiro izvilka zobenu un, turēdams asmeni virs apmetņa, gar tumšāko sienu ātri devās uz to pusi. Tas bija Gonsalp! Lai gan seja tam bija aizsegta ar melnu taftu, Ramiro to tūliņ pazina no baltās spalvas, kas ar skaistu dimanta sprādzi bija piestiprināta pie beretes, un no pelēkā apmetņa, kurš tam bija uz pleciem ari viņvakar spēļu namā.

Tanī brīdī, kad jaunais rehidors grasījās klusām klauvēt pie durvīm, Ramiro skriešus metās tam klāt un saturēja tā izstiepto roku. Tad viņš spēcīgā tvērienā sagrāba masku uz Gonsalo sejas un nikni raustīja, līdz dabūja nost. Sanvisente savukārt izrāva no maksts zobenu un, iesaukdamies: «Mirsti!» — metās uz savu sāncensi. Tomēr tas jau gaidīja ar izstieptu zobenu.

Gonsalo apstājās un, sirdīgi vicinot zobenu, atkal uzbrēca Ramiro:

—   Lūdz piedošanu, blēdi!

—   Dariet jūs to, bezgodi, par neģēlīgajiem apmelojumiem!

—   Tad mirsti, tu mauru suns! — atkal kliedza Sanvisente.

—   Drusciņ klusāk, rehidora kungs, citādi var gadīties, ka jums atsteidzas palīgā nakts apgaita.

—   Man tā nav nepieciešama.

—   Tādā gadījumā meklēsim nomaļāku vietu.

—    Iesim, kur vien jums tīk.

Abi iebāza zobenus makstīs, un Ramiro iegriezās šaurā ieliņā uz ziemeļvakaru pusi, lai dotos uz kādu vientuļu nostūri starp mūriem, kuru viņš bija ievērojis, kādudien pastaigājoties.

Gonsalo gāja pa kreisi roki, un blāvajā nakts gaismā viņa pelēkais apmetnis izskatījās kā no sudraba austs.

Nonācis pie kādiem lieliem, veciem vārtiem, Ramiro apstājās un mēģināja atlauzt atslēgu. Gonsalo palīdzēja ar plecu. Beidzot pēc veltīgiem pūliņiem viņi nolēma rāpties pāri sētai.

Šeit bija pamesta akmeņlauztuve. Viengabala klints, slejoties kā uzkalniņš, nebija ļāvusi celt nevienu ēku uz savas akmeņainās muguras, kas bija veca kā pati pasaule. Pa labi roki atradās dzeguļotais, tumšais, svinīgais mūris, ko klāja milzu ēnas.

Apstājušies līdzenākā vietā, abi jaunekļi nosvieda zemē apmetņus. Gonsalo aizmeta tālu prom arī mazu vairogu, kas viņam bija karājies pie jostas. Caurspīdīgu mākoņu klātais debess jums izstaroja pār apklusušo pilsētu noslēpumainu gaismu. Laistīdamās kā perlamutrs, austrumos blāzma ieskāva mēness ripu.

Asmeņi sakrustojās.

Gonsalo veikli atvairīja cirtienus, gaidot izdevīgu brīdi.

Ramiro paņēmieni savukārt bija sarežģīti un kareiviski, neticami straujiem zobena pagriezieniem. Viņa mute bija pavērusies slepkavīgā iekārē, spīdēja zobi.

Kaut arī Sanvisente bija izveicīgs, viņš sajuta nedrošību, redzot šos mežonīgos vaibstus, kas bija pilni paļāvības, pilni spēka, pilni drosmes; beidzot, baidīdamies, ka sirds pagurs, Gonsalo nelaikā izklupa un raidīja pret Ramiro tiešu dūrienu, strauju kā bultu. Zobens izgāja sānos visgarām cauri Ramiro bifeļādas kamzolim, noslīdot gar miesu. Tad Ramiro, instinktīvi zibenīgi aptverdams, ātri paspēra uz priekšu pāris lielu soļu, lai pretinieka asmens paliktu sagūstīts kamzoļa ādā, un, pacēlis pats savu zobenu kā dunci, spēji ietrieca to pretinieka krūtīs. Tad viņš nežēlīgi iegremdēja asmeni .cauri bezrocim dziļi, dziļi, līdz pašam spalam.

Gonsalo iesaucās:

— Darīts!

Un, izgrūžot no mutes melnu vilni, saļima.

Viņa rokas un kājas brīdi raustījās, bet galva bez dzīvības noslīga sānis un atkrita uz akmens.

Redzot mirušo sāncensi pie savām kājām, Ramiro noskaitīja Soterranjas jaunavai īsu lūgšanu. Viņš bija atriebts! Lepnums tagad izlējās pār visu viņa augumu nebeidzamā, varonīgā priekā. Viņš sajuta, ka spalva uz cepures vēsmā saceļas kā sekste un viņš stāv stingri uz kājām dīvainā, neuzvaramā spēkā. Viņš būtu gribējis pilnā balsī izkliegt pretī mēnesim savu senču kaujas saucienu.

Te piepeša doma iešāvās viņam prātā, un, noliecies pie mirušā ķermeņa, viņš atraisīja kamzoļa auklas un starp kamzoli un asiņaino kreklu atrada zīmīti bez uzraksta. Viņš atlocīja to. Gaisma bija vāja, bet, paskatījies uz debesīm, Ramiro redzēja, ka mēness drīz iznirs no mākoņu blāķa. Pēc brītiņa viņš lasīja šādus vārdus:

«Esiet tik laipns, Jūsu žēlastība, un atnāciet šovakar pēc pulksten vienpadsmitiem. Pieklauvējiet vispirms trīsreiz un pēc brītiņa divreiz pavisam klusiņām pie durtiņām. Es atvēršu. Ejiet pāri pagalmam un dārzam un uzkāpiet vaļņa tornī. Mana senjora ies pēc tam runāties ar Jūsu žēlastību.

Jūsu uzticamā kalpone Alvaresa.»

Ramiro saķēra galvu ar abām rokām. Vai tas varēja būt? Vai tas būtu tiesa, ka Beatrise…? Vai tikai te neslēpās nekrietns audzinātājas viltus? Par to varēja viegli pārliecināties. Ramiro vairs nedomāja un tūlīt pat satrauktā steigā pārmainīja savu melno platmali pret Gonsalo bereti. Tad, aizvilcis nonāvēto līdz kādai bedrei, kas melnoja vaļņa pakājē, spēcīgi pagrūda līķi ar kāju, lai tas noveltos lejā līdz pašai apakšai. Pēc tam, paņēmis mirušā gaišo apmetni, uzmeta to sev uz pleciem un savējo savīstījis pasita padusē.

Kad Ramiro grasījās atkal rāpties pāri žogam, viņš ieraudzīja virs tā paceļamies divas tumšas sejas. Ramiro sarāvās. Tie bija Medrano un Pavliljoss, kas no turienes bija visu noskatījušies. Tikko jauneklis izlēca uz ielas, ieroču nesējs piespieda viņu pie savām krūtīm un iesaucās:

—   Lieliska zobenu cīņa, dieva vārds! Bēgsim, bēgsim ātri, jo var gadīties, ka atgriežas apgaita.

Ramiro viņiem šoreiz valdonīgi pavēlēja doties uz pili un gaidīt viņu tur un, atdevis savu apmetni un cepuri, apņēmīgi devās uz Beatrises māju.

Nonācis pie vārtiem, Ramiro ieraudzīja zemē melno Gonsalo masku. Atri to pacēlis, viņš aizsedza seju.

Jauneklis pieklauvēja trīs reizes, pēc tam divas reizes ar pirkstu kauliņiem. No apmetņa vēdīja sievišķīgas smaržas. Jaunekļa prāts sāka aptumšoties. Viņa iztēlē vairākkārt te parādījās, te pagaisa kāds Aišas spilvens, izšūts ar zelta diegiem un dārgakmeņiem. Viņš ievēroja, ka vārtu naglām galvas bija izveidotas kā lauvu galvas. Viņš pieklauvēja vēlreiz. Pārmērīgs satraukums viņu skurbināja. Beidzot klusi noskrapstēja atslēga un pavērās durtiņas. Donja Alvaresa pabāza galvu un, brīdi viņu vērojusi, klusiņām sacīja:

—   Apsveicu, senjor don Gonsalo.

Pēc tam viņa plaši atvēra durtiņas un nepacietīgi māja ar roku:

—    Žigli, žigli! — Tad viņa piebilda: — Ejiet, jūsu žēlastība, pāri pagalmam un kāpiet augšā tornī.

Kad Ramiro atradās torņaugšā, viņš atspieda muguru pret dzeguļiem un sāka gaidīt. Viņu pārņēma nesaprotama vienaldzība, jūtu pamirums, gandrīz nemaņa salīdzinājumā ar sākotnējo skurbu. Viņš domāja, bet nespēja neko saprast. Nakts svaigums izvilināja smaidu.

Dziļi lejā uzkalniņi izskatījās kā viļņojošs ūdens drūmā tērauda pelēkumā. Enkarnasjonas klosteris ar skumīgajiem, bālajiem mūriem dusēja naktī savā svētajā mierā. Blāvs gaišums lējās pār šo šķīstības un ticības kaismes mitekli, šķita, ka mūri iejoztu kādu brīnišķu dārzu. Zemi, sašķēlušies mākoņblāķi klāja debesis, plaisām cauri spīdēja baismā pelnu krāsas gaisma, kas īsti piemērota visādiem pesteļiem. Brīžiem iedziedājās gaiļi, it kā jau tuvotos ausma. Lejā, kalna pakājē, žēli gaudoja kāds suns.

Piepeši uz kāpnēm atskanēja zīda drēbju čaukstoņa.

Ramiro saslējās.

Torņaugšā parādījās melnā plīvurā ietinusies sieviete; viņas cimdotā roka graciozi atsedza seju. Beatrises bālais vaigs tagad atvizēja marmora baltumā un spīdošie mati nakts gaismā iezilgojās kā tumša bruņu cepure.

Platām sudraba lentām bija greznoti viņas svārki, bet ņiebura audumu sedza krelles un vizuļi, tas bija stikla spožumiņu caurausts bruņu krekls, kas mirguļot mirguļoja kā sakustināts ūdens. Jaunava pacēla seju puspievērtām acīm un mirkli stāvēja nekustīga. Viņas lūpas likās dzeram gaismas straumi, kas plūda no debesīm.

Skatoties uz šo parādību, Ramiro jutas kā prātu zaudējis. Visa viņa būtne nebija nekas cits kā spējš neprāts, liesma, kas tiecās aprīt tuvumā esošo šķidrautu. Tā bija Beatrise, kas stāvēja viņam pretī, viņa Beatrise, viņa pavēlniece, kļuvusi dievišķa nakts burvībā un klusumā. Ramiro aizmirsa savas aizdomas, aizmirsa donjas Alvaresas zīmīti un nule notikušo traģēdiju; kā piedzēries, kā prātā jucis, viņš aizmirsa, ka pats ir ģērbies cita vīrieša drēbēs, aizmirsa, ka viņa seju slēpj maska, un viņam šķita, ka beidzot ir atmodies no izmisuma pilna sapņa un atrodas kopā ar mīļoto apburtas pils tornī, ka ir viņas vīrs un pavēlnieks. Viņš tuvojās Beatrisei un maigi pievilka viņu sev klāt. Meitene tik tikko pretojās, un uz viņas valgajām lūpām drebēja zila uguntiņa, sīks mēness pilie- niņš.

Sākumā tas bija ideāls, gandrīz dvēselīgs, bezkaislīgs skūpsts, tverts ar elpu šinī mierā, šinī augstumā, virs dusošās pilsētas un zemes, bet drīz vien kautrais pieskāriens atmodināja jutekļus, lūpas savienojās, cieši sakļāvās vīrieša dedzības varā. Beatrise vaidēja, nespēdama atbrīvoties, bet Ramiro juta, ka viņa augumu pārņem pārcilvēciska bauda. Beidzot viņš bija ieguvis glāstu, pēc kura bija ilgojies, glāstu, par kuru bija sapņojis! Tas bija viņas skūpsts, Beatrises skūpsts, kuru viņš tik bieži tika jutis iztēlē. Bet piepeši šai aizrautības neprātā kā zibens viņa smadzenēs uzplaiksnīja atģieda. īstenība deva viņam spēju triecienu. Vēl neatrāvis trīsošās lūpas no Beatrises sejas, viņš pēkšņi atcerējās, ka viņa plecus sedz nonāvētā apmetnis, ka viņam galvā sāncenša berete, ka viņa seja aizklāta ar masku, ka jaunava domājas esam Gonsalo rokās un, beidzot, ka šis skūpsts ir citam veltīts skūpsts, šī uzvara cita, šī mīlas ķīla lemta citām lūpām, citam vīrietim.

Sai brīdī jaunava, pacēlusi seju, kaislīgi iesaucās:

—    Ak, Gonsalo, cik laimīgu jūs mani darāt!

Un sniedza viņam atkal savu alkstošo muti.

Ramiro pilnam izjuta ārprāta spārnu vēzienu. Visa viņa būtne nosprakšķēja kā nokaitēts asmens, kad zobenkalis to strauji iegrūž ūdenī. Viņš juta sapratni sagriežamies melnā virpulī un drausmīgas atriebes rejas atskanam smadzenēs; viņam bija tikai viena vienīga doma, neatliekama, taisnīga: nogalēt, nonāvēt.

Tomēr, nespēdams pretoties, viņš pieņēma no Beatrises lūpām jaunu skūpstu, atbildēdams uz šo mīlas glāstu ar mežonīgu kodienu. Meitene iekliedzās un tik izmisīgi rāvās vaļā, ka viņai izdevās atbrīvoties. Tad jauneklis, strauji noraudams masku, divas reizes ierēcās:

—    Netikle! Netikle! — un parādīja savu seju.

Jaunava nespēja izdabūt pār lūpām ne vārda. Viņas

pavērtā mute, melna aiz šausmām, izdvesa dobju, izmisīgu, neaprakstāmu kunkstienu. Ramiro metās uz Beatrisi, atsvieda viņu pret margām un ar apmetni aizbāza viņai muti, lai noslāpētu vaidus. Viņš meklēja savu dunci un jau gribēja raut laukā no maksts, kad krampjainā roka neviļus pieskārās brāļa Antonio rožukronim, kas bija iz- vilcies no kabatas; un nu, pašas pekles mudināts, viņš nevilcinādamies satvēra to, ar zobiem pārrāva auklu pie krustiņa, tad, ļaudams noripot dažām krellēm, apmeta rožukroņi ap Beatrises kaklu un savilka cieši, ar abām rokām raustīdams uz vienu un otru pusi, līdz sasēja uz gleznā kakla briesmīgu mezglu.

Pēc tam viņš kāpa no torņa lejā. Izgāja cauri dārzam un devās pāri pagalmam. Audzinātāja bija iesnaudusies pie durtiņām. Viņš atvēra tās, neuzmodinājis guļošo, un izgāja ārā, bet, kad bija paspēris dažus soļus uz ieliņas, viņam likās, ka aiz vārtiem atskanētu donjas Alvaresas balss. Tad viņš paātrināja soļus un ar nolūku nosvieda uz bruģa Sanvisentes bereti un apmetni.

Viņš pārgāja pāri katedrāles laukumam, pāri galvenajai ielai un nonāca pilī. Ieroču nesējs gaidīja viņu pie vārtiem. Viens aiz otra viņi nozuda pa durtiņām.

8

Ar dažiem dubloniem atlaidis pāžu un norunājis ar Medrano dienu, kurā satiksies ar viņu Serebrosas ciematā, Ramiro nākamajā dienā, rītam austot, atstāja pilsētu.

Viņš gribēja doties prom pa Antonio de Veļas vārtiem. Vērojot pa labi roki Santjago priekšpilsētu, viņam nāca atmiņā milas sakars ar skaisto morisku, viņš atzina, ka šī sieviete bijusi visu viņa nelaimju, visu viņa maldu, visu viņa vilšanos cēlonis. Kas zina, varbūt viss saistījies ar kādu burvestību! Ramiro atcerējās Aišas pēdējo skatienu tiesā, un, šīs acis vien iedomājot, viņu pārņēma māņticīgs nemiers.

Nonācis pie pirmajiem pakalniņiem austrumos, Ramiro apturēja zirgu. Gaišais ceļš rīta jaukajās nokrāsās veda viņu pretī nākamībai. Iet pa šo ceļu nozīmēja doties jaunā dzīvē. Saules slīpajos staros gar abām ceļmalām atmirdzēja rasas klātais timiāns. Ramiro atskatījās. Pilsēta sauca viņu garlaicības un viltus pilna, bet blāzmas sārtotais varenais pilsētas valnis vedināja domāt par sarkanu bendes kapuci.

Atgriezties nozīmēja mirt, mirt grēku apkrautam — pazudināt savu dvēseli uz mūžu mūžiem.

Ticis līdz pirmajām krustcelēm, Ramiro apstājās. Viņš vairs neatcerējās, negribēja nekad vairs atcerēties dona Alonso meitu, kuru domājās esam nonāvējis, bet sirdsapziņa viņam atkal un atkal atgādināja, ka, atrodot Gonsalo de Sanvisentes līķi, tiesa katrā ziņā uzskatīs Pedro par sava brāļa un Beatrises slepkavu. Nevainīgs cilvēks tiks notiesāts viņa vietā.

Kaudamies ar satrauktām domām, nezinādams, ko darīt, Ramiro nolēma klausīt debesu padomam. Noskaitījis Pa- ter noster un Ave Maria, viņš grieza zirgu, kamēr tas nostājās ar galvu pret ziemeļiem, un tad, atlaidis iemauktus, spēcīgi piecirta piešus. Zirgs saslējās pakaļkājās, bet pēc brītiņa brīnišķā kārtā pilnos auļos devās prom no mājām pa ceļu uz Serebrosu.

—    Pats dievs tā grib, — nodomāja Ramiro.

Drīz vien viņš izjāja mežonīgā kalnājā. Reizēm pazaudēdams ceļu, tādēļ ka gani aplam parādīja kaut kādu iemītu taku gar bezdibeņa malu, šķērsodams tuksnešainus klajus, pār kuriem tā brāzmoja vējš, ka Ramiro krita izmisumā un viņam vairākkārt gribējās pieplakt pie zemes un smiltīs nomirt, viņš beidzot kādā lietainā dienā ap diendusas laiku nonāca Serebrosā.

Ramiro apmetās nomaļā mājvietā un, uznākot vakaram, nogūlās uz segas starp ādas maisiem, kuros glabājās vīns. Tai pašā istabā daži vīrieši runājās un neļāva viņam aizmigt. Kāds vecs mācītājs un kāds laucinieks viens otru izprašņāja.

—   Az kurieni dodas jūsu svētība, ja drīkstu jautāt?

—   Lūdzu, lūdzu. Došos uz galvaspilsētu un pēc tam tālāk uz Toledo.

—    Vai jūsu svētība ir no turienes?

—    Esmu no Tornadisosas, bet savā mūža vakarā gribu reiz redzēt dedzināšanu sārtā. Bez tam Klarisas mācītājs ir man radinieks un gribu ari viņu apmeklēt.

—    Ak tā, ak tā … Es esmu šejienietis, tā teikt, tepat no līdzenuma. Šeit esmu dzimis, šeit nodzīvojis savu mūžu, un šajos Ziemassvētkos man būs sešdesmit trīs gadi. Mans tēvs — dievs lai mielo viņa dvēseli! — bruņinieks pēc cilmes, bija spiests kļūt par ādmini, lai neredzētu nomirstam badā savus daudzos bērnus. Viņš mira no kaites, ko dēvē par …

Mācītājs izmantoja laucinieka apjukuma bridi, lai tiktu pie vārda, un pastāstīja, ka pirms dažām dienām cauri viņa ciematam no Avilas uz inkvizīcijas tiesu Toledo izvestas zaļā orē divas moriskas. Vienai no tām, lielai burvei, velns piedevām devis arī ļoti skaistu vaigu. Kāds sargs viņam visos sīkumos bija izstāstījis šo sieviešu noziegumus.

Sagrozītā veidā Ramiro tad noklausījās stāstu par morisku sazvērestību, kuru pats bija atklājis.

—    Turklāt viens mūļu dzinējs, kas tās pavadīja, — mācītājs runāja tālāk, — man apgalvoja, ka skaistā moriska, iedodama velnišķu dziru, apbūrusi vienu no staltākajiem un dievbijīgākajiem jaunekļiem tanī tik kristīgajā pilsētā un tas drīz vien noliedzis mūsu kunga Jēzus Kristus ticību un pievienojies sazvērniekiem.

—   Lai pasarg dievs un visusvētā jaunava! — izbīlī pārkrustīdamies, iesaucās laucinieks.

Ramiro paslējās uz segas. Sis lielais grēks — viņa mūža lielais kauns bija ieguvis miesu un asinis un, izlauzies ārpus Avilas mūriem, klīda tagad apkārt pa krogiem un ceļiem.

Vīna izgarojumi no ādas maisiem, smaka, kura nāca no kūts, un nemitīgie blusu kodieni vēl vairāk satrauca jaunekli, un viņš skaidri saskatīja savu pagrimšanu. Viņš jutās pazemots un salauzts dieva priekšā, bet viņa lepnums nikni saslējās pret cilvēkiem.

Nevarēdams sagaidīt Medrano, Ramiro pēc trim dienām nolēma doties tālāk bez viņa. Bija mirdzošs rīts maija mēneša sākumā. Ramiro pats bija izvedis savu zirgu pie mājvietas vārtiem un jau dzīrās kāpt seglos, kad viņa acis, kas bija mazliet apžilbušas no kaļķoto sienu baltuma, ieraudzīja tuvojamies uz zirģeļa iznesīgu pāžu, kurš, likās, no tālienes māja ar roku. Pāžs beidzot piejāja klāt un, nolēcis no segliem, kautrīgi, ar asarām acīs lūdza sniegt tam abas rokas skūpstam.

Tā bija Kasilda sulaiņa drēbēs, bet viņas uzacis, matu cirtas un visa seja bija tā apputējusi, ka Ramiro pirmajā acumirklī viņu nepazina. Kasilda pastāstīja, ka tanī pašā dienā, kad viņš aizjājis, tā ap pulksten diviem pēc pusdienas katedrālē ieradies zvaniķis Djego Franko ar zobena sašķeltu seju un, doma kunga iztaujāts, negribējis atbildēt ne vārda. Tūliņ Kasilda arī piemetināja, ka viņas tēvs aizvests uz cietumu, kamēr noskaidros, kas patiesībā zvaniķi ievainojis.

—    Tēvs liek sacīt, lai jūsu žēlastība turpina ceļu, noskuj bārdu un dodas tālu, tālu, slēpjot savu vārdu.

Pēc tam, nolaižot acu plakstus un nosarkstot zem baltajiem putekļiem, kas klāja viņas seju, meitene piebilda, ka nākusi, lai tam kalpotu un sekotu kā pāžs, kurp vien tas dotos.

—    Nē, — dzedri atteica Ramiro, — jūs esat vairāk vajadzīga savam tēvam nekā man. Steidzīgi griezieties atpakaļ un slepus viņam pasakiet, ka es dodos uz Toledo, kur viņu gaidīšu.

Redzēdams, ka šai brīdī mācītājs un laucinieks aiziet no mājvietas, Ramiro ātri noņēma no savas labās rokas gredzenu un, dodams to jaunavai, sacīja:

—    Ņemiet šo rotu, varbūt tā jums kaut kā līdzēs.

Un, pamājis sveicienu, viņš uzlēca zirgā un iecirta

tam piešus.

Šķērsodams izkaltušus un pelēkus klajumus, kurus vietvietām pārtrauca kāda uzkalnu virkne, kas' izskatījās kā gludas mūļu muguras, vairīdamies no miestiem un gulēdams zem klajas debešs, kur viņu kuro reizi pārsteidza nakts, viņš beidzot kādurīt ieraudzīja slaveno koncilu un zobenkaļu pilsētu, nepiedzīvojis ceļā citu notikumu kā vienīgi laupitāju uzbrukumu; to vadonis, izdaudzinātais laupītājs Avendanjo, sajūsmināts par viņa drošsirdību, bija licis, lai viņam atdod atpakaļ atņemtās rotas un naudu, un piedāvājis pirmā palīga vietu bandā.

Tanī pašā brīdī, kad katedrāles zvans sita diendusas stundas divpadsmit sitienus, Ramiro zirgs soļos pārgāja pār saules apspīdēto Alkantaras tiltu.

Viņš bija ieradies Toledo.

TREŠĀ DAĻA

1

P irmās divas nedēļas Ramiro pavadīja, klīzdams uz labu laimi pa Toledo ielām un laukumiem, bez biedra, bez pāža, bez mīlas, gluži vientuļš burzmā.

Kā jau svešā malā, ziņkāre cēla viņu agrāk augšā no gultas kā parasti, un gandrīz ikrīt viņš šķērsoja Soko- dovera laukumu, lai pēc tam, iegriezies Ieroču ielā, dotos uz Sanmartina tiltu mierīgiem, nesteidzīgiem soļiem, kā tas piederas viņa kārtas cilvēkam. Tā, nākot vai ejot gar braucamo ceļu vai arī dīki atslējies pie margām, viņš vienā mierā ļāva aizritēt stundai vai veselām divām, neko citu nedarīdams kā vienīgi vērodams lauciniekus, kas steidza uz pilsētu burvīgajā rītā. Viņam patika skatīt daudzkrāsaino apģērbu jūkli, raupjās, iedegušās sejas, pārpildītos grozus un apputējušos mūļu, vēršu un aitu barus. Tā bija dienišķā maize, kas no līdzenuma un apkaimes ielejām trauca uz pilsētu pa šo skurbinoši augsto tiltu, kurš laistījās rīta saules spozmē. Te bija gan lauki, gan pļavas, gan uzkalni ar savu zemes smaržu, aitu blēšanu, zvaniņu skaņām, dziesmām. Dažreiz jaunais avilietis par dažiem očaviem ņēma no groza rasas svaidzētas Mo- samborosas vai Ahofrinas vīnogas.

Grūts bija atceļš zem senā dzeguļotā torņa arkām pašā tiltgalā. Te ielenca straujš kazu un avju vilnis, te uzkāpa uz zābaka ēzelis, te govju meita ar dunku pagrūda sānis. Nebija cilvēka, kam neaizkristu ausis šai vārtu iedobē, kur avju ganiem patika izklaigāties un lopu zvaniņi dunēja kā baznīcas zvani.

Vēlāk, apbrīnojis Huanela asprātīgo ierīci, kas dzina upes ūdeni līdz Alkasaram, vai aplūkojis citu pēc cita visus ieroču veikala logus, viņš iegriezās dievnamos un gandrīz vienmēr kādu stundu pirms zvanu vēstītās vakara lūgšanas, ūsas vien savirpinājis, devās uz Sokodovera laukumu un pastaigājās pa to vai zem arkādēm, kamēr uznāca nakts. Pusgarās bārdas, bālās sejas, ceļa zābaku, platmalainās cepures, garā zobena un nonēsāto, putekļaino drēbju dēļ viņu varēja noturēt par Flandrijas karavīru, kas tikko iznācis no Santakrusas slimnīcas.

Šī nezināmā dzīve bez godkārīgas cenšanās un kaislībām gremdēja viņu mierā, kas līdzinājās tam, ko izjūt, atveseļojoties no slimības. Gandrīz aizmirsis traģēdiju, kuru bija atstājis aiz muguras, juzdamies pilnīgā drošībā un ciezdams sirdsapziņas pārmetumus, vienīgi atceroties kādreizējās mīlas attiecības ar morisku, viņš vai 'par pusvelti atdeva savas pēdējās rotas un pārdeva arīdzan zirgu — pašlaik lieku apgrūtinājumu, lai iegūtu kādus dublonus un uz laiciņu būtu paglābts no ]aunā naudas bada.

Tā vairs nebija nelaimīgā mīlestība, nedz arī neuzticīgās Beatrises varbūtējā nāve, kas kremta viņa sirdi. Šī pagājības traģiskā lapa, aizšķirta uz visiem laikiem, bija liktenīgs gadījums, kurā viņu vainot nevarēja. «Sieva vai līgava, kas mūs krāpj, pārvēršas tūlīt par lielāko ienaidnieku,» viņš bija teicis pats sev, «un, kad ir atklāts tās pārkāpums, neatliek nekas cits kā bez žēlastības nonāvēt to un pēc tam aizmirst, pilnīgi aizmirst, izmest no sirds pat tās vārdu un sadedzināt atmiņas kā smirdošu lupatu.» Tāds ir sensenais goda likums. Turpretī mācītāja īsais stāsts Serebrosas mājvietā bija atkal atmodinājis viņā šaubas un pašpārmetumus, kurus viņš domājās uz visiem laikiem aizmirstus. Ar gluži negaidītu mokošu skaidrību viņa atmiņā atausa tālas ainas — viņa mīlas stundas ar Aišu, un viņam likās, ka visi viņa pārējie grēki kopā ir niecīgāki par šo grēku un ka viņa dvēsele būs mūžīgi pazudusi, ja viņš nespēs nomazgāt šo lielo nodevību pret karalisti, pret savu priekšteču piemiņu un pret svēto Kristus baznīcu.

Tanī pašā laikā viņu sāka mākt savādas bailes. Kas tās būs bijušas par burvju zālēm, ko viņam devuši dzert, pašam nemanot? Varbūt viņš tiešām dzēris burvju dzērienu, kādu velnišķu dziru, kā mācītājs sacīja? Viņš atcerējās, ar cik savādu, cik dziļu skatienu viņa agrākā mī)ākā bija viņā pavērusies inkvizīcijas tiesā, kad to atkal vilka prom spīdzināt, un iedomājās, ka šo acu ļaunā, briesmīgā burvju vara var ilgt visu atlikušo mūža cēlienu. Kāds nezināms spēks — viņš sev vaicāja — licis man doties uz Toledo, kurp moriska pati bija jāatved svētās tiesas kalpiem?

Šī pēdējā doma lika viņam brīžiem nodrebēt un viesa viņā pārcilvēciskas bailes, bet lāgiem kāda aplaimojoša, iekšēja balss čukstēja, ka pati dievišķā majestāte gribējusi, lai viņš nokļūtu šai pilsētā, šai soda vietā, un redzētu ugunīs izsusam savas senās izvirtības zaņķi.

Daždien viņš stundām ilgi staigāja pa katedrāli kā pa akmens mežu, kas ziedēt ziedēja kvēlojošās vitrāžās, un, domājot par savu grēku, ceļos krizdams, zemojās ēnaina- jas kapelās. Tomēr dziļākā izmisuma brīžos viņš izvēlējās kādu no klusākajiem dievnamiem, kā Sanandresa, San- torkvato, Santodomingo el Reala, Sanhuana de la Peniten- sijas baznīcas, kur, seju slēpis rokās, slīga pie vientuļa altāra. Dažkārt viņš remdināja savas ciešanas, bez mērķa bezgalīgi klīzdams un klīzdams pa ielām.

Toledo viņu saistīja ar savu dziļo noslēpumainību. Šī pilsēta bija pavisam citāda nekā viņa dzimtā Avila. Avila — ne tikai krietni mazāka — bija noteikta un saprotama. Turpretī nekur nevarēja vieglāk nomaldīties kā Toledo ieliņu arabeskās. Šeit debesis vienmēr redzēja kā no akas dziļuma un zilgme gaisos iezīmējās kā šaura josliņa starp melni brūno jumtu paspārņu rindām. Dažās ieliņās, kas nebija platākas par gaiteņiem, māju fasādes vienmēr slējās tumšas un tikai pašā augšā kaļķotos mūrus spoži joza saules josta.

Slēgtie balkoni pāri šiem ēnu kanāliem bija kā noslēpumu pilnas tīnes, aiz kurām lūkojās novērotāja acs. Lāgiem sniegbalta roka pabāzās pa aizvirtņu spraugu un pasvieda Ramiro kādu ziedu vai saldumu. Ar dzelzi apsistās varenās durvis vedināja domāt par piesardzību, kas valdījusi senajos sērajos. Ramiro jauta austrumzemju dvesmu, viss viņam likās piesātināts ar burvestību, melno maģiju, korānu, un viņa ticības naids, ko pašpārmetumi vēl vairāk iekvēlināja, lika sažņaugties sirdij, kad viņš staigāja pa mauru kvartāliem, kur nojumītes bija pilnas ar daudzkrāsainiem zīdiem, četrstūrainām, sarkanām cepurēm, ar graudiem, garšvielām un smaržām. No tās pašas laiskās berzēšanās, kura nodeldē mošeju pīlārus, mūri te cilvēka augstumā bija notrīti melngani. Sakrustojis spalvainās kājas, uz letes sēdēja kristīgajai ticībai pievērsts maurs un, skaņi sizdams pa savu vara svarušķīvi, aicināja pircējus. Tā bija tā pati kņada, tās pašas kustības, tie paši zvēriskie, taču nevainīgie draudi kā Santjago priekšpilsētā, tikai šeit viss norisa daudz skaļāk. Dažreiz, ejot gar kādu logu, Ramiro izdzirda mauru viesību troksni un, kā par postu, viņa iztēlē ainojās Aišas kailās kājas skandinām sprādzes, tās krāsotā mute un mīlas un burvības apdvestās skropstas. Tad viņa acis trauksmaini meklēja gan te, gan tur drūmos reliģijas simbolus: kapelas, klostersienas un uzvarētāju — krustu zvanutorņu galos, kur vēl joprojām vizmoja neticīgo darinātais zilganais emaljas rotājums.

Viņš atcerējās senus nostāstus par Toledo, nostāstus, kurus bija vai nu lasījis, vai dzirdējis, nostāstus, no kuriem kā no mīlnieku drānām plūsmoja drudžaina, kaisla elpa. Tāpēc Toledo tagad uzrunāja Ramiro viņa paša ciešanu valodā, it kā būtu viņa dvēseles iemiesojums.

Toledo bija pilsēta, kas zemojās un nožēloja savus grēkus, pilsēta, kas izpirka savu vainu. Tās klosteri ar asinīm un asarām mazgāja nost seraju kaunu, nešķīstās peldes, izvirtušos skāvienus uz dīvāniem. Nežēlīgā klos- teriskā šķīstība beidzot uz visiem laikiem izkliedēja Šarifu un Galjanu ēnas. Svētītais slaceklis izsmidzināja mihrabus un rituālās mazgāšanās baseinus, aizdzīdams no tiem ļaunos garus. Ar daudzām kaļķa kārtām pārklāja arabeskas un saēdināja tās. Mūku tracinošo balsu drūmie kori izdzēsa no atmiņas muedzina dziedājuma pēdējo atbalsi. Nemitīgi dega vasks un eļļa. Senajos minaretos nožēlā raudāja katoļu zvani.

Sapnis par viņsaules dzīvi, alkas pēc mūžīgās dzīvošanas mirdzēja bruņinieku drudžainajās acīs, gandrīz visi te valkāja melnus apģērbus. Pat paši mājokļi līdzinājās klosteriem. Dzīve ritēja klusuma un ēnu valstībā. Tumšajās priekštelpās, tāpat kā klosteru vārtu iedobēs, mazs lukturītis pastāvīgi apspīdēja dievmātes tēlu, un pa aizvirtņiem plūda laukā kvēpinājuma gaiss kā no baznīcas. Ramiro šķita, ka šī mauru un jūdu apgānītā pilsēta ir kā būtne, kas grimusi bezgalīgās reliģiskās ciešanās, un, krēslas stundās klīņājot pa ielām, viņš it kā jauta nakts dievkalpojumu smaržu plūsmu, drudžainu bezmiega un grēku nožēlas dvesmu.

Arīdzan viņam vajadzēja šķīstīt savu sirdi no ļaunā varas, pasargāt no jaunām kaislībām un viltus zvērestiem un galvenokārt iznīdēt apkaunojošās atmiņas, kuras kā klints pacēlās starp viņa dvēseli un dievu.

Reiz pēcpusdienā, sēdēdams uz akmens sola Sokodo- vera laukumā, Ramiro iepazinās ar kādu vecu zobenkali

Domingo de Agirre. Bija pats diendusas laiks. Zvans, kas nosita vienu, šķita iemidzinām Toledo kā spēcīgi miega vārdi. Tūdaļ visi kā apburti ļāvās snaudai. Pat ap- kārtstaigājošie tirgoņi nometās uz laukuma blakus savām precēm, turpat, kur zvana sitiens tos bija pārsteidzis. Daudzi ietīstījās apmetņos un apgūlās. Visi dīkdieņi un tenkotāji, blēži, ubagi, kareivji invalīdi, amatnieki bezdarbnieki, uzcirtušies senjori ar saziestām ūsām un krāsainām biksēm, arīdzan dažs labs necils bruņnieķelis — visi ieslīga kopīgā atpūtā pusdienas saulē. Žilbinoši baltas iezīmējās mājas pret zilajām debesīm. Tālumā muižās dziedāja gaiļi.

Ramiro noņēmies raudzījās, kā saguļas zaļie un pelēkie apmetņi. Tikmēr zobenkalis, kurš sēdēja viņam pa labi roki, lāgu lāgiem uzmeta viņam skatienu, it kā vēlēdamies uzsākt valodu. Rādīdams uz ieroci, kas nokarājās pie Ramiro jostas, viņš beidzot pavisam klusi ierunājās:

—   Vai kavaljero man atļautu tuvāk apskatīt savu skaisto zobenu?

Ramiro viņam to laipni pasniedza.

Zobenkalis pavilka asmeni par plaukstas platumu laukā 110 maksts un uzmanīgi to aplūkoja.

—   Ne velti, — viņš tad piebilda, — mani tā vilināja šis asmens. Seit ir mana tēva Ortunjo de Agirres zīme, — dievs lai mielo viņa dvēseli!

Izvilcis asmeni pavisam ārā, viņš salieca to kā niedri un ātri palaida vaļā. Zobens notrīsēja gluži kā zvans, kas atskan no liela tāluma.

—    Jā, tagad vairs nekaldina tādus zobenus kā šo, bruņinieka kungs, — piemetināja Domingo de Agirre. — Ar katru dienu tērauds kļūst netīrāks un rūdīšana sliktāka.

—   Tiešām, — atteica Ramiro, — stāsta, ka tagad vairs nezinot dažus senos noslēpumus.

—    Ja runājam par noslēpumiem, senjor, tad gan jāteic, ka tādu nekad nav bijis. Ūdens Taho upē ir tas pats, dūņas nav mainījušās, uguns vienmēr ir uguns, un, kā jāstrādā, arīdzan tagad visi zina. Bet gods ir tas, kas zudis. Pašlaik visur valda peļņas kāre un nekrietnība. Atskaitot vienu otru zobenkali, kā Ahalu vai Husepi de la Eru, visi cenšas strādāt ātri un pildīt savas kabatas. Manos laikos mēs kaldinājām katru zobenu tā, it kā uz mums raudzītos visa pasaule un pats dievs. Ja neizdevās godam un tāds, kā pieklājas, nemaz neizkārām pārdošanai, kaut vai par visu Indiju zeltu. Ak, kad es dzīros nobeigt kādu asmeni, kad pēdējo reizi vilku to laukā no oglēm nokai- tušu sarkani brūnu kā aknas un ieziedu, lai ar smaili uz augšu noliktu atdzist, — sirds man drebēja, bruņinieka kungs!

Ramiro iesāņus vēroja savu sarunu biedru. Tas valkāja skaistus riekstu krāsas virssvārkus un zem tiem sarkanu samta kamzoli. Zelta lentīte vizēja ap augsto cepuri. Viņa dzeltenīgā seja ar plato, it kā izvelbto pieri uz leju arvien vairāk sašaurinājās kā brūns vīģes auglis un beidzās ar smailu bārdeli. Zem melnajām uzacīm vēl joprojām spīdēja urbjošas un dzīvas ačeles, kas visu mūžu bija vērojušas, kā tērauds iegūst īsto krāsu, un pieskatījušas, kā tiek izstrādātas arabeskas rotājumam. Uguns bija svilinājusi viņa kārpainās, tumšās rokas, kas izskatījās kā no vīnkoka izdrāztas. Cieši savilktās lūpas un stingrais skatiens pauda godaprātu un noteiktību.

Lai gan Ramiro vienmēr ar aristokrātisku nicināšanu bija nolūkojies uz visiem tiem, kuri, kopdami kādu amatu, pazemoja savas rokas, šoreiz viņš nodomāja, ka prasmīga ieroču pagatavošana nebūtu noniecināma, bet gan uzskatāma par godājamu amatnieka darbu, kas kalpo viscildenākajiem nolūkiem. Turklāt Ramiro bija dzirdējis, ka Toledo senjori nenievāja saiešanos ar slaveniem zoben- kaļiem un ka pilsētas kalves bija dižciltīgo satikšanās un izklaidēšanās vietas.

Šie amata meistari, bez šaubām, pelnīja īpašu cieņu. Ieslēgušies dūmainās darbnīcās, viņi, līdzīgi ciklopiem, valdīja pār cieto dzelzi un uguns svelmi, un aizejošā paaudze ievadīja nākamo sava grūtā darba mākā. Rases kaislība bija prasījusi savai cēlākajai darbībai šos vienreizējos tērauda asmeņus, šos slavenos ieročus — sava goda lieciniekus un varas simbolus. Dunči, vairogi, zobeni un bruņas bija padarījušas Toledo tikpat slavenu kā tās koncili.

Atdevis Ramiro zobenu, Domingo de Agirre atspiedās abām rokām uz savējā un runāja tālāk:

— Vai nu liela nelaime, senjor, ka ieroči vairs nav tādi kā agrāk, ja redzam visu tautu ejam pazušanas ceļu?

Ramiro seja pauda izbrīnu.

—    Jā, senjor kavaljero. Spānija iet bojā. Kārtu pārstāvji brēc, bet karalis neuzklausa tos. Vasaļiem likst mugura zem nodokļu nastas, rūpniecību sagrauž nodevu tārps, pilsētas rūgst, uz laukiem valda posts. Tagad favorītu vienīgā māksla ir izlaupīt tautu. Pievākt visu ražu, noplicināt līdz pēdējam, kaut arī rīt jau tauta ietu bojā. Dod tik, dod tik šurp un tiec galā, kā zini! Tiec galā, lai nāk kas nākdams!

—   Vai jūsu žēlastība domā, — Ramiro iebilda, — ka lielāku vai mazāku nodevu dēļ mums būtu jāpārtrauc šie goda kari, kuri vairo mūsu slavu visā pasaulē un liks nākamajos gadsimtos apbrīnot spāņu tautu?

Ramiro jautāja pieklājīgi, negribēdams pārtraukt sarunu biedra vārdu plūdus, kas sāka viņu interesēt un brīžiem sauca atmiņā Brakamontes runas.

—    Goda pilni kari, senjor, bija agrākie, kad karaļ- valstis ieguva ar zobena smaili, — zobenkalis atbildēja, — bet ne šie, kur visu panāk vai zaudē ar dubloniem. Vai jūsu žēlastība varbūt tic, ka karapulki tagad iet karā slavas vai mūsu svētās ticības dēļ? Tagad, kā es savā nesen sacerētajā joku lugā lieku teikt vienam zaldātam . . .

Zobenkalis apklusa, izrieza krūtis un kā aktieris no- skandēja:

—    «Tagad — dieva vārds! — nav vairoga, kas aizstāvētu labāk par zelta dālderiem, kuri zvadz makā, nav bungu, kas liktu soļot veiklāk par dubloniem, nav goda zīmju, kas spīdētu spožāk par sudrabu. Agrāk nežēloja dzīvību, cīnoties karaļa slavas dēļ, tagad cīnās viņa attēla dēļ, kas kalts Segovijā. Dukātus iegūst ar dukātiem, Francijas nocietinājumus ar Francijas pašas pistolēm, un zvēru pie Sanandresa, ka, iekams sacirtis četros gabalos ķecerus, man labpatiks četrkāršot mazos kaparniekus savā zutnī!»

—    Asprātīgi teikts! — Ramiro iesaucās. Tad, paceldams galvu un pārlaizdams skatienu visam Sokodovera laukumam, viņš pēkšņi iejautājās:

—    Sakiet, lūdzu, jūsu žēlastība, — vai šis ir tas laukums, kur notiek svētās inkvizīcijas slavenie auto- dafē?

—   Šis pats gan.

—   Un vai viss tiešām noris tādā spožumā, kā tiek stāstīts?

—    Mūsdienās šī sadedzināšana sārtā vairs nav svinības, bet tikai tāda niekošanās, — atteica žobenkalis un sa- skumušu vaigu tūdaļ piebilda: — Ak, bruņinieka kungs, cik īslaicīga visa zemes godība! Tikko ķirsis metas tumšs un mīksts, kā pienākas, arī tārps klāt kā likts. Nav vairs ne agrākās dedzināšanas sārtā, ne agrāko spēļu, ne jautrības, — vai tas, kas notiek pašlaik, vairs salīdzināms ar to, ko redzēju savos jaunekļa gados? Kur palicis toreizējais spožums, kur toreizējā diženība? Kas tagad vairs dabū skatīt ierodamies prinčus, kas — agrākās izpriecas, spožo gaismu un maskas vai dīvaino uguņošanu ar spridzekļiem un raķetēm? Kur palikuši tautas svētki, kad jaunekļi, mauru zīda apmetņiem plīvojot, pulciņos devās uz turnīriem, kad jautras meičas ar zeltu cauraustos, plānītiņos tērpos, tamburīnam skanot, dejoja zem telts nojumēm uz ielām? Jā, bruņinieka kungs, — viņš iesaucās, noliedzoši kratīdams rādītāja pirkstu, — Toledo vairs nav Toledo! Līdz ar galmu aizgājuši lielākie senjori, bet amata meistari, kas pilsētu darījuši tik slavenu, tagad ir kā tārpu saēsts grauds. Vai jūsu žēlastība zina, ka pārmērīgo nodokļu dēļ pat zīda audēji spiesti krāpt un blēdīt, ka ir tādi, kas piejauc sāli vai eļļu, lai zīdu padarītu smagāku, kas savij kopā labu zīdu ar nešķeterētu jēlzīdu un, lai nebūtu jāmaksā tik lielas algas, pieņem darbā vergus vai moriskus? Ak, nav vairs senās pilsētas, nav vairs tās, kas bija priekšgalā visai Spānijai!

Diendusas laiks beidzās. Daži no zemē sagūlušajiem stāviem sakustējās, acīm redzot, gulētāji sāka mosties. Saulē pastaigājās divi kārtības sargi.

Skaidrodams, kādas priekšrocības piemīt viņa amata mākslai, Agirre beidza savu runu, sacīdams:

—    Jūsu žēlastība droši vien zina, ka zobenkaļa amats ir bruņniecisks un drīzāk tīra asinis nekā sagāna tās, citādi šo amatu nebūtu kopis mans tēvs, nedz arīdzan es pats, jo mūsu dzimta sākas Gudrā karaļa laikos, ir ļoti senas'— Aro senjoru cilmes, tā sakot, visvecākā Spānijas ģints.

2

Nākamajās dienās Ramiro cieši sadraudzējās ar savu jauno paziņu. Agirre viņam atklāja senās pilsētas skaistumu, ko svešinieks pats nesaskata, bet kas šķiet sanam gaisā kā zālē noslēpušies sienāži. Pastaigas gandrīz vienmēr aizveda Husepes de la Eras kalvē. Redzot ienākam slaveno meistaru, zeļļi uz bridi pārtrauca darbu, un tie, kam galvā bija beretes, tās goddevīgi noņēma.

Šeit Ramiro pirmoreiz redzēja, kā rīkojas ar nokaitētiem zobeniem, un klusā sajūsmā apbrīnoja daudzos asmeņus, kuri, alkstot asiņu un slavas, it drīz trauks uz daždažādām zemes malām.

Vieni bija nolikti uz laktām, lai tos pārmācītu ar vesera sitieniem, otri zvēriski šņāca kā dzīvi, kad tos grūda toveros ūdenī; šos te, jau pilnīgi gatavus, ietaukoja tāpat kā cilvēkus pēc spīdzināšanas vai arī nogādāja blakus darbnīcā, lai tur rotātu ar smalkiem rakstiem.

Melnajos kvēpos, ogļu un dzelzs putekļos nemitīgi radās brīnum skaisti priekšmeti: zilgani vizošas bruņu cepures ar sarkanīga zelta greznojumiem, turnīru vairogi, uz kuriem mīlestība vēlēja rakstīt grūti izdzēšamus vārdus, saracēņu stilā veidoti dunči ar skaidru kristiešu vārdu uz asmens, parādes zobeni karalim, kaujās noderīgi zobeni, kādus nepacietīgi pieprasīja kapteiņiem Flandrijā.

Bija dzirdama plēšu šņākoņa un laktas dunoņa. Gandrīz kails vīrs, aplicies apsvilušu priekšautu, brīžiem atvēra kādas krāsns durtiņas un, sviedrainajam augumam atspīdot kā elles zaigam, iemeta krāsnī sauju smilšu vai arī ar lūkšām izcēla kādu bruņu gabalu, kas izskatījās kā teiksmains auglis ar sarkanu mizu.

Balti kaļķotu sienu ieskauta pagalma dziļumā valdzināja svaigais gaiss, un saules stari spiedās iekšā lapenē pa vairākus gadsimtus vecu vīnkoku stīgojumu. Te pieņēma apmeklētājus, un ne mazums dižciltīgu senjoru ieradās šeit, lai paši izvēlētos asmeni savam zobenam.

Pirms vairāk nekā pieciem gadiem Agirre bija atmetis savu amatu. Viņš bija cilvēks, kam naudas pietiekami un kas dzīvoja kunga dzīvi. Viņa māja blakus Santjago del Arabala dievnamam bija īpatnēji krāšņi iekārtota. Agrākos gados viņš mēdza pulcināt pie sevis draugus jautrās viesībās, kuras pēc Itālijas parauga darīja cildenas ar mūzikas burvību, bet beidzamajā laikā viņu bija pārņēmusi savāda skumība un nepatika pret visiem pasaulīgajiem priekiem un viņa sirdi un prātu pārņēma aizvien lielāka vēlme nobeigt dzīvi kāda ordeņa klosterī. Viņa dievbijība bija patiesa. Viņš piederēja pie vairākām reliģiskām apvienībām un brālībām. Kad viņš dievnamos zemojās pie žēlsirdības dievmātes kājām, pret kuru izjuta sevišķu bijību, viņa lūpas drebēt drebēja un pret debesīm pavērstās acis bija pilnas aizgrābtības.

Reiz, kad zobenkalis atkal stāstīja par savu izcelsmi, Ramiro, aizmirsdams piesardzību, ko prasīja apstākļi, pateica savu īsto vārdu un izklāstīja savas dzimtas vēsturi. Bez aplinkiem viņš arī tūlīt pastāstīja par savu nelaimīgo mīlestību un par sāncenša un mīļotās nogalināšanu.

— Labi darīts, jūsu žēlastība, — zobenkalis mierīgi atteica. — Nožēlojams ir vīrietis, kurš rīkotos citādi. Vēl jo vairāk šai gadījumā, kad jūsu žēlastība, atklātā cīņā nonāvējis sāncensi, ieguva tiesības sodīt ar nāvi sievieti. Ak, ja es arī pastāstītu par savu vilšanos!

Agirre apklusa, un viņi nekad vairs nerunāja par šiem jautājumiem.

Kādurīt, kad Ramiro pamanīja, ka somā no visas naudas, ko viņš bija dabūjis no moriska par rotaslietām un zirgu, palikuši vairs tikai trīs zelta eskudo un daži sudraba reāli, viņš sāka nojaust draudigo nākamību. Ko darīt? Saprotams, ka nevarēja domāt par kādu amatu, drīzāk tad mirt. Bet ko darīt, ko darīt?

Pēc ilgas svārstīšanās viņš atzina, ka palikušas tikai divas iespējas. Brīžiem viņš domāja uzmeklēt apkārtnes kalnos kādu alu un dzīvot tur svēti kā vientuļnieks, brīžiem atkal — doties pie bandas vadoņa Gaspara de Aven- danjo, kurš tik bruņnieciski bija piedāvājis viņam pirmā palīga vietu.

Ramiro bija cieši apņēmies izvēlēties vai nu vienu, vai otru ceļu, bet viņam bija ļoti grūti izšķirties.

Beidzot viņš nolēma uzticēt savas rūpes Agirrem; zobenkalis apsolīja parunāt ar grāfu Fuensalidu, lai tas viņu pieņemtu par pāžu. Ramiro labi apzinājās, ka, iestājoties kalpībā pie tik varena un dižciltīga kunga, viņa vārds drī^ zāk iemantos spožumu nekā mazinās to, un bija ar mieru.

Viņš dabūja kambarsulaiņa vietu, un viņam tika uzdots palīdzēt arī sudrablietu glabātājam. Kad grāfs cēlās, Ramiro vajadzēja pienest trauku roku mazgāšanai, dvieļus un citronu, pēc ceremoniāla nomesties uz ceļgala un pašam turēt arī mazgājamo bļodu. Tāpat viņa pienākums bija pasniegt uz paplātes apkakli un kabatas drānu, tuvināt naktstrauku, ko atnesa atejas apkalpotājs, un turēt instrumentu kasti, kad ārsts dziedēja kādu senu vainu uz grāfa gurna.

Krāšņā dzīve pilī sākumā aizrāva Ramiro iztēli, bet vēlāk, kad viņam vajadzēja valkāt kāda miruša kambarsulaiņa nonēsātu livreju, tik lielā greznībā ciest badu kā sunim un kopā ar pārējiem apkalpotājiem izgudrot visļaunākās blēdības, lai iegūtu kaut jel kādas paliekas, ar ko apmierināt izsalkumu, viņu pārņēma kaisma vēlēšanās aiziet no Toledo, bēgt ārā laukos, vienalga, kurp. Lielākā nelaime bija tā, ka viņam par istabas biedru gadījās kāds andalūziešu bruņinieks, netīrīgs un lipīgs kā čigāns, par kuru pārējie zināja stāstīt vislielākās piedauzības.

Turpretī ar savu stāju un atklātību viņam no pašas pirmās dienas iepatikās pārtikas glabātavas rakstvedis Alonso de Velasko, kas bija no Samoras.

Kādurīt Velasko ieraudzīja jaunekli atsēdušos atzveltnī vienā no priekštelpām; seju tas bija pavērsis iesānis pret sienu un pieri atspiedis rokā.

—    Kas par vainu, senjor del Agila, vai tāpat prātojat vai snaužat? — viņš vaicāja.

—     Pārdomāju, senjor Velasko, — atteica Ramiro, — par lielo vilšanos, kāda bijusi jāpieredz šai dzīvē, kurā, vēl zēns būdams, noteikti cerēju kādudien kļūt par otru Er- nānu Kortesu vai Gonsalo de Kordovu, bet esmu tapis par zemāko un nožēlojamāko starp pāžiem. Ak, ja manas acis spētu raudāt!

—    O! Es jūs varētu padarīt par lielu senjoru! — acīm noslēpumaini mirdzot, iesaucās Velasko.

—     Mani?

—    Jā, bet baidos vai jūs glabāsit noslēpumu, kā pienākas.

—    Vai tad es varbūt izskatos pēc maura? — dusmīgi atcirta Ramiro.

—    Labi, aiziesim uz laukumu, un es jums pastāstīšu.

Kad viņi bija atsēdušies uz akmens sola pretī katedrālei, pārtikas glabātavas rakstvedis uzsāka valodu ar jautājumu:

—     Vai esat kādreiz dzirdējis par atklāsmes mākslu?

—    Jā, bet nezinu, kas tā tāda ir.

—     Ko jūs teiktu, ja pēkšņi, tikai īsu laiciņu pildot zināma gudra cilvēka norādījumus un mācības, jūs bez kādām grāmatu gudrībām, bez naudas izdošanas, bez piespiešanās kļūtu par visu ķēniņa Zālamana gudrību īpašnieku un zinātu visu, kas labs un kas ļauns, varētu tulkot zvaigžņu zīmes, saprastu dzīvnieku valodu, kad jums labpatiktu, varētu kļūt neredzams vai arī spētu skatīties cauri zemei, kur atrodas zelta dzīslas un kur noslēpušies dārgakmeņi, galu galā — darītu šai pasaulē visu to, ko jūsu dvēsele un prāts vēlētos, neklausot citiem likumiem kā vienīgi paša patikai.

—     Ar vienu pašu no šīm īpašībām, ko jūs, senjor Velasko, nupat minējāt, kurš katrs varētu kļūt par pasaules valdnieku, — vīpsnīgi atteica Ramiro.

—     Par pasaules valdnieku, pasaules valdnieku… Rai- mundo! — domīgi nomurmināja jaunekļa sarunu biedrs.

—     Ja kāds varētu pēc vēlēšanās kļūt neredzams, — piemetināja Ramiro, turpinādams savu domu gājienu, — tad tam ikviens pasākums būtu tīrā bērnu spēle un visi karapulki vēlētos sev tādu cilvēku par savu vadoni un visas tautas sev par imperatoru.

—     Tātad jūs esat ar mieru iet ar mani šovakar pie tā gudrā, kurš nesen man lika jums pavaicāt jūsu dzimšanas gadu, dienu un stundu un kurš jūs jau pazīst kā savu dēlu, kaut nekad nav redzējis, un pacels jūs pāri cilvēkiem vienā pakāpē ar eņģeļiem? … Jūs smejaties?

—     Man liekas, — atsacīja Ramiro, — jūs esat satikušies ar īstu burvi. Bet lai notiek, iesim, kurp vien jums gribas.

Ramiro un viņa biedrs nevarēja ātrāk atstāt pili kā pusvienpadsmitos vakarā. Mēness gaisma vietām kā līķauts klāja tumšās ielas un zīmēja uz laukumiņiem torņu un jumtu ēnas. Kārniņi vizēja brīnišķā zilumā, un daži logi pašā augšā spožajā mēnesnīcā vedināja domāt par mīlu un piedzīvojumiem. Nakts rāmajā gaisā no visām pilsētas malām trauksmaini kaisli skanēja ģitāras un lautas.

Iedami pāri kādam ielas stūrim, viņi pa kreisi roki sadzirdēja nažu šķindoņu un kādu aizsmakušu balsi skaļi kliedzam:

—     Grēksūdzi! Grēksūdzi!

Ramiro gribēja steigt turp, bet Velasko viņu atturēja, sacīdams:

—     Iesim tālāk, jo mēs neesam nedz mūki, nedz tiesas kalpi.

—     Raug, šeit, — pēkšņi iesaucās pārtikas glabātavas rakstvedis, apstājies pie kādas mājeles Sanmigela kvartālā.

Izgājuši cauri diviem pagalmiem, viņi uzkāpa pa ķirmju sagrauztām kāpnēm un beidzot nonāca bēniņos pie kādas pažobeles istabas durtiņām. Velasko trīs reizes klusītiņām iesvilpās un vēl pateica kādu nesaprotamu vārdu. Durtiņas atvērās, un viņi iegāja iekšā.

Tā bija šaura, gara istaba. Pa labi roki puskrēslā dīvaini iezīmējās mazs, ar jērādu pārsegts marmora altārītis. Telpa nebija apgaismota, vienīgi mēness stars lauzās caur apputējušajām rūtīm un krita uz milzīga atvērta sējuma, kas izskatījās pēc korāļu grāmatas un atradās uz pavisam melnas dzelzs kaluma pults. Vēl te bija redzami kausējamie trauki, garš misiņa un vara tālskatis, pārtvaices katls, kura caurule pa atveri bija izvadīta blakus telpā, un daudz citu priekšmetu, kas debess spīdekļu blāvajā gaismā bija tikko saskatāmi.

—     Pagaidiet, — iesaucās Velasko, — pagaidiet, mēs vēl neesam pie mērķa.

Ramiro apstājās, cieši skatīdamies uz dīvaino attēlu, kas bija uzgleznots grāmatā starp diviem savītiem zelta trijstūriem.

Neviens nenāca.

Piepeši grāmatas lapa, īpatnēji nočaukstēdama kā pergaments, lēni, lēni pacēlās un aizšķīrās, aizšķīrās pati no sevis! Sī noslēpuma šausmināts, Ramiro nodrebēja no galvas līdz kājām. Rokas viņam trīcēja. Tad, gluži kā miglaina rītausma pamazām atsedz attēlus telpā, brīnišķā kārtā kļuva redzams cilvēka stāvs, kas noliecies pār grāmatu. Tas bija vīrietis, kurš stāvēja nekustīgi, pagriezis muguru. Vispirms tapa redzami viņa garie mati, tad caun- ādas apmalēm apšūtie virssvārki, kuri sniedzās lejpus ceļgaliem, pēc tam parādījās labās rokas delms un pēdīgi pati roka uz grāmatas lapas. Kad vīrietis bija pavisam skaidri saredzams, viņš pagrieza galvu un lēni, ļoti lēni tuvojās Ramiro. Viņa seju, kas bija ārkārtīgi bāla — gluži kā ziloņkauls, vagoja dziļas, stāvas grumbas, kuras izzuda sirmā bārdā, bārdā, ko nervozi pirksti pārdomu stundās bija savirpinājuši gredzenos. Vīrietis uzlika roku uz Ramiro kakla, un jauneklis sajuta skābju aprautas ādas nepatīkamo raupjumu.

Vīrietis sacīja:

—     Jūs esat dzimuši zem Saturna konstelācijas un dzenaties pēc valdīšanas un godības. Jūs esat lepns un augstsirdīgs. Kazradzis ir veidojis šo pieri.

Pēc tam viņš pacēla Ramiro seju pretim mēnesim un, cieši skatīdamies jaunekļa redzokļos, sacīja šos vārdus:

—     Ai! Seit es redzu plaisu, ko radījis apbūrums ar ļaunu skatienu. Velns pa to ielien un izlien, kad vien tam patīk. Bet lai! Kāda Salome jūs apbūra, kāda jaunava jūs izglābs. Pagaidiet, — viņš tad teica un, paņēmis no altāra sudraba zobenu, pavērsa tā smaili pret Ramiro acīm.

Jauneklis sajuta ap pieri ledainu pūsmu.

—     Jūs izsūdzēsit visus savas dzīves grēkus, manis nepieminot ne ar vārdiņu, jo pretējā gadījumā jums draud mūžīga pazušana, — nolikdams ieroci, piebilda mags. — Septiņas dienas no vietas jūs iesit baudīt svēto vakarēdienu septiņās dažādās baznīcās, katru piektdienu gavēsit, pārtiekot tikai no ūdens un maizes, un jaunā mēness pirmajās septiņās dienās skaitīsit lūgsnas, ko jums iemācīs šis brālis; pēc tam jūs atkal atnāksit pie manis, un es jūs padarīšu par varenāko starp cilvēkiem, jo jūsu kon- stelācija ir vienreizīga.

Ramiro pavēra lūpas, lai jautātu, vai, šādi rīkojoties, viņš nevērsīsies pret svēto Kristus baznīcu, bet mags pielika pirkstu pie lūpām un, bez šķirstīšanas atvēris grāmatu, lasīja:

—     «Tas, kurš no kaut kā baidās, nevar kļūt par lielāko valdnieku.»

«Spēja brīvi vēlēties, atcerēties un visu zināt ir vairāk vērta nekā karaļvalsts vai impērija.»

Nolasījis šos vārdus, mags atkal izzuda kā gaistoša parādība.

Kad viņi bija iznākuši atpakaļ uz ielas, Ramiro vaicāja:

—     Kā sauc šo cilvēku?

■— Mosens Raimundo.

—     Un vai jums zināms, kā viņš spēj kļūt neredzams?

—    Cik es zinu, tad ar noslēpumainā veidā apstrādātu heliotropa akmeni.

—    Bet, ja viņam ir šādas varenas spējas, kādēļ tad viņš pats neuzmetas par kādas impērijas valdnieku? — Ramiro iebilda drebošā balsī.

—     Tādēļ, ka viņš ir no svētās magu cilts, pie kuras piederējuši trīs ķēniņi: Gaspars, Baltasars un Melčors, arī slavenais Simons un mūsu karalis Alfonso, ko sauca par Gudro; tagadējie magi cieš sodu tādēļ, ka nav spējuši atklāt dažus noslēpumus, kuru atminējums gājis zudumā, kādai lielai senatnes bibliotēkai sadegot, savās slepenajās mītnēs viņi tos nemitīgi pētī, taču, līdzko viens no viņiem spēs iesaukties: Heureka! — viņi atkal valdīs pār pasauli, kas agrāk viņiem piederējusi, kā to apliecina visvecākie dokumenti.

Tanī naktī jaunekļa dvēsele svaidījās kā neprātā. Grūti bija iemigt, bet miegā viņam nemitīgā virtenē slīdēja garām uzvaru ainas, bagātības, rotām greznojušās saldkais- las sievietes. Šāds stāvoklis ilga vairākas dienas, un, klīzdams pa ielām, viņš ar tīksmi atkārtoja prātu žilbinošos vārdus: «Es jūs padarīšu par varenāko starp cilvēkiem, jo jūsu konstelācija ir vienreizīga.» Ramiro vairs nešaubījās, ka gudrais turēs savu solījumu, un jau izdomāja, ko darīs, kad mosens Raimundo atklās viņam maģijas noslēpumus. Sirdsapziņa gan atgādināja, ka baznīca stingri aizliedz visas tumšās mākslas un visāda veida zīlēšanu, bet viņa griba, kuru kārdināja vēlme katrā ziņā uzvarēt pasaulē, prasīja brīnuma. Viņš atrada savai prasībai aizvien jaunus argumentus. Vispirmā kārtā viņš atburs apbūrumu, kādā to tur saracēne, un tad kļūs par varenāko, par vienīgo, par dieva bruņinieku, būs pati vara un godība …

Viņš sāka nodoties lūgšanām un gavēņiem.

Kad pienāca grēksūdzes laiks, Ramiro palūdza zoben- kali ieteikt viņam kādu mācītāju ar ļoti gaišu prātu. Agirre aizveda viņu uz katedrāles kanoniķa — bijušā Gvadalaharas arhidiakona dona Antonio de Mendosas māju. Dons Antonio, kam bija lielas zināšanas gan garīgā, gan laicīgā jomā, apdzīvoja savas dzimtas veco pili blakus Sanhuana de la Penitensijas dievnamam. Viņa plašajos salonos, kuros pēc Romas parauga sienas bija klātas ar sarkanu damastu, svētdienās pusdienas laikā vienmēr pulcējās daudz ļaužu. Šeit dižciltīgais atradās blakus veiklam altārsegu audējam vai vienkāršam meistaram, kas pats savām rokām kaldināja skaistus režģus altārteipām.

Ramiro nebija pietiekami drosmes uzreiz atklāt savu sirdi, viņš nolēma grēksūdzi izdarīt pakāpeniski un pagaidām ierasties uz svētdienas sanāksmēm. Tad nu viņš dabūja dzirdēt sarunas, kādas nebūtu varējis ne iedomāties, nostāstus par piedauzīgiem notikumiem klosteros-, valodas par jocīgiem atgadījumiem netiklu garīdznieku dzīvē; ka- noniķis Sapata nosauca pāvestu par ēzeli; kapteinis Palo- minoss ciniskā bramanībā stāstīja, ka Portugāles kampaņā viņa karavīri pēc sūras cīņas dienas iebrukuši Oporto dievnamā un tur dzēruši ūdeni no svētītajiem traukiem, bet viņam kā savam kapteinim piedāvājuši eļļu no visu- svētā lampas.

Tā kā tas viss neskāra tieši pašu dogmu, tad dons Antonio bez sašutuma noklausījās visizlaidīgākās valodas, un viņam patika mulsināt mūkus, sanāksmēs uzkūdot pret tiem slīpētākos zobgaļus.

Doma kungam bija liela kaislība uz smaržām, un viņš lika tās pēc izmeklētām receptēm gatavot Svētās Annas klostera mūķenēm. Viņš mēdza sēdēt, pārlicis vienu kāju pār otru, lai rādītu savas zīda zeķes un kurpju zelta sprādzes. Viņa rokas bija baltas un tuklas kā sievietei, bet acis ar aso, ciešo ērgļa skatienu un dobjā balss, kuras zemākie toņi lika vibrēt apkārtējiem priekšmetiem, liecināja par vīrišķību un bardzību. Viņa lūgšanu grāmatu vāki lepojās ar Mendosu ģerboni. Kad doma kungs devās no viena salona otrā, mēļā livrejā ģērbies pāžs nesa viņa smagā tērpa garo trenu.

Abas pirmās reizes ierodoties uz grēksūdzi pie kanoniķa kājām, Ramiro sastapās gaiteni ar kādu apmetnī ietinušos dāmu. Pēdējo reizi, kad neviens neparādījās jaunekli saņemt, viņš aiz pārskatīšanās pats atvēra kādas ģērbtuves durvis un ieraudzīja tur uz mauru samta dīvāna atlaidušos skaistu sievieti. Krietni virspus prievītēm saceltie svārki atsedza tvirtas, īsas kājas, kairinoši ieskautas vizošās zeķēs. Pie sienas pakārts brīnum jauks sudraba kvēpināmais trauks tina telpu maigā dūmakā. Izbīlī iekliegdamās, dāma pielēca kājās, un Ramiro atkal aizvēra durvis. Pēc brītiņa kanoniķis atsūtīja pie viņa pāžu ar ziņu, lai pienākot vēlāk, pēc vakarlūgšanas zvana.

Dons Antonio pieņēma jaunekli zālē, kas atradās blakus viņa kapelai. Kanoniķa seja bija sasarkusi, un, kamēr Ramiro beidzot stāstīja par savu mīlas tuvību ar morisku, dons Antonio raudzījās puspievērtām acīm un lāgiem mitrināja savu kabatas lakatiņu pie dzintara muciņas krāna; tā bija novietota viņam pa labi roki uz mozaīkā darināta soliņa.

Kad jauneklis beidza savu stāstījumu, dieva kalps, droši vien pieredzējuša biktstēva instinkta vadīts, sāka runāt par raganām un vellatām, par maģiju, burvībām, par amuletiem un visāda veida māņticību, kas ir kā velna noausts zirnekļa tīkls, kurā daudzas dvēseles sapinas uz mūžu. Ramiro izmantoja gadījumu, lai pavaicātu, vai atklāsmes māksla ir pretrunā svētajai Kristus baznīcai.

—    Vai esat kādreiz mēģinājis ar to nodarboties, mans dēls? — Kanoniķa balss bija salda kā medus.

Jauneklis vilcinājās ar atbildi. Negaidīti drebuļi viņam pārgāja pār kauliem. Biktstēva redzokļi cieši ieurbās Ramiro acīs.

—    Vēl ne, — beidzot Ramiro nedroši atteica, — bet esmu dzirdējis citus to slavējam.

—     Ak es neapķērīgais, man taču vienmēr jāprot atrast vārīgo vietu, — lepnam smīnam paplaiksnoties, iesaucās dons Antonio. — Ir skaidri redzams, — viņš sacīja, vērs- damies pie jaunekļa, — ka šīs mīlas saites atstājušas jūsu sirdī nolādētus sārņus.

Tūdaļ arī, pieceldamies no sēdekļa un izrādīdams nesamierināmu dusmību, viņš piebilda:

—     Vade retro! Vade retro! Liekuļa kungs, nešķīstības kungs, burvja kungs, sātana kureklis! Jums par zināšanu, kundziņ, ja vien jūsu dvēsele jau nav pārdota peklei, tad tā ir tuvu pazušanai, un es jūs šeit pat uz vietas nodotu svētās inkvizīcijas kalpiem, ja nebūtu jāievēro sakramen- tālā klusēšana. Nego absoludonem, nego, nego![8] uzsāciet jau ar šodienu bezgalīgu grēku nožēlošanu, izdzeniet velnus, un lai jūsu draudzes mācītājs jums izmazgā galvu un krietni izskalo, citādi — piesargieties, ka nebeidzat savu dzīvi pie ugunsstaba! In nomine meo daemonia eiicient.

Obmutesce et exi ab eo! Obmutesce et exl ab eo! Obmu- tesce et exi ab eo![9] esmu visu pateicis.

Ramiro kāpa lejā pa kāpnēm, piespiedis rokas pie plakstiem, kā prātā jucis skaļā balsi pats ar sevi sarunādamies. Tas briesmīgais cilvēks droši vien bija teicis debesu iedvestus vārdus. Neviens cits jau nebija sūtījis ziņu kā vien pats dievs ar kanoniķa starpniecību, briesmīgi draudējis, atklājis viņa būtību, lai mēģinātu viņu glābt, vienīgi dievišķā dvesma, no augšienes plūzdama, bija atsegusi viņa slēpto uzpūtību, pametot viņu kailu un mēmu kā pirmo cilvēku pēc grēkā krišanas.

Tagad kā zibens gaismā visi viņa mūža lielie grēki atkal atausa atmiņā. Viņš redzēja sevi uz moriskas krūtīm — pilnīgi aizmirsušu savu ticību, savu godu, savu tēviju; viņš atcerējās savas nepatiesās grēksūdzes, savas izvirtušās domas mesas laikā, kad iekārē bija lūkojies uz ceļos noslīgušo sieviešu augumiem, atcerējās, ka viņa lepnība daudzkārt bija saslējusies pret tā kunga skaidro bauslību, atcerējās garās nedēļas, kad ne reizi nebija gribējis uzlikt sev kādu sodu, nedz arī kaut vienu vienīgu reizi noskaitījis rožukroņi. Kam gan citam viņš varēja uzvelt vainu, ja ne savai mīlestībai ar Aišu? Nebija šaubu — neticīgā ar lišķīgu maigumu bija ieplūdinājusi viņa dvēselē savas pašas nešķīstību. Mācītājs Serebrosas krogā, mosens Raimundo un kanoniķis Mendosa — visi bija sacījuši patiesību. Ramiro tagad likās, it kā čūska žņaugtos viņam ap krūtīm. Jauns, baisms nemiers: cīņa ar velnu! Jauneklis nāca pie atskārtas, ka apbūrums vēl ir pilnā spēkā un neizbeigsies, iekams Aiša nepazudīs no šīs saules. Paredzamais autodafē bija viņam vienīgā cerība.

Tanī pašā vakarā Ramiro atstāja grāfa de Fuensalidas pili un apmetās Seviljano viesnīcā.

Pēc dažām dienām, īsi pirms zvana uz vakarlūgšanu, kopā ar Domingo de Agirri dodoties pāri Četrceļu laukumam, viņš redzēja pa Zeķu ielu nākam spožu procesiju, kas skaļi tuvojās ar bungu rībieniem un tauru pūtieniem.

— Tie ir svētās tiesas saucēji, kas izziņo autodafē, — iesaucās zobenkalis. — Ja jūsu žēlastība vēlas, varam pieiet tuvāk.

3

Bija viens no tiem jūnija rītiem, kad koncilu pilsēta šķiet dūcam austrumzemju melodijās. Debess spožajā zilgmē nav neviena mākonīša, šur tur zem brūnajiem jumtiem jautri iezibas kaļķa baltojums, uz balkoniem kā liesmas deg rozes un neļķes, tīkami ēnainās ieliņās pašā augšā dažuviet pavīd kupolu un minaretu zili vizošās plāksnes.

Bet, kamēr gaiss, krāsas un ziedi rotā Toledo ar mauru laiku izzūdošo skaistumu, iedzīvotāju lielum lielā daļa ir pārmainījuši savas parastās r'rēbes pret drūmām sēru drānām. Uz laukumiņiem un ielu krustojumos vēl palikuši no iepriekšējā vakara melnie paaugstinājumi, no kuriem visu ordeņu mūki bija sprediķojuši baismiem, satriecošiem vārdiem, bet Platajā, Linu un Piparu ielās, arīdzan Sanvisentes baznīcas apkaimē gandrīz no visiem logiem nokarājās melnas samta un vilnas segas, lai sērās tērptu namu sienas.

Tikmēr Sokodovera laukumā jau no paša agra rīta dūca un mutuļoja pūlis. Vēsts, ka šai dienā tiks sārtā dedzināta morisku burve, kuru velns apveltījis ar sevišķu skaistumu, īsā laikā bija aplidojusi pat visnomaļākos apvidus nostūrus, un netrūka svētceļnieku, kas mājvietās stāstīja par mauru sazvērestību un jaunekli, kurš noliedzis savu ticību.

Ramiro nepacietīgi gaidīja pie viesnīcas durvīm. Domingo de Agirre bija apsolījis pienākt, lai kopīgi dotos noskatīties autodafē.

Pēc kāda laiciņa viņi abi, apmetuši lielu līkumu, pa Plato ielu iegriezās laukumā, domādami, ka no tās puses varēs redzēt visu procesiju. Kāds kavaljero, kas pazina Domingo de Agirri, pasniedza viņiem pa zemu logu divus ķeblīšus. Pakāpušies uz tiem, viņi varēja pārredzēt visu. Sokodovera laukumu, kas bija pilnum pilns ar trokšņojošu pūli.

Rietumpusē, kas pašlaik laistījās rīta saules spožumā, pacēlās milzīgs paaugstinājums sēru drapējumā, drīz vien uz tā pēc paraduma novietosies svētā inkvizīcija, pilsētas varasvīri, augstmaņi, ievērojamas amatpersonas un visi garīdznieki. Tiesājamiem bija paredzēts otrs — daudz šaurāks paaugstinājums, kas slējās dienvidpusē tādā pašā līmenī kā pirmais.

Svinīgās gaidās satraukts līdz pašiem sirds dziļumiem, jaunais avilietis raudzījās apkārt apjucis un izklaidīgs. Viņš tikko redzēja, kā viz sudraba rotājumi uz melnā samta, kā spīd inkvizīcijas un karaļa ģerboņi uz mēļā baldahīna virs koši sarkanajiem sēdekļiem un pret laukuma vidu uzceltā paaugstinājuma priekšpusē zelta greznojums uz asinssarkana pamata, ko paredzēja priekšraksti drausmīgajam vainas izpirkšanas rituālam. Bet, kad jauneklis pavērsa skatienu uz augsto, zaļi krāsoto krustu, kas, pārklāts ar garu, melnu autu, pacēlās altāra vidū starp divpadsmit degošām lāpām, viņš pēkšņi nodrebēja, it kā pats dievs būtu viņu uzrunājis ar šo līdzību.

Laukums nespēja uzņemt vairāk ļaužu, un bez mitas bija dzirdama bļaustīšanās, ziņkārīgajiem grūstoties un ķildojoties ieliņu galos. No Asins arkas puses atskanēja kliedzieni un lāsti, un pūlis likās uz to malu kā straujupes ūdens, kas gāžas ezerā. Katrs balkons, katrs logs, katra terase šķita kā cieši noaudzis vīnogu ķekars — tāds biezums tur bija dāmu un kavaljero; bez tam daudzi — kas zina, kā — bija sakāpuši uz jumtiem, un viss ļaužu saplūds kustēja kā skudru pūznis, kūsāja un dūktin dūca, kā jau saulē apreibuši cilvēki, kas visi deg vienādā nepacietībā.

Beidzot Sanvisentes baznīcas zvani sāka skaņi zvanīt par zīmi, ka noziedznieki izvesti, un Platās ielas abās malās kareivji nolaida garās āvas, ar pūlēm aizturēdami ļaudis, kuru nerimtīgā spiešanās draudēja salauzt divkāršo koka žogu, kas sākās pie cietuma un ieskāva abus paaugstinājumus.

Gājiens tuvojās. Spožas āvas šķērsoja Zeķu ielu.

Iedomājoties, ka saracēne jau pēc īsa brīža nāks garām, Ramiro iebāza roku kabatā un cieši satvēra vara krucifiksu.

Lepni uz košajām spalvām, kas plīvoja pie cepurēm, un uz misiņa važām, kuras bija piešķīrusi svētā tiesa, procesijas priekšgalā soļoja ticības kareivji. Nejaušības dēļ viņi bija kļuvuši par kareivjiem un apbruņoti ar āvām, pīķiem un musketēm. Viņi gāja svinīgi, ir bargi, ir bijīgi raudzīdamies uz priekšu un neiedrošinādamies pievērst skatienu logiem. Tūlīt aiz viņiem nāca Sanvisentes baznīcas divpadsmit mācītāji ar savu karogu, un aiz tiem pāros uz tumšiem zirgiem jāja Spānijas grandi un Kastīlijas dižciltīgie, visi melnos apģērbos, bet bagātīgi rotājušies. Daži bija likuši izšūt savos apmetņos svētas inkvizīcijas zīmi. Ramiro pazina grāfu de Fuensalidu no cieši ap- žņaugtā, ar zeltu izšūtā zīda apģērba, kas pa gabalu izskatījās kā lepnas bruņas. Vienkāršie ļaudis nolūkojās augstmaņos mēmā aizgrābtībā, un nebija dzirdams cits troksnis kā vienīgi pakavu klaboņa uz bruģa. Īsta pieminekļu parāde — jātnieku un dižmaņu kapu monumenti!

Kad parādījās pirmie tiesājamie, pūlis atkal sāka klaigāt. Nāca vairāk nekā divdesmit nelaimīgo bez galvas segām, bez jostām, bez kapucēm, dziļa kauna nomākti, turēdami rokā neaizdegtu dzeltenu sveci. Viņi bija atzinušies savā vainā un gaidīja apžēlošanu altāra priekšā. Līdzās gāja mūki, un, mezdamies ceļos pie to kājām, gandrīz visi tiesājamie raudāja un, gauži vaimanādami, skūpstīja mūku rokas un svārkus. Dažiem ap kaklu bija apmesta virve ar vairākiem mezgliem par zīmi, cik simtu sitienu jāsaņem, pūlis skaļi skaitīja šos mezglus, un gan līdzjūtīgas, gan zobgalīgas balsis apvienojās korī, kas nelaimīgo cilvēku kaunu padarīja vēl lielāku; jau no tālienes bija redzami dzeltenie kauna krekli, un pieredzējusī tauta, paraugoties vien uz zīmējumiem, kas bija uztriepti uz šiem krekliem, izdibināja katra tiesājamā vainu un soda mēru, jo dažam uz kauna krekla bija uzzīmēts līmeniski novietots krusts vai arī puse no tā, dažam atkal mocekļa Sanandresa dubultā krusta zīme.

Uz garām, zaļām kārtīm, kas līgojās pāri gājienam, tiesas kalpi nesa sešus izbāzeņus, kas bija darināti no salmiem un drānas, — vienaldzīgas lelles lielām, ar piķi iezīmētām acīm un okera krāsas muti, baismus salmu biedēkļus, kam pārāk ļenganās kājas nemitīgi šūpojās gaisā kā pakārtu cilvēku locekļi.

Pamanījis pārsteigumu Ramiro sejā, zobenkalis iesaucās:

—    Tie ir mirušo un izbēgušo noziedznieku attēli un tiks tagad taisnīgi tiesāti viņu vietā.

Uz ielas, pie logiem un uz balkoniem ļaudis spējā satraukumā saviļņojās: vīrieši liecās laukā, cik vien varēja, sievietes piesauca dievu un, vērsdamas acis uz debesīm, ātri meta krustus. Pēc brīža no visu lūpām atskanēja viens vienīgs vārds:

—    Nāvinieki!

Zobenkalim bija jāpieliecas jauneklim pie pašas auss, lai pateiktu:

—    Nāk tie, kuriem jāmirst.

Balsu kņada pieņēmās skaļumā, un drīz vien Sokodo- vera laukumā no viena gala līdz otram atskanēja mežonīga, cietsirdīga rēkoņa, pūlim nepacietībā alkstot dzirdēt lāstus un skatīt šausmas.

Ramiro pastiepās augstāk uz ķeblīša.

Katru tiesājamo apsargāja divi tiesas kalpi un četri kareivji, bet dominikāņu mūks, vienā laidā rādīdams tam acu priekšā svēto krustu, bez apstājas pātaroja. Visiem mirējiem bija mugurā kauna krekls, bet galvā smieklīga un traģiska cepure, salīmēta no dzeltena papīra, visa vienos zīmējumos, liesmu un velnu attēlos. Šausmas, drosme, spīts, nožēla un pat jautrība mijās nelaimīgo sejās. Gājiens bija kā raganu svētki, kā elles karavāna, un pat rīta mirdzums vērtās baiss, kad gaisma krita uz karātavnieku bālum bālajām sejām, uz drudža sviedros un pagraba putekļos šķipsnās saķepušajiem sieviešu matiem, uz ieplestajiem redzokļiem, kuri, likās, vēl glabāja šausmas un lūgumu pēc žēlastības — izteiksmi, kāda tiem bija piemitusi spīdzināšanas brīdī.

Noziedzniekus nedrīkstēja aiztikt, bet pūlis tiem atriebās ar zaimiem un lāstiem.

—          E-ē! E-ē! Velna mocekļi, drīz jutīsit, ko nozīmē svilt!

—          Iešaujiet tiem rīklē pāris sauju sāls un šķipsnu piparu!

—          Palieciet tai spridzekli zem astes, tad tā dabūs vellu matīt!

Kāda sieviete no loga sauca:

—          Nožēlojiet savu vainu, nelaimīgie, padomājiet par elles mokām!

Bet kāds zēns, līdz vidum izbāzies pa žoga apakšu, dūres kratīdams, nokliedza:

—    Nē, nē, ugunī tos! Lai tie iet pie nelabā vakariņot!

Svēts naids un nobeigšanas kāre izlauzās pūļa kopējā rēcienā:

—    Ugunī! Ugunī!

Notiesātie tagad gāja starp svelpjošiem, nikniem saucieniem, kas sprakšķēja tikpat kā ugunsgrēka liesmas.

Netrūka ļaužu, kas notiesāto vidū sazīmēja kādu Orga- sas svečnieku, kurš iedomājās esam Jānis Kristītājs un sludināja jaunu mācību. Nelaimīgais brīžiem apstājās un atdarināja sava priekšgājēja kristīšanas žestu Jordānā . .. Kāda bāla jaunava — daži zināja stāstīt, ka tā esot atkritusi mūķene, par kuru Toledo klīda valodas, — ar bērnišķīgu ziņkāri un aizkustinājumu klausījās pūļa apvainojumus. Lāgu lāgiem, atspiezdamās pret mūka plecu un atmezdama atpakaļ galvu, tā priecīgi smējās kā apskurbusi. Kāds morisks, ko visi priekšpilsētas iedzīvotāji pazina viņa jēlās valodas dēļ, brīdi pa brīdim ātrām, dzīvnieciskām kustībām attēloja maucību; tiesas kalpiem vajadzēja viņu ar varu savaldīt. Pagāja garām kāda veca sieviete, kalsna un staļta, rokas tai bija sasietas uz muguras un mute apķepusi melnām asinīm. Ramiro tūdaļ pazina viņā Gulinaru. Senjors, kas bija iedevis ķeblīšus, skatīdamies ielā, pa kuru virzījās procesija, pēdīgi iesaucās:

—    Tagad nāk moriska, kas apbūrusi kristīgo jaunekli.

Visi apklusa.

Aiša nāca lēnām, acis pievērsusi debesīm. Varbūt viņas ausis jau dzirdēja dievišķu kokļu skaņas un viņas gars, bezgala tālu no zemes, jauta mūžīgo — augstāko laimību, kuru pēc viņas ticības iemanto visi mocekļi. Lokanais augums vēl arvien bija nešķīsti kārdinošs, un kailās kājas daiļi kustējās, it kā vēl joprojām skandinātu sprādzes. Viņas sejas bālums iedvesa šausmas un lūpas atieza zobus tanī neizprotamajā smaidā, kāds mēdz pavērt mirušo mutes.

Bridi uz viņu lūkojies, Ramiro bija spiests aizdarīt acis un atslieties pret mūri, viņš atkal sažņaudza krustiņu, lai miesā iespiestos pestītāja tēls. Gājiena noslēgumu viņš redzēja aizslīdam kā sapnī: neskaitāmos daždažādo ordeņu mūkus, zirgos sakāpušos tiesas kalpus ar sudrabu greznotām ebonlta nūjām rokā, garīdzniekus uz sēru apvalkos ietērptiem mūļiem, ēzeli, kurš nesa šķirstu ar tiesas spriedumiem un kura mēļā pārsega zelta bārkstis vilkās pa zemi, sarkano baznīcas karogu, baltās apkakles, rotu mirdzu uz tumši brūnajiem apģērbiem.

Beidzot, kad zobenkalis bija minējis dažu rehidoru vārdus, viņš satvēra jaunekli aiz elkoņa, iesaukdamies:

—   Tagad jāj kardināls-arhibīskaps, paraugieties, jūsu žēlastība, kādu cieņu pauž viņa stāja.

Toledo kardināls-arhibīskaps, inkvizīcijas galva un valsts padomnieks dons Gaspars de Kiroga, tuvojās iespaidīgā nekustīgumā uz stalta rudas spalvas zirga savu pāžu un šķēpnešu ielokā. Viņš bija Spānijas pāvests un karaļa svētā maska. Pēc drūmās procesijas viņa sarkanais ietērps tagad satrauca prātu tikpat kā stabuļu skaņas. Atskaitot mēļo inkvizitora mantiju, viss — no galvas segas līdz zeķēm — iepriecēja aci, viss bija viens vienīgs purpurs. Kardināla skatiens bija svētsvinīgi stings, pat acu plaksti nepakustējās. Viņš jāja neatvairāms kā mocības, drūms un varens kā baismā upurēšana, pār kuru viņš bija noteicējs, sarkans kā sārta liesmas. Rīta gaismā koši laistījās viņa seglu smalkais sudraba segums un ar zeltu un pērlēm rotātā ametista krāsas seglu sega, kas nokarājās zirgam līdz pašiem pakaviem. Neviens neiedrošinājās ar uzgavilējumu pārtraukt bijības pilno klusumu.

Pagāja vairāk nekā pusstunda, kamēr gājiena dalībnieki apsēdās savos sēdekļos: uz goda kāpnēm novietojās ievērojamākie ļaudis. Inkvizīcijas pārstāvji nosēdās vidū, baznīcas pārstāvji — ziemeļpusē, pilsētas un bruņniecības pārstāvji — dienvidpusē.

Tikmēr noziedznieki tiesas kalpu un mūku pavadībā sakāpa uz otra paaugstinājuma.

Visu acis tagad pievērsās šai šausmu un kauna vietai. Ziņkāre bija milzīga. Tiesas priekšā šeit parasti stājās raganas, kas bija nodevušās sātana kalpībā un pesteļu naktīs piebūra ļaudīm dažādus ļaunumus, jūdi, kuri nomaitāja kristiešu bērnus, lai viņu asinīs mērcētu svētītu maizi un ar to pildītu drausmu rituālu, luterāņi, kas, sēdami Spānijā ķecerības sēklu, centās graut svēto Kristus baznīcu, neuzticamie moriski, kuri vēl aizvien slavēja savu viltus ticību un kūdīja uz dumpi un atriebību.

Nāvei nolemtie novietojās augstākajos sēdekļos. Tā kā Ramiro atradās ielas galā, tad viņš redzēja tos no sāniem un nespēja saskatīt saracēni.

Vēl divas stundas — un šie kauna upuri degs uz sārta kā upura jēri svētajos rakstos; pilsētas un lauki tad būs šķīstīti, un jaunā Izraēļa dievs, debesīs ieelpodams devīgā upura smaržu, mīkstinās savu bardzību un izlies svētību pār taisnīgo pilsētu, kas bija katoliskāka par Romu un modrāka par seno Jeruzalemi.

Ceremonija sākās. Kāds bīskaps piegāja pie altāra. Diakoni noņēma viņa brīnišķo, simboliskiem dārgakmeņiem klāto mitru, ko bija dāvājis kapituls. Drīz pēc tam spožajā āra gaisā pacēlās biezi kvēpinājuma dūmi — tāpat kā no pirmajiem upuriem Vecajā derībā. Pēc mesas un svētrunas tiesas pārstāvis nolasīja tautas zvērestu, un Ra* miro pievienoja savu balsi šinī spēcīgajam, apdullinošajam «Jā, es zvēru!», ko visi teica reizē un ko — tā zemnieki mēdza sacīt — varēja sadzirdēt visā apkaimē vēl tālāk par jūdzi.

Kāds katedrāles dziedātājs nolasīja rakstu par noziegumiem un māņticību, un tos, kas bija atzinuši savu vainu, tūlīt ievietoja koka krātā laukuma vidū, lai tie pa vienam visas tautas priekšā noklausītos savu vainu un sodu, ieķam varēs nožēlot grēkus.

So tiesāšanas daļu parasti izpildīja lielā steigā. Pūlis ikbrīd nepacietīgi izrādīja, ka grib redzēt tiesājam nāvei nolemtos. Agirre vairāk reižu nožāvājās, bet Ramiro, pievēris acis, atspieda galvu pret melno segu, kas nokarājās no loga.

Netiklības aizstāvjiem, vairākiem divsievniekiem, jūdiem, kas bija nožēlojuši savu vainu, viltus mācītājiem, kādam krāpniekam, kurš ciematos bija uzdevies par svētās tiesas komisāru, un dažiem ganiem, kas bija zaimojuši un lādējušies, tika piespriests pēriens, cietums vai galeras.

Izklaidīga vienaldzība bija pārņēmusi visu laukumu, un daudzi mācītāji un amatvīri atstāja savas vietas, lai ietu iebaudīt kaut ko atspirdzinošu vai kaut ko uzkostu turpat aiz paaugstinājuma. Pie logiem un uz balkoniem dāmas nometa savus šķidrautus, atsedzot izdaudzinātos baltos plecus, un pieņēma no pielūdzēju rokām vēsus dzērienus un cukurotus augļus. Cauri acu plakstiem Ramiro jauta saules apspīdēta zīda ņirboņu uz balkona. Ausis uztvēra glaimus čukstus, un brīžam viņam šķita, ka viņš ieelpo sievišķīgas smaržas. No balkona virs viņa atskanēja dzidri, jautri smiekli. Kavaljero, kas viņiem bija pasniedzis ķeblīšus, pusbalsī sarunājās ar kādu dāmu. Negribot Ramiro sadzirdēja:

—   Sakiet, ka baidāties, nevis nevēlaties, mana senjora, jo es negribētu nokrist kā Ikars.

Sieviete atbildēja:

—        Tādā gadījumā lūdziet mīlestībai un nevis iegribai

sev īstos spārnus, jo tad tie nekad neizkusīs, kaut jus nokļūtu vai pašās ugunīs.

—   Ak, šis glāsainais vaigs, šīs lūpas!

—   Dieva dēļ, don Gonsalo, jūs man darāt sāpes ar saviem gredzeniem.

Dzirdot šo vārdu, Ramiro strauji izslējās visā augumā, plati atplezdams acis, lai gaisma izkliedētu mokošās atmiņas.

Saule slīdēja vakaros, apspīdēdama priekšējo māju fasādes un mirdzinādama pie logiem un uz balkoniem rotas, ahātu, cimdu balto ādu un zeltītos vēdekļus.

Beidzot pienāca mirēju kārta. Spēcīgs saviļņojums apklusināja visus trokšņus.

Šie nelaimīgie, kuri pēc divām vai trim stundām būs pārvērsti drausmā pārogļojušos ķermeņu jūklī, kāpa krātiņā noklausīties sev spriedumu, daži gluži vienaldzīgi, daži kā ārprātīgi aiz šausmām drebināja rokā degošo zaļo sveci.

Gulinara tika atstiepta kā mirusi; bailes bija piespiedušas viņu noliegt savu ticību. Aiša turpretī, atstādama mūku, uzkāpa pa kāpieniem- mēnessērdzīgās noslēpumainā apņēmībā. Ramiro izbrīnā dzirdēja, ka viņa tika sodīta kā atkritēja, kuru pirms pieciem gadiem bija apžēlojusi svētā tiesa Mursijā. No paaugstinājuma, no jumtiem, no balkoniem, no visa laukuma tūkstošiem balsu mudināja viņu nožēlot vainu, bet daudzi, kas vēlējās redzēt Aišu degam uz sārta nenožņaugtu, kliegdami protestēja. Nebija iespējams izdabūt no viņas • neviena vienīga vārda, un, kad mūks, kas viņu pavadīja, rādīja uz melņā auta klāto zaļo krustu, Aiša novērsa vaigu un riebumā atmāja ar labo roku. Tad drausma rūkoņa vienā mirklī kā mīnas grāviens pārskrēja pār visu Sokodovera laukumu. Atskanēja rupji, neķītri saucieni. Daži zemnieki berzēja sev acis ar galisiešu ahāta amuletiem vai rožukroņa krustiņiem un skaļā balsī skaitīja lūgšanas. Blakus Ramiro kāda skaista lauku meita ar pierei pieglaustiem brūniem matiem un lieliem konusveida sudraba auskariem nerimtīgi kliedza:

—    Lai tik iet apburt velnus! Lai iet apburt velnus!

Visu ordeņu mūki uz paaugstinājuma kāpnēm pieslējās kājās un pacēla rokas, lai apklusinātu pūli.

Bija jau pāri četriem pēc pusdienas, kad svētās tiesas rakstvedis nodeV^ notiesātos korehidoram un tā palīgiem.

Noziedzniekus uzsēdināja uz izģindušiem ēzeļiem, un traģiskā procesija iegriezās pa Ieroču ielu ceļā uz sārtu. Tiesāšanas akts turpinājās, bet tiesas kalpi pēc jaunā paraduma sakāpa zirgos, lai būtu klāt pie soda izpildīšanas. Gandrīz viss pūlis kā straume gāzās aiz viņiem. Agirre bija aizgājis jau pirms kādas stundas, un Ramiro, nokāpis no ķeblīša, iejuka pūlī, bez domām, bez nolūka traukdams uz priekšu kā nožēlojama skaida, ko aizrauj viļņi.

Brītiņu soļojis gar Taho upes krastu, cilvēku bars apstājās lēznā, klajā vietā, kur sākās līdzenums. Noslēpumaina impulsa dzīts, Ramiro spiedās cauri pūlim, kamēr nokļuva pie šķēpnešu rindas. Dažu soļu attālumā viņš tad ieraudzīja uz šaura akmeņu un smilšu uzbēruma sešus stabus, kuri ar kakla dzelžiem bija paredzēti cilvēku nožņaugšanai, turpat atradās vairākas malkas kaudzes un milzīgs, balti nokrāsots krusts. Pat augstākās līdzcietības simbols šai vietā izskatījās atbaidošs un nežēlīgs.

Mūki, bendes un tiesas kalpi vienā jūklī ieņēma plašo soda vietu, sastājoties visapkārt notiesātajiem.

Bez sevišķa satraukuma Ramiro redzēja, kā nožņaudza tos, kas bija vainu nožēlojuši. Dažiem mirstot nokrita kauna cepure, dažam tā vēl turējās uz šausmīgās nokārušās galvas.

Gandrīz aizslēpusies aiz gara pelnu pelēka mākoņa, saule ar sārtu zeltu pārplūdināja ieleju un baltos namiņus tuvējā Antekervelas priekšpilsētā.

Vakars bija gaišs un rāms. Miklas zemes smarža cēlās no līdzenuma. Sai stundā daudzu morisku rokas atvēra apūdeņošanas grāvjus, lai dotu valgmi dārziem.

Pēkšņi blakus sārtam parādījās Aišas stāvs. Vakara saule krita uz viņas dzeltenajām, sarkaniem zīmējumiem izraibinātajām kauna drānām un piešķīra viņai mežonīgu un pravietīgu skaistumu. Varēja iedomāties, ka viņa ir kāda baisma ziedošanās un ekstāzes kulta priesteriene, kas gatava mest savu svēto augumu liesmās. Dominikāņu mūks, kas soļoja moriskai līdzās, pātaroja bez apstājas un te lūgdams, te draudēdams kratīja viņas acu priekšā krusta tēlu. Beidzot visi sadzirdēja mūka aizsmakušo balsi, kad tas kā ārprātīgs iekliedzās:

—   Pēdējoreiz: sakiet, ka noliedzat savu velnišķīgo ticību!

Aiša noraidoši pakratīja galvu. Tiesas kalpi, viņu pavēlnieki, mūki — visi vienlaikus rādīja uz malkas kaudzi, kas bija sakrauta sārtam. Aiša, tāpat kā pirmāk, tikai pakratīja galvu. Tad dominikānis, sagrābis Aišu aiz pleciem, pagrūda viņu bendem.

It kā šī kustība būtu atraisījusi važas pūļa niknumam, savi divdesmit trīsdesmit satracināti vīrieši un sievietes pārrāva kareivju aizsprostu un steidza pie sārta, lai saplosītu neticīgo gabalos. Turpretī tie, kas vēlējās skatīt viņu mirstam liesmās, tai pašā brīdī vienā balsī rēca:

—    Nenositiet viņu! Nenositiet viņu!

Bendes apbruņojās ar malkas pagalēm, un Ramiro redzēja, ka gaisā paceļas kāda āva, viscaur nošķiesta ar asinīm. Kāds zemnieks tomēr paguva nokļūt līdz moriskai un iegāzt viņai ar nūju pa plecu; kāda vecene iedūra viņai mugurā ar niedres galā piesietām dzirklēm.

Šai brīdī, izmantojot augošo apjukumu, četri bendes uzcēla Aišu uz malkas kaudzes un, atseguši kailu līdz jostas vietai, sāka siet pie staba. Viņa atslēja savu augumu, pati pastiepdama rokas aiz muguras, lai paātrinātu soda izpildi. Saules rietā viņas brīnišķīgais kailums blāvoja kā skaidrs ziloņkauls.

Kad pirmās tikko saredzamās liesmas nokļuva līdz Aišas kājām, viņa, pacēlusi acis uz debesīm, pievērsa skatienu šaurajam jaunā mēness sirpim, kas bāli vizēja starp zeltainiem mākonīšiem pāri pilsētai.

Milzu plēšu uzpūstajā ugunī sāka sprakšķēt malka. Brīžiem uzvirmoja liesmaini dūmi, uzsnaikstījās dzeltenas ugunīgas mēles un izzuda gaisā. Aiša nepakustējās. Viņas garie mati uzliesmoja. Ap gurniem atstātie svārki mirklī sadega. Šausmīgi noraustījās viss viņas augums. Tad viņu piepeši aizsedza varens, dzirksteļojošs dūmu stabs, kas kļuva aizvien lielāks un briesmīgāks vakara puskrēslā. Uguns kauca. Pēkšņi pirmā nakts vēsma novirzīja dūmus uz aizmuguri, un tagad parādījās Aišas galva — tā karājās pie staba kā atbaidoša augļa rēgs.

To redzot, aiz dziļa saviļņojuma Ramiro pārskrēja šermuļi pār visu miesu; un negaidītās skumjās viņam aizžņaudzās kakls, kad viņš atcerējās skaistumu un baudu, ko devis jaukais augums, kuru nupat bija iznīcinājusi uguns. Tomēr kaut kas noslēpumains viņa dvēselē noslāpēja tikko radušās maiguma jūtas un lika viņam saprast, ka šie tumšie sārta dūmi bija viņa riebīgais grēks, viņa izvirtība, viņa negods, kas tagad aizvirmoja kā pelnu putekļi, lai pilnīgi izgaistu, uz visiem laikiem izzustu lielajā nebūtībā un visos vējos.

Ramiro pūlējās sev iestāstīt, ka viņam kā slogs novēlies no sirds, viņš centās priecīgi domāt par to, ka saracēnes briesmīgās acis izčākstējušas liesmās, ka viņas nolādētā miesa tagad ir degošas paliekas, kuras sārta ugunīs sakrīt pīšļos, ka viņas noslēpumainā vara un velnišķās burvības kopā ar viņas dvēseli nogrimušas pekles tumsā, un, samanījis asaras ritam pār seju, nometās ceļos starp pūļa kājām un skaļi iesaucās:

— Ak, svētā, svētā inkvizīcija, tava taisnība mani atpestī, tavs sārts mani glābj!

Tagad, gubā samesti uz milzīgās liesmojošās malkas kaudzes, jau dega pārējo notiesāto līķi, bet pūlis raustīgu atspulgu gaismā tikmēr riņķoja ap sārtu. Brīžiem atskanēja dīvaina šņākoņa un pēc tam švirkstoši sprakšķi, it kā tauku pika būtu iekritusi oglēs, un Ramiro sadzirdēja virs savas galvas nicinošus saucienus un atbaidošus smieklus, kuri jauca viņam prātu.

Apdullis no briesmīgās smakas, kas cēlās no cilvēku ugunskura, Ramiro beidzot bija spiests piecelties kājās; aizsedzis seju ar apmetni, viņš lielā steigā devās prom uz pilsētas pusi, pats ar sevi sarunādamies un skaitīdams gan garas, gan īsas sirsnīgas lūgšanas.

Tumsā takas izskatījās melnas.

Pret rītiem debesu mala bija melnos dūmos tīta, un šaura krēslas svītra lēni dzisa kā pēdējais uzliesmojums krāsni.

4

Lielās cerības, kas bija iedegušās Ramiro krūtis, aizdzina miegu, un visu nakti viņš ne uz bridi nespēja aizmigt. Turklāt vēl, kā par nelaimi, viņa domas kavējās drūmākajās pagātnes atmiņās, tikpat kā Straujupe, kas saduļķojas no saviem pašas krastiem.

Ramiro izjuta drausmīgas bailes no vientulības un šausmas no katras svešas balss, no katras svešas sejas.

Kad pulkstenis bija pāri pieciem pēc pusdienas, viņš atstāja viesnīcu un devās uz kailajiem pauguriem, kas pacēlās pilsētas dienvidpusē. Uz Sanmartina tilta kāda aizsegusies sieviete nostājās viņam ceļā un, graciozi atsedzot un tūlīt atkal aizsedzot plīvuru, parādīja savu seju. Tas notika zibenīgā ātrumā. Tomēr tai pašā mirklī Ramiro pazina Kasildas acis, taču viņš nevis apstājās, bet, pārsviedis apmetni pār plecu, steigšus pārgāja uz otru pusi.

Turpat gar upes malu vairāk nekā pusstundu klīdis uz dienvidrītu pusi, viņš ieraudzīja starp akmeņiem krustu. Tas bija krusts vientuļnieka mītnei, kura slējās bezdibeņa malā. Ramiro gāja turp, un, kaut arī viņš bija ļoti sagrauzts, skats, kas tur pavērās, uz brīdi aizgrāba viņu un lika nojaust, ka šeit gaidāma svētība dvēselei.

Pretī viņam, otrā pusē, no austrumiem uz rietumiem pletās Toledo, izslejot uz augstā klintskalna savus pelēkos jumtus, savus bālos mūrus, savus daudzos torņus. Gludā, reibinošā nogāze no pilsētas līdz gravas apakšai likās noklātā ar seniem, slidiem pelniem, it kā šeit būtu gājusi pāri dieva uguns, iznīcinādama katru sakni un katru sēklas graudu. Savās ticības bailēs Ramiro iedomājās nogāzes, pa kurām uz visiem mūžiem nolādētajām dvēselēm četrrāpus jārāpjas augšā, lai atkal kristu atpakaļ liesmu viļņos un tad atkal rāptos augšup un atkal kristu, bez žēlastības, bez rimas.

Ramiro atsēdās uz klints bluķa.

Lielā dziļumā aizvijās upe starp drūmām, rūsganām klintīm. Jauneklim šķita, ka tur plūst nozieguma un soda izpirkšanas straume, kāda ainojas iztēlē, domājot par elli. Viņam likās, it kā lejā slīdētu garām spokaina cietēju procesija, skarot viļņus ar saviem tumšajiem nokaru plīvuriem.

Tikmēr, vakaram tuvojoties, namu kopa balgoja kā pamesta kaulu kaudze tuksnesī, un, no tālienes raugoties, virmojošajā krēslā visa pilsēta izskatījās kā no citas saules, kā pilsēta ārpus telpas un laika, noslēpumaina un nomācoša kā grēku nožēlas psalmi.

Skumīgi vizmojot krēslā, visaugstākajā vietā pacēlās Alkazars. Kādas noslēpumainas iedvesmas rosināts, Ramiro atcerējās, ka šajos mūros kādreiz bija mitinājies viens no vēstures slavenākajiem karaļiem, visu valdnieku valdnieks, kas pēdīgi bija nometis zizli un kroni, lai izbeigtu dzīvi klostera sienās, un tūlīt arī jauneklis skatīja gara acīm imperatora Kārļa V rēgu, Kam vaigu daļēji aizsedza mūka kapuce.

— Ak! Mūka tērps pasaules valdniekam! …

Saule paslēpās aiz uzkalniem, un pilsēta tagad rādījās skumjā, mēļā nokrāsā, kā skatīta pa caurspīdīgu ametistu.

Daži logi, kas brīdi bija liesmojuši, satumsa. Ramiro ļāvās svētai apcerei, jauzdams, ka saņems kādu zīmi, ka atskanēs kāda balss no debesīm. Šai mirklī pilsētas zvani sāka iezvanīt vakarlūgšanu. Tā izskanēja tālē ilgā, aizkustinošā dziedājumā, saucot atmiņā bēru litānijas, un likās, itin kā klints, uz kuras balstījās daudzie zvanu torņi, savukārt vibrētu kā ērģeļu aptvars. Ramiro atcerējās Avilas zvanus, atcerējās vakarus savās bērnu dienās pils torņaugšā un savu vienmēr noskumušo, vienmēr sērās tērpušos, vienmēr klusējošo māti.

Viņš skaitīja Ave Maria. Viņš bija atpestīts, bija šķīstīts, bet viņa sirds salka un bija sēra, bija kā strauts bez ūdens. Viņu pārņēma vēlēšanās ieiet vientuļnieka mītnē, lai altāra pakājē bēdātu savas lielās bēdas. Viņš piecēlās kājās. Zeme un klintis līgojās ap viņu, nebija šaubu, ka viņa augums, kļuvis viegls, pacelsies no zemes. Piepeši tāda kā uguns, kā liesmu bulta, nākdama no augšienes, iešāvās viņa krūtīs, ieraujot uz mirkli brīnišķā sajūtā, kādu spēj pārdzīvot vienīgi dvēsele.

Tūlīt gan šī sajūta izgaisa. Tad viņš iedomājās, ka ir ticis skarts kā svētā māte Teresa de Hesusa un ka dievs nupat bija nolaidies pie viņa zemē visā savā varenībā un žēlastībā, lai ļautu viņam baudīt malku no tās līksmības, kas sagaida viņa dvēseli, kad tā, pasaulīgo dzīvi uzvarējusi, varenā kaismē pēdīgi atdosies vientulībai un grēku izpirkumam.

Brītiņu vēlāk viņš atgriezās pilsētā un uzmeklēja kādu klosteri, lai savas bruņinieka drēbes apmainītu pret ere- mīta ģērbu.

5

Gērbies raupjos, brūnos svārkos un pārlicis pār plecu spieķi ar mazu sainīti, ko ceļam bija iedevušas franciskāņu mūķenes Sanhuana de la r Penitensijas klosterī, Ramiro nākamajā rītā izgāja no Toledo, lai pāri kalniem dotos uz dienvidiem.

Mati viņam bija atsukāti atpakaļ, pierē — nevienas grumbas, acis — valgas.

Viņš gāja daudz dienu no saules līdz saulei, pieliekdamies pie strauta, lai padzertos, un pārtikdams no maizes doniņas, ko pasniedza zemnieki. Viens otrs līdzcietīgs ceļavīrs piedāvāja viņam vietu seglos aiz muguras, bet viņš tikai apskaidroti pasmaidīja un stiprāk iemina putekļos savas sandales. Viņš gulēja mājvietu staļļos vai ceļmalās, kur nu kuro reizi pārsteidza nakts.

Beidzot — pēc ilgas iešanas viņš kādudien no neliela uzkalna virsotnes ieraudzīja balto Kordovas pilsētu, valgi mirdzošu ausmas sārtumā. Garāmgājējam augļu pārdevējam viņš palūdza, lai viņam parāda karmelītu mūķeņu klosteri, un, iedomājoties, ka zem tuvējā jumta mīt māte, viņš sajuta, ka no elsām aizcērtas elpa.

Negribēdams tuvoties pilsētai, viņš nogriezās no takām un beidzot kāda kalna nogāzē uzgāja zaļu krūmāju un nezāļu apslēptu alu. Alā atradās no nemizota korķozola zariem darināts galds, no oranžkoka saknes izgrebta tintnīca, soliņš, kāds kaplis un daži slapoņā iegrimuši māla trauki. Pašā augšā pie sienas bija pakārts senlaicīgs bruņinieka apģērbs un blakus piešots zābaku pāris, kas izskatījās pēc žāvētiem cūkgurņiem.

Tanī pašā naktī, iededzis sveci, ko bija paņēmis līdzi, Ramiro gāja atgulties uz lapu kaudzes alas dibenā un ieraudzīja tur veca vientuļnieka izkaltušo ķermeni, kura sažuvušie pirksti vēl aizvien turēja rožukroņi. Ramiro nometās ceļos un pacēla rokas pretī debesīm, pateikdamies dievam par to, ka tas bija rādījis viņam ceļu uz patvērumu, pēc kā viņš tā ilgojās un arīdzan devis viņam piemēru, kādā nāvē nomirt.

Otrā dienā no paša rīta viņš apbedīja vientuļnieku un, cik labi vien varēja, sakārtoja tumšo slēptuvi, kurā bija nodomājis pavadīt sava mūža atlikušo cēlienu.

Drīz vien svētlaimīga tīksme pārņēma viņa sirdi. Pastāvīgās lūgšanas, pilnīga pasaulīgās dzīves nicināšana un it īpaši, smagie un gudri izdomātie sodi, ar kuriem viņš sevi pārmācīja, lika viņam iepazīt neaprakstāmo lepnumu, ko rada svētuma izjūta, šo lielisko lepnumu, kas bezgalīgi pacilā dvēseli un spārno to varenam lidojumam pāri cilvēka postam. Viņš salīdzināja sevi ar apbrīna cienīgiem Tēbu eremītiem un bija pārliecināts, ka nākotnē viņa dzīves stāstu lasīs gan pie māju pavardiem, gan klosteru ēdamzālēs.

Toledo mūķenes bija ielikušas viņa sainītī dažas grāmatas par mistiku. Lasīdams tās, Ramiro apņēmās nostaigāt trīs gara ceļus, par kuriem bija rakstīts traktātos, un pēdīgi iemantot augstāko godību, ko līdz šim bija meklējis pa maldu takām.

Tomēr pirmo dienu kvēle nespēja pastāvēt, viņš jau vairs neizjūta to aizgrābtības jūsmu, kas viņa dvēseles kapā iededza spožus gaismekļus, par kuriem tika runājis brālis Huans de la Kruss. Dzestruma un ēnu pilna nakts nolaidās viņa sirdī, tumsa un mitrums mītnē sāka dergties, lasīšana kļuva nepanesama.

Dažreiz pēcpusdienās, vēlēdamies paelpot svaigu gaisu, viņš izgāja pastaigāties kalnos un kavējās tur, kamēr satumsa nakts. Vēsma vienmēr bija jauka un vēdīja no dārziem oranžziedu smaržu, kas vājināja viņa apņemšanos un atvairīja katru domu par sevis sodīšanu. Sieviešu smaidi, pavērtu lūpu sārtums, šķelmīga plakstu virminā- šana rādījās viņam sārtajā puskrēslā vai zilganajā ēnā, kas krita no kokiem.

Vienaldzība, nepārvarama kūtrība tikpat kā burvestība sāka pārņemt viņa locekļus un prātu, līdz pēdīgi viņš lielāko dienas daļu pavadīja, atgūlies vientuļnieka guļvietā, skaitīdams dobulīšus klints sienā vai ūdens pilienus, kas krita no alas augšas. Ķirzakas, simtkāji, peles un daudz nepazīstamu kukaiņu beidzot rāpoja pa viņa augumu, un viņš centās gulēt pavisam mierīgi, lai tuvumā novērotu visas to kustības.

Caurām nedēļām viņš nedz skaitīja rožukroņi, nedz gāja uz pilsētu klausīties svētdienas mesu un kā parasti izlūgties sev ēdamo.

Kādurlt viņš turpat alas tuvumā izdzirda sievietes balsi dziedam:

Olivērosu un Roldanu gan apdziedēt tiem prieks,

Bet it nemaz Surākinu, kas bij liels drosminieks.

Gan Roldanu, gan Olivērosu tiem apdziedat ir prieks,

Bet it nemaz Surākinu, kas bij īsts bruņinieks.

Tie bija piedziedājumi, ko allaž mēdza atkārtot ieroču nesējs Medrano. Ramiro likās, it kā viņš dzirdētu Kasildas balsi. Vai tas būtu tikai maņu malds? Viņš piecēlās un kādu brītiņu skatījās laukā no alas. Ar zaļganu šķidrautu aizsegusies sieviete steidza lejup pa nogāzi, un līdz ar viņu jauki attālinājās dziesma.

Citurīt, lasot apkaimē malku, viņš atrada pie koka atslietu sarūsējušu zobenu. Viņš aiznesa to uz savu slēptuvi un krietni trina ar slapjām smiltīm. Tas bija dižciltīgo ierocis: vairāki sudraba gredzeni vijās ap melno ādas maksti, uz asmens bija Ortunjo zīme, un rokturis bija skaisti izrobots mežģiņrakstā.

Šis atgadījums izrāva Ramiro no slinkošanas. Kopš šīs reizes viņš pavadīja garas stundas, arvien biežāk spodrinādams zobenu, un izjuta prieku, kad, iznesis to gaismā, redzēja asmeni zibam saules staru spozmē vai arī, kad, rokā satvēris, varēja to spēcīgi vicināt, kamēr tas svelpa gaisos.

Viņš nekad vairs negāja mežā nepaņēmis līdzi zobenu un reizēm, iepriekš apskatījies uz visām pusēm, it kā viņu kāds varētu ieraudzīt, ar zināmu paņēmienu ietrieca smaili koka stumbrā, lai atcerētos briesmīgo dūrienu, ar kādu bija nogalējis Gonsalo.

Viņa asinis atkal iedegās, un godkāres alkās viņš atkal sapņoja par uzvarām un slavu dzīvē un visiem tiem varoņdarbiem, kurus varētu veikt pasaulē.

Kādā septembra mēneša vakarā, kad Ramiro, sēdēdams uz augsta klints bluķa, domāja, ka drīzumā vajadzētu iet apmeklēt māti, viņš ieraudzīja pa nogāzi kāpjam augšup brūnu mūli un uz tā jāšus kalsnu, staltu sirmgalvi, kurš, galvu pieliecis, sevišķi vērīgi skatījās uz alas pusi.

Arī nākamajā rītā šis vīrietis jāja garām un tikpat ziņkāri nolūkojās …

Beidzot kādudien, kad Ramiro neizturami mocīja izsalkums, noslēpumainais sirmgalvis bija sadomājis jāt garām, krēslai metoties; seglu priekšā viņš turēja groziņu, pilnu ar maizes klaipiņiem, un pār plecu bija pārlicis sīpolu virteni.

Ramiro devās pie viņa, iesaukdamies:

—   Dieva dēļ, dodiet man vienu sīpolu un gabaliņu maizes!

Vīrietis jāja tik tālāk.

Tad Ramiro skaļākā balsī draudoši atkārtoja:

—   Tik tiešām, ka dievs žēlīgs, dodiet man gabaliņu maizes!

Tomēr nepazīstamais, tikko pieturēdams mūli, sausi atteica:

—   Labāk būtu, ja jūs to pelnītu savām rokām. Vai varbūt domājat, ka šī smirdošā slinkošana izdzēsīs noziegumu un zvēresta laušanu?

Tad Ramiro nostājās jājējam ceļā un, ar vienu roku sagrābis iemauktus, otrā pacēla krusta tēlu, atkārtodams:

—   Mūsu kunga Jēzus Kristus vārdā es jūs lūdzu, dodiet man kādu kripatiņu maizes!

Sirmgalvis saliecās uz priekšu un atbildes vietā mežonīgā pārdrošībā divas reizes nospļāvās uz svētā pestītāja tēla. Ramiro šausmās iekliedzās. Viņa augums salīgojās divu dažādu impulsu varā. Beidzot viņš strauji ieskrēja alā un, sagrābis zobenu, metās virsū vīrietim, lai to tūdaļ nonāvētu. Tomēr, kad viņš bija pacēlis asmeni, lai triektu to dieva zaimotāja krūtīs, stingra, pavēloša balss, balss, kas aizgāja līdz pašai sirdij, atturēja Ramiro no cirtiena.

—   Ak, Ramiro, Ramiro, vēl tikai trūkst, ka tu nokauj cilvēku, kas.tevi dzemdinājis!

Izteicis šos vārdus, ceļavīrs noņēma savu plato cepuri, lai atsegtu galvu un labāk parādītu savu seju. Ramiro izjuta dziļu saviļņojumu. Viņš pazina ceļiniekā noslēpumaino vīrieti no Santjago priekšpilsētas, pašaizliedzīgo morisku, kas bija izglābis viņam dzīvību un vēlāk atstājis piemiņai dārgo saracēņu dunci.

—    Jā, es tevi dzemdināju ar lepno donju Giomaru, — sirmgalvis turpināja, — un tavs vectēvs uzskatīja par labāku tūlīt izprecināt meitu vecajam donam Lopem, jo nīda manu rasi un manu ticību. Vēlāk tur, Avilā, es tev otrreiz devu dzīvību, izglābdams no ticīgo dunčiem, un tādēļ tiku padzīts no Kastīlijas kā nodevējs. Bet tu, Ramiro, man atmaksāji labā kristiešu naudā, lauzdams zvērestu un nododams inkvizīcijai nelaimīgo Gulinaru un Aišu, šerifi Aišu, svēto Aišu, lai tās tiktu mestas uz sārta pēc tam, kad bija tevi izdziedējušas lielā mīlestībā, ko pret tevi juta!

Asaras ritēja pār vecā vīra vaigiem, un drebošā balsī viņš beidzot iesaucās:

— Ak! Es negribu tevi nolādēt, jo tēva lāstus allahs vienmēr uzklausa … neiedrošinos tevi nolādēt"…

Sakot šos vārdus, viņš atvairīgi pakustināja kreiso roku, tad, spēcīgi iecirtis papēžus mūļa sānos, ļāva maizei nokrist zemē un tūlīt pazuda starp klintīm.

Ramiro noskatījās, kā vīrs aizjāj, bet nesauca to un, iegājis alā, atsēdās tumšākajā kaktā, spiežot krusta tēlu pie savām krūtīm.

Ko viņš nupat bija dzirdējis? Viņa tēvs? Morisks!

Atmiņā atausa viss neatminētais un noslēpumainais viņa dzīvē: vientuļā bērnība, vecātēva nežēlīgā izturēšanās pret viņu, donjas Giomaras pastāvīgās asaras un grūtsirdība, dīvainās valodas, ko bija izraisījusi viņa cīņa ar viltus ticīgajiem, Beatrises pēkšņā novēršanās, Gonsalo apvainojums uz ielas… Sī citas ticības un citas rases cilvēka pašaizliedzīgā mīlestība! Un Ramiro redzēja, ka šā jaunā atklājuma gaismā viss bija pārāk labi saprotams.

Vai tā būtu taisnība? Vai viņš tiešām būtu maura dēls? Ak, tādā gadījumā labāk pārgriezt dzīslas un ļaut visām asinīm izplūst nevienam nezināmās alas dubļos! Viņa prāts bija ierauts šausmā virpulī. Domas šķita kaucam un trakojam kā vēji aukainā naktī. Ramiro negribēja, negribēja domāt un cirta sev nagus pierē, lai apdullinātu sevi, vicināja tumsā rokas un elsa, drebēdams kā cilvēks, kas aiz šaušalām zaudējis prātu; tomēr šaubas kļuva aizvien nepielūdzamākas, aizvien pārliecinošākas, aizvien lielākas. Te viņš smējās par savu lētticību, atvairīdams maura vārdus kā lielāko muļķību, te atkal bija pilnīgi pārliecināts par to patiesību un brīnījās, kā viņam līdz šim nebija radušās ne mazākās aizdomas, kaut bijis tik daudz zīmju.

Piepeši neziņas šausmas liek tam pieslieties kājās. Viņš aizdedz sveci. Pēkšņa doma iešaujas viņam prātā. Viņš pakāpjas uz soliņa, nokabina veco apģērbu un zābakus, kas karājas pie alas griestiem. Platajās biksēs ieskanas naudas maisiņš.

Kad Ramiro bija pārmainījis mūka svārkus pret šīm veclaiku drēbēm un apjozis zobenu, viņš izgāja no alas un sāka klīst apkārt naktī. Viņam nebija vairs cita padoma kā bēgt bez apstājas pretī jūrai, nebija citu cerību kā vien kuģi.

Viņš sapņoja par kādu malu Indijas, kur stādi, augļi, putni, zvaigznes — viss viņam būtu kaut kas jauns un nekas neatgādinātu veco un ļauno zemi, kur viņš piedzimis, kur viss bija posts, ļaunestība, apbūrums. Vienīgi šādā veidā viņš varētu izbēgt no lāstiem, kas viņu vajāja varbūt jau mātes klēpī.

Viņš .gāja nenoguris kā Ahasvers, noslēpumaina vēja dzīts, kas nekustināja koku lapas, bet kam viņš ar visiem saviem spēkiem nebūtu spējis pretoties.

Vakaros, kad viņš iegāja krogā, dažs labs gans, redzēdams viņu parādāmies veclaiku drānās, ar garu izspūrušu bārdu, steigšus izmeta savu vīna glāzi un krustīdamies bēga pagalmā.

Turpretī dienas laikā, kad viņš gāja cauri miestiem, bērneļi smējās par viņa izskatu un svieda pakaļ riekstu čaulas un ceļa smilti.

Par naudu, ko atrada bikšu kabatā, viņš nopirka mūli, lai ātrāk tiktu uz priekšu, un apmetni, ar ko apsegties, un tādā kārtā pēc neskaitāmām likstām pēdīgi decembra vidū nonāca Kadisā.

To pašu dienu, staigājot pa ielām, viņš ieraudzīja no kāda loga nokarājamies kāda pulka karogu; Ramiro prasīja pēc kapteiņa un dabūja zināt, ka tas iepriekšējā vakarā aizjājis uz Heresu. Ramiro jau gribēja iet prom, kad kāds karavīrs, kas sēdēja uz akmens sola pie durvīm, iesaucās:

— Ja jūsu žēlastība, bruņinieka kungs, gribētu runāt ar leitnantu Pavlo Martinesu, tad tas nāk tur, pa labi roki.

Ramiro pavērsa galvu, un viņa pārsteigums bija liels, kad viņš ieraudzīja, ka ielu šķērso viņa bijušais pāžs spožās karavīra drēbēs.

Pavliljoss nupat bija atgriezies no Flandrijas. Kādā kaujā Groningenas tuvumā divas spāņu musketieru daļas, ienaidnieka uzbrukuma pārsteigtas, bija metušās bēgt.

Tikai Pavliljoss bija palicis uz vietas nepakustoties. Otrā diena viņš ticis atrasts tai pašā vietā, guļot uz mutes; viņš bija zaudējis valodu un stipri ievainots. Tas viņam atnesa slavu. Daži teica, ka bailes nebija ļāvušas viņam pakustēties, daži — ka viņš palidis zem lielgabala lafetes, taču jaunie kareivji uzskatīja viņu par varoni un iedzīvotāji — par Kadisas slavenību. Pazinis Ramiro, Pavliljoss apsolīja tam palīdzēt kur un kā varēdams un, kad dabūja dzirdēt par tā apņemšanos iestāties rotā par kareivi, pats gāja ar viņu nopirkt visu, kas bija nepieciešams braucienam ar kuģi. Decembra beigās viņiem bija jāpaceļ enkurs, lai dotos uz Peru.

Decembra mēneša divdesmit ceturtajā dienā, kad pulkstenis rādīja pari sešiem pēc pusdienas, trīs lielas gale- onas izbrauca no līča, paceldamas cita pēc citas daudzās buras, kas saules rietā drīz vien iekrāsojās zeltainas un asinssarkanas.

Vienā no tām aizbrauca Ramiro, atspiedies pret margām un ar skatienu, domām un visu savu dvēseli tiekdamies pretī teiksmainu cerību piepildījumam aiz apvāršņa.

Kuģu pakaļējos galos iedegās trīs lukturi, un tika uzņemts virziens uz Ameriku.

Tikmēr piekrastē, Sanfelipes raga pusē, kāda meitene noplīsušos apavos, uzmetusies uz pēdējās klints, elsojot noskatījās šajās dziestošajās ugunīs, kas kļuva aizvien mazākas, aizvien tālākas, un paisums, pamazītēm ieskaudams klints bluķi, rotaļājās ar meitenes zaļgano apmetni, apslāpēja viņas žēlabas, aiznesa viņas asaras un putu ņirdzīgiem smiekliem skandēja neaptveramu un nežēlīgu dziesmu.

ENRIKE LARRETA UN Tā ROMĀNS

«Habent sua lata libelli» — «Grāmatām ir savs liktenis». Sis latiņu gramatika izteiciens pilnām attiecināms uz argentīniešu rakstnieka Enrikes Rodrigesa Larretas romānu «Dona Ramiro godība», kuru tas sarakstījis mūsu gadsimta sākumā.

Sai grāmatai bijis lemts d/.īvot patstāvīgu dzīvi — neatkarīgi no autora. Pats autors (savā laikā Argentīnas sūtnis Madridē un Parīzē, vēlāk ārlietu ministrs, kongresa loceklis, miljonārs, konservators-la- tifundists, dedzīgs katolis) maz pazīstams.

Aizmirsti arī viņa pārējie darbi: franču valodā sarakstīta drāma, so- nfeti, romāni u. c.

Tikai pirmais Larretas darbs — vēsturiskais romāns «Dona Ramiro godība» izturējis laika pārbaudi un atkal un atkal tiek izdots visās pasaules valodās.

Rakstnieks Larreta bija ortodokss reliģijas jautājumos, taču viņa romāns izraisīja nepatiku kātoju aprindās. Madrides kritiķis — dedzīgais katolis Hulio Sehadors Frauka 1920. gadā raksturoja Larretas darbu šādiem vārdiem: «Mūsu tautas īsto — katolisko garu viņš (Larreta) nav pareizi izpratis. Autors nav spējis atmest aplamos priekšstatus, kādi pie mums izplatīti par inkvizīciju.» Par ko tad Larretu vainoja kaismie kato)i un nacionālās — «tīrās» spāņu kultūras aizstāvji?

Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms jāatgriežas pie laika posma, kad romāns tika rakstīts. Veselus piecus gadus (no 1903. līdz 1908. g.) Larreta iznēsājis savu grāmatu. Tanī laikā autors bija Argentīnas diplomātiskais pārstāvis Madridē un negribot kļuva liecinieks sabrukumam, kāds valdīja Spānijā katastrofālā 1898. gada kara dē), kurā Spānija zaudēja savas pēdējās kolonijas — Kubu, Puertoriko, Filipīnas un Gu- amo salas. Katastrofa, ko pārcieta Spānija, ietekmēja pasaules uzskatu jaunajiem XIX gadsimta deviņdesmito gadu rakstniekiem, kuri ienāca literatūrā kā «98. gada rakstnieki». Kaut arī šo rakstnieku daiļradē pastāvēja nesaskaņas, tos vienoja sabrukuma traģiska priekšnojauta un jautājums: kas vainīgs postā, kurš piemeklējis Spāniju?

Apšaubīdami iespēju ietvert daiļradē sava laika Spāniju, 98. gada rakstnieki pievērsās tās pagātnei. Viņi nāca pie atziņas, ka īstā Spānija nav meklējama XVI — XVII gadsimtā, kad sākās nacionālā panīkuma posms, bet gan daudz agrākā laikmetā — katoliskā karaļpāra Ferdinanda un Izabellas laikos un viduslaiku feodālajā iekārtā ar tas neatkarīgajiem muižniekiem, «brīvajām pilsētām» un lauku kopienām.

Tā tapa Larretas grāmata. Var strīdēties par mērķiem, kādus sev izvirzījis autors, un par to, kāda bijusi romāna sākotnējā iecere. Tomēr nav šaubu, ka šī grāmata cieši saistīta ar 1898. gada katastrofu. Par to skaidri liecina pēdējās romāna rindas. Ramiro, lepns bruņinieks, kas alkst slavas un varoņdarbu, neatrod sev vietas dzimtenē. Romāna beigās viņš neredz citas izejas kā — vai nu kļūt par eremītu, vai par laupītāju. Tikai šīs divas iespējas Fīlipa II Spānija spēj dot «lepnajam un cēlajam bruņiniekam». Bet te Ramiro gara acu priekšā nostājas «apsolītā zeme» — Jaunā pasaule. Vienā no pēdējām romāna nodaļām lasām:

«Viņš sapņoja par kādu malu Indijās, kur stādi, augļi, putni, zvaigznes — viss viņam būtu kaut kas jauns un nekas neatgādinātu veco un ļauno zemi, kur viņš piedzimis, kur viss bija posts, ļaunestiba, apbūrums. Vienīgi šādā veidā viņš varētu izbēgt no lāstiem, kas viņu vajāja varbūt jau mātes klēpī.»

Larreta uzskata, ka dzīve Fīlipa II laikmetā Spānijā bija nožēlojama.

«… Trūkums un bads pieņēmās kā dieva sodība. Ļauna burvība, likās, bija padarījusi zemi neauglīgu, apstādinājusi dzirnas, virpotavas un austuves, padarījusi nevarīgu amatnieka roku. Daudzi jau vairs nesaprata, kā sagādāt pārtiku, un gāja zagt, kur vien pagadijās… Ielas bija pilnas viltus nabagu, lauki — viltus svēto vientuļnieku, ostas — izsalkušu bruņinieku, kas gāja turp lūgties, lai tos uzņem uz kuģa.

Sim rūpēm par vēderu pievienojās vēl gara satraukums, patiesas bažas — modināt pret sevi svētās tiesas aizdomas vai arī tikt sodītam par kaut kādu apgrēcību pret pārcilvēciskā karaļa varu… Šķita, ka pat vējš nes apmelojumus un nodevība slēpjas zem guļas vietas, aiz durvju portjerām, kapelu kaktos.»

Fīlipam II rakstnieks veltījis tikai vienu epizodi, toties neaizmirstami iespaidīgu. Mūsu priekšā it kā nostājas pats Filips: «Viņa seja bija palsi balta kā slapjš ģipsis… urbjošie, stingie čūskas redzokļi izskatījās pilnīgi bezkrāsaini… aukstās, mēļās, sakniebtās un uz iekšu ievilktās lūpas, it kā jau izjutušas zemes godības pīšļu sūrumu, tikko manāmi pakustējās, un atskanēja gandrīz nesadzirdama balss.»

Tikpat baismīgi spilgti Larreta zīmējis arī baznīcas kalpus melnajos un dzeltenajos mūku svārkos un krāšņajā arhibīskapa ietērpā. Taču, atveidodams bargos karaļa un mūku tēlus, autors it nemaz nav idealizējis arī šīs valdošās virsotnes ienaidniekus — spāņu muižniekus. Tauta (atskaitot amatniekus — moriskus, ieroču nesēju Medrano, pāžu Pavliljosu u. c.) parādās tikai dibenplānā epizodisku personāžu lomā. Visa autora vērība piesaistīta feodālajiem muižniekiem — nevaldāmiem, dīkiem, aprobežotiem; tie labāk rīko sazvērestības un cieš badu

nekā nododas godīgam darbam. Pār Spānijas pilsētām sabiezējis sēru mākonis, nerimtīgi skan baznīcu zvani, uz laukumiem inkvizīcija izrēķinās ar saviem upuriem, bet pa ielām klīst izbadējušies, drūmi, nemiera pārņemti muižnieki — vēstures gaitā bojā ejošās feodālās iekārtas rēgi.

Neuzskaitīsim šeit visus tos muižnieku tipus, kurus Larreta parāda savā romānā. Tur ir gan bezprāta sirmgalvis dons Injigo, kā nepieejamā tornī ieslēdzies savas ģimenes kaunā, gan «itālietis» dons Alonso un brīvību mīlošais dons Djego, gan divi majorāta mantinieki — Gonsalo un Pedro, gan viltīgā skaistule Beatrise. Spilgtām krāsām zīmēts galvenais varonis — Ramiro, kurš spiests atdot kreditoriem ne tikai pili, bet arī senču portretus.

Ievērību pelna tas apstāklis, ka Ramiro saārdītajai dvēselei ce)u parāda nevis spānietis, bet morisks — varoņa tēvs. Ramiro lūdz tam gabaliņu maizes, bet atbildei saņem rūgtu pārmetumu: «Labāk būtu, ja jūs to pelnītu savām rokām. Vai varbūt domājat, ka ši smirdošā slinkošana izdzēsīs noziegumu un zvēresta laušanu?» Un tikai tad, kad Ramiro dabū zināt, ka viņš no tēva puses ir morisks, viņš atkal kļūst par cilvēku. Karavīrs viņā uzvar mūku, un ar neatvairāmu spēku viņā atdzimst alkas pēc varoņdarbiem un godības.

Kā redzam, Larreta nav žēlojis krāsu, lai atbaidošā veidā parādītu tradicionālo Spāniju — karaļu, muižnieku un baznīcas Spāniju. Bet kur tādā gadījumā ir romāna pozitīvie tēli? Nav šaubu, ir arī tādi. Larreta, Jaunās pasaules — Latīņamerikas pārstāvis, t. i., no ortodoksāli spāniskā viedokļa «kreols», ar acim redzamu līdzjūtību apraksta visu to, kas romānā attiecas uz mauriem. Pietiek atcerēties morisku Ramiro tēvu un brīnum jauko skaistuli Aišu, kas mirst kā varone uz svētās tiesas šausmīgā sārta. Pašam Ramiro ir divējāda, pretrunīga daba. Lepns un kaismīgs pēc rakstura viņš spāņu dzīves drausmīgajos apstākļos vairākkārt kļūst par nodevēju un izdara noziegumus. Bet viņā nepārtraukti cīnās divas asinis — spāņu un mauru. Katrā ziņā Ramiro ir tāds cilvēks, kas spējīgs izdarīt varoņdarbu. Aprakstīdams Ramiro dzīvi, Larreta it kā norāda Spānijai, kāda varētu būt izeja grūta brīdī, kad nāciju piemeklējusi katastrofa. Šī izeja būtu cieša vienība ar spāņu cilmes zaru Latīņamerikā. Tā vismaz domā autors.

Un tomēr Larreta savā «Dona Ramiro godībā» negrib kļūt par atkritēju. Tieši otrādi, viņš ar lielu un kaislu mīlestību pieķēries mātei dzimtenei — senajai Spānijai (piebildīsim — Spānijai līdz Kolumba laikam), kuru viņš uzskata par vienīgo īsto Spāniju. Romānā iestarpināts daudz sīku epizožu, kas liecina par kvēlām simpātijām pret visu nacionālo — spānisko. Viens tēls iet cauri visam romānam — varoņa māte, kas rūgti apraud savu jaunības grēku. Sis skumjais tēls it kā

pasvītro romāna idejisko līniju. Tas ir ne tikai romāna personāžs, bet gan simbols Spānijai, kura apraud savu pagātni.

Ar dziļu mīlestibu Larreta zīmējis Spānijas dabu. Mēs skatām Spānijas senās pilsētas — simetrisko Svēto Avilu, Toledo ar greizajām līkloču ieliņām un tās «noziegumu un izpirkšanas» upi. Redzam akmeņaino, saulē izdegušo Kastīliju ar zemu ozolu audzēm pavasara, vasaras un ziemas vakaros, kad pie debesīm dziest ugunīgs riets, redzam brīnum jaukos Spānijas dienvidus.

Larretas romāns pārvērties par īstu apsūdzības aktu pret Spānijas karaļu tradicionālo politiku, kuru romānā iemieso Fīlips II un inkvizīcija. Sai plāksnē rakstnieku vadījis naids, bet naidam dažkārt ir ļoti vērīgas acis. Piecus gadus Larreta gatavojies šai apsūdzētāja lomai, rakņājies pa arhīviem, krājis izrakstus, pārbaudījis un salīdzinājis faktus. Iznākumā viņš ieguvis ārkārtīgi daudz palīgmateriāla. Katru faktu, katru mazāko sīkumu Larreta apstiprinājis ar dokumentu. Un tomēr, romānu lasot, rodas jautājums, vai autors nav pārāk sabiezinājis krāsas, vai viņš nav izkropļojis vēsturisko patiesību?

Nē, viņa romānā attēlotā Spānija ir tieši tāda, kāda tā bija XVI — XVII gadsimtā, tāda, kādu to rāda akti un citi tā laika dokumenti.

Ja Kārļa V valdīšanas laikā senās brivestības tika vismaz ar godu apglabātas, tad Kārļa V dēla un pēcteča Fīlipa II Spānija, kas bija uzvarēta uz cietzemes un jūrām un ko smacēja smaga ekonomiska krīze, pie kuras to bija novedusi stulbā un asinskārā absolūtisma politika, mira no bada, slimībām un nabadzības, cieta mokas cietumos un baznīcās vai arī dega uz šausmīgajiem inkvizīcijas sārtiem. .

Katastrofālais stāvoklis, kādā no XVI līdz XVII gadsimtam atradās Spānijas rūpniecība, noveda pie ārkārtīgi lielas ārzemju kapitāla varas valstī. 1528. gadā kārtu pārstāvju padomes žēlojās par dženoviešiem, apgalvodamas, ka tie sagrābuši savās rokās visu Spānijas tirdzniecību. Dzīvsudraba raktuves Almadenā un sudraba raktuves Gvadalkanālā kopš 1525. gada bija iznomātas Fugeru banku namam. Ārzemnieku (dženoviešu) rokās bija arī Spānijas muita un tirdzniecības flote. Viņu banku nodaļas bija atvērtas Medinā del Kampo, Medinā de Riosekā un Viljalonā^ 1542. gadā kārtu pārstāvju padomes atklāti pārmet dženoviešiem, ka tie kļuvuši par graudu, zīda, vilnas un rūdu rūpniecības vienīgajiem saimniekiem. īpaši pastiprināti ārzemju kapitāls iespiedās Spānijā ap XVI gadsimta beigām, kad ārzemnieki sāka ievest savus strādniekus. Tātad, citiem vārdiem, Larretam ir pilnīga taisnība, kad viņš apgalvo, ka Fīlips II bija gatavs spert jebkurus — no nacionālā viedokļa pat visnepieļaujamākos soļus, lai tikai rastu jaunus ienākuma avotus.

Vēl lielākā panīkuma stāvoklī nekā rūpniecība ap XVII gadsimta sākumu atradās lauksaimniecība. No 1548. līdz 1579. gadam kārtu pārstāvju padomes sūkstījās par to, ka iedzīvotājiem nav intereses par lauksaimniecību. īpaši smagi Spānijai bija neražas gadi. XVI gadsimta beigās, t. i., tieši tanī laika posmā, kad noris Larretas romāna darbība (1583—1584), iedzīvotāji Spānijas visauglīgākajā da)ā — tās dienvidos (Granādā, Haenā, Mursijā) griezās pie valdības ar nepiekāpīgu prasību, lai atļauj ievest graudus no ārzemēm. XVII gadsimtā stāvoklis lauksaimniecībā neuzlabojās, gluži otrādi — kļuva vēl ļaunāks.

Līdz ar lauksaimniecības panīkumu sāka krasi samazināties iedzīvotāju skaits pilsētās un ciematos. Kaut gan tā laikmeta statistikas dati ir ļoti pretrunīgi, tie tomēr liecina par iedzīvotāju skaita strauju samazināšanos, it īpaši Kastīlijā (Larretas romāna darbības vietā), kur XVII gadsimta vidū iedzīvotāju skaits sarucis uz pusi un vietām samazinājies pat par divām trešdaļām. XVI — XVII gadsimtā visa Spānija bija pārplūdināta ar cilvēkiem bez profesijas vai arī ar tādiem, kas savu profesiju zaudējuši, un, beidzot, ar izputējušiem, deklašētiem augstmaņiem, ka" dons Ramiro. XVI gadsimta beigās klaidoņu skaits sasniedza simt piecdesmit tūkstoš cilvēku. Ciemati bija tukši, daļa iedzīvotāju izmira, daļa pārcēlās uz pilsētām. Senās muižniecības sabrukuma process risinājās strauji, sīkie un pat lielie feodāļi ātri kļuva nabagi. So procesu Larreta parādījis, attēlojot, kā pakāpeniski izput viņa varoņa dona Ramiro dzimta. Larretas aprakstītā aina ir vēsturiski pareiza, gandrīz nekļūdīga.

Tikpat patiesi Larreta atveidojis laikmeta morālo atmosfēru: «… gandrīz visi valkāja melnus apģērbus… Dzīve ritēja klusuma un ēnu valstībā…» Sī raksturojuma pareizību pilnīgi pierāda tā laikmeta vēsturiskie pieminekļi, politiskie traktāti, mākslas darbi un tautas daiļrade. Tik tiešām — plašas iedzīvotāju masas Spānijā bija tolaik ārkārtīgi drūmi noskaņotas. Cilvēki centās izdibināt apkārtējā posta iemeslu un meklēja to ne tikai zemes virsū, bet arī debesīs. Ari Ramiro pat sava mūža laimīgākajos brīžos nomokās, meklēdams cēloņus ļaunumam, kas viņam uzbrūk no visām pusēm. Viņš nespēj tos atrast, viņam šķiet, ka viņu vajā dieva lāsts.

So drūmo nomāktību ļoti veikli izmantoja Spānijas baznīca, kura ne tikai dedzināja ķecerus, bet arī apzināti atbalstīja pesimistisko noskaņojumu, kāds valdīja plašās jo plašās iedzīvotāju masās. «Nožēlo grēkus,» vērsdamās pie saviem upuriem, nemitīgi kala baznīca, «nožēlo nodarītos grēkus, par kuriem taisnais soģis tev uzsūtījis neskaitāmas nelaimes.»

Un Fīlipa II katoliskā Spānija nožēloja grēkus. Baznīcas bija stāvgrūdām pilnas dievlūdzēju, uz laukumiem dega baismīgi sārti.

Tāda politika piešķīra Spānijas baznīcai ārkārtīgu spēku. Tā deva tai iespēju ne tikai pārbīdīt smaguma centru jautājumā par «posta fizisko vaininieku», par «konkrēto ļaunuma nesēju» un pārnest to «debesu sfērās», bet ari pastāvīgi vairot savu bagātību un stiprināt savu varu. Attēlodams savā romānā Spānijas baznīcas varu, rādīdams, kādu pakāpi sasniegusi tās varenība, Larreta ne par matu neatkāpjas no vēsturiskās patiesības. Ap XVI gadsimta beigām, t. i., laikmetā, kuru savā romānā attēlo Larreta, pēc toreizējā aculiecinieka Gonsalesa de Avilas datiem, Spānijā bijis ap divsimttūkstoš mūku, t. i., 30 procenti no visa iedzīvotāju skaita. Divos ordeņos — dominikāņu un trancis- kāņu — kopā bijis trīsdesmit divi tūkstoši locekļu. Vienā pašā Seviljā bijis četrpadsmit tūkstoš mūku. 1626. gadā kārtu pārstāvju padomes piemin, ka valstī ir 9088 vīriešu klosteri, uz gadsimta beigām šis skaits vēl pieaug. Ap XVI gadsimta vidu klosteru un vispār garīdznieku ienākumi Spānijā sastāda piecus miljonus dukātu, tātad līdzinās pusei visas karalistes ienākumu.

Mūkiem bija ārkārtīgi liela loma visā valsts pārvaldīšanā, tie piedalījās karaļa padomēs, huntās utt. Karaļi pastāvīgi prasīja to padomu ne tikai baznīcas tiesību un teoloģijas jautājumos, bet arī visdažādākās politiskās problēmās. Cenzdamās saglabāt savu varu, baznīca mobilizēja visus spēkus ciešā sadarbibā ar karaļiem.

Tātad Spānijas baznīca un inkvizīcija Larretas darbā arī notēlotas atbilstoši faktiem. Šeit rakstnieka «latīņamerikāniskais» patriotisms, naids pret spāņu šovinistu aprobežoto politiku padarījis viņa skatienu ļoti asu.

Vēsturiski pareizi Larreta rāda arī musutmanisko Spāniju — moris- kus. Minējām jau, kādu iemeslu dēļ autors jūt pret tiem mīlestību. Bet, lai kādi būtu šie cēloņi, tēlodams moriskus strādīgus, lēnprātīgus, godīgus un mīlošus pretstatā tradicionālajai «katoliskajai spāņu pasaulei», Larreta rīkojas pareizi. Tieši ar mauru vajāšanu daļēji bija izskaidrojams Spānijas posts un tās varenības sabrukums. Larretas romānā moriski (skaistule Aiša un varoņa tēvs) noteikti ir pozitīvi tēli. No tēva arī mantotas dažas pozitīvas iezīmes paša Ramiro raksturā, taču augstsirdība un drosme dīvainā kārtā savijas ar zemiskumu un nepastāvību, un tā radies spilgts nekad neaizmirstams bojā ejošās šķiras atkritēja tēls.

Larreta ļoti precīzi attēlo arī laikmeta sadzīvi — pietiek atvērt jebkuru romāna lappusi, lai sajustu, ka autors ar savu liela mākslinieka talanta spēku aizved mūs citā laikmetā, pie citiem cilvēkiem, ļauj uzvēdīt cita laikmeta elpai. Un tā ir viena no romāna «Dona Ramiro godība» pamatvērtībām.

Taču Larreta, kaut arī romāns uzrakstīts vēsturiski pareizi, nav novērtējis tautas lomu. Viņš tikai pieminējis sacelšanos, tomēr tā nesniedzas pāri neizdevušos sazvērestību lokam. Bet, ja autors būtu iekļāvies tautas vidē, tad viņš būtu saskatījis citu Spāniju — dinamiskāku un optimistiskāku nekā viņa attēlotais muižnieku virsslānis. Tomēr ari ar šo būtisko trūkumu «Dona Ramiro godība» mūsdienu literatūrā neapšaubāmi ir viens no ievērojamākajiem darbiem, kas vērsts pret reakcionāro katolisko Fīlipa II Spāniju.

Ar īsta mākslinieka roku uzrakstītā «Dona Ramiro godība» attēlo vienu no svarīgākajiem laika posmiem pasaules vēsturē, un šim romānam ir liela izglītojoša nozīme.

Kaut arī Larretas daiļdarbā ir pretrunas, šī grāmata tomēr ir ierocis cīņā ne tikai pret spāņu, bet arī pasaules reakciju.

Pēc F. Keljina ievada šīs grāmatas izdevumam krievu valodā.

PIEZĪMES

8 Ipp. Adaha — Duero upes pieteka, tek caur Avilas pilsētu.

Avila — viena no vecākajām Kastīlijas pilsētām, slavena ar saviem arhitektūras pieminekļiem — katedrāli un nocietinājumiem. Pašlaik Avila ir centrs tāda paša nosaukuma provincei.

Moriski — kristīti mauri. Kaut gan Spānijā mauriem ar varu tika uzspiesta kristīgā ticība, tie slepenībā tomēr turējās pie muhamedāņu ticības.

Izabellas un Ferdinanda laiki — XV gs. beigas un XVI gs. sākums. Kastīlijas karalienes Izabellas (1451 —1504) un Aragonas karaļa Ferdinanda (1452—1516) valdīšanas laiks iezīmē ievērojamu posmu Spānijas vēsturē. Ar abu valdnieku laulībām 1479. gadā tika apvienotas divas varenākās valstis Ibērijas pussalā — Kastīlija un Aragona. Sā karaļ- pāra valdīšanas laikā Spānijā padzina maurus, Kolumbs atklāja Ameriku un ievērojami nostiprinājās apvienotās valsts varenība.

10. Ipp. Kārlis V (1500—1558) valdīja pār Spāniju no 1516. lidz 1556. g. (Kārlis I), no 1519. g. līdz 1555. g. viņš bija Vācijas imperators — Kārlis V. Apvienojot divus troņus un ar karu pakļaujot sev daudzas valstis, Kārlis V radīja milzu monarhiju, kura tomēr bija tik nestabila, ka jau nākamo valdnieku laikā sāka irt.

Filips II (1527—1598) — Kārļa V un Portugāles Izabellas dēls. Visumā turpināja sava tēva sākto iekarošanas politiku. Tomēr Spānijas valsts nespēja pārvaldīt un saglabāt visu to, kas jau agrāk bija salaupīts un iekarots. Sacelšanās Flandrijā (tā beidzās ar Flandrijas provinču atšķelšanos no Spānijas), neveiksmīga ārējā politika, ko iezīmēja pret Angliju raidītās spāņu flotes — Neuzvaramās armādas sakāve, neskaitāmas sacelšanās zemes iekšienē, pārmērīgie valsts parādi un saimniecisks sabrukums nokausēja Spāniju un padarīja to nevarīgu.

Levanles salas — salas pie Mazāzijas krastiem. Par Levanti (saules lēkta vietu) viduslaikos sauca Tuvos Austrumus.

Kauja pie Helvesas. — Helvesa — sala Vidusjūrā pie Tunisas krastiem, kur 1560. gadā starp spāņu un turku flotēm notika asiņaina kauja un spānieši cieta pilnīgu sakāvi.

… kad viņa kastiliešu pieši skanēja uz Neapoles bruģa. — Sākot ar 1424. g., Neapole bija pakļauta Spānijai kā vicekaraliste.

Segovija — pilsēta Kastilijā.

Abindarraezs — leģendārs maurs, neskaitāmu spāņu romanču, stāstu romānu un drāmu varonis.

12. Ipp. «Helvesu, māt mijā, nav viegli iekarot!» — spāņu tautas romance.

… kad nav vairs dona Huana, nav vairs Lepanlo varoņa. — Austrijas Dons Huans, Kārļa V ārlaulības dēls, bija veiksmīgs spāņu karavadonis. Daudzi spāņu rakstnieki, it īpaši Servantess, Lope de Vega un Kalderons, slavinājuši viņu kā izcilāko kara ģēniju. Jūras kaujā Le- panto līci pie Grieķijas krastiem spāņu flote Austrijas Huana vadībā 1571. gadā sagrava turku eskadru.

Svētā māte Teresa de Aumada — Teresa Sančesa Sepeda Da- vila-i-Aumada (1515—1582), katoļu baznīcas kanonizēta (svētā Teresa de Hesusa). Ar valodu un stilu devusi lielu ieguldījumu spāņu literatūrā. Viņas spalvai pieder virkne mistisku sacerējumu, vispazīstamākie ir «Ceļš'uz pilnību» un «Manas dzīves stāsts».

13. Ipp. Alba de Tormesa — neliela apdzīvota vieta Salamankas tuvumā.

Angelus — katoļu baznīcas lūgšana.

Fanega — laukuma mērs spāņiem, apmēram 0,6 ha.

15.  ipp. … senekas «epistolae», cicerona «De olliciis», pa vienam Sallustija, Valerija un Vergilija darbam — grāmatas, kuras XVI—XVII gs. lasīja katrs izglītots spānietis.

Armilārā sfēra — senos laikos lietota astronomiska ierīce leņķu mērīšanai; sastāv no kustīgiem gredzeniem, kas attēlo debess sfēras riņķus; mūsu dienās lieto kā mācību līdzekli.

Santļago ordenis — svētā Jēkaba — Spānijas patrona ordenis ir viens no vecākajiem bruņinieku ordeņiem Spānijā (dibināts 1291. g.). Būt par šī (tāpat arī Kalatravas un Alkantaras) ordeņa locekli tika uzskatīts par lielu godu netitulētam spāņu muižniekam.

16.   Ipp. Haena, Sevilļa, Anduhara — mauru kundzības centri Anda- lūzijā.

17.  Ipp. Alpuharras nāvesplauļa — runa ir par lielo mauru sacelšanos (1568—1571. g.), kad karaļa pulki tos nežēlīgi sakāva.

… ar vienu otru aforismu no partidām. «Siete Partidas» (spān.) — «Septiņas daļas» — likumu krājums, kas sastāv no septiņām daļām; pēc karaļa Alfonso X, saukta Gudrā, pavēles sastādīts jau XIII gs. vidū.

… citu pēc cita ieķīlāja savus īpašumus dženoviešiem. — Dženovieši tanī 'laikā bija visuzņēmīgākie tirgotāji un augļotāji. Viņiem bija plašs banku un tirdzniecības namu tīkls visā Dienvideiropā.

18.  Ipp. Baskinja — īsi sieviešu svārki.

20.   Ipp. . . . aizbrauca viens uz Flandriju. — Kārļa V laikā Flandrija kļuva par Spānijas provinci. Atbrīvošanās kustība tur sākās jau līdz ar spāņu kundzības nodibināšanos, pret apspiedējiem tika rīkotas neskaitāmās sacelšanās, kas bija sevišķi lielas Fīlipa II valdīšanas laikā. Karš Flandrijā bija parasta lieta.

… cīņā pret Francijas hugenotiem. — Francijas hugenoti atbalstīja sacelšanos Flandrijas provincēs.

21.   Ipp. Sids Kampeadors — apdziedāts spāņu eposā «Dziedājums par manu Sidu», ir daudzu dzejas darbu un romanču varonis. Ar Sida vārdu pazīstams pusleģendārais karavadonis Rujs Diass (1040—1099), kas kļuva slavens cīņā ar mauriem.

23. Ipp. … kavaljero Nalviljosa un mauros Ajas Galjanas traģiskās mīlas stāstu. — Ieroču nesējs Medrano stāsta savam audzēknim daudzas leģendas, kas saistītas ar Avilas vēsturi. Šīs leģendas un patiesu notikumu atstāsti apkopoti grāmatā «Avilas pilsētas varenības vēsture» (1607. g.), ko sarakstījis benediktiešu mūks Luiss Ariss.

… redzot tuvojamies Almoravidu maurus. — Mauru valdnieku dinastija, kas XII gs. valdīja Spānijā.

25. Ipp. Amalli — maza ostas pilsētiņa Itālijā, Salernas līča krastā.

… kad grāfs Raimundo no Burgundijas — franču bruņinieks, kurš

Āfrikas ziemeļu piekrasti. Vārds «berberu» nereti lietots kā sinonīms vārdam «afrikāņu».

72. Ipp. Hūrijas — jaunavas, kas, pēc musulmaņu ticības, apdzīvo paradīzi.

78.     Ipp. Nostāsts par jaunavu Karkajonu — populāra leģenda — «Stāsts par jaunavu Karkajonu, ķeizara Nahraba meitu, un viņas dūjiņu». Karkajonā iemīlas viņas tēvs, Indijas ķeizars, un, meitas atraidīts, pavēl viņai nocirst rokas un atstāt viņu likteņa varā kalnos. Seit Karkajonai dod patvērumu balta stirna. Medīdams stirnu, alā nokļūst Antiohijas princis, tas apņem Karkajonu par savu laulāto draudzeni. Taču prinča pamāte nīst jauno sievieti un padzen to no mājas. Gatavodamās nāvei, Karkajona vēršas ar lūgšanu pie allaha, kurš viņai uzsūta miegu. Pamodusies jaunava redz, ka allahs atdevis viņai rokas. Stāsts beidzas ar to, ka viņa atkal atgriežas pie sava vīra. Sai leģendai, kas daudzējādā ziņā līdzinās citiem viduslaikos populāriem nostāstiem, bija ļoti lieli panākumi Spānijā. Leģendā ir daudz musulmanisku iezīmju, it īpaši epizodē ar dūjiņu, kura atlaižas pie visu pamestās Karkajonas, izskaidro viņai islama būtību un vēstī par svētlaimi paradīzē un mokām ellē.

79.    Ipp. Abentolails — XII gs. arābu-spāņu filozofs Ibn-Tufeils, kurš centās pierādīt, ka augstāko atziņu var gūt ne tikai ar filozofisku sistēmu pētīšanu, bet arī ar tiešu dabas vērošanu. Patiesība, pie kuras ar intuitīvu uztveri var tikt augstākajās ekstāzes pakāpēs, ir tā pati, kas atklājas reliģijas dogmās un tiek izteikta alegorijās, lai to spētu saprast nenobrieduši prāti. Ibn-Tufeila traktātu viņa sekotāji Eiropā novērtējuši kā psiholoģisku romānu vai noveli; ar lielu literāru talantu traktātā stāstīts par neapdzīvotā salā izmestu bērnu. Vienīgi saviem paša pūliņiem šis cilvēks pēdīgi uzvar dabu, tiek pie gara skaidrības un ar tiešu apceri spēj izprast esamības īsto būtību.

84.   Ipp. Tihama — Arābijas piekraste.

Nedžda — Arābijas centrālā daļa.

85.    Ipp. Kcbirs (arāb.) — sirmgalvis, vecs, godājams cilvēks.

Hidiasas zeme — Dienvidarābija.

Semsemas ūdens — aka Kaabā, musulmaņu svētnīcā Mekā.

Hatima — viens no Kaabas tempļa stūriem.

96.    Ipp. … tika lasījis par imperatoru Alionso. — Karalim Alfonso VII (1126—1157) bija imperatora tituls, lai būtu atšķirība starp viņu un viņam pakļautajiem Aragonas un Navarras karaļiem.

97.    Ipp.-Gudrā karaļa likums — Karaļa Alfonso X (1252—1284) likumu krājums «Septiņas daļas». Savas valdīšanas mākas un lielo zināšanu dēļ Alfonso X vēlāk dabūjis iesauku «Gudrais».

102. Ipp. … sameklēt pergamentus, kuri pierāda asiņu skaidrību. — Sādi dokumenti (certamen) bija nepieciešami, lai varētu pretendēt uz augstākajiem amatiem galmā vai arī tiktu uzņemts Santjago, Kalatra- vas un Alkantaras ordeņos.

104. Ipp. Rehidors — pilsētas padomes (huntas) loceklis.

108. Ipp. Korehidors — karaļa ierēdnis, kas viņam uzticētajā darba laukā bauda neierobežotu varu.

110. Ipp. Licenciāts — cilvēks, kas pabeidzis pilnu mācību kursu spāņu universitātē.

Alesandro Farnēze (1547—1592) — ievērojams itāliešu karavadonis, kurš kalpojis Spānijas karapulkos.

111. Ipp. Djego de Eslelja (1524—1578) — franču mūks, kurš sarakstījis «Dievbijīgākās pārdomas par dievišķo mīlestību». Sis traktāts XVI gs. Spānijā bijis ļoti pazīstams.

116.  Ipp. Provinces — t. i., Flandrija.

Bearnietis — franču karalis Indriķis IV, kurš bija arī Bearnas princis (1553—1610).

117.   Ipp. … nonāvēdams karali Dāriju. — Dāriju III nogalināja viņam tuvu stāvošas personas, kad persieši karoja ar Maķedonijas Aleksandru. Pēc Dārija nāves Aleksandrs viegli ieņēma visu persiešu zemi.

Dons Rodrigo — pēdējais gotu karalis Spānijā, 731. gadā viņu uzvarēja arābi.

Karalis Ludviķis — Ungārijas karalis Ludviķis II (1506—1526), kurš gāja bojā, cīnoties pret turkiem pie Mogačas.

119. lpp.Medina del Kampo — maza pilsētiņa Kastīlijā netālu no Val- jadolidas.

122. Ipp. Saragosa — Aragonas galvaspilsēta.

126. Ipp. Karlahena — osta Spānijas dienvidos.

Orense — pilsēta Spānijas ziemeļrietumos.

128. Ipp. llumināli — reliģiozi mistiska apvienība, dibināta Spānijā 1575. g. Kvietisti — XVII gs. mūka Migela Molinosa izstrādātas mistiskas mācības piekritēji (šai gadījumā Larreta pieļāvis anahronismu).

141.   Ipp. Apeless un Parazijs — ievērojami grieķu mākslinieki, kuru vārdi jau kļuvuši par sugas vārdiem, ja grib apzīmēt kādu izcilu gleznotāju.

142.   Ipp. … vai nu Cēzars vai nekas — Cēzara Bordžas (miris 1507. gadā) devīze; itāliešu politiķis, pazīstams ar viltu un nekautrību līdzekļu izvēlē savu mērķu sasniegšanai.

155.   Ipp. … dons Huans de Lanusa — 1590. gadā iecelts par galveno liesnesi, aizstāvēja Aragonas privilēģijas, kuras tai gribēja atņemt Filips II, un pretēji valdnieka pavēlei atbalstīja Antonio Peresu. 1592. gadā Fīlips II lika Lanusu sodīt ar nāvi.

156.   Ipp. … pirms dažiem gadiem imperators — t. i., Kārlis V.

157.  Ipp. Fugeri — vācu banku nams XV — XVII gs.

160. Ipp. … neviens cits viņu neredzēs uz mūļa. — Uz nāvi notiesātos veda jāšus uz mūļa vai veca klepera.

163. Ipp. Miserere (latīn.). — Bibele, sākuma vārdi Dāvida 50. psalmam.

168. Ipp. Marija Padilja — karaļa Pedro I (1350—1369), ar iesauku Cietsirdīgais un Taisnīgais, iemīļotā. Marijas Padiljas dēļ Pedro atstāja savu sievu Blanku no Burboņu karaļnama; šis solis izraisīja spāņu aristokrātu sacelšanos, ko karalis bargi apspieda.

171. Ipp. Laokoons (mitol.) — Hekubas un Priama dēls, Apolona tempļa priesteris Trojā. Viņu nožņaudza baisma čūska, kas pēkšņi iznira no jūras dzīles.

175. Ipp. Selestina — vecene savedēja Fernando de Rohasa (1499) romānā «Selestina jeb traģikomēdija par Kalisto un Melibeju».

177.   Ipp. Eskorjāls — klostera pils 50 km attālumā no Madrides. Pili cēluši pēc karaļa Fīlipa II pavēles arhitekti Huans Bautista de Toledo, Huans de Errera un Fransisko de Mora.

178.    Ipp. Karalis klusētājs, karalis burta kalps. — Fīlips II mēdza pats izskatīt visus papīrus, ko saņēma viņa kanceleja, pats diktēja sīkas atbildes un rakstīja rezolūcijas.

179. Ipp. Zellvilnas Aunādas ordenis — augstākais apbalvojams Spānijā. Parasti tika piešķirts karaļa ģimenes locekļiem un citu valstu valdniekiem.

211. Ipp. Sokodovers — galvenais laukums Toledo pilsētā.

.. . Huanela asprātīgo ierīci. — Itālietis Džovanni Turriano Huanelo 1568. gadā izgatavoja ierīci ūdens pacelšanai, lai paaugstinātu ūdens līmeni Taho upē.

Ipp. Serafs — sieviešu apdzīvotā daļa bagātos turku namos.

Ipp. Sarila un Galjana — leģendāras skaistules Granādā. Viņu vārdi bieži sastopami dažādos literatūras pieminekļos.

Mihrabs — vieta mošejā, kurp ticīgie vērš savus skatienus lūgšanu laikā.

226. Ipp. . . .Portugāles kampaņā. — Runa ir par Fīlipa II karu ar Portugāli (1580. g.), tas beidzās ar Portugāles pievienošanu Spānijai. Spānija valdīja tur 60 gadus.

230. Ipp. Asins arka — Kristus asins arka, kas atdala Sokodovera laukumu no tagadējās Servantesa ielas.

243. Ipp. Trīs gara ceļus… — Pēc viduslaiku mistiķu mācības, pie dieva var nokļūt pa trim ceļiem: ar meditatio (pārdomām), cogitatio (domāšanu) un contemplatio (apceri).

Brālis Huans de la Kruss — mūks, mistisku traktātu autors XVI gs.

247. Ipp. Heresa — pilsētiņa Andalūzijā netālu no Kadisas. Pazīstama ar savu vīnu.

SATURS

Pirmā daļa…………………………………………

Otrā …………………………………… . . •

Trešā daļa . . •……………………………………

Enrike Larreta un tā romāns . • Piezīmes….

Enrique Larrela I.A GLORIA DE DON RAM I КО (Una vida oil tiempos de Felipe II) Espasa — Calpc. S. A, Madrid 1964

Энрикс Jlappera СЛАВА ДОНА РАМИРО Государственное издательство художественной литературы Москва 1961

Издательство «Лиесма» 1Га латышском »зыке Художник В. Грант

Redaktore V. Klumele Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore Dz. Reigase

Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 1970. g. 18. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 3. novembri. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formats 84X108/32. 8.25 fiz. iespiedi.; I3,8fi uzsk. iespiedi.; 15,22 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 91 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23702-Dl 88. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā. Ļeņina Ielā 137,'139. Pasūl. Nr. 385.

С

2 — 385

1 Teoloģijas kopums. (Lai.)

4 — 385

1 Uz mužu. (Lat.)

1 Lai nav spītīga klusuma un apšaubāmas brīvības. (Lai.)

Tāpat tie dambji ar, kas viņām apkārt. (Dante. Dievišķā komēdija XVIII nod., 1.)

[8] noraidu grēku piedošanu, noraidu, noraidu! (lat.)

[9] manā vārdā viņi izdzīs velnus! apklusti un izej no viņai (Lai.)

Content

Larreta Enrike Dona Ramiro godība

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

ENRIKE LARRETA UN Tā ROMĀNS

PIEZĪMES

SATURS