Jillenstens Larss

Dona Žuana ēnā. Ačgārnā atmiņa. Gluži vienkārši

Larss Jillenstens

Dona Žuana ēnā. Ačgārnā atmiņa. Gluži vienkārši

.

PRIEKŠVĀRDS

Ievērojamo zviedru rakstnieku Larsu Jillenstenu (1921), pēc izglītības mediķi, daudzu romānu un eseju krājumu autoru, redzamu sabiedrisko darbinieku, viņa kolēģis Artūrs Lundkvists raksturojis šādiem vārdiem: «Larss Jillenstens ar savu patosu un intelektuālismu, mākslinieka temperamentu un zinātnieka objektivitāti ieņem īpašu vietu mūsdienu zviedru literatūrā.» Vērtējot Jillenstena rakstniecību kopumā, varētu sacīt, ka tā vedina un māca domāt, padarīt saturīgāku mums atvēlēto laiku. Rakstnieks atzīstas, ka viņu pārņem bezpalīdzība un riebums, redzot, kā cilvēki sagandē savu dzīvi. Manuprāt, uz šis atziņas balstās visa viņa daiļrade. «Ak dievs — jūs esat morālists!» dzedrais zinātnieks Jillenstens, šķiet, pārmet rakstniekam Jillenstenam. Patiešām, Jillenstena grāmatas var uzskatīt par pamācībām dzīves mākslā. Rakstnieks pats šādi izsakās par savas daiļrades būtību: «Kā dzīvot cilvēka cienīgu dzīvi, kā stāties pretī nāvei un uzveikt nepastāvību, lai nesalauztu izmisums vai nenoveršamiba, kā pasargāt to, ko uzskati par labu un vajadzīgu, kad atzīsti to, ko citi cilvēki citos laikos godā par patiesību, godā par aizspriedumu, kā rast pārliecību un prieku, kad zini, ka pa pēdām nak riebums un nespēks, kurš stājas ceļā paša laimei?»

Jillenstens literatūrā debitēja 1946. gadā, kad kopā ar savu draugu Torjniju Greitcu laida klajā dzejoļu krājumu «Cam e r a obscura»* — parodiju grāmatu par moderno zviedru dzeju. Savās patstāvīgi sarakstītajās grāmatās «Modernie miti» (Moderna myter, 1949), «Zilais kuģis» (Det blā skeppet, 1950) un «Bērnu grāmata» (Bamabok, 1952), kas veido triptihu, rakstnieks, tāpat kā četrdesmito gadu sākuma debitanti, kurus nomāca vainas apziņa par Zviedrijas neitralitāti Otrajā pasaules karā, secina, ka lielās ideālu konstrukcijas ir vai nu sabrukušas, vai saļodzījušās un rakstniekam, parādot gribu pārvērtēt visas vērtības, atliek vienīgi eksperimentēt ar provizoriskām parliecibām un neticību.

Sajā laikā viņu stipri ietekmē Upsalas skolas filozofs Aksels Hēgerstrems (1868 —1939), kurš kritizēja subjektīvo filozofiju

* Camera obscura (latiņu vai.) — Tumšā kamera. Seit un turpmāk tulkotājas piezīmes un paskaidrojumi.

un metafiziku, Vīnes skolas loģiskais empīrisms, bet visstiprāk — dāņu filozofs un rakstnieks Sērens Kirkeģors (1813 — 1855), viņa eksislenciālisma filozofija un estētika. Jillenstens apgūst Kirkeģora ironiskā nolieguma metodi — tā saucamo dialektisko rakstības stilu, kad viens daiļdarbs runā pretī otram, tiek pretstatīti tipi, rīcības iespējas, eksperimenti. Jillenstens gan tolaik aicina apšaubit visas filozofijas, autoritātes un elkus. Viņaprāt, idejas, kas pretendē uz absolūtismu, ir aplamas, tāpēc cilvēki, kuri argumentē ar tām, argumentē ar savām ilūzijām, viņus maldina mūžam mainīgas perspektīvas efekts. «Esejā par apziņu» (1953) viņš raksta: «Ja rakstnieks grib apzināti iet pretī savam mērķim, tad viņam jāsasniedz tāds domāšanas līmenis, lai viņš spētu atteikties no viennozīmīgām patiesībām.» Pie līdzīga rakstura darbiem pieskaitāms arī satīru krājums « C ar n i v o r a »* (1953) un romāns «Senilia»** (1956), kura sižeta pamatā dramatisks kontrasts starp bērnību un vecumu: galvenais varonis mēģina savienot divus cilvēka mūža pretpolus — bērnību un vecumu — , lai parvarētu maniakālas bailes no nāves.

Taču Jillenstens, neviennozīmīgu patiesību meklētājs, kurš pētījis dažādus filozofiskus virzienus, domāšanas un uztveres modeļus, sākot ar Aristoteļa metafiziku, Kirkeģora eksistenciālismu un beidzot ar budismu, attistījis paradoksālu attieksmi pret pasauli, neuzskata eksperimentu par pašmērķi. Izvirzīdams dažādas, reizēm pat diametrāli pretējas hipotēzes vienas un tās pašas tēmas risinājumā, viņš pievēršas mūžīgiem sižetiem. Jillenstens uzskata, ka rakstnieks daudzējādā ziņā līdzinās teātra režisoram: viņš savu seju slēpj aiz maskas — tāpat kā aktieris. Teātra spēles noteikumi ievēroti vienā no viņa nozīmīgākajiem romāniem «Sokrātā nāve» (Sokrāt es dod, 1960). Paša Sokrātā, kura nāvi rakstnieks apcer, romānā it kā nav. Sokrāts, viņa dzīve, notikumi, kas saistīti ar viņu, skatīti ar pārējā personāža acīm. Viss šis dramatiskais ansamblis veido antīkā teatra tradicionālu, bet spilgtu tēlu. Romāna galvenais varonis parādās tikai pēc tam, kad iztukšojis indes kausu. Tādējādi autors apliecina, ka Sokrāts, kurš izvēlējās nāvi, nevis atteicās no saviem uzskatiem, pārdzīvo gadu simteņus, pēc viņa fiziskās nāves sākas viņa garīgā nemirstība. So ideju rakstnieks pauž arī romānā «Kaina memuāri» (Kains memoarer, 1963). Jillenstena attēlotajā cīņā saduras divi pasaules skatījumi, divas ticības. Nogalinot brāli, Kains grib glābt sevi un sabiedrību no ābelisma — no ticības brīnumam. Rakstnieks risina aktuālu pro

* Carnivora (latiņu vai.) — Gaļēdājs.

** Senilia (latiņu vai.) — Vecums.

blēmu ētiskā aspektā: Kains nogalina brāli, tāpēc ka brālis ir i itads, ir svešinieks — domā, jūt un rīkojas citādi. Sāds Kaina teļa un Bībeles leģendas traktējums ir mūsdienīgs, jo atsauc atmiņā fašistiskās ideoloģijas rašanas sākumus. Kaina problemātika iezīmē ari romānu «J u v e n i l i a »* (1965), kas risina brīvības tēmu, barjeru problēmu starp «es» un pasauli. Ari romānā «Lotoss Aīda valstībā» (Lotus i Hades, 1966), kurs sarakstīts mistiskas odisejus formā un kura tēli ir bojāgājušo :as un fantomi, rakstnieks atgādina par mūsu gadsimta traģēdijām — fašismu, cilvēces sagrāves stihiju.

Jill nslena sarežģīto, metaforām un alegorijām bagāto prozas darbu nepabeigtības estētika ļauj lasītajam mest laipu no daiļdarba uz daiļdarbu; tie veido dialektiski vienotu idejiski māksliniecisku sistēmu, kurā ir interesanti aplūkot gan ikvienu atsevišķu darbu, gan saiknes starp tiem. Šai ziņā interesanti sasaistās «D i ar um spirituale »** (1968) un romāni «Pils parkā» (Palatset i parket, 1970) un «Ala tuksnesi» (Groltan i oknen, 1973). Pirmajā darbā autors pēti «zviedru vājprātības» fenomenu; Jillenstens norāda, ka tajā iekļaujas Svedenborgs, Linnejs un vēlīnais Strindbergs. Otrajā darbā rakstnieks analizē atmiņas funkcijas, galvenā varoņa būtību nosaka atmiņa, viņš it kā ir ievilināts savās atcerēs. Trešajā darbā līdzīgi tiek parādīts, ka mes nedzīvojam reālā, bet mūsu iztēles pasaulē, un rakstnieks uzsver, ka iztēles pasaulei jabalstās uz cilvēku savstarpējo saprašanos, nevis dievu norādījumiem. Valodai kā zināšanu iegūšanas, kā īstenības izpētes instrumentam Jillenstens pievērsies eseju krājumā «Cilvēks, zvērs, visa daba» (M ān s k an d j u r e n ali n a t u r e n , 1971), kurā izsaka savas domas par Noema Comska*** valodas teorijām un pauž savu viedokli par mūsdienu biologu, etologu uzskatiem komunikāciju problemātika. Izmantodams šos daudzveidīgos materiālus par valodu, Jillenstens cenšas saskatīt to, kas veido cilvēka būtību, kāda valoda dāvā mums brīvību.

Krājumā «Centons. Dzīves zīmes» (Lapptācken, Livstecken, 1 9 7 6 ) apkopotas filozofiskas esejas, uzmetumi lielām, bet neīstenotām iecerēm, liriskas etīdes, miniatūras, kurās rakstnieks apcer daiļrades psiholoģiju, tās slēpto mehānismu, talanta iedabu. Šo grāmatu neveido tikai pārdomas un litcra

* Juvenilia (latīņu vai.)— Jaunība.

** Diarum spirituale (latīņu vai.)Garīga dienasgrāmata.

*** Noems Comskis (1928) amerikāņu valodnieks, kurš radījis t.ī saucamo transformatīvo gramatiku.

tūras problēmu ieskicējumi, tajā tuvu aplūkoti arī dažādi cilvēku tipi. Jillenstens raksta, ka, dzīvodams dumpinieku, hipiju, demonstrantu, daždažādu radikālu sabiedrībā, tomēr tic nākotnes sabiedrībai, kurā nebūs fizisku ciešanu un morālisku kaišu.

Leģendu teiksmaina pasaule vienmēr saistījusi Jillenstenu, daudzi viņa darbi, jau pieminētie «Juvenilia», « D i a r u m spirituale», «Kaina memuāri», «Sokrātā nāve» un romāns «Dona Žuana ēnā», lielā mērā balstīti uz leģendām. Rakstnieks uzskata, ka «leģenda ir objektīvs izziņas instruments, parādību izpētes ierocis, nevis tēls, līdzība, maģiska ilūzija». Jau daudzus gadus pirms tam, kad Jillenstens sāka publicēt savus daiļdarbus, viņu nodarbināja leģendas. Jillenstens, tāpat kā Džoiss, raksturo leģendu kā formas efektīgāko instrumentu. Viņaprāt, leģenda ir cilvēcisko konfliktu gatavs modelis, kas rakstniekam var kalpot par pamatu aktuālu problēmu atklāsmei, īpaši biež( rakstnieks izmantojis leģendu par donu Žuanu: iedzīvinājis to divos romānos —«Dona Žuana ēnā» ( I s k u g gan av Don Juan, 1975) un «Ēnas atgriešanās jeb dons Žuans nāk atpakaļ» (Skuggans āterkomst e 11 e r Don Juan ģ ā r i g e n , 1985) — un vairākās esejās.

Gadsimtu gaitā leģenda par donu Žuanu piedzīvojusi daudzas pārvērtības un dažādus tulkojumus. Katram laikam bijuši savi doni žuani un aizraujoši stāsti par viņu. Un tie nav bijuši tikai mākslinieciskas izdomas, bet ari morāliskas pamācības. Ari spāņu mūks Tirso de Moliņa, pirmais radīdams dona Žuana tēlu laikā, kad Spānijā triumfēja liekulīga morāle, inkvizīcija un reliģisks fanātisms, gribēja brīdināt lepno Spāniju, kas virzijās pretim savai varenībai un savam sabrukumam. Sis tēls personificēja protestu pret fatālismu un viduslaiku askētisko morāli. Vēlākos gadsimtos leģenda laikiem tika gan no jauna pārstāstīta, gan aizmirsta. Jaunu spožumu tā ieguva apgaismības un romantisma literatūrā, kad donu Žuanu sāka attēlot kā traģisku varoni, kā individuālisma un juteklības upuri. Arī skandināvu rakstnieki, piemēram, S. Kirkegors, K. Almkvists, P. Hallstrems, atveidojuši šo tēlu savos darbos. Lai kā gadsimtu gaitā traktēta leģenda par donu Žuanu, tā vienmēr tikusi pakļauta sava laika morāles prasibām un stāstītāji to interpretējuši atbilsr ;abiedribas idejiskajai pārliecībai un garīgajai apziņai.

Romānā «Dona Žuana ēnā» Jillenstens savveidīgr izrnantojis sižetu par Seviljas siržu lauzēju, saglabādams tēla tradicionālo simboliku,— viņa dons Žuans ir valdonīgs dumpinieks, kas absolūtās brīvības ideālu saskata jebkādu likumu un sabiedrisku

normu noliegumā, bet cieš sakāvi, tāpēc ka neievēro savas kārtas nerakstītos likumus un cilvēciskās vērtības un dzenas pēc iluzorām vērtībām. Dons Žuans beigās ir spiests apjaust, ka «brivibas» ideju, kuru viņš centās īstenot savā dzīvē, ierobežo privileģētās sabiedrības stingrie kanoni. Psiholoģiskā aspektā tēla interpretējums ir viennozīmīgs — rakstnieks attēlo bezjūtu cilvēku, kurš sliecas apliecināt savu varu un savu pārākumu — galvenokārt, lai sagrautu citu varu.

Jillenstena simpātijas, kā vienmēr, pieder mazajam varonim, dona Žuana kalpam, ieroču nesējam un ēnai — Žuanito, kā viņu nosaucis rakstnieks. Žuanito ir daudzas iesaukas: Draiskulis, Rozespumpurs, Blēdis, Krāpnieks, Viltnieks u. c., un šis daudzšķautņainais tēls veido Žuanito Stāstītāju. Pats dons Žuans romānā atklājas caur Žuana Stāstītāja vērojumu prizmu, parādās vienīgi darbībā un attiecībās ar pārējiem tēliem, no kuriem mēs uzzinām par Lielā Žuana diždarbiem un eventuālo gara pasauli.

Žuanito labprātīgi kļūst par Lielā Žuana kalpu, uzticīgi sāk iet sava kunga pēdās un grib gūt mācību no viņa, grib būt tikpat drošsirdīgs, lepns un neatkarīgs. Viņš pats sevi uzskata par nožēlojamu, gļēvu un vārgu. Sākumā viņu žilbina gan dona Žuana nekautrīgās trakulības, gan pašapvalds, gan izturība un vienaldzība pret citu uzskatiem. Bet pamazām sajūsma noplok — viņš vairs nesaskata sevī uzticīgu dona Žuana pavadoni un ieroču nesēju, bet gan zemisku, nelietigu līdzskrējēju. Savā kungā nu viņš saredz vienīgi postītāju, kurš traģiski sagandējis savu un citu dzīves, nogurušu ciniķi, kas pats sevi iztukšojis. Dons Žuans ir miris viņam. Lielā Žuana dēmons eksistējis vienīgi viņa fantāzijā. Un, lasot romāna pēdējās lappuses, kurās rakstnieks attēlo, kā, Žuanito skatienu pavadīts, Žuans uzkāpj uz kuģa, lai brauktu uz Rietumindiju, prātā nāk Bodlcra radīta aina, kurā dons Žuans llarona laiva dodas uz nekurieni.

So divu tēlu sastatījumā — sastingusi vara pretstatīta vitālai dzīves pozīcijai — atklājas mūsdienīgs konflikts: patvarīgums un nemorāliskums rada tikpat bīstamus netikumus — epigonismu, aklu pakļaušanos, elka kultu. Rakstnieks konsekventi īstenojis leģendas sekularizāciju. Jillenstena radītais dons Žuans nav pārdabisks zaimotājs, kas izaicina pārcilvēciskus speķus un ko aprij elle. Rakstnieks ir atteicies no vispārināta ļaunuma simbolikas, bet uzrakstījis morālisku romānu, cilvēciski interpretējot savus varoņus.

Romāna izteiksme ir diezgan sarežģīta, tā stils precizi atbilst tēmai, interesanta ir tā valoda. Tieši šajā darbā Jillenstens sasniedz visaugstāko māksliniecisko meistarību — leģenda par

donu Žuanu rosinājusi autoru meklēt izteiksmes līdzekļu krāsainību.

Pavisam cilā manierē sarakstīts romāns «Ačgārnā atmiņa» ( R a k l ā nģesminnen, 1978), kura varonis veic ačgārnu ceļojumu no savas beru lidz piedzimšanas dienai. Rakstnieks šajā darbā neievēro memuāru pierasto hronoloģiju, bet izmanto īpatnēju māksliniecisku līdzekli — sapnim raksturīgu absurdo komismu, kas pierindo šo romānu Kafkas tradīcijai. Jillenslens uzrakstījis romānam «Nepretenciozu priekšvārdu», kam par epigraļu izvēlējies Origena vārdus «šeit netiek stāstīti stāsti», mudinādams lasītāju aiz iluzoras īstenības, šķietamības un visas cilvēcisko attiecību butaforijas meklēt patiesās vērtības.

Domādams par mūžīgo dzīves un nāves noslēpumu, par paradoksiem pilno esamību, romāna priekšvārdā autors raksta. «Esamību piepilda dzīves, kuras neviens nenodzīvos. Pasauli apņem un piesātina pasaules, kuras nekad netiks radītas. Sic ir manu sintētisko memuāru fragmenti. Tie vēsti par dzivi, kuru es nekad neesmu dzīvojis, tie atklāj manis paša ačgārno pusi. Sie memuāri nekad netiks uzrakstīti, tie nemūžam netiks pabeigti. Pasaule un esamība ir neiedomājami bagātas, un mēs nevaram šo bagātību ierakstīt nevienā kontu grāmatā. Mēs esam daudz bagālaki, nekā mums pašiem liekas, jo mēs esam zīmes kādā slepenā rakstā, kas nekad neliks pabeigts.»

Lai atsegtu savu esamību, sava «es» kodolu, varonis pieraksta tikko manamas dvēseles svārstības un stāvokļus, cenšas atsaukt atmiņā smaržas, skaņas, gaismas un ēnu rotaļu. Turklāt robeža starp reālo un izdomāto pasauli ir trausla un gaistoša. Cenšoties izprast, dziļi apzināt savas dzīves nozīmīgākos brīžus, gaišākās un skumjākās norises, kas reizē ar viņu ies zūdlbā, varonis apjauš, ka viņa nāve tikpat kā neko nemainīs pat vistuvāko cilvēku dzīvē un gandrīz neviens īsti nesēros par viņa aiziešanu. Domādams par Dikensa, Vailda, Dostojevska atstāto mantojumu, viņš šaubās par garīgo vērtību mūžīgumu: «Es redzēju dzejnieku: viņu apņēma spilgts varavīksnes mirdzuma vardu burbulis. Tā visa taču tik un tā ir sapņu pasaule — kulises — papīra lapa un melnā iespiedkrāsa, un vārda māksla.» Taču viņš skumst pēc neglābjami aizejošās dzīves un nešaubās, ka cilvēks ir nemir stigs, ka viņa dvēsele piederēs tiem. kas virtu mīlējuši un mil.

Kaut art romānā daudz eksislenciālistisku noskaņu, daudz paspilgtinātas cilvēku atsvešinātības un tā skanējums ir smel dzigs, rakstnieks, noiedams filozofisko loku «nāve — piedzimšana», pielūdz jaunas dzīvības atnākšanu, slavina cilvēka nemir stibu, cilvēku, kurā paradoksāli savienojas nesavienojamais un kura veidols nekad lidz galam nav pabeigts.

Jau «Ačgārno atmiņu» priekšvārdā izmantoto epigrāfu — Ori gena vārdus — Jillenstens ieraksta ari savā piezīmju grāmatā «Gluži vienkārši» ( R ā t t o c h s l ā 11, 1983), taču bez nolie guma: «šeit tiek stāstīti stāsti». Šoreiz tas paradoksālā veidā aicina neredzēt konkrēto īstenību. Jillenstens deklarē, ka šoreiz stāstīs vienīgi stāstus, gluži vienkārši stāstus. Turklāt grāmatas apakšvirsraksts «Piezīmes no pansionāta, kur man bija jākļūst par labāku cilvēku»— ironisks un divddmīgs — ļauj lasītājam nojaust, ka šis audzinošais nodoms var pārvērsties vienīgi par fiasko. Un par kādu fiasko tas kļūst, mēs nojaušam no Elizabetes vēstulēm — viņa varētu būt stāstītāja sieva, draudzene vai kāda cita labvēle. Viņai šķiet, ka stāstītājs pārāk nodziļinājies savās domās un fantāzijās un viņam gluži vienkārši vairāk vajadzētu but starp cilvēkiem, «rast saikni ar vispārību». Stāstītāja piezīmes ir sava veida atbilde Elizabetei. Pansionātā viņš nerod cilvēku kopību, pārliecinās par cilvēcisko saišu trūcīgumu, tikai mirkli viņu pārņem dīvaina klātesmes izjūta, ko uzbur kāda sieviete. Si izjūta atsauc atmiņa Strindbergam raksturīgus moti vus. Darbības trūkumu atsver sarežģīta un daudzvardiga domu gaita, ta brīvi, bez stingras kompozīcijas žņaugiem veic sižeta veidotājas uzdevumu. Liekas, šis meditācijas kalpo par izrni sīgu — apzinātu vai neapzinatu — mēģinājumu aizpildīt nefor mālo saikņu un sociālās līdzdalības deficītu.

Pasaule, ko mums atklāj šo piezimju autors, ir «kontingenta, jūklaina — raiba bezsakaru daudzveidība, ko veido lauskas, starp kurām nav sakara». Turklāt šo atziņu rakstnieks attiecina ne tikai uz empīrisko, bet arī uz morālisko, ētisko istenibu. Sajā sašķel tībā pansionāts šķiet ka lauska, kā skaida pasaules plašumā — Grand G i o g n o l, leļļu teātris, kurā fokusējas, liek atdari nāts ārpasaulē notiekošais. Seit jaušams Bābeles torņa simbols, kas ietver sevi visa veida utopijas — sabiedrisko sistēmu, ideoloģiju, cilvēku savstarpējo attiecību utt., utt. utopijas. Cilvēku neprātiga ticība savām zināšanām un spējām, tehnokratizācijas akla pielūgsme, pēc autora domām, var pasauli novest lidz bojāejai. Bet visa labklājību baudošā sabiedrība, «visas gudrās galvas un vienaldzīgie aplaudē, tie ir pārliecināti, ka runa ir par izpriecu vai kādu citu izklaidēšanos svētkos». Izmisuma pārņemts, varonis alkst izvairīties no konfrontācijas ar varmācību un cietsirdību, uzskatīdams, ka, vienīgi saglabajot jūtīgu dvēseli, emocionālu un garīgu līdzsvaru, gluži vienkārši — saglabājot ticību patiešam būtiskam vērtībām, kuras cilvēce izlolojusi savā ilgajā attīstības ceļā, mēs visi varēsim pastāvēt.

ILZE KAČEVSKA

Dona Žuana ēnā

«. . . jo tik dziļas ir cilvēka bēdas šai saulē, ka viņš nespēj noģist to, kas viņam ir pats svanģākais un pēc kā viņš tiecas ar sirdi un dvēseli: proti, pēc mīlestības, kura atnāk un atklajas viņam. Un, kad tas noticis, viņš vairs nespēj to izprast un gandrīz vai samaksā ar dzīvību.»

IIu<ms de la Kruss, komentārs Garīgai dziesmai

Tas, kuru šeit sauc par Žuanito, piedzima divas reizes. Varētu sacīt, ka viņš bija dvīnis pats sev.

Pirmo reizi viņš ieraudzīja dienas gaismu kambarī blakus virtuvei dona Djēgo Tenorio pilī Seviljā. Viņa pirmā dzīve turpinājās mazliet ilgāk par divdesmit gadiem. Visus šos gadus viņš grūstin grūda sevi netikumībā, lai gan pats domāja, ka lieliski pilnveido sevi. Un tad nāca sabrukums vai drīzāk gan atmaskošana un sevis atklāšana. Pēc tam viņš piedzima otro reizi, savai otrajai dzīvei, ko varētu dēvēt par atskurbumu pēc dzīrēm jeb pievēršanos citai ticībai. Viņš no jauna dzīvoja savu dzīvi, un viss kļuva pavisam citāds. Drīzāk gan viss bijušais tikai atraisījās no šķietamības. Tas, ko viņš bija uzskatījis par morālisku, izrādījās, ir netikumisks. Un tas, ko bija uzskatījis par sabrukumu, izrādījās, ir atbrīvē un atdzimšana. Viņš dzīvoja ilgi savu otro dzīvi, nomira kā cienījams vecūksnis un jaunības neprātības sev bija piedevis vai vismaz aizmirsis. Viņš pats tik tikko atcerējās, kā viss reiz noticis.

Bet nu — nesteigsimies, lēnāk brauksim, tālāk tiksim! Kad viņš piedzima pirmo reizi, viņa māte vēl bija spirgta. Viņa bija kalpone. Gandrīz nekas nebija zināms par viņa tēvu. Varbūt viņš bija maurs vai pa pusei maurs — pagāns ar tumšāku ādu un melnākiem matiem nekā lielākajai tiesai Seviljas iedzīvotāju. Tādas aizdomas nevilšus varēja rasties, uzmetot acis mazajam Žuanito. Bet varbūt tēvs bija neviens cits kā pats dons Djēgo. Mate nekad neizpauda to. Varbūt bija apsolījusi glabāt noslēpumu. Varbūt kaunējās. Varbūt gluži vienkārši pat viņa pati nezināja, kurš viņai izdarījis pakalpojumu. Tomēr viņa nesa savu negodu, un liekas — pārāk smagi tas viņu nenomāca. Pāris dienu pēc dēla piedzimšanas viņa atkal, kā parasti, strādāja virtuvē. Tur viņa arī palika līdz mūža galam. Neviens viņu nepaļāja. Bērnus viņa vairs nedzemdēja. Kad viņa beigu beigās nomira kā veca, neprecēta sieva, diezin vai kādam ienāca prātā, ka reiz jaunībā viņu licis kaunā vieglprātīgs mīlētājs, kas pameta viņu likteņa varā. Uz vecuma pusi, lidzīgi daudzām vecām sievām, viņa kļuva spīva un dievbijīga, visi viņu cienīja un pat mazliet baidījās no viņas. Un nomirdama savu noslēpumu viņa paņēma līdzi.

Tā bija viņa, kas sauca jaunpiedzimušo par Rozespumpuru, kad neviena nebija klāt. Mazliet vēlāk, kad viņš iemācījās staigāt un lēkāt, viņu iesauca par Draiskuli. Viņš bija dzīvs, kustigs bērns, bez mitas blēņojās virtuvē un pieliekamajā — savai mātei par slepenu sajūsmu un rotaļu biedriem par neviltotu prieku. Sī iesauka, Draiskulis, izplatījās starp viņa draugiem un nedraugiem, un tā viņu dēvēja ilgi, visu viņa pirmo dzīvi.

Kambaris, kurā piedzima Žuanito Rozespumpurs un kurā uzauga Žuanito Draiskulis, piederēja pie pils plašās saimniecības ar daudzajiem kalpotājiem un mājdzīvniekiem. īpašnieks un kungs pār visu un visiem bija dons Djēgo Tenorio. Viņš bija varens un godājams vīrs, cēlies no varenas un godājamas dzimtas, baudīja karaļu un karaļiem līdzīgo aizgādību. Viņš valdīja pār visiem iemītniekiem lielās pils istabās un aizkaktos — jumtistabiņās, greznajās zālēs, kalpu galā, kungu galā, virtuvju kambaros, staļļu pajumēs un ļaužu istabās. Viņš valdīja pār viņu dzīvēm, kamēr vien tie dzīvoja. Bet, ja bija nepieciešams, viņš lēma arī par viņu nāvi. Zināmā mērā viņš bija iejaukts (saprotiet mani pareizi!) ari viņu piedzimšanā — kad kāda sieviete vai meitene bija iekveldinājusi viņu un kad izredzētā bija spējusi sajust viņa vīrietību. Viņš bija dievbijīgs un cēls, tikpat cienīgs kā lielākā tiesa lādu pašu kungu.

Viņa tēvatēvs bija bijis bagāts zemturis, viņa tēvs — bagāts zemturis, turklāt vēl kuģu īpašnieks un tirgonis. Abi divi ar gudru ziņu bija apprecējuši bagātas sievas. Tajos nesenajos viņa tēvutēvu laikos lepnā Spānija ziedēja kā vēl nekad. Mauri laimīgā kārtā bija padzīti jau tēvutēvu senču laikos. Valsts apvienojās, neticīgo bagātības beidzot nonāca savu īsto saimnieku rokās. Pie šādiem īstajiem saimniekiem piederēja arī dona Djēgo tēvutēvu senči un citi cēli un dievbijīgi patrioti, kuri cēlās svētajam Spānijas karam un kurus saistīja visai veikli un gudri savalgotas radu saites. Pēc tam kad neticīgie bija padzīti, mīļajam dieviņam labpatikās atalgot labo spāņu kristiešu pūliņus, atzīstot viņus par cienīgiem atklāt svešas zemes otrpus okeānam un iemantot šo zemju pasakainās bagātības. Pār viņiem sāka līt zelta un sudraba lietus — gluži kā mītā par nimfu Danaju, ko aplaimoja pagānu dievekļu spožā labvēlība. Taču pār dievbijīgo Spāniju līstošā labvēlība nāca no taisnīgā dieva — velns nekārdināja, neparādīja vis mazo pirkstiņu un tad nepazuda kā ūdeni iekritis; šī labvēlība bija kā pamācīga debesu dāvana. Tā sevi pārliecināja gandrīz visi — tā uzklausīja šo tulkojumu likteņa dāvanai, ko sargāja galms un baznīca, bruņinieki, jūras braucēji

un garīdznieki. Spānija pati bija šo panākumu un bagātību cienīga, tās viņai balvas par dievbijību, vīrišķību un cītību.

Tā gan, tomēr notikumus varēja izskaidrot arī citādi, atvedināt arī citus spriedumus, kas atšķiras no jau pieminētajiem glaimīgajiem secinājumiem. Protams, Spānija bija dievbijīga un dega aizrautībā, tās tauta lepna un drosmīga, tā tika bagātīgi atalgota par dievam tīkamiem pūliņiem! Bet lepnumam ir otra puse, ko sauc par augstprātību jeb uzpūtību. Drošsirdībai ir otra seja, ko sauc par patvarību, patvaļu. Tāpēc Aizredzibas veltes ir bīstamas. Tās slēpj sevī divkāršu spēku, jāsaņem ar apdomu, un ar tām jāapietas uzmanīgi. Tās ir kā uguns — labi pieskatītas un bijīgi uzmanītas, tās cilvēkiem ir labākais draugs, bet, pamestas novārtā, top par postu visiem. Laimes balvas slēpj sevī ārdošu spēku un var nest nelaimi tam, kurš saņem tās, neapjauzdams, ka ar tām jāapietas saudzīgi, bez augstprātības, nepiedēvējot sev nopelnus, kādu nemaz tam nav. Sads balvu saņēmējs iesēžas Aizredzibas vietā un cieš sakāvi, vēl kādu laiciņu paša prāta atblāzmai plaiksnoties.

Nebija jau tikai spožums vien, kā šķita lepnajiem spāņiem. Par to liecināja zīmes, brīdinādamas tos, kuri vēl gribēja uzklausīt brīdinājumus. Angļi, franči, portugāļi un holandieši sagādāja spāņiem lielas nepatikšanas uz sauszemes un vēl lielākas uz jūras. No mauriem un itāliešiem arī tika sava tiesa. Spānijas karapulki bija paplašinājuši karalistes robežas un nostiprinājuši tās varu. Tie bija troņa lepnums. Taču Aizredzība šad un tad pārmācīja tos. Karaliskās spāņu četrstūrenes nebija tik neuzvaramas, tam nācās arī ciest zaudējumus — protams, ne jau lielus, taču zaudējumi varēja derēt par brīdinājumu, ja vien kāds butu gribējis tos ņemt vērā. Uz jūras flotes spēki, spāņu jūras braucēji, tirgoņi un jaunu zemju atklājēji bija izcīnījuši savas spožākās uzvaras un ieguvuši milzīgas bagātības. Bet uz juras tie bija ari dabūjuši pa cepuri, daudz sāpīgāk, smagāk un pazemojošāk nekā uz sauszemes — tik stipri jau ne, ka tiešām draudētu briesmas, tomēr zināmas bažas zaudējumi varēja gan modināt, ja kāds tā īsti būtu iedomājies par tiem. Milzīgā, lieliskā spāņu flote cieta nedzirdētu un smagu zaudējumu — to iznicināja angļi. Pirāti pastāvīgi postīja spāņu kuģu karavānas pie rietumu kolonijām, pat izcēlās krastā un iebruka tajās.

Izrādījās arī, ka par lielās un varenās karalistes lomu ārkārtīgi dārgi jāmaksā. Armija un flote ritin rija naudu. Karalisko bagatibu, šķiet, nepietika, lai apturētu fantastisko līdzekļu deficīta pieaugumu. Viss kļuva dārgāks, visa kā trūka — lai gan zelts un sudrabs plūda straumēm. Nepietika cilvēku un pirmās nepieciešamības preču — lai gan dzimstība un ieceļotāju skaits arvien

pieauga. Karaliskās bagātības it kā aprija pašas sevi, un tautai it kā bija arvien vairāk mutu, ko ēdināt, un arvien vairāk vajadzību, ko apmierināt, bet mazāk darbaroku un zaldātu kāju.

Tā gan, tomēr pagaidām Spānijai un tiem, kas tajā dzīvoja, lielākoties klājās labi, kaut arī senās dienās bija klājies labāk. Dons Djēgo Tenorio bija bagāts un varens senjors, bagātāks un varenāks par saviem tēvutēviem. Taču zināmā mērā viņu bagātības bija it kā drošākas, viņu vara it kā varenāka, lai gan nesniedzās tik tālu un neaptvēra tik daudzus. Tā vismaz dons Djēgo mēģināja sev iestāstīt neomas mirkļos, kad kāds viņa kuģis bija aplaupīts vai raža nebija padevusies, kāda muiža nodegusi vai preču vezumu aptīrījuši lielceļa laupītāji.

Dons Djēgo bija dievbijīgs senjors, tomēr viņa lepnums bija spēcīgāks par dievbijību. Sajā ziņā viņš bija līdzīgs lielākajai tiesai spāņu grandu. Viņš gan pamanīja brīdinājuma zīmes, tomēr iztulkoja tās nepareizi. Viņš domāja, ka grūtības, kas reizēm gadās, un sīkās nelaimītes ir tikai nejaušības, neveiksmes un nieki, ar kuriem jācinās un ar kuriem jātiek gala. Likstas neuzbrūk gudram, stipram, taisnam un dievbijīgam cilvēkam, tā viņš sev sacīja, un tā sacīja sev viņa radi un draugi. Viņš uzskatīja, ka ir gudrs, stiprs, taisns un dievbijīgs cilvēks un ka viņa panākumi ir viņa paša nopelns. Viņam piederēja viņa dzīve, arī māja un pavards, un dzīves plūdums, laime bija viņa paša rokās.

Tā tika pielāgota dzīvei vārdos reti izteiktā, lepnā mācība, kas kalpoja par kaulu smadzenēm lielajā spāņu drošsirdības mašinērijā tās visspožāko uzvaru laikos.

Dona Djēgo pilī dzīvoja mazais Žuanito, kalpones dēls, un vel viens Žuans, kas piedzima lepnā guļamistabā linu palagos un dūnu pēļos un uzauga kungu galā, viņam bija balta āda kā jaunkundzei. Sis Žuans, kuru nevienam pat prātā neienāca saukt par Mazo Žuanu jeb Draiskuli, bija dona Djēgo likumīgais dēls un vienīgais mantinieks, ko bija dzemdējusi viņa likumīgā sieva. Iepretim Draiskuļa mātei šī māte bija augstas kārtas dāma, jauka kā lellīte, un vīra mājā bija ienesusi ne vien savu gaišo, spirgto daiļumu, bet arī lielu pūru.

Jaunā senjora bija svešiniece Seviljā, tik tikko saprata vietējo ļaužu valodu, viņai nebija ne draugu, ne uzticīgu tuvinieku jaunajā dzimtenē. Viņa bija ļoti jauna, gandrīz vēl bērns, un nedz viņa pati sevi, nedz ari .kāds, cits viņu pieradinājās saukt par kundzi. Bikla, vientuļa un klusa viņa kā nomaldījusies avs klīda pa pili, bet lielākoties sēdēja pie sava šujamgaldiņa vai arī,

sapņos iegrimusi, raudzījās pa logu. Viņai nebija ko darīt šajā lielajā mājā. Viss ritēja bez viņas līdzdalības un uzraudzības. Vienīgais noderīgais darbs, ko viņa varēja paveikt, ja to var saukt par noderīgu, bija raibo, tauriņiem līdzīgo dziedātājputniņu apkopšana, tēvs un brāļi bija atļāvušies atsūtīt tos viņai no aizjūras zemēm. Viņa baroja putniņus ar sīkākajām puķu sēkliņām, kādas vien varēja atrast, un dzirdināja ar medusūdeni no flakoniņiem, kuri bija tik mazi kā uzpirksteņi, viņa bija tos paņēmusi līdzi no savas meitas istabas, kas bija palikusi kaut kur tālu, tālu. Un ar sudraba karotīti tīrīja būrīšus.

Dons Djēgo bija atvedis viņu no Portugāles, kur veica Spānijas sūtņa pienākumus. Viņa bija jaunākā atvase ģimenē, vienīgā meita. Tēvam un abiem brāļiem, kas bija par viņu daudz vecāki — viņa tā arī izturējās pret viņiem —, Lisabonā piederēja liels tirdzniecības uzņēmums. Tie izprecināja viņu donam Djēgo, protams, neprasot viņas piekrišanu. Laulības vispirmajā kārtā bija darījums — gudrs, tālredzīgs, smalki aprakstīts laulību līgumā un dokumentos, kuros viņas tēvs un brāļi, un virs it visu bija ņēmuši vērā.

Viņa kļuva grūta visai drīz pēc kāzām, liekas, jau kāzu nakti.

Sl kāzu nakts nemaz nelīdzinājās citām īsām un šā tā pārlaistām (ja tās pat var tā nosaukt), un pēc tās pasaulē nāca otrais Žuans. Tā nebija nedz īsa, nedz arī šā tā pārlaista, bet ievilkās garumā, jo dons Djēgo bija iededzies mīlas kaislē pret savu jauno sievu,— un viņa vīrišķība bija tik noturīga, ka kāzu nakts turpinājās trīs dienas un trīs naktis. Jaunā sieva glabāja to atmiņā līdz mūža galam — līdz mūža beigām atcerējās ik mirkli šajā garajā kāzu naktī. Tā bija, kā stāsta Austrumu pasaku teicēji, gluži kā ar briljantu uz mūžiem iegriezta viņas acu ābolos, katrs sīkums, katra stunda. Taču šīs garās nakts atmiņām nebija lemts būt ilgām, jo jaunā sieva noasiņoja, dzemdēdama dēlu, donu Žuanu, Zilās Asinis.

Viņa bija gribējusi meitu, bija izdomājusi viņai daudzus vārdusne jau īstos, ne jau kristāmos vārdus, tos pienācās izraudzīties viņas vīram, bet mīlināmos, spēļu vārdus, tos, kurus zinās un sacīs tikai māte un meita, kad neviena cita nebūs klāt. Mīlināmos vārdus dēlam viņa nemaz neizdomāja, viņa pat vienu pašu nebija izraudzījusies. Viņa bija bez atmaņas, kad bērns nāca pasaulē, un tā arī neuzzināja, ka dzemdējusi dēlu.

Viņš uzauga kā sava tēva dēls, un dons Djēgo nebārstīja jokus un maigas jūtelības, kad runa bija par viņa lepnās ģimenes lepnajiem locekļiem un viņu vārdiem un citiem sīkumiem. Mīlināmie vārdi derēja suņiem, zirgiem, kuģiem un nejaušām mīļākajām. Un šo būtņu mīlināmie vārdi, ko viņš ar prieku

bārstīja labā omā, drīzāk gan bija nodeva asprātībai nekā maigumam. Bet paša dona Djēgo dēlam, vienīgajam dēlam un mantiniekam, jaunajam Tenorio, kurš nesis tālāk Tenorio vārdu un tālāk kops dzimtu, derēja vienīgi cildens vārds. Tāpēc jaunais Žuans, Kungu gala Žuans, gluži vienkārši uzauga ar dona Žuana vārdu — dons Žuans viņš bija pat kalpotāju domās. Viņa tēvs visnotaļ rūpējās, lai viņš tiktu labi ēdināts. Viņš apgādājās ar vairākām zīdītājām, kuras, starp citu, nācās citu pēc citas nomainīt, jo bērns koda un sāpīgi plēsa viņu krūtis. Pat zīdītājas, neviena no viņām, neatrada ne ieganstu, ne laiku, lai sauktu viņu citā vārdā kā tikai cildenajā — dons Žuans — un ne citādi.

Sis Žuans bija mazliet vecāks par savu vārdabrāli jeb, pareizāk sakot, par to, kas gandrīz bija viņa vārdabrālis,— par mazo Žuanu Draiskuli, kalpones dēlu Žuanito ar daudzajiem vārdiem.

Nu jau Žuans Draiskulis bija tik liels, ka uzdrošinājās palaist vaļā mātes brunčus un, tiekdamies pēc atklājumiem un piedzīvo"jumiem, skraidīja pa saimniecības ēku ieskauto un bruģakmeņiem klāto pagalmu, kur kalpi rosījās ap zirgiem un ratiem. Tur skanēja rupjas balsis, satvērieni bija cieši un kūsāja vīriešu dzīve. Vēl pēc kāda laika Žuanito uzdrošinājās iziet ārpus vārtu arkas, kas nošķīra pagalmu un staļļu valstību no laukuma lielās pils priekšā.

Un tad viņš reizēm redzēja, ka jaunais kungs, kas gandrīz bija viņa vārdabrālis, dodas izjādē iejādītāja vai kāda cita skolotāja pavadībā. Sad tad dons Djēgo pats pavadīja dēlu, lai pārbaudītu, kā viņš turas seglos, vai māk vadīt zirgu un vai nedara kaunu tēvam.

Jaunais Tenorio nejāja nedz ar poniju, nedz ar pundurzirdziņu. Nekādā ziņā ne. Zēnu jau no paša sākuma sēdināja īstā zirgā, kaut arī mazliet rāmākā nekā tie, ar kuriem jāja pieaugušie. Var jau būt, ka pirms tam viņš vingrinājās jāt ar mazākiem zirgiem, kas vairāk piemēroti bērniem, taču tikai slepenā vietā, kur vien iejādītājs un viņš pats bija neveiklības un kritienu liecinieks. Bet pilsētā viņš dižojās uz īsta zirga un pilnā bruņinieku aprīkojumā — viņa zirgs ļoti krāšņā aizjūgā ar apkalumiem, pavadām un bārkstīm, viņš pats — garos apstilbeņos, mirdzošiem piešiem, ar zobenu, cepurē ar spalvu pušķi, kas piederas īstam kavaljero.

Dons Djēgo bija lepns, tomēr dēls prata iznesties vēl lepnāk. Viņa apaļigā zēna seja aiz saspringuma allaž bija sastingusi un atgādināja pieauguša cilvēka seju. Negrozīdamies, skatienu vērsdams taisni uz priekšu vai uz tēvu, kas jāja pa priekšu, jaunais

Tenorio soli pa solim sekoja savam plecīgajam un staltajam tēvam. Tēvs ar dēlu devās izjādēs nedz izklaidēšanās, nedz prieka pēc. Tā bija sevis pārbaudīšana un sevis izrādīšana. Atpakaļceļā jaunākajam Tenorio tecēja sviedri pa seju. Bet dons Djēgo izskatījās tieši tāpat kā pirms došanās ceļā — kā akmens tēls, brūni iededzis, grumbotu seju, stings.

Nevienam nav zināms, ko jaunais dons Žuans redzēja, kad jāja zirgā — lepns un sevī noslēdzies. Droši vien redzēja vairāk, nekā gribēja izrādīt. Toties otrs Žuans redzēja visu — nemaz neslēpa, ka redz. Viņš, protams, bija jaunāks par savu vārdabrāli, gandrīz vai knēvelis. Tik dzīvi un bērnišķīgi kā Žuans Draiskulis jaunais dons Žuans Asinīm Slacītais nekad nebija uzvedies, arī knēveļa vecumā ne, to pat iedomāties nevarēja. Žuanito rādīja ar pirkstu, turēja muti vaļā, steidzās panākt jātniekus, kamēr vien varēja paskriet ar savām īsajām kajelēm, līdz zirgi pajauda aizbēgt no viņa. Viņš turēja muti vaļā, rādīja ar pirkstu. Viņa -skatienā, kas bija piekalts jātniekiem, kamēr tie bija redzami, nebija ne kripatiņas lepnuma, neticības vai kauna, vienīgi starojoša, gaviļaina, pāri plūstoša pielūgsme.

Protams, pirmām kārtām bērna uzmanību piesaistīja un iztēli savalgoja tas, kurš bija gandrīz vai viņa vārdabrālis.

Dons Djēgo Tenorio vairs neapprecējās. Lielākajai daļai viņa aprindu vīriešu, protams, bija sievas, kas vadīja saimniecību, godam pārstāvēja ģimeni sabiedrībā un dāvāja viņiem lemtos gultas priekus. Taču dons Djēgo bija noteikts vīrietis un visnotaļ izsvēra savu rīcību, un nolēma, ka labāk dzīvot atraitnībā.

Mājas un īpašuma pārraudzīšana un kalpotaju izrīkošana labak padodas enerģiskam pārvaldniekam nekā untumainai sievietei. Braucieni, kas bija saistīti ar Tenorio pasākumiem uz jūras vai sauszemes, aizņēma lielāko tiesu viņa laika. Bieži vairākus mēnešus viņš neparādījās pili. Dzīvojot šādu dzīvi, no sievas nebūtu nekāda labuma, drīzāk gan sliktums. Tomēr vīrietība prasīja savu. Viņam likās, ka garo braucienu un piedevām uzmācīgās vīrietības dēļ nebūtu vērts saistīties ar vienu sievieti. Kāpēc gan izlikties, ka viena ir pārāka par citām? Kāpēc paciest sievas pārmetumus, purpināšanu un asaras, kad tas, kas viņam no sievišķiem vajadzīgs, bija gandrīz vienlīdz rodams viņās visās? Dons Djēgo neloloja augstas domas par sievietēm.

Ar nelaiķa sievu tomēr bija mazliet citādi, lai gan grūti apjaust, kā viss patiesībā bija. Cieņu, kādu viņš juta pret savu aprindu

vīrieti, viņš, protams, pret viņu nejuta. Lai gan bija sieviete, viņa aizņēma pārāk daudz vietas viņa domās. Gadījās pat, ka viņš pieķēra sevi, ka domā par viņu bieži jo bieži — arī tad, kad viņas nav tuvumā. Brīnumainā kārtā atmiņa un iztēle pārsteidza viņu. Kaut kas necienīgs, sievišķīgs un untumains bija šajās dīvainajās atmiņās. Pēkšņi, kad viņš pats nemaz negaidīja, viņa priekšā kā ēna iznira viņas trauslais augums, maigā bērna seja, neskaidrs mājiens, ieskanējās dzidrā, zvanīgā balss, parādījās baiļu vai sāpju vaiksts, smalko pirkstu atspulgs uz viņa sarkanbrūnās ādas, viņas jocīgo dziedātājputniņu trīsuļojošie, raibie spārniņi. Viņš nespēja saprast, kāpēc viņas zīmes šādā veidā viņam jāglabā sevī.

Viņš bija cerējis, ka tagad, kad viņa mirusi, atbrīvosies no šīs vīrieša necienīgās apmātības un domu rotaļām. Tomēr viss vērtās vēl sliktāks nekā tad, kad viņa bija dzīva. Pagāja daudzi gadi, pirms viņš samierinājās un pazemīgi pakļāvās. Kad viņa bija dzīva, viņai nebija varas pār viņu, protams, ka nebija, cik viņš atjauta, jo nevar taču iztēles ainas uzskatīt par viņas varas izpausmi. Viņa bija modinājusi viņā vienkopus tēvišķīgu un netiklu maigumu, drīzāk līdzcietību nekā maigumu. Kāpēc viņa nedeva viņam mieru? Viņš taču nebija vainīgs viņas nāvē. Viņš bija tikai akls ierocis viņas nāvē, viņas mokās. Drīzāk varēja vainot viņas vājumu nekā viņa spēku, ja vispār var runāt par vainu. Daudzas sievietes taču mirst dzemdībās. Sievietēm acis ātri apskrien asarām. Viņām nav svešas mokas. Reizēm grūti saprast, kad īsti priecājas un kad īsti mokās bērni un sievietes, ar vīriešiem ir vienkāršāk. Tā dons Djēgo klusībā runāja un vēl daudz ko citu tādā pašā garā.

Bet viņa iekšējā balss nepakļāvās viņam, tā bija nepastāvīga un untumaina kā sieviete. Viņam likās, ka tā padara viņu smieklīgu. Tā nerimās, atkal un atkal izvilinādama kādu viņa īsās laulības motīvu. Tas notika retumis, tomēr allaž neparastā laikā agrās rīta stundās, kad viņš bija viens, vai kūsājot darbam vai svētkiem, kad viņam apkārt bija skaļi ļaudis un viņš bija nevaļīgs un iegrimis rūpēs. Ikvienā mirkli atmiņas viņu pārsteidza un nedeva miera ar savām ainām un čalam. Tas bija viņa noslēpums, viens no tiem. Sis noslēpums nobriedināja viņā lēmumu vairs neprecēties.

Donu Žuanu Asinīm Slacīto zīdīja zīdītājas un audzināja kalpotāji. Tiem bija jāievēro stingrs reglaments — ka audzinātājiem, tā skolniekam. Dēla sekmes un panākumus dons Djego pastāvīgi turēja acīs — biežāk gan no attāluma. Sad tad viņš parādījās un noturēja eksāmenu — pārbaudīja zināšanas litera

tūrā un vēsturē, iemaņas rēķināšanā un valodā, pārbaudīja veiklību un drosmi paukošanās mākslā, dūru cīņā un jāšanā. Tie bija smagi pārbaudījumi. Tie nāca kā pērkons no skaidrām debesīm, neviens tos nevarēja paredzēt un attaisnoties, ja nevēlēja sev ļaunu. Tēvs bez žēlastības sodīja par ikvienu kļūdu un paviršību, turklāt visus pēc kārtas. Sliktu skolotāju, kurš netika galā ar saviem pienākumiem, gluži vienkārši nopēra, un viņu varēja izmest uz ielas, neuzklausot nekādus iebildumus. Ar dēlu, protams, apgājās citādi — kā jau ar Tenorio. Nav zināms, kas notika slepenībā, kad neviens nedzirdēja un neredzēja. Varbūt dons Žuans Tenorio dabūja pērienu līdzīgi parastam skolotājam vai paukošanas meistaram, kad neattaisnoja teva cerības. Bet skolotāju un citu personu klātbūtnē šādi aizvainojoši soda mēri netika pielietoti. Tad ņēma talkā citus līdzekļus — ledainu nicinājumu, skaudru ironiju, kas dzēla vaininieku līdz pašai sirdij,— tie gan sodīja, gan audzināja, gan norūdīja. Bieži vien pēc dažām dienām vai nedēļām sodam sekoja dona Djēgo dāvana — jauns zirgs, izšūta veste, zābaku pāris vai kas tamlīdzīgs; tā apliecināja tēva labvēlību un norādīja uz cieņu, kas pienācās Tenorio dzimtas atvasei. Iespējams, tādējādi zināmā mērā atzēla tēva rūpju un mīlestības asni vai kaut kas līdzīgs mīlestībai.

Visnotaļ nesagraujama uzticība un nelokāmība bija prasība, pirmā prasība. Tēvs to iedvesa dēlam tūkstoš dažādos veidos, lielākoties ar savu rīcību, ar savu attieksmi pret bērnu un ar savu dzīvesveidu. Dons Djēgo Tenorio nemīlēja tukšas runas un skaistus vārdus» Visu, ko dēlam vajadzētu pārmantot no tēva, jaunais Tenorio savām acīm varēja redzēt: kā ģērbties, kā uzvesties un izturēties pret cilvēkiem, kā vadīt saimniecību un kārtot darījumus un pazīšanos, kā ikreiz rīkoties un izrādīt labas manieres.

Tomēr šad tad tēvs izmeta pa vārdam, ka viņš un viņam līdzīgie raugās uz pasauli un uz sevi, kādas prasības viņi izvirza sev un cits citam. Diezin vai tā bija mācība, drīzāk gan dzīves stils. To bija veidojuši viņi un viņu tēvutēvi paaudžu paaudzēs, ;;adu simtos cīnoties pret ienaidniekiem, kas uzbruka Spānijai gan no dienvidiem un ziemeļiem, gan uz sauszemes un uz jūras. Tā bija sava veida zaldātu vai kolonistu morāle, ko radīja cilvēki, kuri ņēma likteni savās rokās — vai nu spaidu kārtā, vai prieka pēc. So morāles mācību nekad neviens nepierakstīja, bet ik pa laikam tā tika pausta īsās frāzēs un trāpīgos vārdos. Nekāds morāles kodekss un uzvedības normu krājums netika sastādīts. Bet gadu gaitā, pateicoties bagātām mutvārdu tradīcijām, izveidojās diezgan apjomīgs, lai gan nerakstīts un neapkopots reglaments, kas gāja no mutes mutē un ko tēvi nodeva dēliem,— tas

turēja viņus grožos un saliedēja. Pieminēšanas vērtas ir šādas klejojošas gudrības un dzīves formulas, kuras mazais dons Žuans dzirdēja jau kopš agras bērnības.

Lai būtu dižens, cik dižena ir pati Spānija, lai būtu stiprs, cik stipri ir Spānijas grandi un jūras braucēji, diendienā nepieciešama modrība un rīcības spēja. Diženību dzemdina spēks, spēku dzemdina griba, gribu dzemdina pašdisciplīna, taču diženums rada skaudību, skaudība vairo ienaidniekus, ienaidnieki modina atriebības jūtas. Dzīve bez diženuma ir nicināma dzīve, tukša dzīve, ko nav vērts dzīvot. Dzīve ir cīņa. Mūžīga neskaitāmu izaicinājumu atklāšana, kuri apdraud tevi,— gan dabas likti šķēršļi vai pārdabiski spēki un cilvēki, kas ir tev apkārt un to vien gaida kā tavu sakāvi vai apsmieklā likšanu. Daži izaicinājumi ir klaji un acīm redzami — tie ir tie nekaitīgākie. Taču citi un tie ir tic bīstamākie — ir slēpti un var pazudināt, ja laikus nepamanīsi tos un neuzbruksi pirmais.

Visdraudīgākie slēptie izaicinājumi ir tie, kas ņirdz tevi pašā, nevērība, mīkstčaulība, izlaidība, baudkāre, nenoteiktība, biklums. Sīs īpašības ir pēcteči bailīgumam un slinkumam, kas liedz papūlēties būt sev uzticīgam, liedz būt tam, kas veic savu uzdevumu. Sos dvēseles sārņus rada sievišķīgie speķi vai — drīzāk — vājībās, kas draud izpostīt cilvēku un padarīt to par skaidu, ko dzīve mētā. Dzīve bez lepnuma nav plika graša vērta. Dzīve bez lepnuma der vienīgi bērniem un sievišķiem, un kalpiem. Taču vīrietis bez lepnuma nav nekāds vīrietis, kaut gan ārēji šķiet tāds. Viņš ir kroplis: sievišķa dvēsele vīrieša miesā, kauna traips pats sev, jau iepriekš nolemts sakāvei.

Dzīve ir stāšanās pretī izaicinājumiem — izaicinājumu atklāšana tur, kur kūtri un bailulīgi dienaszagļi neko neredz. Ja izaicinājuma nav — tā ir tava vaina, tātad tev mēmais izaicinājums jāizvilina. Ja ienaidnieku nav, tev pašam jāvelk tie ārā no gurdenā, mānīgā miera, kur tie ieslīguši.

Dievs radījis vīrieti pēc sava ģīmja un līdzības un sūtījis uz zemi, lai viņš savveidīgi radītu pasauli no jauna. Vīrietis arī ir radītājs. Viņa sūtība — būt dievam zemes virsū, bet visām pārējām radībām jāpakļaujas viņam. Viņam ļauts pārveidot tās, viņam ļauts vadīt tās — tikai tādā veidā piepildīsies gan viņa, gan sīko radību īstenā sūtība. Viņam jādod vārds šīm radībām un jālick tām kalpot sev, jāpadara tās par savas pilnveidošanās ieroci — par barību savai vīrišķībai, par vīnu savai drošsirdībai, par vasku savai gribai.

Visa mūsu esamība nav nekas cits kā korrida. Tā ir ciņa pret nāvi, un šis cīņas galvenais mērķis nepavisam nav izdzīvošana. Beigu beigās visi mirst, bet ikviens mirst citādi, un vissvarigā-

kais ir veids, kādā mirst. Ja pastāvētu tikai viens mērķis — vērša nogalināšana —, tad miesnieks būtu pirmais matadors. Ja dzīves jēga pastavētu vienīgi izdzīvošanā, tad dzīve būtu tukša. Nav svarīgi uzvarēt, bet gan stāties preti nāvei. Piparbodnickam svarīgākā ir uzvara, taču cildenam vīrietim, radītam pēc dieva ģīmja un līdzības, uzvara ir vienīgi simboliska zīme.

Šādās pamācībās un sentencēs dons Djego Tenorio un viņam līdzīgie izteica savu dzīves kredo, izskaidrodami savu lepnumu, savu dzīvesveidu pasaulē, kuru tie mīlēja tieši cietsirdības dēļ un kuras cietsirdību un lepnumu tie paši veicināja. Jaunais dons Žuans Tenorio uzsūca sevī šīs gudrības reizē ar gaisu, ko elpoja. Un to apstiprinājumu un nozīmi redzēja ik uz soļa. Pati pils, kurā viņš uzauga, bija lepnuma un godkāres citadele, tā meta izaicinājumu necilākajām pajumtēm. Ikviens, kas dzīvoja pilī, kalpi un kungi, apliecinaja šīs izaicinājuma alkas ik sīkumā, manierēs, kustībās, apģērbos, valodā un sejas izteiksmē. Viss bija ieturēts vienā stilā, gan lielas lietās, gan mazās, un kalpoja vienam mērķim: nesamierināties ar tiem, kas pazemīgi liec galvu likteņa priekšā.

Nevis bagātība veidoja Tenorio dzīves būtību, bet gan neatlaidība. Pat pēdējam likteņa pamestam nabagam (arī tadi bija Tenorio dzimtā) vajadzēja spēt savu nabadzību pacelt pāri nepieejamai, augstprātīgai cildcnībai un ar pašaizliedzīgu, atdevīgu pašdisciplīnu lepnā nicinājuma noniecināt izdevīgumu un labklājību.

Otrais Žuans jeb Žuanito — tas, kuram nebija tēva vārda,— šķiet, uzauga, neko nenojauzdams par audzināšanu un godu.

Viņš bija apģērbts šā tā. Bieži vien skraidīja tāds, kādu žēlīgais dievs viņu radījis. Zābakus viņam bija uztaisījis tas pats žēlīgais meistars. Putekļi un māli bija par pazolēm, virsu rotāja skrambas un kreveles, ko viņš dabūja, rāpdamies kokos vai kad skriedams krita vai bija sakasījis odu kodienus. Par zirgu bija nūja vai rīkste, bet reizēm, kad saimnieks un viņa bērni neredzēja, viņu mazā kaziņa, kuras vienīgais rotājums bija divi īkšķa lieluma radziņi pierē.

Viņa audzinātājiem nebija ne maģistra grādu, ne grāmatu, toties tos ne saskaitīt nevarēja — gluži kā Ēģiptes siseņus. Ikviens, kas nonāca zēna tuvumā, uzskatīja par savu pienākumu izglītot viņu, it sevišķi tad, ja mātes nebija līdzās. Latīņu un grieķu valoda viņam nesagādāja nekādas raizes vienkārši aiz tā iemesla, ka tās šeit tik tiešām bija mirušas valodas, tādēļ ari nogrimušas aizmirstībā un apglabātas. Tās aizstāja spāņu valoda,

kurā zēns aizvien cītīgāk vingrinājās,— dzīva un raitā valoda, bagāta idiomām, asprātībām, sakāmvārdiem, tirādēm un sulīgiem izteicieniem. Eiklīda, Arhimēda un citu mācītu vecūkšņu rēķināšanas māku šeit gandriz nepazina, daudz svarīgāk bija prast saskaitīt un atņemt: tas — man, tas — tev, mācēt norēķināties vai izdot naudu tā, lai nepaliktu zaudētājos. Veikli pirksti un žiglas kājas šai aritmētikai noderēja daudz vairāk nekā sarežģītā trijskaitļu kārtula. Paukošanās māku noniecināja, jo nebija jau ieroču — nagi taču nevar aizstāt floreli. Toties dūru cīņas māka tika augstu vērtēta un tās likumi bija noderīgāki un iedarbojās tiešāk nekā apgrūtinošie uzvedības smalkumi. Starp citu, priekšroku deva ietekmīgākiem un vieglāk pielāgojamiem ieročiem nekā dūres un rungas — proti, mutei un mēlei, bieziem vārdiem, svilpošanai un citām skaņām, kas dzēla daudz sāpīgāk un veiksmes gadījumā iespaidoja vēl ilgi pēc tam, kad bija noskanējis lamuvārds vai izsmējīga iesauka.

Vēl kāda nodarbošanās tika ļoti cienīta, un netika noniecināts neviens instruments. Tā bija mūzika — dziedāšana un svilpošana, putnu balsu atdarināšana, šeit prata dziesmiņas, gan sava, gan citu novadu, melodijas, ko dziedāja visas tautas, kādas vien bija ērcējušās Spānijas novados, pūta (leitas, gan koka, gan kaula, šķindināja zvārguļus, klabināja kastanjetes, puta ragus vai stabules, svilpoja ar māla svilpīti, knikšķināja varganu, vārdu sakot, bija tūkstotis un viens veids, kā radīt troksni un daiļas skaņas. Kur mūzika, tur, protams, ari dejas un katrā ziņā akrobātika — kūleņu mešana, staigāšana uz rokām, salto lēcieni, grimašu taisīšana, ļaužu un dzīvnieku pārtnēdīšana, kropļu, muļķīšu vai svarīgu personu atdarināšana, vienlaikus dziedot kādu jautru vai izsmējīgu tirādi vai izgrūžot nievājošu izsaucienu un nodziedot piedziedājumu. Visās šajas mākās vingrinājās virtuvēs un kambaros, pagalmos, laukumos un ielās. Tā bija barga skola, un tam, kurš neizturēja pārbaudījumu, klājās grūti, viņš kļuva citiem par pakalpiņu vai tnāžekli vai ari vilkās astē piedzīvojumu gaitās, spēlēs, laupīšanas uzbrukumos, sīkās zādzībās, ejot uz izpriecām.

Visos šajos vingrinājumos un mācību priekšmetos Žuanito Draiskulim bija spožas sekmes, un viņš pārspēja savus vienaudžus un iemantoja viņu atzinību. Par lunkano mēli un bezbailību viņš bija izdaudzināts visa pilsētā. Daudzi trūkās no viņa, tāpēc ka viņš pats ne no kā nebaidījās un nevienam neļāva kāpt uz varžacīm, neatdarīdams ar to pašu. Tomēr daudzi tiecās pēc viņa, jo viņš bija asprātīgs un nekad nenokāra degunu.

Diezin vai viņš līdzinājās Dievam tam Kungam, kādu iedomājās dons Djēgo Tenorio, kad sludināja, ka godavīram jālīdzinās tam Kungam, proti — jāpakļauj nabaga ļaudis un jāvalda pār

viņiem un citām dzīvām radībām, un jārauš dabas bagātības. Bet Žuanito skraidīja pa pilsētu, izlodādams visas malu maliņas, visus kaktu kaktiņus. Viņš drīz vien bija iepazinis to tikpat labi kā savu virtuvi un pieliekamos kambarus, tik labi, it kā būtu viszinis. Viņš pazina katru ielu un sānielu. Viņš bija iegaumējis, kur sienas ir zemākas un kur var pārrāpties tām pāri, ja nebija laika apiet apkārt. Viņš bija ielāgojis īsākos ceļus un apkārtceļus, sētas kāpnes un terases, bija iemanījies iesprukt pa vieniem vārtiem un pēkšņi parādīties kādos citos — attālos vārtos. Viņš zināja it visu, kas notiek pilsētā, un pazina visus — vienus pēc vārda, citus — pēc iesaukas. Visās bērēs, visās kāzās, visos svētkos, visos skandālos viņš bija klāt, lai uzzinātu, kur notiek kaut kas vilinošs un kur varētu dabūt kādu kārumu. Tā, protams, būtu zaimošana, ja apgalvotu, ka viņš no tiesas bija viszinis un zināja visu, kas atgadījās pilsētā, tomēr krietni daudz viņš zinaja, pat pārāk daudz, kā ne viens vien domāja. Tā arī būtu zaimošana, ja apgalvotu, ka viņš izlodāja visas malu maliņas, visus kaktu kaktiņus, kur vien kaut kas notika, taču lielākoties viņš pastāvīgi bija klāt tur, kur kaut kas notiek, acis šaudās, allaž viņš klausās abām ausīm un mēle viņam īstajā vietā, allaž ņiprs, žigls un lukns kā trusis vai zaķis.

Donam Djēgo piemita lepnums, ko viņš un viņam līdzīgie sargāja. Donu Žuanu Tenorio audzināja tik nevainojami, ka lepnums jeb viņu stils iezīdās viņā un kļuva par viņa otro iedabu, par prieku un par nastu. Žuanito, kalpones dēls, dzīvoja daudz bezrūpīgāku un nevērīgāku dzīvi, kuru diezin vai bija iespējams iekļaut kādos kanonos. Tomēr arī viņa dzīvē bija stingras prasības un pārbaudījumi. Tas, kurš šos pārbaudījumus neizturēja, bieži vien uz savas ādas izjuta dzēlīgas vienaudžu nievas un izsmieklu, tāpat kā dons Žuans Asinīm Slacītais izjuta draugu nokauninājumus un naidu, kad nepildīja savu aprindu prasības. Tajā pasaules kaktā, kur uzauga Žuans Draiskulis, nepastāvēja ne audzināšanas metodes, ne lepnuma jēdziens, šis kakts šķila mežonīgs un nolaists, to nevarēja salīdzināt ar pasauli, kurā uzturējās Kungu gala Žuans un kurā daudzināja saukli «uzvara vai nāve».

Vēl viena būtiska atšķirība bija starp viņiem. Pasaulē, kurā dzīvoja mazais Žuans ar daudzajiem vārdiem, pastāvēja, protams, stingri likumi, bet vienlaikus tie bija nepastāvīgi, untumaini un mainīgi. Vienā dienā, vienā stundā varēja izvirzīt vienas prasības, bet citā — pavisam citas un jau nākamajā — atkal citas. Izveicība, attapība, veiklība un naskums bija nepieciešami ik uz soļa — lempis, tūļa vai muļķis vienmēr tika izputināts vai vismaz pazemots. Iepriekš nebija iespējams uzminēt, kam kalpos attapība vai

viltība, un neviens nekad nezināja, vai patiešām nākamajā mirklī un nākamajā situācijā spēs glābt ādu, pat ja līdz šim tas bija

izdevies.

Ar Žuana Draiskuļa spēku un lepnumu bija tāpat kā ar viņa drēbēm — tajos bija robi, šur un tur. Sur tur viņš pats rēgojās ārā — kails, kā no mātes miesām nācis, neapģērbts, kā cilvēku iztēles radīts, un atkarīgs no tām trauslajām veltēm, ar kādām viņu bija apveltījusi providence. Kungu gala Žuans bija iemantojis savu dzīves stilu un gudrības. Tajās viņš bija iejuties un ietērpies gluži kā drēbēs vai bruņās — tās vienmēr viņam bija pa rokai, tāpēc jau tās radītas, viņš domāja, lai allaž varētu izrādīt un allaž tās būtu noderīgas — dienu, mūžu. Bet otrajam Žuanam, mazajam Žuanam, kalpones dēlam, nebija krājumā šādu drošu līdzekļu. Viņam ikreiz nācās atklāt no jauna attapību un atgūt gudrības, ar kurām viņu bija apveltījusi providence un uz kurām gaišai atskārtai no jauna vajadzēja vedināt, kad tas bija nepieciešams.

Lielajam Žuanam bija vienīgi tēvs, un viņš uzauga vīriešu pasaulē, kur sieviete varēja bul tikai kalpone, viešņa vai mīļākā. Mazajam Žuanam bija vienīgi māte, un viņš uzauga starp visdažādākajiem cilvēkiem un kustoņiem, pasaulē, kur attiecības starp vīriešiem un sievietēm ir nepastāvīgas un juceklīgas. Vienreiz viens ņem virsroku, otrreiz — otrs. Perīga vista ir vērtīgāka par gaili, ēzeļmāte gudrāka par ēzeli un ķēve rāmāka par ērzeli. Bet, kad runa ir par svētkiem un spožumu, tad ērzeli nevar salīdzināt ar ķēvi un bullis ir cēlāks par govi. Ļaunatminīga sieva ar lunkanu mēli parasti tin vīru ap pirkstu, kā vien grib. Bet, ja sieva pāršauj pār strīpu, tad riskē, ka vīra rokas, kājas un dūres gūs pārspēku, tā ka viņai nāksies savaldīt savu mēli. Arī runājot par vīru un sievu godu, Žuana Draiskuļa pasaulē acīmredzot valdīja daudz nepastāvīgāka kārtība. Tomēr nepastāvība vien nevaldīja kambaros un iekšpagalmos, tāpat kā kungu galā ne. Kārtība un likumi valdīja gan vienā, gan otrā vietā, kaut gan tie bija atšķirīgi un prasīja dažādu izglītības līmeni no tiem, kam vajadzēja tos pareizi izprast, lai izvairītos no apsmiekla.

No jaunā dona Žuana gaidīja, kaut gan neviens par to neieminējās ne ar pušplēstu vārdu, lai viņš noteiktā vecumā un noteiktā veidā pierādītu, ka ir cienīgs no bērnības spēļu pļavām pārcelties uz jaunekļu vai pusaudžu medību vietām. Delvera jeb jaunekļa, kavaljero vai pusaudža gadi bija dabisks, nepieciešams cēliens jauna augstmaņa dzīvē, pirms viņš nobrieda un kļuva

cienīgs iekļauties ģimenes tt?vu un pieaugušu kungu sabiedrībā. Māka būt jaunam ari bija pienākums, tikpat nopietns, bargs un prasīgs, un tāpat pakļāvās noteikumiem ka baznīcas ceremonijas vai balles deju figūras. No jaunekļa šaja vecumu mija gaidīja, lai viņš vienlaikus parādītu neprātību un savaldību. Viņš drīkstēja lēkt pār ilksi, kā mēdz teikt, un iztrakoties kā jauns kumeļš. Bet tam bija jānotiek tā, kā tas pieņemts visos laikos. Tika prasīta pārdrošība, bet ne muļķība,spītība un ietiepība, bet ne aprobežotība un neveselīgās dīvainības, neprātība, taču ne jau kura katla, bet atbilstoša kanoniem, un tas viss piederējās neprātīgiem jauniem kungiem un šķira tos no kalpiem un kučieriem. Pie šīm vīrestlbām tika pieskaitīta ari māka tvarstīt meičas un parādīt savu kavaliera, tātad īsta vīrieša lietpratību.

Kungu gala Žuans bija labi audzināts zēns, kas cītīgi pildīja visu, ko pieklājībā prasīja no Tenorio dzimtas atvases. Tāpēc viņš, kad iekrita piemērots brīdis, jau pirms savas četrpadsmitās dzimšanas dienas sāka knakstīties ap kalponēm — vīrišķīgi apķēra ap vidukli, uzsita pa pēcpusi, spaidīja krūtis, smaidīdams atbildēja uz viņu ķiķināšanu vai apsaucieniem. Diezin vai meitenes modināja viņā kadas vēlmes, varbūt vienīgi nelielu interesi un ziņkārību. Turklāt viņš ne visai skaidri iztēlojās, kā viņam jāizturas, ja meitene izrādīsies pakļāvīga. Viņš, protams, nevainojami zinaja visu, ko viņam vajadzēja zināt, tā viņam šķita. Tomēr viena lieta ir zināšana, pavisam cita — darīšana, it sevišķi tad, kad iznākums skar ne tikai pašu, bet ari otru, dzīvu un diezgan neaprēķināmu būtni. Gluži tāpat ir ar jāšanu — nekad nevar paredzēt, ka zirgs rikšos, iekams nesēdi seglos. Starp citu, ari viņš pats, jā, tieši viņš pats nebija viens veselums, bet divas tā daļas, viena — gribasspēks ar prātu un saprašanu, un to nu viņš apjauta, jo pats bija jātnieks, otra miesa ar saviem niķiem un stiķiem, par kuriem neko nenojaut, pirms tie nav uznākuši.

Tomēr meitenēm, ko citi kavaljero bija iejādijuši, bija vairāk pieredzes nekā jaunajam zēnam un viņas labi zināja, kas no viņām tiek gaidīts. Starp citu, viņām glaimoja viņa uzmanības apliecinājumi un likās kārdinoši nomēģināt tik jaunu un nevainīgu, un bagātu, un nesamaitātu gultas draudziņu. Drīz vien kaila no viņām ievilinaja jauno kungu drēbju kambari un tieši uz grīdas, uz paklājiņa, ar pieredzējušu roku vadīja viņu, tā ka viņš traucās bez segliem, kā vēl nekad nebija traucies. Pa iemītu taciņu atliek vienīgi iet. Viņš guva pārliecinošus panākumus ari šajos vingrinājumos, bija izdomas pilns un neatlaidīgs savās jaunajās bramanībās tapat kā vecajās.

Vingrinādamies kopā ar savu piemīlīgo, mazo skolotāju, viņš īsā laikā apguva visus mīlas māku noslēpumus, kādus vien zināja

meitene. Viņas toņkārta gan nebija sevišķi bagāta. Lielāko tiesu savu zināšanu viņa bija smēlusies no vienkāršās tautas avotiem — zirgu puišiem, bodes zeļļiem un jaunajiem zvejniekiem, kas parasti nonāca pie mērķa pa īsāko ceļu, bez aplinkiem. Jaunajam donam Žuanam tādējādi radās nekautrīga un noteikta izpratne par mīlestības miesīgajām izpausmēm — apgāzt uz muguras, svārki pār galvu, viens divi. — darīta lieta, noslaucīties apakšsvārkos, sakārtot apģērbu, un žigli katrs uz savu pusi.

Viņš, kā allaž, bija enerģisks, jauns vīrietis un cītīgi tiecās pilnveidoties. Sekmīgi beidzis sagatavošanas klasi savas pirmās skolotājas vadībā, viņš nadzīgi spēra soli tālāk un neapgurdams izmēģināja spēkus, tiklīdz bija izdevība, ar kalponi un senjoru, gan vecāku, gan jaunāku, resnu un tievu, tumšmati un gaišmati, kautrīgu un nekautrīgu, smuli un tīruli, karstasinīgu un vēsu, pakļāvīgu un nepakļāvīgu, kuplām miesām un klienu. Viņa jaunajām iejādītājām — drīzāk tā vajadzētu nosaukt šīs cītīgās un ziņkārās skolotājas, kas palīdzēja viņam apgūt mīlas mākas,— bija, visas kopā ņemot, diezgan bagātīga pieredze. Pilī dzīvoja raibu raibais sieviešu pulks. Gandrīz neviena no viņām nebija sevišķi tālu pavirzījusies šajā jomā, bet apmierinājās ar to pašu būdu vīru barību, ko dons Žuans bija nevilšus nobaudījis pašā sākumā, tiesa gan, ar niecīgām, tomēr diezgan interesantām variācijām. Dažam labam gan bija izdevies iemantot daudz pamatīgākas un plašākas zināšanas. Viņi bija smēlušies gudrības daudzās pasaules malās, no dažādām tautām un sabiedrības slāņiem, iepazinuši augstākā mērā atšķirīgas gaumes, tikumus un netikumus, un pat tādus neparastus viltus paņēmienus, kādiem izņēmuma kārtā var uzdurties, ja vien gudri tiem tuvojas un krāj zinības, kur vien tās rodamas. Jaunais dons Žuans tādā veidā guva nebūt ne peļamu izglītību šajos viņam svešajos bruņinieku turnīros un sacensībās, jā, pat teicamu priekšstatu par to, kā smalki kungi varēja uzvesties, kad bija izdevība,— jā, bez šaubām, arī par sava tēva, dona Djēgo, noslēpumainajām gaitām un viņa divainibām, par kurām skaļi runāt liedza pieklājība.

It visas šīs cītīgās un atradumiem bagātās nodarbības, kas mūžam tika aizvadītas klaidās, burvīgās pajumtēs, kurās valdīja pils sievietes, drīzāk varēja izskaidrot ar Kungu gala Žuana mērķtiecību un iedzimto darbīgumu, nevis ar saldkaisli vai vieglprātību. Viņš drīzāk bija negausis, nevis kārumnieks tā vienkāršā iemesla dēļ, ka jau no sākta gala aizrāvās ar šo jauno sportu aiz godprātības un uzticības pienākumam pret to dzīves stilu un morāles normām, ko gribēja ievērot. Gandrīz visu viņa izpalīdžu pūles niecināja viltīgums, lišķība, tikojumi vai — tieši otrādi — sastingums un kaut kas tāds, kam nebija nekā kopīga ar

baudu un rotaļu prieku, bet gan ar aprēķinu un skatieniem nākotnē. Tiesa, šad tad gadījās, ka daža laba atvērās saldajiem mīlas brīžiem, aizmirsdama slepus mest mirkli nākotnē vai kavēties pagājībā. Ari dons Žuans reizēm spēja pārmākt mirklīgu pašapmieru un gremdējās ar savu partneri brāzmainā, drudžainā, skurbā saplūsmē, kas noārdīja laika un telpas, un kārtu, un konvenciju robežas un piepildīja it visu tikai ar to vienīgo: visvareno, totālo laika virzības aprimu. Taču šādi mirkļi bija reti, ātri gaisa un neuzlika pienākumus. Dons Žuans nepiešķīra tiem ne mazāko nozīmi. Viņa stiprā un noteiktā griba prasīja, lai viņš vienmēr zinātu, ko dara, kāpēc dara, lai zinātu, kur atrodas. Viņa dzīvē neiederējās nejauši mirkļi, sajūsma vai jūtu reiba. Viņain bija jāvalda pār sevi, pār savu rīcību un, cik iespējams, pār to, kas bija viņam apkārt. Viņš taču bija vīrietis, pareizāk sakot, gribēja kļūt par vīrieti, viņa pienākums bija kļūt par vīrieti, bet vīrietis ir kungs, pavēlnieks, stiprs, nelokāms, Radītāja līdzinieks.

Kā jau minēju, sievietes valdīja pils mazajās, burvīgajās pajumtēs — tur viņas bija noteicējas, un daudzas no viņām vedināja pār slieksni donu Žuanu, lai kopīgi ievāktu ražu un baudītu augļus abiem diviem par labumu. Kā to nu prasa notikumu virzība un kā jau sacīju, diezin vai tos varēja nosaukt par līksmiem klejojumiem vai jaukiem, patīkamiem rotaļu brīžiem, bet drīzāk gan par smagu un grūtu aršanu, ecēšanu un vagu dzīšanu, par netiksmīgu, tomēr ātri paveicamu darbu vai brīnišķīgu zemes gabaliņu parakņāšanu. Lai kas tie bija citiem viesiem, donam Žuanam ierodoties, tie drīzāk pārvērtās par akmeņainiem aramlaukiem vai zirgu pakavu nomīdītiem celiņiem ar šķēršļiem, kuri jāpārvar. Un viņš jau arī tā gribēja — dons Žuans Tenorio, sava tēva dēls, dižs stipras gribas cilvēks, kas turēja godā tradīcijas un kārtību. Un meitiešiem un sievišķiem tā arī bija labāk. Vai tad maz varēja būt citādi, tādas attiecības taču bija pili! Tur viena otrai pretī stāvēja divas atšķirīgas pasaules, divi dzīves stili un divas izpratnes par dzīvi. Tām bija lemts mūžam nākt saskarē un samistroties, bet vienlaikus mūžam pastāvēt katrai par sevi — neapvienojoties, nesajaucoties — līdzīgi eļļai un ūdenim, lai kā tās lietu kopā un saskalinātu.

Valodas par dona Žuana jaunajiem panākumiem un sekmēm drīz vien skrēja pa pili un vēlāk arī pa visu pilsētu. Taču tāds, starp citu, bija viņa nodoms, viens no viņa nodomiem. Gan dons Žuans, gan viņa izpalīdzes kopīgiem spēkiem droši un nekautrēdamies ritināja tenku kamolu tajā nevainojamā veidā, kāds šādās reizēs piederas, kad runa ir tieši par šādām tenkām. Sāda veida melšas ļauj sajaukt patiesību ar meliem, apgalvojumu ar nolie

gumu — pēc vajadzības un atkarībā no apstākļiem. Pa šādiem līkloču ceļiem ari pilsētā auga valodas par vīrišķīgajiem dona 7.uana panākumiem un meitiešiem un sievišķiem, ko viņš bija dabūjis augšpēdu. Valodas kā uzrūgusi mīkla atgriezās pie viņa paša — dīvains fantāzijas, plātības un patiesības sajaukums. Un tās spieda viņu aizbildināt viņa paša tēlu, kāds klīda tautā pats uz savu roku — līdzīgi rēgam vai skeletam, ko viņam pienācās ietērpt drānās.

Dons Žuans šādā veidā plūca jaunus slavas laurus un, tēlaini runājot, varēja piespraust pie cepures vēl vienu krāšņu spalvu. Tādējādi nopelnīdams, ka viņu turpmāk ņem nopietni — kā vīrieti, kā kungu un pavēlnieku un draudīgu nevainības laupītāju. Jā, nevainība, nevainība! Kas gan tā patiesībā ii ! Visbiežāk nākotnes solījums, nevis pagājība — vismaz aristokrātu aprindās, kur gan zina, kā jāuzvedas pilsētas smalkākajā sabiedrībā.

Drīz vien dona Žuana vīrišķīgā uzņēmība sniedzās tālu aiz tēva pils ģērbtuvēm, siena gubām un meitu istabām. Spalva pie viņa cepures — saprotiet mani pareizi! — kļuva aizvien greznāka un diženāka. Sī spalva, kas slējās augšup, šī varenā nesagraujamā slava ar visām savām patiesībām, puspatiesībām un nepatiesībām kļuva par ieroci, ar kuru viņš iekaroja arvien vairāk un vairāk sievišķu. Gluži kā maita lamatās, tā gan vilināja, gan baidīja, gan valdzināja. Reižu reizēm viņam tikai bija jāpastiepj roka — saprotiet mani pareizi! — un cilpā ieskrēja kāda zostiņa, vai nu vienkāršu, vai smalku ļaužu, kas jau priekšlaikus mirdzošām actiņām to vien gaidīja kā savu krišanu, pirms viņam pašam iešāvās prātā šī doma,— saprotiet mani pareizi!

Viņa godkāre auga, bet slava auga vēl ātrāk, un viņš pūlējās gandrīz tikpat cītīgi, kā auga slava. Visa pilsēta varēja priecāties, ka tai ir tāds gods — tās sienās mīt jauns un drošsirdīgs grands no lepnās Tenorio dzimtas. Viņš bija pierādījis, ka ir cienīgs, lai to savā vidū uzņem labāko ģimeņu drošsirdīgie un slavenie jaunie cilvēki, kuri nakti pārvērta dienā, kuri slaistījās pa ielām un laukumiem augstprātīgām sejām un zobeniem pie siksnām un kuru lepnums ik dienas prasīja tribūtu, lai tie vēl joprojām varētu piederēt savai kārtai.

Kamēr šķetinās šis stāstījums, neviens nav pamanījis nekā neparasta ne pašā donā Žuanā, ne viņa dzīves plūdumā. Viss ir izskatījies tieši tā, kā mēdz izskatīties jaunu aristokrātu ģimenēs, kad tie no bērniem pārvēršas jaunekļos. Ikvienā savas attīstības periodā tie tika audzināti tā, kā to prasīja etiķete un tradīcijas, un tika pamācīti tā, kā tas piederas un nāk tiem par labu. Vieniem

vecumu mija, neapdomīgie gadi uzilga, citiem beidzās ātrāk. Vieni izrādīja lielāku nevaldāmību un pārdrošību, citi mazāku. Bet visumā viņu varoņdarbi neko daudz neatšķīrās. Nakts pastaigas pa pilsētu un trokšņaini iebrukumi gaišā dienas laikā, tukša bravūra kroga strīdiņos un kaušanās ar naktssardzi, brīnišķīgas serenādes un teatrāli dueļi, trakgalvīga vizināšanās pa upi, kad tā bangojas cik spēdama, dārdoņa un klaigas, kas naktīs uzmodināja tiklos iedzīvotājus, nekautrīga uzmākšanās pilsētas skaistulēm ballēs un svētkos, baznīcās un promenādēs, izaicinoša lakstošanās ap citu līgavām vai sievām un vēl bezkaunīgāka un nekaunīgāka, toties veiksmīgākā mešanās virsū vienkāršu ļaužu meitenēm un matronām — zemniecēm, kalponēm, puķu pārdevējām, putnu kopējām un tā tālāk, un tā joprojām.

Un tā tas turpinājās tūkstoš dažādos veidos — mūžam kas jauns, vieni vienīgi pārsteigumi un satraukumi, bet vienlaikus tik labi zināmi visā savā daudzveidībā, jā, labi zināmi kopš tēvu un tēvutēvu laikiem, jau paaudžu paaudzēs. Pieaugušie, redzēdami, kā jaunie cilvēki palaidņojas, šausminājās, pavisam aizmirsdami, kā paši reiz vadījuši ātri skrejošās jaunības dienas. Bet varbūt viņi tikai labi nospēlēja savas šausmas un tādējādi cerēja mazliet klusināt nebēdņus un īsināt šo nemierīgo nobriešanas laiku, lai bērni beidzot nāktu pie prāta un ķertos pie veikaiu lietām, zemes kopšanas, kalpotu baznīcai, iestātos armijā vai flotē vai ari gatavotos diplomāta karjerai — atbilstoši ģimenes tradīcijām.

Spānija bija nesalaužama un spīva zeme, kas pieredzējusi briesmas un draudus, turklāt iesaistījusies nedrošos pasākumos visās pasaules malās. Tās valdnieki nesa smagu atbildības nastu gan par šīs saules dzīvi un katru baltu dienu, gan par to, kas nāks nedrošajā un riskantajā nākamībā, gan arī par neizbēgamo mūžību, kur ikviens tiks tiesāts par to, kas viņš bijis, un par to, ko nodarījis, un kur visi ceļi ved vai nu uz neizsakāmām mokām un kaunu, vai uz tnūžigu godību un svētlaimi. Pasaulīgās prasības un intereses atšķīrās no debesu valstības ne pēc savas būtības, bet tikai pēc vērtību mēra. Zemes dzīves notikumi ir vienīgi tās otras valstības notikumu atveids jeb atspulgs, vienīgi gatavošanās mūžības dzīvei. Gan vienā, gan otrā dzīvē, laicīgajā uti pēcnāves, valda stingri likumi, bargas prasības. Ikkatram jābūt nobriedušam goda un sirdsapziņas, harmoniskam prāta cilvēkam — ar īstu godu, īstu sirdsapziņu, īsti harmoniskam, ar attīstītu prātu. Viņa dzīvei jāatbilst viņa stāvoklim. Viņa vaidiem un darbiem jāsaskan ar viņa gribu. Viņa liktenim jābūt cieši saliedētam ar viņa lepnumu un pienākuma apziņu. Ne spēles, ne nevīžība, ne slinkums, ne atslābums nedrīkst piešķirt

viņa esamībai vai rīcībai kaut ko tādu, kas neatbilst viņa būtībai un par ko viņš nevar uzņemties atbildību. Par visu viņam nāksies atbildēt gan sev, gan sev līdzīgiem, bet, iespējams, priekšdienas, pēcnāves dzīvē, viņam nāksies atbildēt visaugstākā soģa priekšā, kuram viss zināms, kurš zina visam vērtību un neko nepalaiž garām.

Tā tika radīts spāņu lepnums — tas bija visaptverošs, tiecās but visaptverošs, tam bija jābūt visaptverošam, un tas neatstaja ne mazāko spraudziņu tukšām sarunām vai apmānam. Spānija bija Spānija, tās kungi bija valdonīgāki par citu zemju kungiem — pie visvaldonīgākajiem tās kungiem piederēja lepnā un prasīgā Tenorio dzimta. Viņi dzīvoja.šajā zeme, tā bija tieši viņu zeme. Bet tā mājoja ari viņu dvēselē — svēlākā un spīvākā, un tīrākā veidolā, kuram tika pretstatīts ārējais veidols.

Vasarā Spānijas vidiene ir saules valstība — tās stari žilbina un dzeldina kā nekur citur. Tur ēnas ir melnākas. Tās ir kā lūkas, kas ved uz pazemi. Toties ziemā aukstums dzeļ tikpat stipri kā vasarā saules stari, tas dzeldina līdz kaulu smadzenēm. Tad vējš sūkstina, it kā gribēdams izsūkstināt smadzenes no kauliem. Spānija ir burvīga pavasari un vasaras agrā plaukumā, kad zied apelsīnkoki, mandeļkoki, mimozas, dažnedažādi citi koki un zāles. Bet pēc tam karstums izsvelmē burvību un tā samaksā.par savu saldkaisli. Zeme šeit ir kā kaistoši pelni, un pelni kaist zem visa, kas aug, kamēr vien aug. Un beigu beigās pelni sadedzina krāšņās, zaļās goda drānas kokiem un laukiem, kurus barojusi svēlā zeme.

Sajā zemē visam dzīvajam vērīgi nāk pavados barga un asredziga sargātāja. Viņas vārds ir Nāve. Viņa seko visam kā sodrējmelna ēna, kā lūka, kas vaļā uz pazemi. Citās zemēs nav tik stingra kārtība. Bet šeit, šajā neparastā lepnuma, nesamierināmības, kaislību drūmajā zemē, Nāve nekad neizlaiž no savām ķetnām kamzoļa vai mēteļa stērbeli. Cilvēku dzīves šeit deg karstākām liesmām, jo tās dedzina pazemes liesmu tuvums. $i zeme dzīvo cilvēku sirdīs, taču ilgu laiku — tikai nedaudzu sirdīs, lielākajai tiesai tā atveras tikai uz isu mirkli. Lūk, kāda zeme ir Spānija.

Dons Žuans Tenorio bija īsts savas zemes un sava tēva dēls. Daudzi tika audzināti tāpat kā viņš — stingrībā, lepnumā un nopietnībā. Tie kļuva par viņa biedriem, varbūt pat ne par draugiem, ne par uzticības personām, bet par padrauģeļiem, līdziniekiem, izaicinātājiem un līdztiesnešicm. Bija pienācis laiks, kad viņš kļuva par jaunekli un dienaszagli, viņš cēla kņadu pa dienaszagļu modei — sturgalvigi un nevaldāmi, un neganti, kā bija raduši viņa vienaudži un viņam līdzīgie, kuri tieši tāpat

kļuva par dienaszagļiem un palaidņiem tajos pašos gados, tajos pašos kvartālos un tajā pašā pilsētā. Viss bija tāds, kādam tam vajadzēja būt,— dīvains, neizprotams, juceklīgs galējību apvienojums: gan spītība un pakļāvība, nesavaldība un disciplīna, gan augstprātība un vienotības gars.

Naktsuzdzlve, kautiņi, serenādes, meiteņu medīšana, lakstošanās, dueļi — vienīgais šīs lakstošanās rezultāts —, kabatnaudas šķiešana uz tēvu rēķina, mežonīgas medības, pārgalvīgas zirgu skriešanās sacīkstes un vizināšanās pa upi, pēkšņi, neprātīgi izbraucieni uz karalauka māžeklību vietām pie valsts robežām vai piedalīšanās piedzīvojumos uz jūras tālu pie rietumu kolonijām — tas viss piepildīja jauno spāņu kavaljero vētrainos vecumu mijas gadus un bija cieši saistīts ar spāņu lepnumu un spāņu godu. Tā izpaudās spāņu gars, spāņu raksturs jaunajos grandos — gan stūrgalvībā un nevaldāmībā, gan uzpūtībā, stingrībā, tradīciju cienīšanā un pašdisciplīnā. Pirmajā mirkli jauno kungu dzīve varēja likties juceklīga un patvaļīga, bet dziļākajā būtībā to iegrožoja drakoniski likumi un piesardzības pasākumi, precīzi kanoni, kas jāievēro jauniem kungiem tieši viņu aprindās, tieši noteiktā laikā un noteiktos apstākļos, tieši viņu stāvoklī. Kavaljero dzīve, kuru jaunajiem vīriešiem vajadzēja vispusīgi iepazīt, pirms viņi kļuva par kārtīgiem vīriem un pilsoņiem, bija zināms rituāls — nodeva despotisma tradīcijām, lai gan trokšņainības un skaļuma dēļ tā ārēji šķita nepaklausības, pašpārliecināti, bas, nevaldāmības un nekaunības iemiesojums.

Taču vēl nav pateikts viss, jo vecumu mija pārsteidzošā kārtā bija arī īsts pašapliecināšanās un īsts nevaldāmības laiks, kaut ari apkārtējie viņu dzīvi iztēlojās neciešami vienveidīgu un šablonisku. Jaunajiem cilvēkiem pašiem viņu apnicīgā, vienmuļā nevaldāmība šķita kā kaut kas pavisam jauns un līdz tam nedzirdēts, riskants, pārdrošs, varonīgs un vienreizējs, lai gan kavaljero dzīve paaudžu paaudzēs bija līdzīga un visumā ne ar ko neatšķīrās arī dažādās pilsētās. Pieaugušie un malā stāvētāji savuties jauno kavaljero piedzīvojumu alkas uztvēra kā neizbēgamu un likumsakarīgu parādību, tomēr vienlaikus sašuta par viņu dzīvesveidu, uztraucās un dusmojās, un mēģināja apremdināt viņus.

Tā nu spāņu jaunekļi patiesībā dzīvoja it kā divas dzīves, turklāt ikviens redzēja, ka viņu dzīvei ir divas puses jeb divi satvari — divas pavisam nesavienojamas un naidīgas dzīves tradīcijai un disciplīnai iepretim dumpis un patvaļa. Tāds bija spāņu gods, un tāda bija spāņu nelokāmība — vecumu mijā un karstgalvlbas gados, kad veidojās jauna, bagāta vīrieša tēls. Mūžība un mirklis saplūda neizprotamā vienībā, kas izpaudās

, ļ iestība un brīvībā, gan pienākuma apziņā un bezatbil-

Hct dons Žuans Tenorio tomēr atšķīrās no pārējiem jaunekļiem. Viņš, šķiet, nepavisam nebija radīts pēc citu mēra un l'.uauga. Tas atklājās vēlāk, sākumā neviens neko neievēroja. Nebija jau viņā nekādu būtisku atšķirību — viņš bija līdzīgs :.tarp līdzīgajiem, kavaljero un tiesnesis starp citiem kavaljcro un tiesnešiem. Taču pastāvēja kāda atšķirība pakāpē, dedzībā. Citi kāvās tā, ka asinis šļācās pa degunu, bet viņš kāvās, līdz pats vai pretinieks bija gandrīz vai pagalam, bez samaņas un apkaunojošā izskatā. Citi meta ar acīm samulsušām meitenēm un slepus nodeva maigas vēstulītes katedrāles pustumsā, bet viņš lakstojās bez aplinkiem, krizdams ceļos un tvīkdams ilgās gandrīz pie altāra nožogojuma. Citi piedzērās tā, ka gāja grīļodamies un mēle viņiem pinās, bet viņš dzēra, kamēr palika muļķa prātā, nevaldāms un pusdzīvs. Citi nira ūdenī no borta, bet viņš metās straumē no rājas. Citi nospēlēja savu zirgu, bet viņam bankas likme bija tēva kuģi un paša gods.

Jaunajā donā Žuanā Asinīm Slacītajā slēpās kāda kvēle, kaut kas nekautrīgs, kas arvien biežāk atkailinājās, līstin līda ārā un izlauzās — nereti ar tādu spēku, ka apkārtējie mulsa un kaunējās, it kā nevilšus kāds būtu norāvis drānas un parādījis savu kailumu. Liekas, viņš nelokāmību un godu, un lepnumu uztvēra pārāk nopietni, tas, protams, savā ziņā bija pareizi un piedienīgi, bet, tā kā tika pārlieku pārspīlēts, tad piedienīgais pārvērtās nepiedienīgajā. Viņš itin bieži bija it kā spāniskāks, atšķīrās no parastiem spāņiem. īsta, spāniska saskare starp Nāvi un dzīvi, starp mūžību un acumirkli viņā bieži jo bieži pārauga bīstamā sadursmē, gluži tāpat kā, saskaroties tēraudam un kramam, uzšķiļas dzirksteles.

Šķita, ka dons Žuans dzīvo tikai vienu mirkli, vienu vienīgu, un ka šis mirklis, viens vienīgais, un dzīve, arī viena vienīgā, met viņam izaicinājumu: pielūko, vai spēsi gūt virsroku pār mani!

Kad dons Žuans Asinīm Slacītais sāka savus vīrišķīgos diždarbus sievišķu vidū, viņa vārdabrālis, kalpones dēls, bija mazs zēns un visi viņu vēl pieskaitīja pie bērniem. Bet gadi skrēja ātri arī viņam, lai gan citi to pamanīja agrāk nekā viņš pats. Un viens divi viņš jau bija tik liels, ka kaut kam jau vajadzēja nolikt ari viņa dzīvē, bet tie bija citi, kas papūlējās, lai kaut kas notiktu.

Lūk, kā tas bija.

Scvilja, kur viņš dzīvoja, bija liela, brīnišķīga pilsēta, visu pilsētu rota, bagāta, balta un žilbinoša. Tā atradās lielas, platas upes krastos. Lielākā un krāšņākā pilsētas daļa, lielākās un diženākās baznīcas, lielākās un diženākās pilis bija upes kreisajā krastā. Labajā krastā stiepās vienīgi šaura necilāku sētu un māju strēle. Ja vien bija vēlēšanās, varēja iztēloties, ka Sevilja ir milzīga, spulgana, dārga pērle, kas, līdzīgi kaklarotai ap skaistas sievietes maigu kaklu, karājās šaurā lentītē ap upi.

Piedevām Seviljā bija brīnišķīgs gaiss. Dzidrs un caurspīdīgs, bezdibenlgs un zils kā jūra, kad nepūš vēji, maigs, silts, pilns smaržām un burvīgām skaņām. -

Smaržas plūda no neskaitāmiem parkiem un dārziem, no tūkstošiem puķu podu, kurus pilsētas iedzīvotāji bija novietojuši uz māju jumtiem, izlikuši uz balkoniem un terasēm, uz kāpnēm un palodzēm vai ari pakāruši pie durvīm un ārsienām. Bet visstiprāk smaržoja daudzie apelsīnu un citronu koki, ar kuriem, šķiet, pilsēta bija gandrīz tikpat bagāta kā ar jrunām meitenēm. Iedzīvotāji mīlēja šos kokus un stādīja tos ielās un laukumos, māju iekšējos pagalmos, klosteru dārzos, katedrāles lielajā, apūdeņojamā dārzā, visur, it visur. Tomēr viņiem nebija gana ar kokiem, kas auga it visur, un to burvīgajām smaržām, kuras paloja ielās, piestrēdzinādamas pilsētu, un kuras ievirmoja ikvienā mājā un veikaliņā, tiklīdz pavēra vaļā logu vai durvis. Puķu pārdevējas no apkārtējiem ciemiem atveda milzīgus grozus ar apelsīnkoku ziediem un riekšavām vien pārdeva baltās ziedlapas saimniecēm un istabenēm, kuras apbēra bļodas un terīnes tā, ka svaigais, reibinošais ziedu tvans piestrāvoja ik stūri katrā mājā.

Seviljas gaisu pildīja ari neskaitāmu sīku putniņu dziesmas, svilpošana un dzilkstēšana, putnus gan uzreiz nepamanīsi, lai gan visi koki un krūmi bija kā bārstin piebārstīti ar tiem,.gluži tāpat kā olīvkoks ar olīvām, kad tās ienākušās. Dažus meistardziedātājus tomēr varēja pamanīt — bezdelīgas, bezdelīgas visupirms, straujā lidojumā viņas meta lielus lokus vai arī grieza virāžas virs māju jumtiem, starp katedrāles torņiem un smailēm, un it visur augstu gaisā, kur celtņu iedobes, izciļņi un nišas, bija viņu patvērums. Ari dziedātājputnus cilvēki labprāt turēja savās darbistabās un mājokļos. Mazos koka būrīšos vai pītos grozos, kas nokarājās no griestiem vai karājās sienā iesistos āķp^, dzīvoja mazi, raiboti dziedātājputni, priecēdami visus ar saviem treļļiem un svilpošanu ari mājās. Un to viņi patiešām darīja.

Ja, Seviljas gaiss bija viens vienīgs brīnums. Taču brīnumi nerodas paši no sevis. Apelsīnkokus un citus kokus un augus, kam bija jāizstrāvo burvīgās smaržas, vajadzēja stādīt, sargāt un

tupt. Piedevām, kā jau minēju, liels pulks puķu pārdevēju l'.i i.ivigi pūlējās, meklējot, vācot un mitrinot, lai nogādātu l'ilv i.i pilnus podus un grozus ar smaržīgajām puķēm un lapām.

Meiteņu un sieviešu ziņā bija smaržu brīnums, bet puišu un vitieSu ziņā — dziesmu brīnums. Mazajiem putniņiem būrīšos nebija ilgs mūžs, un viņus nācās pastāvīgi nomainīt. Zēni un pārējie vīriešu kārtas pilsētnieki izlika cilpas un nostiepa tīklus visur — birztalās un biežņās. Savu vīterojošo laupījumu viņi vēlāk pārdeva tirgū vai izdāvāja mātēm un draudzenēm. Lapotajos kokos abpus upei bija sevišķi daudz mazo putniņu, kas medīja knišļus virs ūdens un krūmos un meklēja barību atmetās un sanesās, kuru allaž pārpārēm lielu upju krastos.

Žuanito Draiskulis bija viens no cītīgākajiem un veiklākajiem putnu ķērājiem, un viņam bija savas iemīļotas, slepas vietiņas upmalas zaļumos. Pavasaros jau kopš agra rīta viņš gādāja par savam vangām un tīkliem, skraidīdams un ložņādams pa krūmājiem. Turpat upes krastā bija arī veļas laipas, kur sievas un meitenes basām kājām, uzrotītām piedurknem, atspraudītiem svārkiem, nometušās uz ceļiem, mazgāja un skaloja veļu. Viņas skaļi plakšķināja veļu ūdenī, ar velējamo vāli sita un dauzīja to, berza un izgrieza — pļāpādamas un brēkādamas, un smiedamas, un ķiķinādamas, un savā starpā kašķēdamās, un trallinādamas, un dziedādamas pašas savā sieviešu pasaulē.

Tajā pavasarī, kad Mazais Žuans kļuva par vīrieti vai gandrīz par vīrieti, kādā agrā aprīļa ritā viņš, kā parasti, apstaigāja upmalas krūmus, savākdams savu guvumu — vīterojošos un trīcošos spārnaiņus. Kad viņš nāca atpakaļ ar savu pauniņu, svilpojošo krāšņumu rokās turēdams, uz taciņas satika divas meičas, kas nesa grozu ar slapju veļu. Viņas nostājās viņam ceļā un aizcēla grozu priekšā. Spurkdamas un ķiķinādamas viņas piespieda, lai Žuanito parāda putniņus, tad apmīļoja tos, pačaloja un aptaustīja līdz nāvei pārbijušās radībiņas, un jautāja, cik viņš gribētu par tām. Kad viņš nosauca cenu, viņas sāka viņu apsaukt un tvarstīt. Vienai no viņām, mazajai apaļvaidzei un sārtvaidzei ar rudām sprogām un cirtām, kas nekādi negribēja būt paklausīgas un līda laukā no lakatiņa šur un tur, iešāvās prātā draiska doma. Šķelmīgā un divdomīgā tonī viņa pavaicāja, vai viņš nebūtu ar mieru par putniņiem saņemt ko citu, nevis naudu. Un piebilda, ka draudzenei, citai meitenei, arī esot mazs, priecīgs putniņš, viņa tik nevarot pateikt, kur īsti tas esot, bet, ja viņš būšot mīļš zēns, dabūšot to un no šādas maiņas zaudētājos nepalikšot. Un tajā pašā mirklī viņas apskrēja viņam apkārt, tad aizjoņoja tālāk ar savu grozu, atskatījās un meta viņam nopakaļ skanīgu, augstprātīgu smieklu šalti.

Viņš stāvēja apjucis, samulsis un pietvīka arvien vairāk un vairāk, beigu beigās apjauzdams, ka meitenes vārdos tomēr slēpjas daudz nekautrības. Viņa seja dega. Sīs neikdienišķības dēļ neviens vārds nenāca pār viņa lūpām, un viņš nevarēja pat roku pacelt. Neko tādu viņš agrāk nebija izjutis. Viņam šķita, ka saplaisās plaisu plaisās. Dīvains saviļņojums un neskaidras nojautas, prieks un nemiers modās viņā. Viņam likās, ka seja gail kā liesmās iekritis iesms, un viņš nezināja, ko darīt. Viņu sagrāba neaprakstāms apjukums, viņš nesaprata, kas īsti notiek ar viņu, ko iesākt ar to visu, kas mutuļo un kūsā viņā. Un dzīve, visa viņa nākotne, turpmākie gadi un viss, kas bija vel priekšā, atklājās visā savā bagātībā un daudzveidībā un pildīja viņu gan ar galvu reibinošu laimi, gan ar savādu izmisumu: vai viņam pietiks spēka, vai viņš tiks galā ar visu.

Aiz apjukuma viņš neuzdrošinājās satikt nevienu svešu cilvēku. Viņš gribēja bēgt projām — tālu, tālu —, lai rastu mieru, lai rastu sevi no jauna. It kā viņš būtu apmaldījies laika džungļos un būtu neskaitāmu iespēju pārpilns.

Pēdīgi viņš sakustējās, it kā pa sapņiem spēra dažus soļus, taču nogriezās no ceļa un ieslāja mežā. Viņš apsēdās uz krituša koka stumbra un lēnām, pats nezinādams, kāpēc to dara, un patiesībā pat negribēdams, sāka laist brīvībā savus putniņus, ko saistīja lūki. Viņš laida viņus vaļā citu pēc cita — saudzīgi, maigi pameta gaisā un vēroja, kā viņi, palidojuši mazliet tālāk, notupās uz kāda zariņa vai stumbra. Pietvīkums sejā pamazām izzuda, un viņu pildīja svētlaimīgs atvieglojums.

Ilgi viņš tā sēdēja, pats nezinādams, cik ilgi.

Kad viņš beidzot piecēlās, lai ietu mājās, viņam šķita, ka viņš vairs nav tas Žuanito, kurš agrā rītā bija izgājis no mājas,— tagad viņš bija cits, pieaudzis cilvēks vai vismaz izstumts pieaugušo pasaulē, un nu viņš slieksies visiem spēkiem tajā nenomaldīties. Viņš bija uzbudināts, ari mazliet nobijies, un ķermeni bija pārņēmis atslābums. Kājas bija nejutīgas. Viņš zināja, ka bija atklājis kaut ko, kas nekad neizdzisls no atmiņas, un ka šis atklājums pārvērtis visu viņa esamību. It kā tieši tagad viņam būtu atvērušās kādas neredzamas durvis un visa viņa dzive gulētu kā uz delnas — bagāta, daudzveidīga un pilna pārsteigumu, par kuriem agrāk viņš nebija domājis un kurus nebija nojautis. Un tā bija viņa dzīve — tā apņēma viņu, apņēma viņu cieši. Cieši. : i

Kas galu galā mežā bija noticis ar Žuanito Draiskuli? Vai viņš patiešām bija pārvērties? Vai arī gluži vienkārši tur, uz taciņas

un meža klajumā, viņš atklāja kaut ko tādu, kas bija jau noticis >li< ndicnā ar viņu sen jo sen, padarīdams viņu par rotaļlietu l.adu jaunu spēku spēlē? Dabiski, viņš nekļuva pavisam citāds, l’iotams, viņš vēl nebija pieaudzis, viņam vēl nebija pieauguša cilvēka prāta, viņš bija naivs, nevērīgs bērns, kas nosita laiku, pat neapzinādamies, ka nevar atpirkt to, ar ko vajadzētu apieties .saudzīgāk! Protams, viņš skraidīja apkārt tāpat kā agrāk ar nobrāztiem ceļgaliem un saplēstām biksēm, protams, viņš ar saviem draugiem metās piedzīvojumos un spēlēs, visvisādās delverībās un kautiņos, tirgus blēdībās, nevaldāmā bēguļošanā pa jumtiem, pār žogiem un caur slepenām ejām! Protams, viņš vēl aizvien bija tas pats Žuans Draiskulis, kas biedēja večiņas, sadusmoja večukus, ķircināja meitenes un ar ko lepojās draugi!

Tomēr kaut kas viņā bija mainījies, un apkārtējie to pamanīja. Ari viņš pats manīja, ka cilvēki ap viņu nav gluži tādi kā agrāk. Bet varbūt viņi vienmēr bijuši citādi, nekā viņš bija iztēlojies, un tikai tagad viņš ieraudzīja, kādi viņi patiesībā bija?

Crūti bija pateikt, kas tieši mainījies. Taču kaut kas bija mainījies — daudz kas, varbūt pat viss. Pārvērtība bija tik grūti tverama un neskaidra, tā ka viņš bieži jo bieži, varbūt gandrīz ik dienas, pavisam aizmirsa par to, līdz viņam no jauna atvērsies acis vai prāts.

Sad tad viņā pēkšņi — kādas spēles vai bļēņošanās karstumā — atzēla skumjas vai nopietnība. Tas, kas nupat bija licies tik interesants un līksms, un svarīgs, pēkšņi izrādījās garlaicīgs, bezjēdzīgs un muļķīgs. Par visu vairāk tad viņš gribēja bēgt kaut kur projām. Bet, ja to visu pamest nevarēja, viņam atlika vienīgi liekulība, vienīgi izlikšanās, ka viņš piedalās spēlē, tomēr pats ar savam domām bija kaut kur tālu, tālu.

Reizēm pa vidu ikdienas steigai un parastībai viņu sagrāba dīvains dvēseles pacēlums, nemiers un prieks vienlaikus — kāda trauksmainība, kas neaptvēra kaut ko noteiktu, bet grūti bija apjaust, ko īsti, droši vien tiecās aptvert visu. Šādos mirkļos dzīve viņam likās pārpārēm bagāta un aizraujoša, un visu pasauli un visus cilvēkus, šķiet, apvizēja noslēpumains, neizsīkstošs skaistums vai dārgakmens, dzīve tad it kā prasīja arī no viņa kaut ko lielu, neparastu, tikai viņam nebija ne mazākās apjausmas, kas šis neparastais bija.

Lāgiem viņš skatījās uz cilvēkiem, it kā redzētu tos pirmoreiz, un atklāja kādu, kas vienmēr bijis viņa tuvumā, kādu, pie kā izsenis jau pieradis un nebija saskatījis viņā nekā neparasta. Viņš redzēja, ka šis cilvēks ir savrupa, neatkarīga būtne, kas dzīvo skaistu, lielisku, bet smagu, sūru dzīvi un kas cīnās ar grūtibām un uzdevumiem, ka šo cilvēku virza paša kaislības un

pātago paša griba, urda paša domas, atmiņas, kaprīzes, uzskati un idejas. Šādos mirkļos Žuanito likās, ka redz šo cilvēku pirmoreiz — viņš redzēja viņu tikpat skaidri kā spogulī, kurā apvēro pats savu labi pazīstamo atspulgu. Tomēr viņš redzēja svešinieku, noslēpumainu atspulgu, kas gan biedināja, gan vilināja.

Jā, ari citi pamanīja, ka Žuanito tagad saista jaunas saites ar apkārtējiem cilvēkiem, vismaz reizēm pamanīja. Un apkārtējo izturēšanās arī mainījās, bet varbūt viņš pēdīgi pats saprata, ko citi patiesība domā un pēc kā tiecas, un pēdīgi lika to vērā, vismaz reizēm.

Un tad pienāca lielā veļas diena — kā jau ikkatru mēnesi. Žuanito kopš agra rīta vajadzēja vilkt zarus un žagarus uz veļas māju, salauzt tos un pēc tam raudzīties, lai uguns zem lielajiem kubliem nenodziest. Viņš šeit bija vienīgais vīrietis, ja viņu tagad tā varēja saukt, bet veļas māja bija pilnum pilna ar meitenēm, sievietēm un vecenēm, kas nosvīdušas līkņāja garaiņos. No viņām pilēja ūdens, viņas bija viegli ģērbušās, daudzas vienīgi kreklos, un drānas bija pielipušas pie viņu valgajiem ķermeņiem. Viņas notupās un noliecās, lai paceltu veļas saiņus vai toverus. Viņas nolīka pār kubliem, lai ar koku apmaisītu veļu. Viņas pastiepās, lai veļu pārmestu pār kārtīm. Viņas pļāpāja, šad tad uzdziedāja, melšāja pa sievu modei, it kā būtu vienas pašas, nebaidīdamās vīru ausu, kaut gan labi zināja, ka viņš ir turpat blakus. Viņš, protams, saprata — viņām nav nekas pretī, ka viņš dzird viņu melšas, un viņām patīk tīši ķircināt viņu ar nekautrīgiem vārdiem un divdomīgiem jociņiem.

Klāt bija pusdienas laiks, un visas sievas nozuda, izņemot vienu, kurai vajadzēja pārraudzīt veļu, kas vārījās. Viņa nebija vairs jauna sieviete — jā gan, jauna viņa vairs nebija, vismaz zaļoksnigam jauneklim, kuram tik tikko piecpadsmit gadu. Viņa bija zirgu puiša sieva, piecu vai sešu bērnu māte, no kuriem jaunākais bija vēl tik maziņš, ka māte nevarēja viņu vienu atstāt, un viņš gulēja pītā grozā turpat veļas mājā.

Kad pārējās sievietes bija izklīdušas, viņa uzsauca Žuanito un vēlēja viņam ar koku apmaisīt veļu, bet pati aizgāja uz kambara stūri, kur stāvēja sainītis ar ēdienu un gulēja mazulis. Viņa attaisīja sainīti, izņēma sieru un maizi, un olīvas, un'ādas maisu ar vīnu, atšķaidītu ar ūdeni. Tad izcēla mazuli no groza un sāka zīdīt un ēst pati — plati ieplestām kājām, omulīga un nosvīdusi. Viņa nenolaida acis no z.aļoksnējā jaunekļa, kas rosījās ap kubliem. Viņas skatiens mulsināja un vajāja. Viņam šķita, ka sievietes acis izģērbj viņu, rīkojas ar viņu gluži tāpat kā ar žāvētu zivi, kurai pirms likšanas galdā novelk ādu un izņem

.1 .iI-,is. Viņa uzsmaidīja viņam, vismaz tā viņam likās. Paēdusi un izdzērusi pēdējo kulcienu vīna, viņa noslaucīja lūpas un p.i\auca viņu:

Nāc šurp, lielaci, nebaidies! Tu laikam esi gauži izsalcis, lrv ari derētu iestiprināties!

Viņa plati viņam uzsmaidīja, ielika mazuli atpakaļ grozā, iebāza krūti platā krekla izgriezumā tik nevērīgi, ka viss bija ledzams kā uz delnas — dziļais dobulis starp krūtīm, lielie, mīkstie pēļi, krūšu galiņi, kas notraipoja krekla audumu. Tie izkliedza visu par viņu daudz skaidrāk nekā tad, ja viņa būtu izģērbusies kaila.

t.uk, tā viss iznāca, un iznāca ne pārāk slikti. Viņa glaudīja un glāstīja viņu un turēja viņu tur, kur neviena vēl nebija pieskārusies. Viņa bija laba un mīļa, un liega pret viņu. Viņa bija neizsakāmi maiga un silta, un valga, viņa oda pēc sviedriem, un no mutes nāca vina dvaka un vēl kaut kas nepazīstams. Visa viņas miesa smaržoja. Viņam šķita, ka nekad agrāk viņš nav sajutis tik reibinošas smaržas.

Mazais Žuans Draiskulis nokļuva gūstā un nemaz nealka pēc brīvības. Gulēdams vakarā savā gultā, viņš domāja par viņu un viņas saldkaisli. Viņš mēģināja iztēloties viņu skaidri jo skaidri īsi pirms iemigšanas, lai sapnī atnāktu pie viņa. Un sieviete bieži parādījās viņam sapņos, viņš nosapņoja viņu pirmos saldos mirkļus veļas kambari uz lāvas vai arī citus mirkļus, kas nāca pēc tam. Viņa bija nobūrusi viņu, to droši varēja sacīt, un viņš gribēja ļauties šai noburtibai, negribēja atbrīvoties no tās.

Viņai iekrita prātā nosaukt viņu par Gultas Draudziņu un Mežāzīti. Skaisti mīlināmie vārdi, viņš domāja. Skaistākus vārdus viņš savā mūžā nebija dzirdējis. Vienīgi viņa tā sauca viņu, un neviens cits tos nezināja. Viņš pats patiesībā nemaz nebūtu iebildis, ja citi dabūtu zināt, cik laimīgs viņš ir, taču vienlaikus viņam gribējās saglabāt šos vārdus tikai sev, tikai sev un viņai, kā slepenus vārdus viņu noslēpumainajām kopbūtnes stundām un lielajai svetlaimei.

Viņu sakars turpinājās trīs vai četrus mēnešus. Viņa bija ļoti uzmanīga, un viņai pastāvīgi nācās raudzīties, lai viņš savā karstgalvībā un naivumā nenodotu viņus. Viņa baidījās no mājiniekiem, un viņa baidījās no sava vira. Viņai nebija nemaz tik viegli turēt grožos Žuanito Gultas Daudzinu, bet viņam — apvaldīt un slēpt, un apdzēst savus pārlieku atklātos skatienus, lai tie bez vārdiem neizpaustu viņa laimi.

Beigu beigās viņai apnika mūžīgais nemiers un satraukumi, un viņa sāka vairīties no viņa. Viņa, protams, guva neparastu, brīnumainu baudu un tīksmi no sava Mežāzīša, pavisam citādu

nekā no vira un varbūt ari pārējiem vīriešiem, kurus droši vien bija nomēģinājusi. Bet viņas prāts nepavisam nebija tāds kā jaunajam, svēlajam iesācējam. Viņa bija nobriedusi sieviete. Lai gan pieķērusies savam jaunajam draudziņam un varbūt pat jutās glaimota, varbūt viņu sajūsmināja viņa karstgalviba, taču noburtībai viņa neļāvās un izturējās atturīgāk, apdomīgāk, kā tas nolikts viņas vecumā, saglabāja saprātību un valdīja pār sevi pat tādos mirkļos, kad citi zaudē galvu vai jūtas apskurbuši. Viņa dzēra mīlas dzērienu maziem malciņiem, tie viņu pietiekami reibināja, viņai bija gana ar tiem, lielākoties gana. Un, sapratusi, ka draud nomaldu briesmas, viņa jau laikus apslāpēja savu kaisli. To, ko viņai dāvāja Mazais Žuans, laikam neviens cits nevarēja dāvāt, nebija dāvājis daudzus gadus—jaunību, ziņkāri, kvēli, nevainību, nevaldāmu atklāšanas prieku, skaidrību, maigumu un neatlaidību vienkopus. Bet bija jau viņai arī vīrs — dzelžaināki skāvieni, rupjāki paņēmieni, pierastība. Turklāt viņai taču bija sava dzīve un savējie, par kuriem vajadzēja domāt un justies atbildīgai, ar kuriem vajadzēja rēķināties un kurus viņa nevarēja atgrūst.

Viņa bija stiprāka un ar bagātāku dzīves pieredzi un neatdevās Žuanito tik nesavtīgi kā viņš viņai. Viņa neatvērās viņam pavisam. Siltums, maigums un saldkaisle viņā savienojās ar skaidru prātu, nesatricināmību un drošuma sajūtu. Un, kad pamazām viņa arvien biežāk sāka vairīties un atgrūst viņu, viņš bija bezspēcīgs un neko nevarēja mainīt. Un tas viņu iedzina smeldzīgā izmisumā.

Viņam ļoti sāpēja, kad viņa dzina viņu projām un aizliedza nākt pie viņas, bet vēlāk pavisam novērsās, it kā starp viņiem nekad nekas nebūtu bijis. Un šīs skumjas un tukšums, un sāpes nebija vieglāk glabāt sevī ari tad, kad ik pa laikam viņa aiz untuma un neizprotamas iegribas vai maiguma uzplūdā, kad viņš vismazāk gaidīja, pēkšņi atvilināja viņu un ļāva palikt savā tuvumā tāpat kā agrāk.

Togad, kad Žuanito Mežāzītis iepazina šo sievieti, turējās ar viņu kopā un pēdīgi tika atgrūsts, viņš izauga gandrīz par pusgalvas tiesu garāks un novājēja, tā ka nu viņam bija pieauguša vīrieša augums, pieauguša vīrieša skopās miesas un īsta vīrieša muskuļi. Bet tas gan nemodināja ne prieka, ne lepnuma jūtas Žuanito Gultas Draudziņā, Žuanito Gultas Draudziņā.

Tomēr laiks gāja, un viss kļuva citāds. Dzīve ritēja tālāk, it kā nekādas pārvērtības nebūtu notikušas.

Sakumā Žuanito bija ļoti laimīgs, pat svētlaimīgs — veselu imižibu. Pēc tam neaprakstāmi nelaimīgs un salauzts — vēl lli'.iku mūžību. Liktenis mētāja viņu te augšup, te lejup, starp

■             vcllaimi un izmisumu. Dzīve spēlējās ar viņu, bet viņš pats bija vienīgi mēma rotaļlieta.

Viņam bija grūti noticēt, ka vēl kāds cilvēks dzīvo tik briesmīgu, neizturamu un nelaimīgu dzīvi kā viņš. Iespējams, ka iciz, sen jo sen, kāds ir piedzīvojis kaut ko tamlīdzīgu — kā aprakstīts balādēs un nostāstos. Taču vienlaikus, kad viņš sev to leica un domāja, ka viņa dzīve ir vienreizēja, skurbinoša un pārsteidzoši brīnišķīga, kaut kur dziļi viņā, kādā noslēpumainā

■             ainas ķertā dvēseles nostūrī, kuru viņš nevarēja īsti izzināt un kurā nelabprāt gribēja nodziļināties, cēlās aizdomas, ka viņa pārdzīvojumi patiesībā nemaz nav tik neparasti un svarīgi. Kad viņš bija laimes augstumos, allaž pieķēra sevi, ka lāgiem nepavisam nedomā par savu laimi, bet prāto par nenozīmīgiem sīkumiem, it kā viņa lielās laimes nemaz nebūtu. Un viņš jutās nelaimīgs, kad stundām ilgi klīda pa mežu, pārbaudīdams cilpas un lamatas, čalkstināja ūdeni ap plostiem un nodarbojās ar zvejas rīkiem, tirgojās un mānījās tirgū, ķircinājās ar meitenēm, turklāt jutās ļoti labi, it kā nemaz nebūtu tik šaušalīgi nelaimīgs, kāds patiesībā bija. Jā, dzīve bija piedzīvojums, ko nebija vērts ņemt nopietni!

Kamēr viņš bija pagalam nelaimīgs, ne reizi vien vēlējās nomirt. Dažkārt, lielākoties naktīs, viņš nosprieda, ka nekas cits neatliek kā noslīcināties vai pakārties. Taču ikreiz kaut kas gadījās, un viņš aizmirsa īstenot savu nodomu vai arī attika to uz vēlāku laiku. Un vienā skaistā dienā, patiesībā vēlu naktī, viņš pārsteigts atklāja, ka viņam nemaz negribas ne slīcināties, ne pakārties. Tad nokaunējās un nolēma tūlīt pakārties, tikko būs izdevība. Bet visupirms klusi izslīdēja no kambara, kur bija gulējis vaļējām acīm, un vilkās viz stalli cerībā, ka varēs uzmest mirkli vai pārmīt kādu vārdu, vai ari gūt kādu laimes kripatu no tās, kuru tik nelaimīgi bija mīlējis un kura bija viņu pametusi.

Bija agrs rīts. Saule teju, teju jau lēca, un gaiļi modās augšā. Tie dziedāja kā sajēgu zaudējuši malu maliņās, it kā gribēdami ar savām dziesmām izvilināt sauli no rozā šūpuļa un izvilkt cilvēkus un kustoņus no miega dziļās, tumšās akas, un piespiest tos sarosīties. Viņš uzmanīgi pavēra staļļa čīkstošās durvis un ielīda pa spraugu. Tur iekšā tīrajā aizgaldā stāvēja rūpīgi sakoptie jājamzirgi spīdošām mugurām. Tie smailēja ausis, pagrieza galvu pret viņu, nemierīgi skrāpēja ar priekšējiem pakaviem grīdu. Otrā staļļa galā salmos un meslos tika turēti darba zirgi. Tie raudzījās uz viņu lielām, valgām un skumjām

acīm — gaidīdami, ka tos vedīs ārā, kur tos gaida smags, nogurdinošs darbs, pātagas knaibigic cirtieni un iemaukti, kas rīvē skaustu.

Virs staļļa bija bēniņi. Pa pieciem kāpšļiem viņš uzrāpās pa stāvajām kāpnēm augšā. Jumtgalē bija staļļmeistara abas istabiņas jeb kambari, durvis vērās uz sienaugšu, kur čabināt čabinājās peles un žurkas. Skaļa krākšana un elsas nāca no gulētājiem, bērniem un pieaugušajiem, kāds mazulis klepoja un šņākuļoja caur degunu, reizēm iešņukstēdamies nemierīgā snaudā. Visa ģimene bija kopā. Divi trīs pieaugušie un sazin cik bērnu gulēja, cits citam cieši piespiedušies, gultās un uz maisiem tieši uz grīdas. Viņam nebija sveša šī dzīve. Lielākoties visi taču tā dzīvoja.

Viņš sēdēja uz lūkas malas, kājas nolaidis lejup. Ko viņam bija darīt, ko īsti viņš bija domājis, šurp nākdams?

Viņš ieklausījās ik skaņā. Putekļi kņudināja degunā, valgi izgarojumi apņēma viņu. Mēslu un sviedru smaka sajaucās ar guļamkambaru sadusējušo gaisu, drēbju, cilvēku miesas un elpas dvašojums saplūda ar lopu un barības dvaku. Neskaitāmas skaņas no dažādām pusēm saplūda nenogurdināmā, rimtā, dāsnā nakts irdzēšanā, ko drīz pārmāks dienas trokšņi un kņada,— nemanāma vēja liega pūsma, kura kā zagšus iezuzēs kokos un pa spraugām un caurumiem ieplūdīs stallī, zirgu elpa, reizēm sprauslāšana un skrāpēšanās ar pakaviem vai smaga mīdīšanās salmos un sienā, viņu zobu šņirksti, neredzamu grauzēju čaboņa sienaugšā, klusinātas skaņas, kas nāks no gulošajiem cilvēkiem turpat blakus. Augšā pie griestiem acīmredzot bija iebēmojušies putni. Tie ik pa brīdim izmetās piena baltajā, blāvajā, vizošajā rītsvīda gaisā un izspurdza ārā pa kādu caurumu jumtā. Viņš neredzēja tos, taču varēja dzirdēt spārnu vēdas un modro, bažīgo vīterošanu, kas brīdināja mazuļus, mazo putniņu vārgo, bet badīgo un nepacietīgo čiepstēšanu, kad viens no vecākiem atgriezās ar guvumu. Un varēja dzirdēt gaiļus dziedam tur ārā, no tuvienes un tāla tāluma. Lāgiem arī niknas suņu rejas kaut kur ārpus pilsētas.

Viņš neko daudz neredzēja šajā pustumsā, toties pārējās maņas kļuva asākas. Viss pietuvinājās viņam. Pustumsa, viņa aklība, ja tā varētu sacīt, pastiprināja šo tuvību, zināmā mērā attālinādama visus parastos traucēkļus — dienu, gaismu un dzīves virekli —, tā ka tuvais tapa vēl tuvāks, pavisam tuvs, gandrīz vai uzmācīgs. Viņš it kā iegrima skaņu, smaržu un ādas maņu jūrā. Tā bija visas dzīvās radības jūra, liela un silta, tajā dzīvnieki un cilvēki, un viss, kas nāk tuvā saskarē ar dzīvnie-

I<irin un cilvēkiem,— priekšmeti, barība, apģērbs — saplūda vaira.i un aizkustinošā veseluma.

Viņā uzjundīja lielas, gaišas skumjas. Jūra, dzīves jūra apņēma viņu: viņš gan turējās virs ūdens, gan slīka, tā gan nesa viņu, gan aprija vai izmērcēja. Asi kā vēl nekad agrāk — un varbūt arī nekad vairs — viņš izjuta, ka viss un visi ir cieši saistīti savā starpā dzīves un savstarpēju sakarību varenā, bezgalīgā veselumā, likteņu un apstākļu kopībā — vēlmēs un centienos, grūtībās, trūkumā, laimē, nāvē. Visi, kas dzīvo un elpo, un smaržo, un dzird, visa dzīvā radība dzemdina, arī nonāvē, arī dāvā prieku un spēku, arī moka un iedveš bailes un vajā. Cietsirdīgas un maigas — dzīvās radības rūpējas cita par citu un nedod miera cita citai, tās ir gan varenas, gan neaizsargātas, stipras un vāras. Un tās ir neticami daudzveidīgas savā noslēpumainajā mainībā, neizsīkstošajā atklāsmē un izturībā, nesavienojamu pretišķību un nesamierināmu pretrunu daudzskaitlībā. Tās ir šaušalīgi neciešamas, lieliskas, ļoti brīnumainas un interesantas, un pievilcīgas, tās ir uzmanības un cieņas, un mīlestības vērtas, turklāt dīvainas, neuzticamas, nenoturīgas, kaprīzas un nožēlojamas, tā ka ir pietiekami daudz iemeslu baidīties no tām un ienīst tās, just pret tām riebumu un bēgt no tām, aizsargāties no tām un kļūt cietsirdīgam pret tām. Un viņš pats, viņš pats ir viens no tām, viens no šī kopuma, gluži tāds pats kā tās.

Žuanito dīvaino satraukumu, viņa gaišās skumjas grūti ietērpt vārdos un aprakstīt. Tās bija gan skurbīgas jūtas, gan apdullinošas apjausmas — gaisma un tumsa, laime un sāpes, bet varbūt drīzāk kaut kas viņpus laimes un sāpēm, kur robeža starp laimi un sāpēm ir nebūtiska.

Viņš nejuta, ka raud, līdz pamanīja asaras skrienam pa seju un krītam no zoda uz krūtīm un ceļiem. Raudām nebija vietas viņa dvēselē, tur mājoja vienīgi šīs lielās, visaptverošās, varenās gaviles un sāpes. Taču asaras skrēja, pa ārpusi, it kā acis un seja dzīvotu savu dzīvi, tomēr šīs raudas, šīs asaras, arī bija daļa no tās jūras, kura pildīja viņu un visus citus, un vienoja kādā kopībā, ko nav iespējams aprakstīt.

Varbūt viņš bija tur ilgi sēdējis, bet diezin vai tik ilgi, kā viņam likās. Vēl aizvien bija maza gaismiņa, tikko jaušama, sārti gaišzila gaismiņa, kad viņš beidzot izzagās ārā no staļļa — tikpat nemanāmi, kā bija ienācis, neviena neievērots, ja nu vienīgi zirgi un varbūt vērīgais putru pāris bija viņu ielāgojis.

Nekad vairs viņš neiedomājās slīcināties vai pakārties, gandrīz nekad. Un viņam nemaz nenācās atvairīt šīs domas, nīdēt tās. Tās gluži vienkārši izgaisa pašas no sevis. Tās aizgāja nīka. Viņš izdzēsa tās no atmiņas. Tomēr joprojām skuma par zaudēto laimi,

līdz svelošām sāpēm ilgojās pēc savas draudzenes. Vienmēr, protams, viņš neskuma un ne vienmēr ilgojās. Reizēm viņš skuma un šad tad ilgojās pēc savas mīļotās, dziļi un no visas sirds. Bet tas notika aizvien retāk, un skumjas un ilgas pamazām bālēja, kļūdamas aizvien blāvākas un klusākas. Vēl ilgi, līdz pašām mūža beigām, kad viņš bija cienījams vecūksnis un nāves stunda jau tuvojās, šie ilgu, sāpju un smeldzes mirkļi atgriezās. Un tie dāvāja viņam lielu prieku.

Un tā Žuanito Mežāzītim nācās turēt sevi grožos un dzīvot veltīgās ilgās. Nejaušie laimes mirkļi, ko viņa kaprīzā labdare vēl dāvāja viņam, kļuva aizvien retāki. Un tā nebija tikai viņas vaina un nopelns, kā to tagad vajadzētu saukt. Jo arī Žuanito Mežāzītis nolēma darīt galu šiem nejaušajiem mirkļiem tā vienkāršā iemesla dēļ, ka tie ne vien sniedza viņam lielu laimi un baudu, bet arī briedēja sāpes, ilgas un greizsirdību viņu atšķirtības brīžos un pēdīgi pat kopbūtnes brīžos. Viņš sāka vairīties no viņas, neatnāca norunātajā laikā. Ja citādi nevarēja, centās attālināties, centās turēties tālāk no viņas un no tās saldās, pārāk saldās sāls, ko viņa kaisināja viņa ilgu brūcē, neļaudama tuvoties un beigu beigās pavisam atgrūzdama.

Pēc šī agrā rīta vai vēlās nakts tur sienaugšā, pie staļļistabas, kur gulēja viņa mīļotās ģimene, Žuanito bija vieglāk īstenot savu nodomu. Un drīz vien viņi vairs nesatikās, kā bija tikušies agrāk.

Neviens mājinieks, šķiet, nebija pamanījis viņu abu afēru, lai cik dīvaini — pat viņas vīrs ne, tā gan! Droši vien sakars starp viņiem likās pārāk negaidīts, neparasts un fantastisks, lai kāds turētu viņus aizdomās. Tā vismaz Žuanito mēģināja sev iestāstīt. Bet, kā rādās, viņš caur un cauri pievīlās un kļūdījās caur un cauri, domādams, ka neviens, ari staļļa puisis, viņas vīrs, neko nezina. Protams, neviens neko nebija teicis Žuanito, un arī viņš neko neizrādīja. Taču notika kaut kas noslēpumains un biedinošs, kas, kā rādās, visnotaļ patiesīgi apliecināja, ka kāds tomēr kaut ko zināja un gribēja pārmācīt Žuanito — lai kurš tas bija.

Tas notika pēc tam, kad viņš un viņa mīļākā bija pārtraukuši juteklisko sakaru, dažas nedēļas pēc viņu pēdējās slepenās mīlas saplūsmes. Žuanito gāja pāri pagalmam ar diviem zābaku pāriem rokās, kurus bija notīrījis un nospodrinājis. Un tad no staļļa puses ar lielu spēku gaisā uzlingoja smags pakavs asām malām. Griezdamies kā vilciņš vai sirpis, tas trāpīja viņam no mugurpuses, izplēsa caurumu blūzē vai kreklā un stipri savainoja plecu. Ja pakavs būtu trāpījis viņam pa galvu, nav zin ms, ar ko tas

Initu beidzies,— varbūt pakavs pat būtu nositis viņu, pilnīgi Irspējams.

Žuanito nokrita, asinis tecēja, labu brīdi viņam trūka elpas, ioka tirpa un griezīgi sāpēja, varbūt bija lūzis kāds kauls. Kad viņš atjēdzās un no bailēm atskatījās, nezinādams, kas vēl …igaidāms un kā pasargāt sevi, tas, kurš bija vēlējis viņam ļaunu, jau bija paguvis aizlavīties. Iespējams, ka viņš — vai viņa — noslēpās staļļa pustumsā aiz pusviru atstātajām durvīm. Žuanito nebija ne mazākās vēlēšanās to noskaidrot, viņš bija aizņemts pats ar sevi, viņam vajadzēja attapties, paskatīties, cik stipri viņš bija ievainots.

Viņš aizkliboja līdz savam kambarim, līdz mātei virtuvē, kur viņa apmazgāja un pārsēja brūci. Vēl ilgi briesmīgs zilums melnēja uz pleca. Pats ierobījums vai sasitums arī ilgi nedzija. Pagāja divas trīs nedēļas, iekams brūce aizvilkās, bet rēta bija manāma daudzus gadus.

Likās visai dīvaini, nevajadzīgi, jā, pat mazliet smieklīgi un nejēdzīgi, ka tas notika pēc ļoti ilga laika, kad viņu intīmās, noslēpumainās saites bija pārtrūkušas, lai nemūžam vairs neatjaunotos. Ja kādā ari varēja mosties sašutums, naids un atriebības alkas, tad tikai pret juteklisko, acīm redzamo. Bet tas viss taču jau sen bija garām, bija beidzies. Un kurš gan varēja mest viņam pakavu ar tādu pārvarīgu spēku? Žuanito to nekad neuzzināja, un viņam nebija ne mazākās patikas to noskaidrot. Viņš pat nebija īsti pārliecināts, vai noslēpumainajam, nāvīgajam ienaidnieka uzbrukumam patiešām bija kāds sakars ar viņa lielo noslēpumu. So notikumu viņš uztvēra kā pašsaprotamu. Starpgadījums bruģakmeņiem klātajā pagalmā bija nobaidījis viņu, taču vienlaikus šis fantastiskais, naidīgais uzbrukums, zināmā mērā neveiksmīgs un gļēvs, nāca par vēlu, šķita gandrīz nereāls un smieklīgs. Tas bija negaidīts, gauži muļķīgs. Bet citāds laikam tas nevarēja būt.

Žuanito Mežāzītis tā ari nekad ar prātu nevarēja apjaust šo bezjēdzīgo slepkavības mēģinājumu, kas viņu bija apdraudējis iekšpagalmā, taču tik daudz viņš saprata, ka tas viņu bija nobaidījis. Viņš īsti neizprata notikušo un savu baiļu patieso iemeslu neuzminēja, tomēr šī neziņa bija iedvesusi viņā drūmu pārliecību, ka nav nozīmes tajā iedziļināties. Varbūt viņam tik neparastais ziņkāres trūkums bija saistīts ar tumšu nojautu, ka staļļa puisis tobrīd laikam gan nemaz nebija mājās. Tomēr, ja art metiens nāca par vēlu, diezin vai vainīgs bija kāds cits, kaut ari viņam bija iemesls just naidu pret Žuanito Gultas Draudziņu.

Kādu gadu pēc visiem šeit aprakstītajiem briesmīgajiem un negaidītajiem piedzīvojumiem Žuanito, tāpat kā viņa vienaudži,

skraidīja ar meitenēm, ķircinājās, lakstojās, dāvināja viņām nieciņus, pavadīja viņas, skaļi smējās, draiskojās. Drīz vien viņam bija iemīļotā viņa vecumā, pareizāk sakot, pusgadu jaunāka. Tas bija labi, tā tam arī vajadzēja būt. Abu radi un draugi to zināja. Nekādas noslēpumainības šoreiz nebija. Meitene bija tieši tāda, kādas mēdz būt mīļotās, varbūt mazliet skaistāka, varbūt mazliet drošāka. Žuanito patika viņa tieši tāpat, kā citiem patīk viņu mīļotās, varbūt mazliet vairāk, varbūt mazliet labāk. Taču sevišķas atšķirības nebija, to viņam nācās atzīt. Viņa sāuca viņu par Mīļoto. Viņš bija viņas Mīļotais, viņa bija viņa Mīļotā — tāpat kā visiem.

Rozespumpura un Draiskuļa gados Žuanito mita piedzīvojumu un pasaku pasaulē. Tur viss bija neparasts un aizraujošs. Tur viss varēja notikt, un tur viņš jutās kā mājās, kā zivs ūdeni, lai kas tur notika. Protams, ne vienmēr viss ritēja gludi. Taču viņš jutās drošs. Gan jau viss kaut kā nokārtosies, viņš domāja. 7ā, tik tiešām viss nokārtojās, viņam taču bija ašas kājas, viņš bija gauži apsviedīgs, asu skatienu, atjautīgs. Tāds viņš bija — viņam piemita vēl citi dotumi, kuriem viņš patiesībā nemaz nepievērsa uzmanību. Tas, kas notika ar viņu; gluži vienkārši notika, un to, par ko viņš domāja un ko gribēja, un ko viņam vajadzēja izdarīt,— to viņš gluži vienkārši izdarīja. Viss bija tieši tāds, kādu viņš to iztēlojās, un galu galā viss bija lielisks un brīnišķīgs. Bet viņam, viņam pašam, nebija nekādas daļas, ka viss bija tāds, kāds bija, vai arī šķita esam tieši tāds, kāds bija, itin nekādas daļas, ka viss bija tik lielisks un brīnišķīgs. Viņš bija iejuties tajā pasaulē. Taču saimnieks tur nebija — viņš bija viesis, jā, gandrīz tāds kā godaviesis, ja patiesībai jānāk gaismā. Viņš nebija atbildīgs par to, kas tur notika vai nenotika, nejutās vainīgs par to, kas neizdevās,— tā bija vienīgi neveiksme, un tas nebija viņa nopelns, ka reizēm kaut kas bija labi,—vienīgi veiksme, laime uzsmaidījusi.

Bet, kad Žuanito atvadījās no bērnības zemes un pārkāpa pieaugušo vai bezmaz pieaugušo pasaules slieksni, viņš nonāca noslēpumu un šaubu valstībā. Un tur Žuanito Gultas Draudziņam, Žuanito Mežāzītim un Žuanito Mīļotajam nācās uzturēties. To, kas patlaban notika ar viņu, viņš vairs neizprata tik labi kā līdz šim. Tā nebija tikai neparasta un aizraujoša pasaule, tā bieži arī mulsināja un pat aizvainoja. Viņš nezināja, kā rīkoties, kā izprast šo jauno pasauli. Viņš pat nebija pārliecināts, vai viņam vajadzētu to apjaust un meklēt atbildi. Varbūt viņš nemaz nedzīvoja noslēpumu pasaulē, bet gan pasaulē, kurā bija atbil-

«Ies'! Varbūt viņš dzīvoja pasaulē, kurā irdzēja novēlīgas balsis, kas uzrunāja viņu no malu malām, sacīja svarīgus, daudzsološus, uzmundrinošus vārdus — paziņoja, apgalvoja, izskaidroja, ielūdza, aicināja, brīdināja, uzslavēja un teica vēl daudz ko citu. Varbūt viņš apjuka un nejutās pārliecināts par sevi, tāpēc ka bija tads nejēga un nemācēja ieklausīties šajā jaunajā pasaulē, mētājās apkārt bez kāda mērķa un iedomājās, it kā kaut kas būtu atkarīgs no viņa, it kā būtu svarīgi, lai viņš dotu nekļūdīgas atbildes un atminētu visus noslēpumus? Varbūt patiesībā nekādu noslēpumu nebija?

Viņš savā ziņā joprojām dzīvoja piedzīvojumu un pārsteigumu skaļajā pasaulē. Bet tagad tā vairs nebija aizraujoša vien — tā arī maldināja, varbūt pat biedināja. Viņš vairs tajā nejutās kā mājās. Viņš vairs nebija gaidīts viesis un vismazāk jau godaviesis — nē, drīzāk viņš bija nepiederoša persona. Tumsas dvesma bija apņēmusi viņu, neskaidrība un daudznozīmiba darīja viņu nedrošu. Vai šīs izjūtas arī bija viņa iztēles auglis? Varbūt viņu bija apņēmušas zīmes un atbildes, kuras viņš nevarēja izskaidrot un pakļaut sev, tāpēc ka nesaprata, ka tie ir paskaidrojumi un padomi, bet iztēlojās, ka tie ir jautājumi?

Ari pats viņš bija piedzīvojumu meklētājs un haotisks, aizrautīgs un gražīgs, pretrunīgu jūtu plosīts cilvēks. Ari pats viņš bija kļuvis citāds un ne vienmēr pazina sevi, un daudzas reizes nemaz negribēja to atzīt, kad vien varēja izlocīties no atzīšanas. Dzīve mutuļoja ap viņu, tā ka viņš bieži nevarēja izšķirt, kas; labs un kas slikts, kas pareizs un kas kļūmīgs, kur gudrība un kur muļķība, kas daiļš un kas neglīts, un nezināja, kas viņš pats patiesībā bija. Līdz šim viņš gandrīz vienmēr bija tomēr.spējis noturēties uz kājām, lai gan bieži tikai tīrā brīnuma pēc. Tiesa, ikreiz, kad viņam tik tikko izdevās glābt savu ādu, izbēgot no kādām baigām briesmām vai izvairoties no atmaskošanas, vai jarī atturoties no kādas bezjēdzīgas gražības, vai izlokoties no miesassoda vai no kā cita, viņš sev nosolījās: nekad vairs, lai kas gadītos, šoreiz, paldies dievam, tiku sveikā, bet nekad vairs nekāda riska, nekad vairs tādas muļķības! Arī ar dvēseles svārstībām un pretrunām nebija vieglāk — te šā, te tā, te gaviļains spēks, te bailes un kauns, te laime un prieks, te nožēla un samulsums! Kā viņam noturēties šajā pasaulē — kur viņam, kāds viņš tagad bija, rast spēku noturēties!?

Draugi, šķiet, nebija pamanījuši, ka viņa dvēselē kaut kas sabangojies un izgrlļinājies, ari māte un visi tie, kas izrīkoja viņu un mēdza norāt lielaja pilī, kur viņš dzīvoja,— pat viņa mazā iemīļotā nebija pamanījusi. Žuanito domāja, ka viņam nav neviena īsti uzticīga drauga, neviena, kas saprastu viņu.

Draugi pazina vienīgi dzīvo, atjautīgo, mutīgo un žiglo Draiskuli — to, kurš varēja divas reizes apmest riteņus apkārt laukumam, par atlīdzību saņemot kucēnu, to, kurš saderēja tirgussievas olu grozā slepus ielikt pāris ēzeļa spiru un to arī izdarīja, to, kurš ķēra zivis kailām rokām, to, kurš izmanījās divas reizes pārdot gailīti vienam un tam pašam pircējam, un tā tālāk, un tā tālāk. Viņi pat nenojauta nemieru, bailes un šaušalīgo vienaldzību un atsvešinātību, kas lāgiem atzēla viņā, tā ka viņš labprāt būtu aizlavījies projām, nolīdis pašā tumšākajā katedrāles kak tiņā un aizgriezis seju pret sienu, lai varētu klusībā izraudāties un nokaukties kā slims suns.

Māte, protams, saskatīja viņā tikai neapdomīgu, mūžīgu neveiksminieku vai arī laisku bēguļotāju, ko nekad nevarēja sasaukt, kad viņš bija vajadzīgs, vai ari reizēm paklausīgu un uzticīgu vienīgo dēlu, vai pārbriedušu Rozespumpuru, kas tik tikko vairs ļāvās viņas spīvajam un skopajam maigumam. Un viņa, protams, nenojauta, ka viņš stipri, bērnišķīgi un bikli vēlas, lai viņa pateiktu kādu vārdu, kas izkliedētu nedrošumu un visu to, kas smacēja viņu ik pa laikam un vērta viņu žēlojamā mazā bērnā, kaut gan viņš jau bija garš un liels lamzaks, kam vajadzēja ik pārdienas skūties, ja gribēja izskatīties akurāts.

Un viņa mazā iemīļotā! Ko viņa redzēja viņā? Atklāti sakot, to pašu, ko viņš viņā: gluži vienkārši savu iemīļoto, visparastāko zēnu, drošu un mundru, tiesa, arī diezgan lielu nejēgu! Protams, viņiem abiem bija jautri, un, protams, viņš lepojās ar viņu, kad svētdienās pastaigājās,— viņai mugurā bija svītraini svārki ar korsāžu, ap kaklu lakatiņš, galvā cepure ar spilgtu lenti! Viņa apjauta, gribēja cerēt — viņš ir lepns, priecīgs, jā, arī maigs! Un nākotne viņai bija pavisam skaidra — kad viņi abi apprecēsies, iekārtosies mājīgā istabiņā, viņiem apkārt skraidīs pusducis zēnu un varbūt ari pāris meiteņu. Dievs Kungs, tas viņu ļoti priecēja un jau dāvāja viņam brīnišķīgu sajūtu!

Bet reizēm tas viss šķebināja, jau doma par jauko nākotni viņam bija pretīga, viņam likās, ka viņš līdzīgi jēram tiek dzīts aplokā un tikpat droši reiz tiks nokauts. Vai tiešām viņa domā tikai par savu ligzdiņu, bērneļiem un mīlīgajām pastaigām — vai iztēles acīm neskata šo aploku un miesnieka vāli?! Varbūt viņa tomēr kaut ko nojauta, bet neizrādīja, varbūt viņas sprogainais matu cekuls slēpa šaubas, lai gan viņa nekad neieminējās par tām7 Vai viņam reizēm nepārskrēja šermuļi, neriebās viņas irdzīgā pļāpāšana, vai ari meitenē neuzzibsnīja alkas pēc cita, vēlme apmainīt viņu pret kādu citu vai vispār pamest viņu, jā, varbūt pat pārmāca derdzīgums un vēlme darīt viņam sāpes? Nē, viņš gribēja cerēt, ka tādas domas viņa nedomāja! Bet ko

patiesībā viņš zināja par tām? Vai viņa patiesībā mūžam bija tik priecīga, kā likās? Ko viņa prāta un sirds dziļumos gaidīja no

viņa?

Jā, ko viņi visi gaidīja no viņa? To pašu, ko viņš no viņiem,— visu uzreiz, visu, bet vienlaikus neko, itin neko?! Kas viņš bija? Kas bija viņi? Ko viņš deva viņiem, ko viņi deva viņam? Vai viņi var dzīvot viens bez otra? Vai, gluži otrādi, spēj dzīvot tikai līdzās?!

Viss bija sagūzmējies vienā vienīgā juceklī — skaistais un atbaidošais, viss uzreiz! Un viņš bija vienatnē ar šo apjausmu un domām, un jūtām, it kā kāda plaisa būtu atdalījusi viņu pašu no visas pasaules, kurā viņš dzīvoja! Varbūt viņš tomēr nebija pavisam viens ar šīm domām un jūtām, varbūt daudzi citi arī nesa šādu nastu? Bet par to gan neviens nekad nerunāja, negribēja runāt. Starp citu, par to nav iespējams runāt, pat ja kāds mēģinātu. Kā lai ietver šīs blēņas saprotamos vārdos, lai tic izteiktu jēgu? Vaina taču bija pašos vārdos un to bezspēcībā.

Lai būtu kā būdams — vai viņš bija viens vai nebija viens ar savu jucekli un savu sašķeltību, viņam vienam pašam vajadzēja nest šo nastu. Jo neviens cits nevarēja atbrīvot viņu no tās — tāpat kā viņš nevarēja atbrīvot nevienu, kas, tāpat kā viņš, bija zaudējis iekšējo līdzsvaru un klīda tikpat izstumts, tikpat vientuļš dumpinieks savā slēptajā dzīvē. Patiesībā tā pat nebija nekāda nasta, jo no nastas tomēr var atbrīvoties. Tā bija brūce vai vaina — tāda, kuras sāpes jāizcieš pašam un kuru neviens cits nevar līdzēt sadziedināt.

Žuanito nebija nekāda amata, viņš nekļuva par mācekli ne pie viena meistara. Tāpēc viņam vajadzēja mācēt visu, smelties zināšanas pie kura katra. Viņš negāja nevienā sko!;i, tikai dzīves skolā — tajā, kur kūsāja ielas dzīve, pūļa dzīvo; tās, dzeldinādamas līdzīgi gadījumam vai Aizredzībai, iebrāzās viņa dzīvē. Tā bija skola, kurā valdīja juceklis, haoss, un tai nebija noteiktas programmas, kā jau varēja domāt, jo tajā taču valdīja Gadījums. Bet tā bija, lai cik dīvaini, arī barga un prasīga, kā jau varēja domāt, jo tās slepenais Rektors bija Aizredziba ar saviem neizdibināmajiem plāniem, kas reizēm atklājās tikai nenovēršamajā gala eksāmenā, kad neviens vairs nekādas lamatas negaidīja.

Pār otro Žuanu, kas bija gandrīz vai viņa vārdabrālis, pār lielo Žuanu Tenorio,— kā jau visi varēja savām acīm pārliecināties — tikmēr nāca apskaidrība pēc apskaidrības. Viņa skolā nebija ne slepenu eju, ne klusu nostūru, un itin nemaz nenācās šaubīties, kurš bija tās Rektors. Visaugstākais Maģistrs taču bija viņš pats

vai, pareizāk sakot, viņa vārds un viņa lepnums. Arhispāniskais gods, Tenorio gods prasīja no savas kārtas grandiem, lai tie nekad nepakļautos nevienam un nekad nepieļautu, ka ar viņiem kads slikti apietas, apklusina viņus, vājina viņus un kāpj viņiem uz varžacīm. Tenorio dzimtas augstprātība un varenības apziņa piemita ari donam Žuanam. Neviens nebija ievērojis ne mazāko nesaderību starp donu Žuanu un viņa vārdu vai to veidolu, kurš viņam bija jāatzīst.

Tā bija atbildīga un riskanta sūtība — būt par Žuanu Tenorio, bet tā bija patīkama un glaimojoša atbildība, acīm redzams risks, kas deva spēku. Iespējams, smagi bija nest tādu godu un lolot to tā, kā tas prasīja. Bet, ja tas arī bija smagi, tad runa bija par tādu smagumu, kāds cilvēkam jānes visu mūžu, tāpat kā jānes paša skelets. Ir taču zināms, ka skelets ir vissmagākā cilvēka ķermeņa daļa. Kāds gan būtu ķermenis — miesa, muskuļi un mīkstie audi — ,ja nebūtu kaulu? Ļumīgas gļotas, amorfa, sastingusi masa. Starp donu Žuanu Tenorio un to, kas veidoja viņa dzīves kaulāju, nebija nekādu neskaidrību, ne mazākās spraudziņas, nekas nebija pārprotams. Ar Nāvi viņš sadzīvoja, bet patiesībā starp viņiem vienmēr valdīja karastāvoklis, kurā gan tika ievērota cieņa un visi bruņinieku likumi. Nāve skubināja viņu, tā ka viņš nekad neaizmirsa, ka vēl ir dzīvs. Viņš, protams, zināja, ka galu galā būs jāmirst. Bet jāmirst nesalauztam, neuzvarētam. Tas, kurš nebaidās Nāves, lai gan zina, ka Nāve ir stiprāka, kurš nebēg no Nāves,— pār to Nāvei zināmā mērā nav varas, tas. ir nemirstīgs kā Dievi paši (ja tādi vēl ir). Dons Žuans bija nemirstīgs — drīzāk gan viņš gāja skolā, kuras uzdevums bija iemācīt viņam nemirstību.

Izdzīvošana nebija galvenais uzdevums: nē, nepastāvēja, pat mērķis — nodzīvot īpaši garu mūžu. Svarīgi bija vienīgi dzīvot tik ilgi, kamēr spēj valdīt pār sevi un apstākļiem un pierādīt, ka nekad neļausi nevienam nogrūst sevi malā, lai notiktu kas notikdams. Tam nebija vajadzīgi daudzi gadi. Lai cik īss bija šis atvēlētais sprīdis, vienmēr varēja pagūt sabrukt, nomirt, kā visiem lemts, kāpināt savu neatlaidību, izrādīt savu nelokāmību, savu nepārspējamo nelokāmību un aizcirst citiem savus dvēseles logus. Tas, kurš zina, ka viņu, tāpat kā visus pārējos cilvēkus, vajās, dragās un maitās visādas riebeklibas, bet kurš tomēr nppa-. zeminās cenu saviem tīkojumiem, lai draudētu kas draudēdams, un kurš nekad neatzīs nevienu likumīgu sāncensi,— tas zināmā mērā var būt tikpat varens kā Dievi (ja tādi vēl ir). Viņa vara taču ir neierobežota, lai cik tā nenozīmīga, mērījot ar parasto mēru,— jo tur, kur beidzas viņa vara, paliek vienīgi viņa paša neatlaidība, viņa paša spīva nelokāmība. Dons Žuans Tenorio

iļ.davojās kļūt par ļoti varenu vīru. Varbūt tā varētu raksturot viņu pašu un viņa brāzmaino, bīstamo stūrgalvību.

I5e», ko dons Žuans pats klusībā domāja par Nāvi un godu, un neatlaidību, un visu pārējo,— neviens nezina. Un vismazāk par visiem zināja Žuanito, kalpones dēls. Viņi abi par šīm lietām, dabiski, nekad nerunāja. Kad viņi retumis pārmija kādu vārdu, tas varēja izklausīties tā vai tamlīdzīgi:

—  Kāpēc tu, blēdi, neesi notīrījis manus zābakus? — kliedza Lielais Žuans.

—  Tie ir pie kurpnieka, jo kungs saplēsa zābaka atloku, kad steigā lēca ārā pa senjoritas Teresas aizrestoto logu! atbildēja Mazais Žuans, kas gluži vienkārši tos bija iemetis savā pagultē un aizmirsis par tiem.

—  Kāda tev daļa, vai es steidzos vai nesteidzos, un ko tu vispār zini par senjoritu Teresu?! Lai zābaki tūdaļ pat būtu šeit, vai arī es likšu nopērt gan tevi, gan kurpnieku,— draudēja Lielais Žuans.

—  Jūs, senjor, taču pats stāstījāt, kā pagājušajā naktī jums nācies pamest senjoritu Teresu, tā ka nekādu noslēpumu nav! Un smalkās atloku ādas patlaban nav visā pilsētā. Ja senjors ir ar mieru, ka kurpnieks uzliek ševro ādu, lai tad mani noper, ja zābaki nebūs gatavi nākamajā nedēļā,— meloja Mazais Žuans, kam nebija ne jausmas, vai pilsētā varēja vai nevarēja nopirkt smaikadu, un kas neparko negribēja dabūt pērienu. Starp citu, viņš zināja, ka Lielais Žuans nekad nelika nevienu nopērt labā prātā, aukstasinīgi, bez iemesla. Tāda rīcība nebūtu cēla kunga cienīga — par tādiem sīkumiem sadot pērienu, cita lieta — ātrās dusmās, pārsteidzoties vai par kādu prāvu blēdību, bet ne jau par nenotīrītu zābaku pāri.

Un tā joprojām. Citas sarunas starp viņiem abiem neraisījās, lai gan viņi bija gandrīz vai vārdabrāļi,— tikai pavēles un rīkojumi, un nosvētišana, jautājumi un atbildes vienīgi par konkrētām lietām un uzdevumiem, un diždarbiem. Bet par to, ko viens vai otrs grib no dzīves un ko domā par Nāvi, un kāpēc dzīvo tieši tā, bet ne citādi, un kā patiesībā jādzīvo, — nē, par tādām tēmām tie abi, protams, nekad nerunāja.

Kungu gala Žuans vispār īpaši nesliecās pēc izskaidrojumiem vai abstraktiem spriedumiem. Viņš mācēja izzobot, nopaļāt, kašķēties, glaimot, solīt, lūgt, jā, pat uzdziedāt, ja vajadzīgs, zvērēt, plātīties, čukstēt un mainīt balsi — tas viss viņam lieliski padevās. Daudz noderīga viņš mācēja, bet filozofēt augstās kategorijās, ja to var uzskatīt par noderīgu māku,— to gan ne! Viņš ari šajā ziņā līdzinājās savam tēvam un visiem citiem Tenorio. Viņš bija dzimis, lai darbotos, nevis runātu tukšus

vārdus. Ko viņš gribēja, pēc kā alka, ko cienīja, pret ko juta riebumu, no kā baidījās (ja vispār no kaut kā baidījās), ar ko lepojās — to visu tam, kurš gribēja vai kuram bija vajadzība, nācās pašam saviem spēkiem apjaust pēc ārējām pazīmēm, pēc tā, ko Kungu gala Žuans pasāka un kā rīkojās, pēc skopiem izteikumiem.

Dons Žuans Tenorio nepiederēja pie sludinātājiem un pie tiem, kuri mīl skaistas frāzes. Viņš bija tēls, mehānisms, etalons, vai kā to vēl mēdz saukt. Viņš bija monolīts veselums, kurā nebija neviena dobuļa, kas atbalsotu, vai skanoša tukšuma, kā tas mēdz būt dažā labā klarnetē vai timpānos. Tam, kurš gribēja viņu izprast un atminēt viņa būtību, nācās skaidrot un tulkot pašam uz savu galvu, necerot uz žēlabām vai gavilēm, uz paskaidrojumiem vai attaisnojumiem, nopēlumiem vai atzinību. Ar to mazumiņu, ko viņš izteica, nepietika, lai izdarītu secinājumus.

Kaut gan dons Žuans Tenorio deva priekšroku rīcībai, nevis prātojumiem, bija vēl, protams, kaut kas, pie kā pietverties cilvēkam, kurš gribēja viņu izprast un gūt mācību no viņa. Un to gribēja Mazais Žuans ar daudzajiem vārdiem, kalpones dēls.

Vēl būdams bērns, Rozespumpurs un Draiskulis, viņš apbrīnoja savu vārdabrāli, kā apmāts tenterēja viņam nopakaļ ar savām resnajām kājelēm, lai tikai uzmestu mirkli vai pablenztu uz viņu, lai uzzinātu, kas tad īsti viņa jaunajā kungā ir atdarināšanas un apbrīnas, un ievērības vērts. Kad Žuanito paaugās un no apsolītās zemes, piedzīvojumu valstības, tika izstumts noslēpumu un plaisu pasaulē, mainījās arī viņa attieksme pret Žuanu Vecāko. Agrāk viņam šķita, ka dons Žuans Tenorio ir vienīgi piedzīvojumu meklētājs, kurš tiecas pēc lieliskiem, aizraujošiem, priecīgiem un rosinošiem piedzīvojumiem. Taču aizvien vairāk un vairāk viņš kļuva Žuanito par noslēpumu, kas mulsināja, satrauca ar savu daudzskaitlību. Bērnišķīgās apbrīnas skaidrais un naivais laiks bija pagājis. Ēnas un pustumsa ietina līdz šim tik spulgo un nevainojamo Jaunā Kunga tēlu, bet pievilkšanas spēks, ar kādu Lielais Žuans iedarbojās uz viņu, nekļuva mazāks. Žuanito arvien biežāk sāka domāt par viņu. Arvien biežāk viņa uzmanību saistīja jaunais kungs, viņš sāka vērot viņa bezjēdzīgos drošsirdības apliecinājumus un bravūru, izdibināt visu, ko viņš pasāka. Viņš izmantoja savu pazīšanos un sakarus, lai jo vairāk uzostu par šo ievērojamo, pavisam citādo Žuanu un viņa nekautrīgo dzīvesveidu — bezjēdzīgi drošsirdīgu vai vienkārši bezjēdzīgu.

Kāpēc viņš dzīvoja tādu dzīvi — tik cietsirdīgu, tik spītīgu, tik izaicinošu, tik bezjēdzīgu? Vai tā bija muļķība vai cietgalvība, kas atklājās tādā dzīvē,— vai arī kāda slepena gudrība, kas varēja

lUvat apgaismību tam, kurš spēja to izprast? Vai tas bija vienīgi paradums un piemērošanās draugiem, kavaljero, vai arī pašaplielinūšanās un savas varas izrādīšana? Vai tas bija izmisums un sevis iztukšošana vai arī pārgalvība un spēks?

Bet varbūt visi šie jautājumi nav nenieka vērti. Varbūt arī viņš, drošais un nekautrais dons Žuans Tenorio, nemaz nav nedz mīkla, nedz jautājums, bet, gluži otrādi, atbilde, ko Žuanito vajadzētu izprast un izvirzīt sev par moto. Jā, varbūt viņa dzīvesveids ir tieši tā skola, kurā Žuanito, kalpones dēlam, nāktos smelties gudrības.

Mazais Žuanito, necienīgais, ar savu nomācošo un pazemojošo salauztību un šaubām maldījās savā trimdā, savā krēslaimbā. Turpretim dons Žuans, lepnais, stiprais un augstprātīgais, šķiet, nemaz nepazina apmulsumu, mazdūšību vai nenoteiktību. Protams, starp viņiem bija būtiska atšķirība. Kungu gala Žuans bija bagāts, izglītots, un viņu sargāja varena un bagāta, un pašpaļāvīga dzimta, bet Žuanito, kalpones dēls, bija nabags, bez neviena aizstāvja, un viņu sargāja vienīgi paša atjautība, pagaidām tā bija vēlīga un palīdzēja izturēt, un pagaidām viņš uzdrošinājās paļauties uz to. Taču šīs nebija būtiskākās atšķiribas. Lielajam Žuanam, liekas, neko nenozīmēja mantotās priekšrocības un viss, kas viņam bija pieejams, un viņš degtin dega vēlmē sagraut arī citus savas dzīves balstus, paļaujoties tikai uz savu nekautrību. Tomēr viņš bija stiprs un neiedragājams, cik varēja spriest no malas. Viņa spēkam un neiedragājamībai bija vajadzīgi ari citi — dziļāki avoti, nevis ārēja labklājība un apkārtējo atzinība vien. Un šie avoti bija patvaļība un neapvaldīta bezkaunība, un tic mulsināja Mazo Žuanu un nodarbināja viņa domas, laupīdami mieru, modinādami kaut ko līdzīgu greizsirdībai, satraukumam, nepatikai un valdzinājumam — īsi sakot: viņā dīga iemīlēšanās asni.

Sajā pilnestīgajā gadā, kad Žuanito Draiskulis tapa par Žuanito Gultas Draudziņu un Žuanito Mežāzīti un vēlāk par Žuanito Mīļoto un Žuanito Blēdi, dons Žuans Tenorio, protams, arī negulēja uz lauriem. Gulēt jau viņš, bez šaubām, gulēja, slinkumu gan nelāpija. Turklāt valodas par viņu un viņa dēkām auga augumā un plašumā, starp citu, ar viņa paša slepenu gādību, tās dzīdinājās apkārt pašas uz savu roku, tā ka neviens vairs nevarēja atšķirt, kur ir dona Žuana Tenorio varoņdarbi un bravūra, bet kur melšas un tukšas pļāpas. Tomēr aiz visiem izpušķojumiem un plātīgās tērgāšanas bija viņš pats un kaut ko

no ta, ko viņam piedēvēja, viņš patiešām bija izmanījies pastrādāt.

Tikai ļoti apzinīgs grāmatvedis varētu uzskaitīt visu to, ko tajā gada paspēja Žuans Tenorio un viņa šķietamais dubultnieks. Tie, kuri zināja visas tenkas līdzīgi Žuanito Blēdim, paši arī labprāt izgrūda kadu vārdu šalti izbrīnītajiem svešiniekiem un visiem, kas izrādīja velēšanos uzklausīt tas. Vieniem tenkotajiem mēle locījās labāk nekā citiem, un vieni klausītāji šķita lētticīgāki par citiem. Tāpēc gala atskaite par dona Žuana dēkām reizēm iznāca īsāka, reizēm garāka, un arī iedaļas tajā nebija vienādas. Viens no sarakstiem, kas nebūt nebija tas aplamākais, varēja izskatīties šādi:

1.  Riskējis ar savu dzīvību, jāšus vai kājām, uz ūdens un sauszemes, dueļos, kautiņos, rāpjoties pa jumtiem, sienām, tiltu margām vai lienot caur šauriem, ar asiem režģiem aizrestotiem logiem utt., utt., neskaitāmas reizes.

2. Nospēlējis vērtības, sākot ar ēzeļiem un zelta gredzeniem un beidzot ar piekrautiem kuģiem un zemes īpašumiem, — kauliņspelē, kārtīs, naudas spēlē «raksts vai ērglis», derībās utt., utt., neskaitāmas reizes.

3. Apvainojis augsti stāvošas personas, miesniekus, piedzērušus zaldātus, naktssargus un citus kārtības uzturētājus utt., utt., neskaitāmas reizes.

4.  Aizdevis dusmas ar ekstravagantu vai, tieši otrādi, pārāk plebejisku apģērbu, ar augstprātīgām manierēm vai pārāk rupju izturēšanos, kas nav muižnieka cieniga, utt., utt., balles, pilsētas tiesā, tirgus laukumā un citās publiskās vietās utt., neskaitāmas reizes.

5.  Visu šo pieminēto trako ēverģēlību dēļ guvis miesas bojājumus, sākot ar pārsistu, asiņainu degunu un izsistiem zobiem un beidzot ar to, ka palicis bez deguna, ausīm, rokām un kājām, galvas, dzimumorgāniem vai citām delikātām ķermeņa daļām, neskaitāmas reizes.

6.  Pavedinājis sievietes — apmānījis pārģērbdamies vai dodams tukšus precību solījumus, vai kā citādi, vajadzības gadījumā izmantodams arī spēku,— jaunas un vecas, skaistas un neglītas, savas kalpones un svešas līgavas, utt., utt., ļoti daudzas reizes. Starp citām pieminētas astoņas krodzinieces, septiņas sudmalnieka meitas, mācītāja piegulētāja, četras grāfienes, astoņas mauru kuprītes, trīs precētas zemnieku sievas, piecas veļas mazgātājas un daudzas jo daudzas puķu pārdevējas un olīvu vācējas.

Nemaz nav vajadzīgs īpaši ass prāts, lai nojaustu, ka šāds saraksts — un tam līdzīgie — saturēja labu tiesu pierakstījumu,

un tie radās neganti savērpto melšu dēļ, bet to vaininieks bieži vien nebija dons Žuans pats. Par piemēru, ļaudis melsa, ka kautiņā ar pieciem prātu zaudējušiem miesnieka palīgiem viņš esot palicis bez galvas, jo pavedinājis sestā līgavu, šis melšas gan nevarēja būt nekas cits kā acīm redzams pārspīlējums. Ikviens taču savām acīm varēja aplūkot viņu — sveiku un veselu, galva savā vietā, tāpat kā, starp citu, deguns, ausis, rokas un kājas, un, spriežot pēc visa, ari pārējās — delikātās ķermeņa daļas. Laikam ne vienreiz vien viņš tika samilstīts un viņam nodarīta pārestība un sāpes, tā ka viņš tik tikko bija palicis dzīvs, utt. Taču vīsi, kas dzīvoja Tenorio pili un ik dienas redzēja viņu, varēja apliecināt, ka viņš ir skaists un vesels jauneklis, pat visi zobi bija mutē. Pārējās trakulības, kas tika piedēvētas donam Žuanam vai viņa slavai, drīzāk gan piederējās vienkāršu ļaužu nebēdniekiem vai jandāliņu taisītājiem, nevis dumpīgam muižniekam, lai cik nekautrīgs viņš gribēja būt. Tās ne tik daudz raksturoja donu Žuanu, cik to vai tos, kuri sava prieka pēc un saviem līdzekļiem gribēja uzburt viņiem vēlamo jauna dīkdieņa tēlu.

Žuanito, kalpones dēlam, bija lielākas iespējas nekā daudziem citiem izlobīt patiesību no pārspīlētajām tenkām un noteikt, kur bija patiesība vai kur atrodams vismaz kāds patiesības grauds visos lajos grēkos, ko viņam piedēvēja šajā dzīves gadā. Varbūt palika vienīgi kadi desmit īsti spilgti, pieminēšanas vērti piedzīvojumi pēc tam, kad atmestas nepārprotamās muļķības un jauno kavaljero necilās, parastās izpriecas.

Pie šī gada skandālu hronikas piederēja, protams, katedrāles zvanu apklusināšana. Kādu nakti viens vai vairāki vīri bija uzkāpuši augšā torni un zvanu mēles aptinuši ar lupatām un ādas siksnām. Zvaniķis mitinājās turpat sava kaktā, augstu tornī. Viņš bija nedzērājs, kārtīgs un dievticīgs cilvēks, dzīvoja savā kambarī kopā ar sievu, bērniem, kaķi un vistām. Viņš dievojās, ka neviens nepamanīts nav varējis uzlavities augšā pa kāpnēm. Tātad viltnieks vai viltnieki uzrāpušies pa augsta torņa ārpusi, visdrīzāk gan pa apsūnojušo un baložu mēsliem apglumējušo aizmuguri, kur nakts tumsas, spoku un vēju valstībā mājoja bezdelīgas, svītrainās pūces un sikspārņi. Riskanta un ļoti nekrietna nerātnība, varētu pat teikt — zaimojoša. No rīta, kad zvanu skaņām vajadzēja modināt ļaudis un visu dzīvo radību, bija dzirdami vienīgi daži nievīgi, žēli sitieni. Aizdomas stipri vien krita uz Žuanu Tenorio un viņa padraugeļiem. Dažs labs apgalvoja, ka dzirdējis vēlu naktī kādā pilsētas krodziņā noslēdzam derības.

Kāda cita avantūra pazemoja karaļa revidentus. Viņi, kā parasti, bija devušies ikgadējā inspekcijā un apstājušies iebraucamā vietā, kas atradās vienas dienas brauciena attālumā uz ziemeļiem no Scviljas. No rīta, kad vajadzēja steigties tālāk, viņi atklāja, ka visi zirgi stallī apmainīti pret ēzeļiem, un iebraucamās vietas saimnieks un viņa kalpi nevarēja dabūt citus, jo tuvīnajās muižās kāds pa nakti zirgus bija izlaidis ārā. Revidentiem dienas kārtība bija jau iepriekš stingri noteikta, rīcības programmu apstiprinājusi augstā priekšniecība Madridē. Viņi bija pakļauti tikpat pedantiskai un neiecietīgai pārbaudei, kādu paši sarīkoja citiem. Kavēties vairs laika nebija, un būtu bijis neapdomīgi darīt zināmu varas iestādēm, ka pašu neuzmanības dēļ viņi palikuši ar garu degunu. Tad, uz ātru roku iedunkājuši saimnieku un viņa ģimeni, revidenti bija spiesti turpināt ceļu uz Sevilju ar ēzeļiem — jau tā bija zaudēts daudz laika.

Tā viņi, necienīgi un apsmieklā likti, iebrauca pilsētā un bija spiesti rādīt cēlus ģīmjus, kad jāja augšup uz maģistrāta namu pāri laukumam ar savām grāmatām un rēķinu ruļļiem, rakstāmpiederumiem un citām lietām nastu nesēju ēzeļu mugurās — gluži kā laucinieki. Viņiem pa priekšu lēkāja izsmējīgs muzikantu bars, ielas zēni ar katliem, stabulēm, mucu dibeniem un dievs vien zina kādiem dārdošiem un paštaisītiem instrumentiem.

Tas viss uzjautrināja Seviljas iedzīvotājus. Tomēr viņu prieks bija pāragrs. Revidenti viņiem atmaksāja. Pārbaudes rezultāti izrādījās sliktāki nekā jebkad, ziņojums nelabvēlīgs, un drīz vien augsta persona drūmajā Madrides kancelejā izteica savu neapmierinātību. Sajā avantūrā bija iejaukti daudzi. Tā bija labi iecerēta un veikli īstenota, pavisam nešaubīgi — tā cirta gan vieniem, gan otriem, abpusgriezīgi. Donu Žuanu un viņa nevaldāmos draugus atkal turēja stiprās aizdomās. Diezin vai kāds cits varēja kaut ko tādu izdomāt un paveikt.

Bet, kad runa bija par nospēlēto iedomāto līgavu, tad nu bija skaidrs, ka tas bija dona Žuana roku darbs. Reiz kādu vakaru dons Žuans un viņa draugi izklaidējās, spēlēdami kauliņu spēli ciemā ārpus pilsētas. Kopā ar viņiem spēlēja ari viens svešinieks, par viņiem drusku vecāks jauneklis no tuvīnās muižas, bagāta senjora izlutināts dēliņš, pazīstams ar savu lielo biezgalvību un pašapmierinātību. Dzerts tika vareni. Likmes kļuva arvien augstākas. Beigu beigās spēlēja tikai dons Žuans un jaunais mazprātiņš. Tīšām vai nejauši — dons Žuans sāka zaudēt. Viņš nospēlēja savu maciņu, meteli, zirglietas un visupēc ari zirgu. Ap galdu iestājās saspringts klusums. Jaunā pamuļķīša bālā seja nosvīdusi spīdēja aiz uzvaras prieka, svētlaimes un pārākuma apziņas.

Dons Žuans piecēlās, nopētīja savus draugus ar asu, daudznozīmīgu skatienu, un viņa sejas izteiksme vedināja smieties. Pazīdami viņu, draugi pēc acīm nojauta, ka notiks kaut kas aizraujošs un ka dons Žuans gaida, lai viņi tur acis vaļā un atbalsta viņa nodomu. Un viņš sāka gari žēloties par saviem lielajiem zaudējumiem spēlē, par to, cik gan slikti, ka jauns kavaljero nospēlējis zirgu, cik gan daudz viņš zaudējis pēdējā laikā un ka tēvs nekad viņam to nepiedos, un ka par katru cenu jāpamēģina vismaz kaut ko atgūt no nospēlētā. Bet viņam vairs neesot ko likt uz spēles — vienīgi līgava.

Pirmo reizi draugi dzirdēja, ka donam Žuanam Tcnorio esot līgava, visi taču zināja, ka viņam tādas nav. Viņu pārsteigums netapa mazāks, kad viņš sāka attēlot viņas skaistumu un cildināt viņu. Tā, kuru viņš attēloja, bija bēdīgi slavenā, pārziedējusi vīna pārdevēja, kas bija nonākusi ļaužu valodās savas bagātības, neglītuma, pašapmierinātības un miesaskārību dēļ. Viņš cildināja viņas skaistumu, smalkās un atturīgās manieres, māju un lauku īpašumu, un pārējās bagātības, viņas skaisto balsi un muzicēšanas talantu un, starp citu, lika nojaust, ka viņas mīlas mākas tālu pārspēj pārējās svētlaimes, ko viņa spēj dāvāt. Jaunā stulbeņa asinīm pierietējušās, izbriedušās acis mirdzēja kā klimpas, kas it kā rēgojās raga lākturī. Dons Žuans zvērēja, ka neprātīgi mīlot šo brīnišķīgo jaunavu (nu, labi, šo jauno un lādzīgo sievieti). Viņa esot viņam bezgala uzticīga un pakļāvīga, viņa lielākais dārgums, viņš zvērēja — tā baltum balta patiesība, ka viņam viņa tikpat dārga kā dzīvība. Jā, to viņš pateica ar tādu pārliecību, ka pat draugi, kam šķita, ka pazīst viņu, noticēja un bija gatavi apliecināt: tā baltum balta patiesība, tie nav nekādi pekstiņi.

Un tā dons Žuans lika uz spēles viņu, vienu nakti ar viņu. Un zaudēja. Bet jaunais stulbenis vinnēja — tā viņš vismaz domāja —, un iekāre kveldēja viņu, tā ka viņš tik tikko spēja apvaldīt sevi. Bez ierunām, drebošām rokām viņš apmaksāja pasakaino rēķinu par iebraucamo vietu visai kompānijai, tā steidzās un tik neveikli rīkojās ar savu maciņu, ka pat nevīžoja saskaitīt, cik naudas atstāja saimniekam.

Visa kompānija aši jo aši devās ceļā un pa kaklu pa galvu iejāja pilsētā. Aizņēmušies šādus tādus mūzikas instrumentus, viņi ieradās pie skaistules mājas un uzsāka serenādi, lepnais uzvarētājs nostājās visiem priekšā. Iedomātā līgava neticēja savām ausīm, tādu dziedāšanu viņa nebija dzirdējusi. Gaidīšana ieilga, viņi dziedāja dziesmu pēc dziesmas. Kavaljero būtu sasaluši ragā, ja viņus nesildījis vīns. Jaunais provinciālis jau degtin dega nepacietībā un mīlas kvēlē, domādams, ka skaistule

nerādās savas apburošās kautrības dēļ. Beigu beigās donam Žuanam nācās viņu saukt:

—  Luisas jaunkundz, Luisas jaunkundz (viņa bija tāda pati jaunkundze kā viņš — jaunskungs!), esiet tik laipna un izrādiet savu žēlastību! Viens cēls un skaists jauneklis šeit tvīkst alkās, lai viņu sagūsta daiļā medniece, kas savalgojusi viņa jauno sirdi savas saldmes baisajos tīklos!

Pēdīgi iedegās gaisma, tika pacelts aizbīdāmais lodziņš, un aiz aizkariem kāds pakustējās. Dons Žuans kala dzelzi, kamēr tā karsta. Nodārdinājis kaut ko par līgavaiņa gaužo kautrību, viņš steigšus uzmeta laimīgajam uzvarētājam savu apmetni, neļaudams viņam loga ailē apvērot iedomātās skaistules atbaidošos vaibstus un augumu, kas atgādināja vīna mucu. Visi sadrūzmējās ap apmulsušo jauno nelgu, piegrūda viņu pie durvīm, klaigāja, sita instrumentus, dziedāja, skaļi smējās un cēla troksni, lai viņš nedzirdētu viņas griezīgo, nekautrīgo ķiķināšanu un dumjo flirtēšanu. Un tad iedomātā līgava saprata, kas par lietu, un viss vērtās uz labo pusi. Cik vien naski spēdama, viņa noskrēja lejā un tūdaļ atvēra durvis. Viņas klikatas rībināja akmens grīdu, it kā bungas vēstītu rīta jundu. Neviens ne acu nepamirkšķināja, kad prātu zaudējušais laimes luteklis tika ierauts tumšajā durvju ailā, it kā viņu būtu aprijis izbadējies pūķis.

Kā dažs labs liek galvu ķīlā, nākamās dienas pēcpusdienā viņš ratos vešus aizvests uz mājām.

Drosme, drosme! Žuanito Blēdim šķita, ka tieši drosme, drosme ir lielā Žuana Tenorio dzīves būtība. Viņa paša nedarbi, blēdības, skraidīšana pakaļ meitenēm un viss cits bija tikai vāja Lielā Žuana varoņdarbu atblāzma. Bet šī atblāzma, šī līdzība, kas likās nomācoša, tāpat kā līdzība starp cilvēku un mērkaķi, — ar to nevarētu plātīties ne viens, ne otrs. Mērkaķis bija viņš, Žuanito, kalpones dēls, tā vismaz viņš pats domāja. Lielais Žuans bija stiprs, pārgalvīgs, izaicinošs, pašpārliecināts, bet viņš, Mazais Žuans,— jautrs, bezbēdīgs, vieglprātīgs, dumjš, nebēdnīgs un niķu pilns. Tomēr visupirms viņš bija iemests savu iedomu un likteņa nepastāvības pasaulē. Ak, liktenis, liktenis! Pārāk skaļš un spožs vārds Gadījuma un visuvarenās īstenības triecieniem un dunkām. Lielais Žuans gan izstrādāja savus trikus tā, ka nekad netika apsmiets viņš, bet gan tika apsmieti citi, visi tie, kuri tīkoja būt viņam līdzīgi vai pat pārāki par viņu un sliecās būt viņa dzīves un labklājības noteicēji.

Dons Žuans it kā spēja kļūt pārāks, pacelties pār visu un visiem, arī — un tas laikam vispārsteidzošākais — pats pār sevi,

saviem īpašumiem un labumiem, pār saviem radiniekiem un sev līdzīgiem, pār savu nākotni, jā, pat pār savu laicīgo dzīvi un dvēseles svētlaimi. Noteikti viņā bija — ja vien nekļūmīgi un nopietni mēģina izsvērt visu — kaut kas nepieejams, ko nebija iespējams sagraut, kāda slepena ala un neievainojams spēks. Ja tas neslēpās viņā pašā, tad kaut kur cieši līdzās, allaž pie rokas,— gluži kā nevienam nezināma dārglietu glabātava vai brīnumains avots, kura ūdeņi pasargāja viņu no nelaimēm, no kauna un viltus.

Dons Žuans ir pats sev kungs — tā šķita Žuanito, kurš nevienam nebija ne kungs, ne saimnieks, kad viņa domas vērpās ap Lielo Žuanu. Bet viņš domāja par viņu, kā jau sacīts, arvien biežāk un biežāk — jo vairāk viņu smacēja šaubas, jo stiprāka bija pārliecība, ka viņš pats ir nepastāvīgs, vārgs un gļēvs un itin nemaz nav savas dzīves pavēlnieks, jo biežāk viņu mocīja sajūta, ka lidzīgi kaujamam lopiņam tiek dzīts uz aploku vai preti miesnieka vālei, kas pārvērtīs viņu gļotu kamolā vai bezveidīgā masā, gaļas gabalā, kam nav kaulu.

No visiem dona Žuana Tenorio paņēmieniem, ar kādiem viņš devās triecienā esamības cietoksnim, it kā tas būtu viņa ienaidnieks, sevišķi krita acīs viņa nevaldāmie uzbrukumi sievietēm, kuras viņš satika savā ceļā. Satika savā ceļā? Ha, viņš vajāja tās ka kaķis peli — tā viņš satika viņas savā ceļā! Ar sievietēm un dzīšanos pakaļ sievietēm jau viss arī sākās, kad viņš zaļā jaunībā pirmo reizi iekaroja tiesības, ka viņu uzņem jauno palaidņu — kavaljero — tradicionālajā brālībā.

Taču dona Žuana, kā jau pieminēts, tradicionālā jauna gailēna dzīve arvien vairāk ieslīdēja kādā pavisam citā dzīvē, kas nemaz nešķita tradicionāla. Parastiba gan neapmierināja donu Žuanu pat tad, kad runa bija par delverībām un bezkaunībām. Kad pārējie labāko ģimeņu jaunekļi, kā parasti, dīžājās uz pieaugušo pasaules sliekšņa, arī dons Žuans dīžājās tik neatlaidīgi un tik negausīgi, ka viņa trakulības jau gandrīz vērtās neprātībā, apsmieklā un likās apšaubāmas. Pārējo jaunekļu attieksme pre-t pieaugušo pasauli un tās kārtību tāpat bija izaicinoša, tomēr viņu izaicinājums bija vispāratzīts, zināms un, lai cik dīvaini, nepavisam neuztrauca, gluži otrādi — tieši to no viņiem visi gaidīja un to vēlēja viņiem. Bet dons Žuans Tenorio sakāpināja parasto, ikdienišķo, nevienu nešokējošo izturēšanos līdz tādai pakāpei, ka tā patiešām gauži mulsināja, atbaidīja, kļuva netīkama un pat biedināja. Viņš, tā vien šķiet, neapmierinājās ar to, ka grāva pieaugušo cienījamo pasauli, kurā vēlāk lielākajai tiesai jaunekļu nāksies ieiet un apmesties uz dzīvi, bet vērsās arī pret jauno kavaljero pasaules tradīcijām un viņu dzīves stilu. Viņš,

sev par kaunu, it kā nicināja ari prasību piedienīgā vecumā nodoties piedienīgām sieviešu medībām un citām trakulībām. Varčja rasties iespaids, ka dona Žuana negausība divkārši izaicināja, divkārši kaitināja.

Dzīšanās pēc dai|ā dzimuma, sieviešu iekarošana, nevainības laupīšana piesaistīja vairāk uzmanības un tika biežāk pieminētas par visām citām dona Žuana Tenorio trakajām negausībām. Kā zināms, šie vingrinājumi sākās ar mazumiņu, akurāti un ikdienišķi. ar parastu, mērenu sātu. Tie vērpās kā rupjš flirts, krāpšanās, ļaunprātība un paaudžu paaudzēs mantota netiklība turpat pa tēva pili, tad pamazām aizvērpās arvien tālāk no pilsētas, pa laukiem un ciemiem, un līdzi griezās kalpones un meičas, un vienkāršākās matronas, tad kurtizānes, dāmas ar apšaubāmu reputāciju, draiskules, kam prātiņš nesniedzās tālāk par degungalu, un tādas, kuras dega slepenā kaislē un mīļu prātu ļāva vīriešiem un zēniem remdēt savu mīlas svelmi, ja vien viss notika dziļā slepenībā. Tiktāl jau viss bija kārtībā, bet tas taču nekad nebeidzās! Donam Žuanam, šķiet, nekad nebija gana — ne viņam pašam, ne viņa alkatīgajai slavai. Drīz ļaudis vairs nevarēja saskaitīt iekarojumus, ko paveica viņš un viņa slava. Viņa dedzība nepazina atelpas. Viņa nckautribai nebija šķēršļu. Viņa uzmācība bija pastāvīga, tā nezuda nekad un nekur — un vismazāk jau tad, kad runa bija par sievišķiem, kurus viņš ieguva.

Tomēr neviens nesauca viņu par izvirtušu un baudkāru vīrieti. Viss liecināja, ka viņš, tāpat kā citi īsti jaunie kavaljero, šajos piedzīvojumos ar sievišķiem ņēma to, kas pienācās miesai, ātri un bez aplinkiem, gādāja ari par citām baudām, par kurām reiz nākas parūpēties. Protams, lāgiem viņš izjuta saldkaisli un droši vien arī ekstāzi un aizmiršanos, kad nonāca sevišķi pieredzējušas partneres apkampienos. Bet tā taču tas bija ar visiem. Neviens gan negribēja apgalvot, ka viņam nav pārpārēm stiprs raksturs un baudkāra daba un ka viņš nespēj atteikties no vīrieša cienīgas vēlmes aizmirsties un zaudēt sajēgu, noturēties pretī kārdinājumam un ļaut izsist sevi no sliedēm. Gluži pretēji — viss liecināja, ka viņam ir noteikts raksturs, gribasspēks, viņš spēj apvaldīt sevi, viņam piemīt visi izdaudzinātie spāņu vīriešu tikumi: tie, kas ļauj apliecināt sevi kā kungu. Vienīgi dona Žuana raksturs pamazām kļuva arvien izteiktāks un viss spāniskais tajā vēl spāniskāks, viss vīrišķīgais vēl vīrišķīgāks, viss kundziskais vēl kundziskāks — tā ka beigās zuda piedienības robeža.

Nevilšus tomēr urda jautājums: kāds mērķis bija viņa negausīgajiem pūliņiem? Saprotams, dons Žuans gribēja gūt virsroku pār sievietēm un apslāpēt vājību pret sievietēm un visu to, ko

iemieso sievietes un vājības,— vājību pašu par sevi, gļēvo un pavedinošo tieksmi nodoties tam, kas nav cilvēka cienīgs. Tik talu nu viss būtu kārtībā. Sādi pūliņi piederas kavaljero, vēl jo vairāk spāņu kavaljero un grandam, kurš nopietni iztulko pavēli — vīrietim jābūt Radītāja līdziniekam un jāvalda pār pārējām radībām. Taču dona Žuana mulsinošie pārspīlējumi, šķiet, vedināja pacelties pāri ari šai cēlajai spāņu kungu dievbijības izpausmei un vedināja iznīcināt to — atklāt tās neierobežotos tīkojumus, izkropļojumus un cietpaurību. Likās, ka viņš vēršas ne tikai pret vājību, bet arī pret pašu cīņu pret vājību un grib nostāties pret visu — pret visu, kas veicina kārlīlui un godprātību šajā pasaulē, izvirzot cilvēkiem noteiktas prasības un novelkot robežas viņu patvaļai.

Jā, tā varēja domāt, ja gribēja izprast nepatiku, ko ikviens godprātīgs cilvēks agri vai vēlu juta pret dona Žuana Tenorio ārkārtīgi pārspīlēto dedzību. Sādu jautājumu sev uzdeva ari Mazais Žuans, kalpones dēls, kura mīlas piedzīvojumi nemaz nevarēja līdzināties viņa kunga dēkām un pār kuriem viņš bieži vien nebija noteicējs, nē, iepretim brīvajam, valdonīgajam un rosīgajam donam Žuanam viņš izskatījās gluži kā mērkaķēns, kurš neuzdrošinās ne papīkstēt. Dons Žuans bija kungs ne tikai pār sievietēm, kas, protams, bija vēlami un apskaužami, bet arī pats pār sevi — vēl jo svarīgāk, ja patiešām gribi izvairīties no pazemojumiem un vajāšanas.

Varbūt dons Žuans nekādā ziņā vairs negribēja būt par Radītāja atveidu un līdzinieku, bet uztīkoja būt pats sev par Radītāju?! Tā domāja Mazais Žuans — daudz vēlāk, kad pamazām sāka atskatīties uz šo brāzmaino savas dzīves metu no tā beigām, no otra gala. Taču pagaidām, jaunības sanošajā pavasarī, viņš stāvēja savas dzīves vidū un nevarēja to pavisam aptvert, viņam atklājās vienīgi īss dzīves cēliens. Turklāt šo cēlienu viņš skatīja no tieša tuvuma, kad gads aizēnoja gadu. Vēlāk viss kļuva skaidrs un pamācīgs, bet tajās dienās šķita noslēpumains un satraucošs un vairāk mulsināja nekā pamācīja.

Daudzi no tiem, kuri dzīvoja un kalpoja Tenorio pilī, izturējās atturīgi pret dona Žuana augošo slavu un neuzdrošinājās ziedot tai savu artavu. Toties citi klusībā dižojās ar to, it kā paši būtu iesaistījušies viņa bravūrīgajos piedzīvojumos. Bet vēl vairāk bija tādu, kuri mēģināja izcelties apkārtējo acīs un izlikās, ka zina visu, vīzdegunīgi pārstāstīdami neparastos nostāstus un melšas, tādējādi it kā gribēdami pacelties līdz donam Žuanam līdzīgajiem un piedēvēt sev viņa diždarbus.

Žuanito izjuta uz savas ādas visas trīs stadijas. Draiskuļa un Mcžāziša gados viņu, šķiet, bezmaz vai apbūra dona Žuana triki. Viņš baidījās no tiem, it kā tie būtu uzjundījuši viņā tādu kā greizsirdību. Viņam likās, ka tie nav jaunā Tenorio, Kungu gala Žuana, cienīgi, lai gan vēl pirms diviem trim gadiem tik naivi bija par tiem sajūsminājies. Bezgala garajās un bēdīgajās nedēļās un mēnešos, kad viņa neaizsniedzamā draudzene raidīja viņu projām, un vēlāk, kad viņš, kā visi citi, skraidīja pakaļ meitenēm un pamazām tika pie savas iemīļotās, dons Žuans atkal savalgoja viņu un nodarbināja viņa domas. Viņš no jauna sāka blenzt uz viņu: lūk, tur — tur bija viens, kurš spēja augstu pacelties pāri parastu ļaužu ikdienībai, it kā lepni sēdētu savā auļotājā, nekautrīgs un neatkarīgs! Žuanito modās gan apbrīna, gan nepatika pret šo cilvēku.

Tikai viens solis ir līdz trešajai stadijai, kad viņš vairāk vai mazāk pret savu gribu un pēdīgi vairāk vai mazāk labprātīgi pats tiecās pēc viņa, pieslējās viņam un, tā sacīt, mēģināja spīdēt svešā atspīdumā vai arī sildīties pie svešas uguns. Viņš kļuva par dona Žuana Tenorio kalpu un izsūtāmo zēnu — sākumā tikai pārnestā nozīmē, vēlāk ari parastā, tiešā nozīmē. Kā vien varēdams viņš veicināja dona Žuana Tenorio varoņdarbus un spodrināja viņa neaprakstāmo slavu un tēlu. Sākumā viņš apmierinājās ar to, ka izplatīja tālāk melšas, ko viņam izdevās sasmalstīt par dona Žuana trakulībām un bravūrām. Bet drīz vien viņš iemanījās tās izpušķot, pielikt šo to klāt, uzpūst tās un melst tālāk. Pamazām, kā jau pieklājas sulainim un pāžam, viņš kļuva pavisam nešķirams no sava elka. Kalpoja viņam — uzticīgi un pacietīgi.

Lielais Žuans savaldzināja Žuanito arvien vairāk un vairāk, varētu pat teikt, ka zēns dievināja viņu vai bija no tiesas iemīlējies savā kungā. Tomēr dīvainā kārtā stipri auga arī viņa nepatika pret savu vārdabrāli, jā, tāds kā kauns par viņu un pat riebums — taču sautējums iegūst vienīgi labāku garšu, ja, tam pieliek šķipsnu aso, sarkano piparu. Lielais Žuans, viņa bargais un neaizsniedzamais kungs, bieži darīja viņam pāri un pazemoja viņu — trenkāja šurpu turpu, jā, ne vienu reizi vien pat pamatīgi icdunckāja. Bet viņa uzticība, pieķeršanās kungam bija neapslāpējama. Tā, protams, vairs nebija tik naiva un nevainīga kā bērnības svētlaimīgajos pavasaros, kad Žuans Draiskulis lenterēja pakaļ jātniekiem, tomēr tā bija bērnišķīga, atklāta, patiesa, nesavtīga un, ja gribat, pat pazemīga. Jā, tā bija pazemīga, pazemīga — pavisam citāda, pavisam citāda nekā valdonīgās, kundziskās mīlas dēkas, kas radīja dona Žuana tēlu un šķietamo spēku.

Apburtibas laiks ilga līdz Žuanito pirmās dzīves beigām — līdz pat katastrofai. Un dievināšana auga. To nebija iespējams noslēpt, tāpat kā nav iespējams noslēpt īlenu maisā. Tā bija manāma ik uz soļa. Lai cik dīvaini, tā neatstāja vienaldzīgu pašapmierināto Tenorio, Kungu gala Žuanu, kura slava un bravūra, iespējams, ari ar viņa paša līdzdalību, lika piepušķota un pārspīlēta, to zināmā mērā iekvēlināja Mazā Žuana pazemība, uzticība, gaidpilnā apbrīna vai pielūgsme.

Tas bija tajā viņa dzīves cēlienā, kad Žuanito Draiskulis kļuva par Žuanito Blēdi un Žuanito Viltnieku. Tā viņu šad tad sauca viņa kungs, Lielais Žuans, kad gribēja viņu norāt. Tā viņu sauca arī daudzi citi, kas neuzdrošinājās apsaukāt donu Žuanu Tenorio, bet apmierinājās ar to, ka palaida muti par viņa kalpu. Bija arī tādi, kam ienāca prātā saukt viņu par Velna Ēnu. Tomēr šī iesauka skanēja vienīgi tad, kad Lielais Žuans Tenorio nebija klāt, jo Velns taču, protams, bija viņš Pats. Maz bija tādu, kas uzdrošinājās zākāt Žuanu Tenorio. Starp citu, bija ļoti riskanti celt neslavu arī Žuanito Blēdim un vispār ielaisties ar viņu ķīviņā — pat Lielajam Žuanam, kur nu vēl parastiem ļautiņiem. Viņam, saprotams, nebija citu ieroču kā tikai mēle, bet diezin vai atrastos kāds lokanāks un asāks ierocis.

Dona Žuana Tenorio un Žuanito Viltnieka, viņa ēnas, klejojumi pa plašo pasauli turpinājās daudzus gadus, taču ne tik ilgi, kā šķita nākamajām paaudzēm. Droši vien, augstākais, sešus gadus. Tie bija notikumiem un piedzīvojumiem bagāti gadi. Tāpēc ari tie likās tik gari, tik ilgum ilgi, kad Žuanito vēlāk, savā otrajā dzīvē, domāja par tiem. Ar šiem gadiem bija tāpat kā ar donu Žuanu Tenorio pašu un viņa slavu. Citi tos izpušķoja, apveltīja gandrīz vai ar visām iespējamām jūtām un tieksmēm, kādas piemīt cilvēkam. Tie blīda līdzīgi ieraugam. Tic kļuva par kaut ko bezveidīgu un neaptveramu, kad patiesības mazumiņš, starp citu, ne jau tik nenozīmīgs, tika aizdarīts ar milzum daudz meliem. Tomēr šo gadu bija nedaudz, un šie īsie gadi skrēja pa kaklu pa galvu. Tas bija svelmains laiks. Visu par tiem pastāstīt nav iespējams, vēl grūtāk pārstāstīt visas tenkas. Bet kaut ko jau pieminēt var, un kaut kas noteikti jāpiemin — kaut vai tāpēc, lai norādītu, kas tajos bija pamācošs, ja kāds gribētu smelties dzīves gudrības, kā to sava mūža pēdēja cēlienā gribēja Žuanito ar daudzajiem vārdiem.

Apslēpta radniecība un noslēpumains valdzinājums pamudināja Žuanito, kalpones dēlu, kļūt par dona Žuana Tenorio padevīgu kalpu un uzticīgu pāžu. Arī brīnumainā, vārdos neiz

paustā saskaņa vedināja viņu, lai gan viņš bija vienkāršs izsūtāmais zēns, rosināt dona Žuana trakulības un dzīdināt tās līdz augstākajam kāpienam un kraham. Bet neviens no viņiem sākumā to nenojauta. Pirmajā mirkli tam, kurš neapjauš Aizredzības neredzamās varas avotus un Gadījuma nodevīgumu, varēja likties, ka tikai akla nejaušība savedusi kopā Žuanito no iekšpagalma ar Kungu gala Žuanu.

Dabiski, viņu ce|i gadu gaitā ne reizi vien bija krustojušies. Zābakus taču vajadzēja spodrināt, dunčus un zobenus nogādāt uz smēdi asināšanai, apģērbus nest gan uz veļas māju, gan pie drēbnieka, nogādāt vēstules turp un atpakaļ, šad tad līdzēt ar mutiskiem paziņojumiem, jo visu tomēr nevar uzticēt papīram, no rītiem sildīt ūdeni priekš mazgāšanās, ienest, iznest, pacelt un tā joprojām. Tie bija ikdienišķi kalpa pienākumi, un tiem nebija nekāda sakara ar dvēseļu apslēptu radniecību vai Aizredzības gribu. Bet kādu dienu notika kaut kas neparasts, kas lieliskā un liktenīgā veidā satuvināja Žuanito Mīļoto ar Žuanu Tenorio.

Skaistā pavasara rītā, kad vēl tikko svīda gaismiņa, dons Žuans ar saviem draugiem, pārbiedēdams zemniekus, bija izjājis pamedīt uz laukiem. Atpakaļ jāja mierīgāk, pastaigas solī. Bet, kad kompānija tuvojās pilsētai, īsi pirms siestas laika, Velns apsēda donu Žuanu. Uz laukuma katedrāles priekšā un apkārtējās ielās ritēja rosīga tirdzniecība. Vecas sievas un citi laucinieki piedāvāja pircējiem savus ražojumus — olu grozus, loku saišķīšus, sieru rituļus, puķu pušķus, kaltētus garšaugus un zāļu tējas, krūzes ar sulu, ievārījumu un medu, pašdarinātas mežģīnes un lentes, nodīrātus trušus, pa divi kopā sasietus cāļus un tā joprojām — kas nu kuram gāja no rokas. Daudzi bija izklājuši lakatus vai nolikuši saliekamos soliņus vai muciņas un uz tiem novietojuši savus skopos pārpalikumus, ko bija izdevies saskrapstīt un ko nu varēja pārdot. Pilsētnieki un citi slamsti, arīdzan varbūtējie pircēji, ziņkārīgie vai gluži vienkārši tirgotāju paziņas un mēlgaļi, kā parasti, klimta apkārt.

Tur bija daudz ļaužu. Dons Žuans, kas lēnajā atpakaļjājienā bija snauduļojis uz sava zirga, pēkšņi izslējās, viņam bija iešāvusies prātā kāda ideja, kuru viņš tūlīt pat plāja vaļa saviem draugiem, kas jāja līdzās:

—  Divi riņķi apkārt katedrālei, un tas, kurš būs pēdējais, vakarā izmaksās mums visiem «Zelta Veprī»!

Sacīts — darīts, tris viri sāka auļot apkārt katedrālei, tā ka dzirksteles vien sprēgāja ap pakaviem, baloži un vistas savēcināja spārnus, it kā izspurguši no pazemes. Cilvēki metās uz visām pusēm, it kā tos vajātu satracināti mauri. Pūlis kliedza un draudēja negantajiem kavalēristiem, likās, ka apokaliptiski al

gotņi tikuši brīvībā. Dieva laime vēl, ka satramdītie zirgi, ko jātnieki bez žēlastības pātagoja, nevienu nesamina. Cenzdamies cits citu uzvarēt, jātnieki, cik vien cieši varēdami, turējās pie katedrāles, apjozdami to šaurā lokā, tāpēc jāja gar pašiem tirgotājiem, kas sēdēja pie katedrāles ārsienām un pulciņos pie ieejas. Tiem nelaimīgajiem nebija kur dēties. Viņi nāves bailēs spiedās klāt pie katedrāles sienām kā vien varēdami, mēģinādami uz ātru roku savākt savas preces un mantību. Jaunie kavaljero bija veikli jātnieki un izmanījās neaizķert tirgotājus un viņu labumus. Tomēr kāds no auļotājiem, jādams otro riņķi, brāzdamies pa laukumu garām galvenajai ieejai, nejauši nonāca pārāk tuvu tai vietai, kur dārzniece bija izlikusi savas skaistās preces: augļus un ogas, saknes un dekoratīvās puķes, kas bija saliktas kastēs, grozos un podos. Zirgs, lai kuram tas piederēja, apgāza pāris krūžu, aizspēra un samina dažus liliju un citu puķu pušķus. Abas sievietes, māte un meita, kas rūpējās par šī skaistuma pārdošanu, pūlējās glābt, kas vēl glābjams, kad aiz stūra, viņām tieši pretī, parādījās vēl viens zirgs. Un tad gandrīz vai notika nelaime — meitene tik tikko paguva no tās izvairīties. Tomēr viņu aizskāra vai nu pakavs, pavada, piesis, vai cits kas.

Viņi beidza auļot tieši pašā baznīcas priekšā, un uzvarētājs varēja noslēgt rēķinus. Visi trīs apstājās, zirgi bija nodzīti putās, viņu muguras spīdināja sviedri, paši sacensību dalībnieki noguruši un sakarsuši, bet viņiem apkārt sastājušies saniknotie tirgotāji un pārējie ļautiņi. Turpat gaudās un šķendējās abas cietušās, kas joprojām dusmojās un nebija atjēgušās no bailēm. Vecākā, māte, mēģināja savākt un sakārtot gluži kā paklājā izmētātās un salauzītās puķes. Jaunāka raudāja no dusmām un pāridarījuma, bet varbūt arī no sāpēm. Vīstīdama dūres, viņa likās virsū te vienam, te otram jauneklim, viņas acis naidā meta zibeņus un izvirda piķi un zēveli, viņa vedināja, lai tie apskata, ko pastrādājuši,— rādīja te saplēsto zeķi, te nobrāzto ceļgalu, no kura mazā straumītē pa balto kājas ikru tecēja asinis. Viņa bija skaista meitene, gadus piecpadsmit sešpadsmit veca, un dusmas vērta viņu vēl skaistāku. Matu melnums, acu mirdzums, lūpu sārtums — viss vērtās vēl skaidrāks, izteiksmīgāks. Un vingrajā, tvirtajā, lunkanajā ķermenī jautās lokā nospriegta asmeņa spēks.

Dons Žuans nošķīrās no saviem draugiem un jāja atpakaļ pie abām sievietēm. Viņš nokāpa no zirga, zemu novēza cepuri, it kā gribēdams noslaucīt vai visu ielu, un visupirms uzrunāja māti:

—  Cienījamā senjora, mūsu sacensības bija iecerētas kā nevainīga bruņinieku izprieca. Esmu patiesi izmisis, ka mēs negribot esam nodarījuši jums zaudējumus, lūdzu, pieņemiet manu un manu draugu atvainošanos! Pats par sevi saprotams, ka zaudēju

mus es jums atlīdzināšu. Bet jūs, senjorita,— viņš pagriezās pret meiteni,— varat ticēt, jūsu ievainojums sāpina mani, un mana sirds asiņo tāpat kā jūsu celis. Es nolādu mūsu neveiklību, kuras dēļ jums nākas tik ļoti ciest un kura modinājusi jūsos taisnīgas dusmas. Es lūdzu jūs — lai kauns mums —, parādiet, ka mākat apvaldīt dusmas labāk nekā mēs, stulbeņi, savus zirgus. Esiet augstsirdīga — ļaujiet man izpirkt savu vainu! Un ļaujiet man visupirms gādāt, lai jūsu brūce tiktu pēc iespējas drīzāk apmazgāta un apkopta, tā ka nerastos sastrutojums un neciestu jūsu skaistums! Es dzīvoju tepat netālu. Manā mājā dzīvo godājama, pieredzējusi sirmgalve ar maigām rokām, kuras brīnišķīgi prot dziedināt brūces un kopt sirdzējus. Ļaujiet nekavējoties nogādāt jūs pie viņas, un jūs tiksiet aprūpēta labāk nekā bruņinieks, kas ievainots karalaukā. Man kauns atzīties, bet manā maciņā ir tikai sīknauda, tā, protams, nevar atlīdzināt jūsu puķu dobju krāšņās veltes. Tomēr ne jums, ne jūsu augsti godājamai mātei nenāksies nožēlot, ja jums labpatiksies neatteikties no tā, ko es, kā ceru, spēšu jums dāvāt.

Un, pirms sievietes paspēja atgūties un atplest muti, viņš pacēla meiteni, iesēdināja seglos un devās uz Tenorio pili. Ar vienu roku viņš turēja pavadu, ar otru apņēma meitenes vidukli. Viņas baltā kājiņa ar iebrūcēto ceļgalu un sakaltusī, ķiršsarkanā asiņu straumīte šūpojās tieši viņa acu priekšā. Meitene bija samulsusi, bet acīmredzot arī lepna par uzmanību, ko bija modinājusi, drīz vien viņa nomierinājās, tomēr nepagodināja savu augstdzimušo pāžu ne ar vienu vārdiņu, lai gan viņš neskopojās ar laipnībām un jokiem, cenzdamies gaisināt viņas sabojāto omu.

Drīz vien viņi nonāca pie pils un iejāja apaļajā, bruģētajā pagalmā, kur, kā parasti, kalpi darīja savus darbus. Vienīgais vīrietis, kas gadījās pa rokai, bija Žuanito. Viņš steidzās viņiem pretī. Dons Žuans pameta viņam pavadas, nocēla no zirga meiteni un pavēlēja atvest Kamahas kundzi — sirmgalvi, gudro dziednieci, kas kalpoja pilī, tikpat labi ārstēdama augoņus un brūces, kā palīdzēdama dzemdētājām viņu mokās. Tad paņēma meiteni pie rokas un veda augšā, kur atradās pils dzīvojamās telpas un guļamistabas.

Mazajam Žuanito bija visnepatīkamās atmiņas par vecās Kamahas dziednieces mākām, un viņš nebija draudzīgi noskaņots pret sirmgalvi. Viņš nejauši bija uzzinājis, ka viņa šorīt agri no rīta aizjājusi uz sava ēzeļa, lai kalnos vāktu zāļu tējas, un tikai nesen atgriezusies ar lielu klēpi. Un tagad viņa laikam vēl kārto un tīra tās uz mājas jumta, kur zaļumi kaltēsies saulē, īdzīgā, vecā ragana droši vien gribēja tikt galā ar tējām līdz

pusdienām un siestas laikam, tā ka nebija diez ko vēlams viņu traucēt.

Un pēkšņi, it ka no citas pasaules, kāda viltīga doma gluži kā zibens iešāvās viņam prātā. Atsaucis atmiņā skopās zināšanas par brūču dziedināšanu, viņš ielavījās sirmgalves kaktā kalpu guļamkambari un uz ātru roku paķēra dažas linu lupatas, dažas pudelītes ar vīna etiķi, eļļu, lavandas ūdeni un vēl šo to, kas, pēc viņa domām, varēja noderēt. Tad viņš devās uz kungu galu un ieraudzīja donu Žuanu kopā ar skaisto un samulsušo meiteni vienā no mazajām istabām, kas atradās pirms viņa guļamistabas. Meitene sēdēja uz sola un tina lupatiņā sīknaudu, pēc tam sasēja lupatiņu mezglā un aizbāza aiz jostas. Jaunais kungs stāvēja viņas priekšā, un tam, kurš viņu pazina, nebija grūti uzminēt, kas viņam prātā. Iespējams, ka Žuanito bija pareizi sapratis viņu, neizpildīdams pavēli — neatvezdams sirmgalvi, bet varbūt — lai gan ne viens, ne otrs to nenoskārta — viņš veica mānīgā Gadījuma nodevīgo uzdevumu, iekams dons Žuans pats apjauta savu nodomu. Un tā Žuanito izlika savas pudelītes, burciņas un lupatas uz krēsla, pievilka to klāt solam un noplātīja rokas, ka viņam diemžēl neesot laimējies atrast sirmgalvi, lai gan viņš meklējis pa visu māju un prasījis visiem un ikkatram, ko vien saticis. Bet varbūt viņi pagaidām varētu iztikt ar to, ko viņš sagādājis, viņš jau vēlāk nekavējoties sameklēšot dziednieci un atvedīšot šurp. Pēc tam viņš aizgāja, izjūdza un aizveda uz stalli zirgu un, izstiepies uz sola saulītē, gulēja un domāja par visu un neko, tomēr visvairāk par donu Žuanu un skaisto meiteni, un mazo skrambu viņas apaļajā celī.

Pats par sevi saprotams, ka viņi tur augšā tika galā bez citu palīdzības. Sākuma meitene gribēja sagaidīt sirmgalvi. Viņa zināja, ka brūce tāds sīkums vien ir un ka nav kur steigties. Taču maiga sirdsapziņa nedeva miera donam Žuanam. Viņš bez mitas apgalvoja, ka nekad nevarot zināt, kadas nepatikšanas var izcelties no mazas skrambiņas, ja tajā iekļūst netīrumi. Viņš bija neatlaidīgs, un pēdīgi meitene sāka apmazgāt celi, dons Žuans pasniedza visas vajadzīgās smaržīgās zāles. Viņš bija ļoti uzmanīgs — dons Žuans. Viņa izpalīdziba bija bezgalīga. Taču vainas apziņa brīdināja viņu par visbaismīgākajām sekām, kādas nabaga celim un tā īpašniecei varētu rasties no slēptiem savainojumiem un paviršības.

Un viņi abi itin drīz nonāca pie saprašanās — tur augšā. Vienīgi vīns tika prasīts — tas visvecākais.

Bet laiks nestāvēja uz vietas. Meitenes māte sāka uztraukties, ka meita neatgriežas. Viņa bija salikusi savu preci ratos, pati jau sarīkojusies kaut ko iekost un atvilkt elpu siestas laikā un

gaidīja, ka ari meita kuru katru mirkli nāks. Pēdīgi viņas pacietība bija galā, viņa palūdza kaimiņieni pieskatīt vezumu un pati devās uz Tenorio pili meklēt meitu.

Viņa bija liela auguma, spēcīga, vēl diezgan stalta sieviete, iedegusi un tvirtumu un spirgtumu saglabājusi no savas vēl ne pārak tālās jaunības. Ienākusi pagalmā, viņa tūlīt uzdūrās 2uanito, viņš skrēja viņai pretī un vaicāja, ko senjora vēlas. Viņa klāja vaļā savu nolūku: gribot atdabūt atpakaļ meitu, turklāt nekavējoties! Bez kādiem jokiem — viņa pārmeklēs visu māju vai ari gaidīs ārā, kamēr viņai pateiks, kur ir meita un kas viņai prāta! Nebija nekādu šaubu, ka dusmas un pāridarījums vēl gruzd viņā kā ogles zem pelniem un kuru katru mirkli var uzliesmot.

Žuanito izlikās, ka viņam nav ne jausmas, kur meitene varētu būt. Viņam gan liekoties, ka redzejis viņu pagalmā pirms laba laiciņa, bet viņa laikam tūlīt arī aizgājusi, jā, viņš it kā pat redzējis, ka viņa gājusi prom. Bet viņš mēģināšot noskaidrot. Viņš lūdza, lai viņa pagaidot, un uzsteidzās augšā uz dona Žuana istabām.

Viņi bija guļamistabā. Durvis ciet. Bija dzirdamas klusinātas balsis, bērnišķīga tērgāšana, apslāpēti trokšņi un ķiķināšana. Kad viņš uzdrošinājās pieklauvēt, dons Žuans nevērīgi noraja viņu aizsmakušā balsī. Žuanit.o steigšus izteica savu vajadzību — pastāstīja par neapklusināmo māti. Meitene iekliedzās, bailēs no mātes dusmām un kauna žēli iesaucās un sāka raudāt. Viņa lūdza donu Žuanu un draudēja, un činkstēja, ka viņam tā jāglabj, kaut kas jāizdomā, lai māte neatrastu viņu šeit, pili. Žuanito vēlēja pagaidīt. Viņi aši apģērbās, drudžaini, un pēc īsa brīža dons Žuans atvēra durvis — kamzolis neaizpogāts, krekls nevērīgi iebāzīts biksēs, zābaki neaizsaitēti. Meitene vēl pogāja blūzi, savilka jostu, viņas garie, melnie mati bija izrisuši pār pleciem un vaigi kaisa no apguruma. Viņi aši sakārtoja istabu, saklāja gultu un pārlūkoja viens otra apģērbu. Bet ko tālāk darīt? Tur ārā gaidīja māte, tvīkdama nepacietībā un aizdomās. Viņas soļi jebkuru mirkli varēja atskanēt kāpnēs, vilcināšanās tikai pastiprinātu viņas aizdomas. Viņi paslēpa meiteni drēbju kambari, durvīm priekšā aizgrūda solu, un Žuanito saņēma rīkojumu atvest sadusmoto sievieti, lai dons Žuans varētu viņu nomierināt un izkliedēt viņas aizdomas.

Sacīts — darīts. Viņa iebrāzās iekšā un izlūkoja ik kaktiņu. Dons Žuans izlikās, ka tik tikko atceras starpgadījumu ar samītajām puķēm un meitenes neseno iegriešanos pilī. Saņēmusi naudu, viņa tūlīt esot aizgājusi, viņam prātā, ka viņa steigusies,

viņai, šķiet, esot bijušas darīšanas pilsētā, esot gribējusi kādu apciemot, vai kas tamlīdzīgs viņai esot bijis padomā.

Pons Žuans pārspēja pats sevi — vienā laidā glaimoja un bārstīja laipnības. Viņš lūdza viņu apsēsties, cienāja ar mandeļu konfektēm un sarkano vīnu ar ledu un citronu, tā ka Žuanito spēja vien pienest. Pēc tam durvis no jauna aizvērās ižveicīga)ain kalpam deguna priekšā.

Ar māti notika tas pats, kas ar meitu, tikai ātrāk un brāzmaināk — otrais riņķis auļošanas sacensībās ap katedrāli taču ari bija daudz straujāks nekā pirmais. Kad dons Žuans atlaida viņu mājās, tad mātei gan nevarēja pārmest, ka viņa atpaliek no meitas šķīstībā, ja runājam par tikumību un netikumību. Pirms viņa pameta pili, par dāvanu saņēma jaunu, baltu gailīti, ko Žuanito vajadzēja noķert, nogriezt galvu un pasniegt senjorai.

Kad māte bija nozudusi un apvārsnis skaidrs, pienāca meitas kārta atbrīvoties no kambara aresta, kur viņa bija sēdējusi un laikam gan arī šo to dzirdējusī un apjautusi, kā māte lustējusies ar laipno donu Žuanu Tenorio. Viņa bija bāla, it kā ne asins lāses nebūtu sejā, un ne vārds nenāca pār viņas lūpām. Un gailīti, otro balto gailīti, kuru Žuanito pēc kunga pavēles cēla priekšā, viņa ar lielu spēku nosvieda uz grīdas pie dona Žuana kājām. Un vēl uzspļāva tam, iekams pagriezās un gāja projām.

Žuanito Blēdis tajā naktī gulēja nemierīgi. Kauns un rūgta nožēla vārdzināja viņu. Viņš dusmojās pats uz sevi, ka veicinājis Lielā Žuana bezsirdigo izņirgāšanos un palīdzējis viņam pazemot un aizvainot abas sievietes. Tomēr viņa dīvainais satraukums nebija pārāk mokošs. Tam jaucās klāt ari tāds kā lepnums, pacilātība un varas apziņa. Viņu plosīja pretrunīgas jūtas. Kauns, kauns tomēr bija stiprāks.

Un tad nāca brāzmains laiks, kad vilnis pacēlās un uznesa Žuanito savā galotnē,— viņa lepnuma laiks, viņa spēka un diženības laiks. Un kauna laiks.

Taisnības labad tomēr jāatzīst, ka aizritēja garas jo garas dienas, pirms vilnis pacēlas visā savā varenībā un spēja tā noturēties. Līdz tam tas bieži atkrita, smagi atkrita, vilkdams sev līdzi savā nožēlojamā krišanā arī cilvēku un viņa kaunu, rūgto nožēlu, nakts baiso izmisumu, kad viņš locījās mokās, apzinādamies savu un visas savas dzīves niecību, zemiskumu, postu, veltīgumu, bēdas, bēdas. Bet ikreiz pēc tādas pašmocību un murgu nakts vilnis no jauna cēlās un dīvainā kārtā ikreiz aizvien augstāk un augstāk, it kā par spīti. Un tā tas mijās mūžam, mijās mīdāmies.

Ap pusdienas laiku, pēc piedzīvojuma ar dārznieci un viņas meitu, dons Žuans atsauca savu kalpu. Ja vien Žuanito būtu radušās kaut mazākās aizdomas, kāpēc tiek aicināts, viņš nekavējoties būtu aizlavījies uz upi vai uz lauku. Bet tagad vairs nekas cits neatlika kā aši steigties augšā un mēģināt noslēpt riebumu un naidu, kas gruzdēja viņā.

Dons Žuans nebija viens. Kopā ar viņu drēbju pārzine — viņa kārtoja drēbes kambarī. Viņa bija izņēmusi ārā saini ar dona Žuana apnēsātām biksēm, kamzoļiem, vestēm, krekliem, kakla lakatiņiem un citām mantām. Vesela kaudze bija uz galda guļamkambarī, ari vecs zobens ar siksnu.

Kad Mazais Žuans ienāca iekšā, kungs pavēlēja viņam nostāties pie loga un sāka nopētīt viņu — no koka tupelēm līdz neaizpogātajam kreklam. Tad pienāca viņam tuvāk, nostājās plecu pie pleca, viegli uzsita pa krūtīm un sacīja:

—  Tu esi viltnieks, un tu kļūsi par manu ieroču nesēju! Mans ieroču nesējs tu kļūsi — mans sekretārs, vēstuļu iznēsātājs, blēdis, nerrs un mana ēna. Tavs amata un goda nosaukums būs: Blēdis, Krāpnieks, Viltnieks un vēlreiz Blēdis. Tu gulēsi kambarī pie manas guļamistabas, lai vienmēr būtu man pie rokas. Bet tagad tev pirmām kārtām pienācīgi jāapģērbjas un jāsakārtojas. Tev, kā nākas, jānoskujas. Turpmāk tu skūsies kairu dienu. Apcirpsi matus un līdzeni apgriezīsi nagus, un izskrabināsi melnumus no panadzēm. Tūlīt pat nomazgājies un noberz melnumus un pēc tam apslacinies ar lavandas ūdeni. No tevis taču nāk ķēķa un vistu kūts dvinga! Pēc tam taisnā ceļā nāc atpakaļ uz šejieni un pielaiko apģērbus no šīs kaudzes, vēlāk tos pāršūs tev. Tu esi apmēram tāds pats kā es, ne tievs, ne resns, vienīgi mazliet garāks. Dažus apģērbus vajadzēs pataisīt mazliet garākus, lai gan ne pārāk. Tā ir pal labāk — ja piedurknes mazliet par īsām un bikses mazliet parisām — mazāk smērējas un apdilst. Un tās neļaus tev kļūt pārāk iedomīgam, manu jauko zēn. Zobenu tu nēsāsi! Lūk, kā!

Dons Žuans izvilka zobenu no maksts un novēza gaisā, demonstrēdams svilpjošas virāžas tieši Žuanito priekšā. Tas bija tabs zobens. Tāpat kā viss pārējais, tas bija piederējis donam Žuanam. Tam bija tikai mazs defekts — pats galiņš nolauzts. Bet tādu sīku bojājumu jau var viegli novērst, uzmanīgi apvīlējot un uzasinot.

Tā nu iznāca, ka Mazais Žuans, kalpones dēls, Mīļotais, pēc paša gribas, kaut viņam piekrišanu neviens neprasīja, tika paaugstināts amatā un guva apstiprinājumu savam jaunajam godam un atzinībai. Viņš pacēlās līdz Blēža statusam, un tas bija

11k tuvu kavaljero statusam, cik vien iespējams tam pietuvināties. Ļoti tuvu.

Atklājās nesaudzīgā dzīves īstenība. Nu viņš vairs nevarēja .lizlavīties, lai liktu cilpas putniņiem, ķertu zivis vai gluži vienkārši mestos piedzīvojumos uz savu roku, kad uznāca velēšanās. Turklāt viņam vajadzēja vienmēr būt tīram un akurātam — lūk, kā! — un no jauna mācīties runāt. Daudzi noslēpumi vairs nepiederēja viņam vienam, bet bija arī tā otrā Žuana guvums. Un otrais Žuans necieta nolaidību, piemānīt viņu bija grūti, viņam, šķiet, acis bija pakausī, bet ausis it kā laidelējās apkārt neredzamas un kāri tvēra tieši to, ko tām nemaz neklājās dzirdēt.

Nekādi nav iespējams izsekot visam, ko Žuanito Viltnieks piedzīvoja tajos gados, kad bija dona Žuana Tenorio ēna. Daudz vēlāk, savā otrajā dzīvē, viņš mēģināja izprast pats sevi un izvilkt no atmiņu dzelmes pēc iespējas vairāk vai vismaz to spilgtāko no visām viltībām, bezkaunībām un delverībām, kuras dons Žuans un viņš bija pastrādājuši tajos brašajos gados. Taču drīz vien atklājās, ka atmiņa bieži nepakļāvās viņa gribai. Tieši to, par ko viņš gribēja tikt skaidrībā, nekādiem spēkiem nevarēja izvilkt no pagājības tumsas. Bet tas, ko viņš žēlīgi bija vairījies pieminēt daudzus gadus un labprāt būtu izdzēsis no atmiņas, jā, būtu gribējis izmēzt no savas dzīves — ja vien varētu izraut veselus šīs dzīves gabalus —, uzpeldēja atmiņā pats no sevis, kad viņš vismazāk nojauta, neatlaidīgi atgriezās, lai gan viņš mēģināja dzīt projām, pārsteidza viņu, iebelza gluži kā sažņaugta dūre pašā maigākajā sirdsmierībā un tad no jauna atgriezās — uzstājīgi, nepiekāpīgi.

Tomēr pats pirmais blēža gadu cēliens — un visvairāk pirmās nedēļas — iegriezās Žuanito atmiņā sevišķi skaidri un smalki jo smalki. Viss, gandrīz viss, bija pavisam jauns: jauns apģērbs, jauna āda, jauna stāja, jauna smarža miesai, jauns statuss pilī, jauna guļvieta, jauni vārdi, pat jauna izruna vecajiem vārdiem, jā, pat jauna maniere klepot, šķaudīt un nošņaukt degunu. Viņš kļuva tik izsmalcināts, tik izsmalcināts, ka viņa māte un mīļotā aiz lepnuma un greizsirdības bija gluži vai prātu zaudējušas un viņš pats nezināja, vai kaunēties vai lepoties. Drīz vien viņš vairs neievēroja, ka bikses lielākoties viņam mazliet par īsām, un pierada nevilšus, nemaz nedomājot, uzmanīt piedurknes un apraustu, ja tās uzrāvās uz augšu.

Jau otrajā vai trešajā dienā vai, pareizāk sakot, naktī pēc paaugstināšanas amatā tika pārbaudītas Žuanito Ieroču nesēja

spējas. Runa bija par kādas afēras īstenošanu, kurai dons Žuans bija sagatavojies pirms neilga laika.

Viens no pilsētas labāko ģimeņu dēliem grasījās precēties ar bagāta Dženovas tirgoņa meitu. Abi jaunie nekad nebija redzējuši viens otru. Viss bija nolemts ģimenes padomē, vienojoties abiem tēviem. Līgava un līgavainis bija apmainījušies ģīmetnēm. Dons Žuans bija pazīstams ar līgavaini, šad tad viesojies viņa māja un tur nevilšus ieraudzījis jaunās itālietes portretu, kas bija uzgleznots uz slīpētas gliemežnīcas, kuru rotāja sudraba ietvars. Protams, portrets bija uzskaistināts. Bet, ja to arī ņemtu vērā un ja iztēlē pieliktu klāt to, kas parasti bojā jaunu skaistuļu skaistumu un ko apzinīgais miniatūrists iejūtīgi nav uzgleznojis — karpas, vasarraibumus, dubultzodu un citus neglītumus —, tajā vēl tomēr bija gana jaukumu, kas valdzināja donu Žuanu. Viņa viltība, vīrišķīgās Tenorio nekautrības dzīta, tūlīt pat pamodās.

Pat stihijas iejaucās un bija labvēlīgas donam Žuanam, tā ka diezin vai pastāvēja kādas izvēles iespējas,— meitenei gluži vienkārši vajadzēja pavingrināties, pirms viņa iekāpa īstajā, kāzunakts, gultā. Viss vērtās patiešām brīnišķīgi — pavasara vētras plosījās biežāk nekā citkārt, trakodamas vairākas nedēļas pēc kārtas, un tikai neatliekamas vajadzības triekti kuģi izgāja jūrā; vētra, protams, neļāva arī mīļajiem un gādīgajiem vecākiem sūtīt savu meitu uz svešu zemi. Ritēja diena pēc dienas, nedēļa pēc nedēļas, taču ligava nekādi nevarēja doties ceļā. Kad vecāki beidzot riskēja laist viņu un māte, pavadītāju svīta, pūrs un dāvanas līgavainim bija jau prom, visi skaistie un gudrie viņas cienīgas sagaidīšanas un kāzu plāni izjuka. Vai tas bija slikti vai labi — kā nu uz to raugās —, bet līgavainis, viņa tēvs un brāļi piepeši aizbrauca uz Kadisu, lai kārtotu neatliekamas darīšanas mantojuma dalīšanas lietā. Tikmēr meitene ar saviem pavadoņiem nokāpa krastā un, gaidīdama turpmākos kāzu pasākumus, iekārtojās pazīstamas ģimenes mājā.

Dona Žuana plāns bija ārkārtīgi vienkāršs. Daudzi ar mazāku pieredzi nekā donam Žuanam, protams, to uzskatītu par pārāk rupju. Tas, šķiet, paredzēja, ka meitene ir vai nu ļoti baudkāra — līdz nekautrībai, vai arī tik nevainīga, ka viņas nevainība jānosauc par nepiedodamu aprobežotību. Patiesībā dona Žuana ideja balstījās uz nevainības un baudkāres apvienojumu, uz mulso — gan drudžaino, gan ledusauksto — baudkāri, kādai var ļauties pavisam nevainīga meitene, kad pēc nedēļām ilgas gaidīšanas atlikušas vairs dažas dienas līdz nevainības laupīšanai. Dona Žuana aprēķins bija absolūti pareizs.

Viņš uzpirka vienu no līgavaiņa mājas kalpotājiem, kas izzaga līgavas portretu, lai pēc pāris dienām to noliktu vietā. Tad pavēlēja šuvējai steidzīgi izšūt līgavaiņa iniciāļus un monogrammu uz savas beretes, atlokiem un zīda kabatlakatiņa. Uz ātru toku viņš sadabūja kakla lakatiņam adatu ar līgavaiņa monogrammu, kam bija lieli, skaidri burti. Sādā vieglprātīgā veidā viņš pārģērbās, lai atgādinātu to olro, kam, starp citu, viņš itin nemaz nebija līdzīgs, ja nu vienīgi viņam arī bija melni mati un viņš bija jauns, labi ģērbies vīrietis, kam deguns sejai pa vidu un katrā pusē acs, mute zem deguna un ausis lejpus deniņiem.

Tajā pašā dienā, kad, pēc viņa ieskata, cietoksnim vajadzēja krist ar pirmo triecienu, viņš aizsūtīja meitenei vēstuli. Žuanito Viltnieks bija pastnieks — viņu vēl neviens nepazina jaunajā dona Zuāna kalpa amatā. Un viņam laimējās ar vārdiem, smalkām manierēm un mazu dzeramnaudu iekārdināt vienu no kalponēm, kas apņēmās nodot līgavai pamatīgi aizzīmogoto vēstuli, kura vēstīja:

«Mana skaistā nepazīstamā! Mana — bet ak vai, vēl ne tik drīz — nākamā sieva! Tavs portrets, ko es nesāju kamzolī pie pašas sirds, nedod man miera, tieši otrādi, laupa man mieru — o, saldās sāpes! Es degu svētlaimībā, kas laupa man dvēseles mieru, bet vienlaikus ir mana augstākā laime. Nevaldāmu alku mocīts, ilgojos redzēt Tevi, es nespēju pārmākt savas ilgas, tāpēc uzticu savu laimi plānajai papīra lapai. Nu Tu turi to rokā — vislielākajā slepenībā to nogādājis Tev viens no maniem uzticīgajiem kalpiem, uz kuru Tu vari paļauties tāpat kā uz mani. Sadedzini vēstuli, tiklīdz būsi izlasījusi! Un lasi to, lasi to tūlīt — o, vai Tava sirds, kad Tu lasi to, dauzās tikpat stipri kā manējā, kad rakstu šīs rindiņas?

Satraukums man neļauj vilcināties, nepacietība liedz braukt kopā ar citiem. Vakarā es došos ceļā slepeni vai ar maldinošu ieganstu — vēl nezinu, ka, bet kaut ko izdomāšu! O, es — un maldinošs iegansts! Es, kam meli iedveš riebumu, kam nīstama jau doma par slepenu aizlavīšanos no saviem tuviniekiem! Galva man griežas, domas pinas — piedod man, bet tā esi Tu, kas mani tādu padarījusi! Es aizauļošu pie Tevis, cik ātri vien iespējams, ātrāk par pārējiem. Neviens nezinās, neviens neredzēs — tikai viena vienīgā, ja vien viņa ir tikpat laba, cik skaista un brīnišķīga, ja viņa apžēlosies par mani!

Naktī, kad pulkstenis nositīs desmit, es gaidīšu pie mazajām durvīm, kas ved uz dārzu, blakus mājiņai ar mansardu. Tu droši vien zini to vietu, tā atrodas aiz galvenās ēkas, kurā Tu dzīvo. Atdari man durvis! Aukstas liesmas kaist manās krūtīs! Ļauj vien skatīt Tevi, vien skatīt! Neviens nedrīkst itin neko nojaust.

Un k as tur slikts, saki man!? Ne, itin nekā slikta, gluži otrādi! Drīz mēs taču beidzot būsim kopā! Būsim kopā!

Tavs virs pēc nedaudz dienām, gan pārāk ilgām!. . . »

Un tad tā otrā paraksts, ko viltot bija visgrūtāk, bet dons Žuans cerēja, ka meitene vēl nepazīst sava līgavaiņa parakstu.

Viņš nebija maldījies — meitene krita dona Žuana apskāvienos. Vai ari ļāvās krist … vai ieslīga, vai metās tajos, kā metas ārā no degošas mājas. Kas zina, pretojās viņa vai arī alkaini atdevās savam viltus saderinātajam? Bet tas gan zināms, ka meitene ļāvās viņa vīrišķīgajai jaunības pievilcībai, viņu apbūra viņa elegantā āriene, daiļrunība un spējā kvēle un pat pašas attēls, ko taču patiesībā pati bija aizsūtījusi viņam un ko viņš tik uzticīgi nēsāja pie savas cēlās, strauji pukstošās sirds.

Un tas ari zināms, ka sardzē pie dārza vārtiņiem stāvēja pastnieks, jā, pats dona Žuana ieroču nesējs — Žuanito Viltnieks un Krāpnieks.

Un vēl zināms, ka līgava, drīz pēc tam baznīcā mises laikā ieraudzījusi savu nākamo vīru, īsto līgavainī, nosarkusi, tad kļuvusi bāla kā krīts un nokritusi uz grīdas, iekams kāds paspējis viņu pieturēt. Dons Žuans Tenorio, kas bija turpat līdzās savam draugam, saderinātajam jaunajam vīrietim, protams, nevarēja nevēlēt laimi un neapsveikt brūtgānu, ka viņš iemantojis tik skaistu un kautrīgu līgavu, kuras žilbinošā nevainība bija tik apburoša, ka viņa, pirmoreiz uzmetusi mirkli savam nākamajam vīram, aiz kauna krita ģīboni.

Bet, ko domāja Žuanito Blēdis tajā naktī, nākamajā dienā un vēlāk, — to neviens nezina, vismazāk jau viņš pats. Iproši vien par šo un to un daudz ko, un visdažādākajām lietām. Viņš bieži atgriezās pie šīm domām, kādas nu tās bija, tomēr nekad nevarēja tās izdomāt līdz galam un īsti izdeldēt no savas dzīves.

«Vislielākā slepenība», kā dons Žuans rakstīja savā vēstulē svešajai skaistulei, izrādījās, nav nemaz tik liela un droša, tenkas ātri izplatījās pilsētā, gluži kā mēris. Vēl nebija pagājušas divas nedēļas pēc kāzām, kad katrs otrais jau zināja, kas noticis, un pat vairāk.

Kurš vai kuri palaida melšas? Žuanito nepiederēja pie tiem. Viņš bija mēms kā zivs, braši turējās pretī jautājumu krusai un neatzina prasības, kuras izvirzīja vispārējās uzjautrināšanās līdzdalībnieki. Viņš taču vēl nebija īsti lietpratīgs savā jaunajā viltnieka un blēža amatā. Domas par itālieti viņam bija nepatīkamas, viņam bija žēl viņas, un tās apslāpēja sajūsmu par donu Žuanu un viņa vīrišķīgo drosmi. Varbūt kāds kalpotājs bija kaut

I'ii redzējis vai arī uzminējis — varbūt tas dārgumiņš, kurš i iļj.i meitenes portretu donam Žuanam, vai ari kalpone, kas i 111( nia no Žuanito vēstuli. Žuanito tomēr bija stipras aizdomas, i i dons Žuans atriebībā un ciniska veidā pats pirmais palaidis . i . valodas un melšas — gan ticamās, gan melīgās.

Protams, līgavaiņa tuvinieki un draugi, un jaunlaulātie mēma savu ķengu daļu — tika aprunāti un izjokoti, viņiem tika iloli slepeni mājieni, sejā meta vārdus, uzmācās ar padomiem, izteica vairāk vai mazāk nepamatotus iebildumus un tā joprojām. Sakumā viņi nolēma neizrādīt, ka kaut kas bijis, nepievērst uzmanību, vēlāk mēģināja atkauties no nevalodām. Taču veltīgi! Cilvēki nerimās. Tie, kā allaž šādās reizēs, atgādināja āpšus, par kuriem saka: ja tiem izdodoties sakampt laupījumu, tad ātrāk to vaļā nelaižot, iekams neizdzird kaulu krakšķēšanu. Nav zināms, kādas kaislības iedegās jauno mājā un šaurā ģimenes lokā, viss lika žēlīgi aizsegts. Bet dažus mēnešus pēc kāzām jaunā sieva .uzbrauca uz mājām apciemot savus vecākus Dženovā. Apciemojums izvērtās garš, ļoti garš. Jaunais vīrs strauji kāpa pa karjeras kāpnēm dzimtas tirdzniecības uzņēmumā — kļuva par galveno vai gandrīz par galveno personu kantorī un noliktavā, tālu projām Rietumindijā.

Tomēr vēl pirms tam, divas trīs nedēļas pēc kāzām, kādā rītā ģērbjoties dons Žuans pavēlēja Žuanito Blēdim sakravāt visu, kas nepieciešams garam ceļojumam,— apģērbus, zābakus un botfortus, ieročus, katlus un pannas, šķīvjus, nažus, dakšiņas, karotītes un citus saimniecības piederumus, kas var noderēt, kad esi ceļā un ne vienmēr esi drošs, ka izdosies paēst iebraucamā vietā, kā arī rakstāmpiederumus, kāršu komplektus, pomādes un vēl daudz ko citu. Ari viņam pašam vajadzēja sagatavoties ceļam, cik ātri vien iespējams, jau tajā pašā dienā pirms saules rieta.

Laiks posties uz citiem novadiem, Seviljas klimats vairs nav tāds, kā bija, spriedelēja dons Žuans, sākas auksta, vējaina, nepatīkama, skumja un neviesmīlīga sezona. Arī cilvēki kļuvuši drūmi un grūtsirdīgi; neiecietība, ķildīgums un sīkumainība apsēdusi viņus līdzīgi mērim — nevienam nav gājusi secen. Nu ir pats īstākais brīdis posties projām! Turklāt jāapmeklē arī Tenorio muižas, ieroču kaltuves un citi uzņēmumi, jākontrolē pārvaldnieki un nomnieki, jāiegriežas pie kompanjoniem, klientiem, tirgotājiem, uzņēmējiem un jāstiprina un jāpaplašina ģimenes kontakti un sakari. Un tā tālāk.

Dons Žuans runāja vienā runāšanā, bez kādas vajadzības skaidroja — viņa skaidrojumi bija tik daudzvārdīgi un juceklīgi, ka nevilšus radās jautājums — vai tiem vispār varēja ticēt. Aiz loga pie jūraszilajām debesīm spīdēja dāsna, silta pavasara saule.

Drīz pienāks Lieldienas un sāksies daudzi svētki. Scvilja sliecās pretim labākajām, skaistākajām un priecīgākajām dienām.

Bet donam Žuanam un viņa ieroču nesējam vajadzēja posties ceļā — ātri, negaidīti, bez liekas tērgāšanas un kņidu kņadas. Jā gan, par to vērts padomāt.

Bruņiniekam piederas krist dueļa nāvē — tāda nāve ir viņa cienīga. Taču pirmais noteikums — ja pašam nav iegansta izaicināt uz dueli —, lai tevi kāds izaicina. Bet, lai tevi izaicinātu, vajag, lai tas, kurš izaicina, varētu uzrādīt pāridarījumu, kas jāizpērk. Pretējā gadījumā duelis nevar notikt. Nāve tumšā naktī vai kadā klusā vietā ar dunča durienu no mugurpuses vai no spēka pārāka kalpu bara nav godavīra cienīga. Tas vienkārši ir slaktiņš, tā nogalina meža cūkas vai lāčus, ja mednieki ir bailīgi, mazdūšīgi un nekrietni.

Tā dons Žuans Tenorio un viņa kalps, nepateikuši nevienam ardievas, devās ceļā.

Viņi bija projām ilgi, aizklīda tālu jo tālu, jādami vienīgi pa sliktiem, neiebrauktiem līkloču ceļiem, visbiežāk steigšus laidās tālāk, bieži vien naktīs, jebkuros laika apstākļos — tādās stundās un nelaikā, kad kārtīgi ļaudis mierīgi guļ vai vismaz sēž mājās.

Viņu pirmā ceļojumu diena bija svētdiena, gaiša un liega, un laimīga — tā iespiedusies Žuanito atmiņā pārsteidzoši skaidri. To apblāzmoja svētku gaisma.

Taču viņi aizbrauca vēlāk, nekā dons Žuans bija paredzējis. Kravāšanās aizņēma daudz laika, lai gan viņi steidzās, aizgūtnēm rosījās un Lielais Žuans nepacietīgi mudināja Žuanito. Mazais Žuans kā sadedzis skraidīja no drēbju kambara uz virtuvi un pieliekamo kambari, uz pilsētu dažādās darīšanās, pie seglinieka un ieroču meistara, no viena pie otra. Daudz ko nācās sadabūt no citurienes, to, kas bija mājās, vajadzēja sameklēt, daudz ko salabot. Ari dons Žuans bez mitas nesa gan šo, gan to. Pēdīgi arī pi-ekrāva lādi un maisu ar ēdamo, gan to, kas bija domāts tūlītējai patērēšanai, gan to, kas varēja ilgāk glabāties: ar kaltētām zivim, kūpinātu gaļu, maizi, vīnu, olīvām, kaltētām vīģēm un vēl daudz ko. Nastu kļuva arvien vairāk, un tās auga augumā, un bija redzams, ka tās nevarēs uzkraut divu zirgu mugurā. Nācās meklēt mūli, un arī tas prasīja laiku. Žuanito Krāpnieks nojauta, ka tā nebūs īsa pastaiga vai izpriecu brauciens. Viņam pat nebija laika atvadīties no visiem tiem, kam viņš būtu gribējis pasacīt kādu vārdiņu pirms šķilšanās. Dons Žuans ļāva viņam pamest māju tikai uz mirkli, tikai neatliekamu uzdevumu veikšanai.

I. kI viņi pēdīgi devās ceļā, diena jau nāca vakarā. Siestas laiks i <|,i beidzies, jau kļuva dzestrāks, ielas ņudzēja no cilvēkiem,

I . ,ir skubu nodevās pēcpusdienas rūpēm. Dons Žuans jāja <u|M. lauzdams sev ceļu. Žuanito Blēdis jāja dažus soļus

•           opaka), mūlis gāzelēdamies vilka pajūgu. Dons Žuans izlikās, I' .1 viņam nav nekā kopīga ar šiem abiem. Sad tad viņš pasveici-

ii.ii.i     paziņas, pārmija kādu vārdiņu ar vienu, ar otru, neļaudams nojaust, ka dodas tālā ceļojumā. Viņš ne reizi neuzrunāja /uanito — diezin vai kādam ienāca prātā, ka viņi jāj kopā. zii.inito cerēja vai gribēja cerēt, ka vēlāk, tiklīdz viņi izjās no pilsētas, viņš kļūs laipnāks. Tomēr tā nenotika. Dons Žuans bija i' 11laicīgs un diezgan nepatīkams ceļabiedrs. Uz Žuanito jautāļiimu, kurp ved viņu ceļš, viņš strupi un negribīgi, it kā tas neattiektos uz viņu, izmeta:

—  Dzīvosim, redzēsim.

Un Lielais Žuans mērķtiecīgi virzījās uz priekšu, lejup uz upi un tālāk pa zemesceļu, kas gāja gar upi, uz ziemeļaustrumiem, uz upes augšteci. Viņam sekoja Mazais Žuans, un gājienu noslēdza mūlis. Žuanito patiesībā priecājās, ka mūlis nevarēja tik ātri pavilkties un viņi bija spiesti steigties lēnām. Dons Žuans bija pieredzējis, turklāt nepacietīgs jātnieks. Bet Žuanito jāt nebija radis, viņš šai ziņā bija nemākulis. Tikai pēc kāda laika viņš nāca pie atziņas: šāds izjājiens pa mutuļojošas upes krastu pavasarī lita saules gaismā, protams, varēja būt patīkams, ja tas pārmērīgi neieilgst, bet, ja šī izprieca pārāk ievelkas, beigās var arī kļūt apgrūtinoša. Jā, bet kur nu vēl beigas!

Domas skrēja, acis skrēja uz visām pusēm. Te nu bija, ko redzēt. Braucēji te nāca pretī, te jāja kādu gabaliņu līdzās viņiem. Rati un vezumi lēkāja pa nelīdzeno un izdangāto ceļu, kas pēc pavasara lietavām vēl nebija nožuvis. Braucēji apmainījās sveicieniem un jokiem un uzsmaidīja cits citam. Tiesa, gadījās arī neiecietīgi un viegli saniknojami, viņi nolamāja un zākāja tos, kuri aizšķērsoja ceļu vai arī pietiekami ātri nepalaida garam. Slīpie saules stari tīkami sildīja muguru.

Beidzot viņš ir brīvs, brīvībā — viņu gaida piedzīvojumi! Prom no modrigām acīm un ikdienas pienākumiem un prasībām, un visa apnicīgā! Viņi kā divi kungi dodas plašajā pasaulē. Pa lielo ceļu uz ziemeļiem — uz Kordovu — un varbūt vēl tālāk, kas zina, uz Madridi, bet varbūt vēl tālāk uz ziemeļiem. Tur, kaut kur ļoti tālu, ir Francija, un vēl tālāk — Flandrija, no kurienes atgriežas plātigie karotāji plati izrieztām krūtīm, spēcīgām rokām, naudas pilnām kabatām un balamutīgu bravūru. Nē, kaujaslauki viņu diez ko nevilināja. Bet, ja tur nokļutu, viņš iemācītos izlocīties no kaušanās un briesmām. Neviens nevar prasīt, lai

viņš dotos cīniņā kā muižnieks vai algotnis. Pēc naudas viņš nekad nav dzinies. Viņam nav nekādu norēķinu ne ar vienu vismaz briesmīgu nav,— nekad viņš nav jutis vēlēšanos iekaus tīt kādu un vēl jo mazāk pats dabūt pa kaklu. Viņš gan labprāt gribētu zināt, kurā pilsētā un kurā zemē dons Žuans domā beigt viņu ceļojumu. Beigt ceļojumu? Tas laikam būs skumji! Mazais Žuans skaļi iesmējās par savu naivo iedomu — beigas taču bija vēl tik tālu.

Viņš sāka svilpot, un dons Žuans neapsauca viņu, kaut gan diezin vai īsta, cēla bruņinieka īstam, cienīgam ieroču nesējam piederas svilpošana, kad viņa acīm paveras pasaules plašumi.

Ar ko gan nenākas sadurties, jājot pa zemesceļu! Ceļotāju ir daudz vairāk, nekā pilsētā uzaugušam un visu mūžu tur aizvadi jušam varētu likties, viņš pieradis lauciniekā redzēt vienīgi muļķi, ko viegli aptīt ap pirkstu, nabagu, kam nekas nepieder — vienīgi laiks un dzīves vienmuļība. Seit, šķiet, var piedzīvot visneticamākās lietas. Nobrauc garus ceļa gabalus, un nekas nenotiek, nesatiec nevienu dzīvu dvēseli. Bet tad pēkšņi ceļ krustojas, ciemi un miesti spiežas kopā, krogi un smēdes gūzmējas, it visur apmetušies ceļinieki. Tur, saprotams, ir tāds pats ļaužu jūklis kā pilsētā. Dīvainības gadās ne tikai starp pilsētniekiem.

Dažas jūdzes no Seviljas ceļš vijās starp diviem tuvīniem ciemiem. Cieminieki un tāli ceļinieki kustējās abos virzienos Divi vīri nesa ceptu sivēnu, kas bija uzdurts vai nu uz sklandas vai uz iesma. Abi bija piedzērušies, saukādamies viņi streipuļoja uz priekšu. Tas, kurš gāja no muguras, vienā gabalā spēra pa dibenu priekšējam vīram. Pēdīgi viņa. pacietība bija galā, viņš palaida vaļā sklandu un metās virsū savam draugam. Viņi vārtījās uz ceļa un kāvās kā traki; viens vienīgs kāju un roku kamols un lamu plūdi. Ļaudis saskrēja viņiem apkārt, it kā uzklīduši no nekurienes. Pēkšņi ceļš bija pilns ar kūdītājiem ziņkārīgajiem, tenkotājiem un tiem, kas veltīgi mēģināja paspraukties garām. Donam Žuanam un viņa kalpam nekas cils neatlika kā gaidīt, kamēr pūlis pamazām izklīdīs.

Tad uz ceļa — no tās pašas puses, no kuras viņi bija atjājuši, — parādījās kariete. Tā bija eleganta, slēgta ceļojumu kariete kuras logiem priekšā aizvilkti aizkariņi, bagātu ļaužu kariete ar diviem skaistiem zirgiem un kučieri, kam mugurā kaut kas līdzīgs livrejai. Kariete apstājās pie ļaužu ņudzekļa, tieši blakus sivēnam, kuru, tā vien liekas, visi bija aizmirsuši. Kučieris izgrūda lamas un noplīkšķināja ar pātagu, taču neviens nelikās ne zinis. Visu skatieni bija pievērsti abiem kaušļiem. Pēkšņi Žuanito ieraudzīja — viņš, šķiet, bija vienīgais, kas to pamanīja, — kā

I..ii iotes durvis lēni paveras. Arā pabāzās maza kājiņa ādas kurpītē, tad skaists kājas liels baltā zeķē, kupli svārki un ceļojuma mētelis. Ļoti jauna un smalka dāma stāvēja uz karietes kapšļa un noliecās uz ceļa pusi, ar vienu roku pietverdamās pie durvīm. Otrā rokā viņa turēja mazu flakoniņu, ko acīmredzot bija izvilkusi no rokassomiņas vai svārku kabatas, aizbāznis bija noņemts. Viņa pastiepa roku virs sivēntiņa un izlēja visu flakoniņa saturu — aplaistīja viņu, it kā tajā būtu bijusi cepešinērce. Tad viņa ieslīdēja atpakaļ kariete — tikpat ātri un nemanāmi, kā bija parādījusies.

Žuanito neko nesaprata. Pudelīte bija izskatījusies pēc maza, neuzkrītoša flakoniņa, kurā varēja būt parfīms vai smaržīga esence, kādas smalkām dāmām mēdz būt līdzi ceļojumos. Viņš ievilka nāsīs gaisu un sajuta vai nu garšvielu, vai puķu aromātu, vieglu virmu, kas paslīdēja viņam garām. Ja smarža neizgaros, diezin vai sivēns būs ēdams, kraukšķīgā āda un pati labākā gaļa jau nu ne. Vai tā bija muļķīga aušība, ar ko mīlīgā senjorita uzjautrināja sevi? Vai arī bērnišķīga atriebība tiem, kas aizkavēja viņu ceļā? Viss bija noticis tik ātri, tik nemanāmi un bija tik negaidīts, tik bezjēdzīgs. Pēc mirkļa viņš jau īsti vairs nezināja, vai patiešām bija to redzējis,— varbūt tā bijusi tikai iedoma, dienā nosapņots sapnis vai ari mānīga atspulgu un ēnu rotaļa uz karietes durvīm. Viņš nevienam neko neteica.

Pēdīgi abi kaušļi nomierinājās — tikpat ātri, kā bija iekarsuši. Jātnieki devās tālāk. Tuvojās vakars, un drīz vien jau sāka krēslot. Taču dons Žuans bija nepielūdzams, un viņi jāja vismaz vēl pāris stundu, līdz pat tumsai. Tikai vientuļi lukturi šūpojās vējā, un šur tur mirdzēja gaisma māju logos un sētās. Viņus sāka mocīt nakts aukstums, un viņi apstājās stipri pārpildītā iebraucamā vietā. Donam Žuanam nācās pārlaist nakti kopā ar citiem ceļojošiem senjoriem vienā istabā. Žuanito nolikās sienā staļļaugšā.

Tomēr tā bija brīnišķīga diena un brīnišķīga nakts — šflpu nakts. Viņam šķita, ka tā šūpojas kā kuģis, kas dodas pretim svešiem krastiem, neredzētiem dārgumiem un brīnumiem.

Otrā ceļojumu diena bija gandrīz tāda pati kā pirmā. Viņi jāja pa Kordovas ceļu tāda pašā kārtībā, tāpat klusēja, un saule tāpat sildija viņiem muguru. Dons Žuans bija nenogurdināms, bez īpašām pūlēm viņš stalti sēdēja seglos no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Pusdienās viņi ēda līdzpaņemtos ēdamos — zem olīvkoka, uz krauja upes krasta. Priekšā pletās ainava — zemi pauguri un

lejas, plaši lauki ar briestošu labību, daudz jo daudz olīvu, kuru sidrabzaļās lapas vizēja pret rūsas sarkano zemi. Kaļķubaltas mājiņas ar dzeltaini sarkaniem kārniņu jumtiem mirdzēja pusdienas saulē. Cilvēkus gandrīz nekur neredzēja. Sad tad kaut kur tuvumi bija dzirdamas rejas, bet acis suns nerādījās. Rejas donu Žuanu satracināja, viņš būtu šo riebīgo radījumu labprāt nobeidzis, taču nācās paciest.

Pēc maltītes viņi ietinās mēteļos un pakrita diendusā. Zirgi un mūlis stāvēja sapīti turpat netālu un plūca nīkulīgo zāli. Vienaldzīgi un miegaini, viņi gremoja, gausi kustinādami žokļus. Dons Žuans aizmiga, tiklīdz atlaidās. Viņš gulēja nepakustēdamies un klusi. Likās, ka viņš pat neelpo. Žuanito nekad nebija redzējis, ka kāds tik mierīgi gulētu. Un vēl viņš brīnījās, ka neredzēja ne mušas, ne kukaiņus uz viņa sejas. It kā pat mušas neuzdrošinātos uzlaisties uz šīs baltās, gludās, stingās, noteiktās sejas.

Bet Žuanito nevarēja iemigt. Viņš ar šausmām domāja, ka atkal vajadzēs sēsties seglos. Tam, kurš nav radis ceļot zirga mugurā, klājas diezgan grūti. Taču tik un tā viņš bija priecīgs un laimīgs. Ko lai dara, ka reizēm jāpacieš neērtības. Ja viņam nāktos sastapties ar vēl lielākām grūtībām, arī tad viņš uzskatītu, ka viņam laimējies.

Viņš mēģināja iztēloties, kurp viņi dodas, ko viņš pieredzēs,— viss bija vēl tik nepārskatāms, tik neiedomājams. Viņš gribēja zināt, kā klāsies mājās, kad viņš reiz atgriezīsies — pēc gadiem. Jo vairāk Žuanito domāja, jo viņu pārņēma dīvaina sajūta: viņš guļ šeit zālē, blakus ganās zirgi un guļ dons Žuans Tenorio, pametis mājas, viņš dodas apceļot pasauli, un virs galvas viņam ir vienīgi olīvkoku vainagi un debesis par jumtu. Tepat aizvijās ceļš. Tas aizstiepās tālu jo tālu, sazarojās, krustojās ar citiem ceļiem, nekad nebeidzās, veda uz daždažādām pilsētām un zemēm. Viņš jutās brīvs un stiprs, pavisam nesaistīts, atkarīgs vienīgi pats no sevis, savām vēlmēm, saviem spēkiem un možuma. Viņš jutās tā, it kā būtu pats sev kungs, lai gan labi zināja, ka bija vienīgi dona Žuana ieroču nesējs un blēdis. Viņš taču labprātīgi bija kļuvis par dona Žuana kalpu un ļaunākajā gadījumā tikpat labprātīgi varēja jebkuru brīdi laisties, kur acis rāda. Nekas viņu nesaistīja, viņš nebija sapīts kā zirgi un mūlis. Viņu vedināja tikai paša alkas un ziņkārība, un bezgalīga sajūsma par neaizsniedzamo, bargo, lepno un bezbailīgo donu Žuanu. Pēc paša gribas un izvēles kalpojot šim baltsejainajam kungam, viņš varbūt iemācīsies būt tāds ka viņš: bezbailīgs, lepns, nelokāms, būt pats sev par kungu, bet nevienam par lietu, par nerru un itin nekad par ākstu pārspēkam.

Viņam likās, ka priekšā viņam bezgala gara dzīve, bez gala un malas, tāpat kā šis ceļš, kas izskatījās tik nenozīmīgs, pelēks, ,.iurs, līkumains, bet patiesībā veda tālā tālumā, savienojās ar i itiem neskaitāmiem līkumainiem ceļiem, kuri nekad nebeidzas. Pirmoreiz mūžā viņš nāca uz domām, cik pats ir jauns — neticami jauns, apburoši jauns. Viņš domāja, pavisam droši zināja, ka viņa dvēsele nekad nekļūs veca, pat ja pats kļūs vecs,— tik jauns viņš jutās šajā mirklī, tik daudz prieka un spēka, un iespēju, tik daudz viņam bija šo bagātību. Jā, šo bagātību viņam bija daudz, un tās nekad neizsīks, ja vien viņam pietiks gribasspēka un drosmes un ja vien viņš vienmēr paturēs prātā, cik brīvs viņš ir un cik plaši viņa priekšā paveras pasaule — kā uz delnas. Laime it kā strūkloja viņā. Tā vira kā siltuma, spēka, lepnuma, drosmes un alku avots — šīm alkām nebija ne mērķu, ne nodomu, tās pastāvēja pašas par sevi, tām pašām bija savs dievs. Viņš uzmeta mirkli donam Žuanam un apjauta, ka ari dons Žuans ir ieslēgts šajā jaunajā, priecīgajā pasaulē.

Tad viņi atkal devās ceļā. Ari tajā dienā viņi jāja ilgi, līdz pat vēlai stundai, iekams atrada naktsmājas kādā zemnieku sētā. Bet vēl pirms tam gluži neviļus atgadījās kāds neliels piedzīvojums, ja tā varētu to nosaukt.

īsi pirms saules rieta viņi tuvojās ceļa līkumam, kam blakus bija apmeties čigānu tabors. Tur bija liels bars čigānu, daudz ratu un telšu. Viņiem līdzi bija arī suņi, vistas, kazas un divas trīs kraupjainas, melnas, netīras un kārnas cūkas. Sie riebīgie dzīvnieki, kas aiz vienas kājas bija piesieti pie mietiņiem ceļa malā, .rakņājās samazgās un atmetās, ko čigāni bija izgāzuši dīķa malā.

Jau pa gabalu dons Žuans un Žuanito izdzirdēja, ka tur iet vaļā spēcīga, skaļa, rupja lamāšanās. Visus pārspēja kāda dobja, aizsmakusi balss, kuras īpašnieka vārdu straume šķita neizsīkstoša. Balss piederēja garam un druknam, miesās izplūdušam vīrišķim, kas jāja ar savu ēzeli. Viņam bija sarkana, bakurētaina seja, rudi, nekopti mati, bārda neskūta, veste un netīrais žabo notraipīts ar vīnu un ēdienu. Apģērbs un āriene — zobens, maģistra cepure un nonēsāts oficiera mētelis liecināja par zudušu eleganci, kas nu viņu apgrūtināja. Viņš izskatījās pēc izbijuša muižnieka. Viņš bija norāpies no sava ēzeļa, kas blakus viņam likās sevišķi nožēlojams — galva nokārta un priekšējā kāja kliba.

Piejājis klātāk, dons Žuans apstājās dažus soļus no dusmīgā vīra, kas stāvēja uz ceļa, taču ceļu neaizšķērsoja. Rokā vīrs turēja kailu zobenu, kas slābani nokarājās, un biezum bieziem vārdiem nolamāja divus čigānus un čigānieti otrpus dīķa. Vai

rāki mazuļi, noraudājušies un nopuņķojušies, bija ieķērušies mātei brunčos. Cūkas raustīja savus valgus, gribēdamas tikt uz taboru. Tās griezīgi kvieca. Vienai no tām bija sarkana, asiņojoša rēta šķērsām pāri mugurai, it kā no smaga cirtiena.

Grūti bija saprast, kas tur noticis. Visdrīzāk ēzeļa saimnieks bija sastrīdējies ar cūku saimniekiem. Viņš laikam savu ēzeli bija nolaidis lejā padzerties vai pašrnakstināties dubļainajā peļķē kopā ar cūkām. Cūkas acīmredzot saniknojušās, un, kad viņš mēģinājis tās dzīt projām, viena iekodusi ēzelim kājā. Patlaban bija pats karstākais ķildas brīdis. Vīrietis uzstāja, lai čigāni vācas prom ar visu savu taboru un visiem saviem lopiem. Viņš draudēja ar žandarmiem. Solīja nodurt lopus un izsist utis no čigānu drēbēm, ja viņi tūlīt pat nevāksies prom. Nu, un tā tālāk.

Kādu bridi paklausījies šo brēku, dons Žuans pajāja uz priekšu un asā, augstprātīgā tonī pavēlēja vīrietim nekavējoties atbrīvot ceļu. Pirmajā mirklī virs bija pārsteigts un nomurmināja, ka ceļš ir pietiekami plats diviem braucējiem, un tur nu viņam bija taisnība. Taču dons Žuans neatkāpās un atkārtoja savu pavēli vēl neatlaidīgāk un nekautrīgāk. Vīrs aptvēra, ka viņa priekšā ir jauns ienaidnieks, kurš bez redzama iemesla viņu rupji apvainojis, un vērsa visu savu naidu pret donu Žuanu. Viņš metās zili sarkans aiz dusmām, un seja pietūka vēl vairāk. Viņš sūtīja donu Žuanu pie velna — ceļš piederot visiem.

—  Jā gan, Kranča kungs, pieder, jūs mākat makten braši riet, tāpēc laidiet mani garām,— paziņoja dons Žuans.

Nu vīrs gandrīz prātu zaudēja. Viņš norāva no galvas cepuri, mīdīja to kājām, nostājās donam Žuanam pretim, pacēla zobenu un kliedza:

—  Esmu muižnieks un advokāts, mani sauc doktors Lope de Karrisāless, man ir Salamankas universitātes maģistra grāds, un mana dzimta ir vecāka par visām! Es neļaušu nevienam aizskart sevi. Kāpiet nost no zirga, ja esat muižnieks, un es ar savu zobenu pārduršu jūsu pretīgo rīkli!

Dons Žuans strauji nokāpa no zirga, ar vienu lēcienu bija krūmos otrpus ceļam, duncis rokā, un, pirms kāds aptvēra, kas viņam padomā, viņš nogrieza šmaugu vicu un atkal nostājās uz ceļa pārsteigtā doktora priekšā, turēdams rokā kārklu klūgu, nevis zobenu.

—  Es esmu dons Žuans Tenorio no Seviljas un neesmu radis pārmācīt lopiņus ar zobenu!

Un tad viņš klupa virsū doktoram Karrisālesam ar savu vicu, kas šķēla gaisu gluži kā zibens, šāvās augšup līdzīgi forelei, svilpoja kā vējdzirnavu spārns vētras laikā, šņāca kā satracināts lūsis, dzēla kā čūska. Tā plīkšķēja it visur, bet visbiežāk trāpīja

ilol i >ram pa rokām, kājām un rumpi, reizēm draudīgi skardama ,iii kaklu un vaigus.

Poktors nebija nemaz tik slikts paukotājs un metās cīņā kā v.ij.tls mežakuilis, rukšķēdams un griezdams zobus. Viņš vēza zobenu, it kā cīnītos par savu dzīvību. Tomēr viņš nebija tik veikls un tik kustīgs kā dons Žuans, nedz tik apķērīgs, nedz ari lik atrs lēcienos un izklupienos. Turklāt naids viņā kūsāt kūsāja, bet dona Žuana dusmas bija aukstas kā ledus un bezkaislīgas kā apsnigusi kalna galotne. Virs nevarēja uzvarēt savu apsviedīgo un lunkano, gluži kā cauna, pretinieku. Viņa neapvalds un naids, kas izsīcināja viņu, drīzāk bija viņa ienaidnieks, nevis atbalsts — la.s traucēja sakopot domas, aklināja un darīja viņu neveiklu, trīcināja rokas. Pēdīgi viņš nometa zobenu zemē, saliecās un aizklāja seju rokām, pa kurām straumītēm vien tecēja asinis. Viņš raudaja aiz bezspēcīga naida un pazemojuma. Viņš spļāva, lamājās, rēca, šņāca, lādēja donu Žuanu, cūkas, čigānus un visu pasauli un sevi piedevām. Tādus sulīgus izteicienus un vārdus Žuanito vēl nebija dzirdējis. Doktora Karrisālesa lāsti un zaimi drīzāk gan bija aizgūti ciema krogā un zaldātu bordelī, nevis Salamankas universitātē. Tad viņš pēkšņi apklusa, pacēla zobenu un saņurcīto cepuri, kas bija novārtīta ceļa putekļos, uzlika to galvā, uzrāpās uz sava ēzeļa un, neteicis vairs ne vārda, devās projām.

Čigāni bailīgi spiedās bariņā un aizvilkās atpakaļ pie saviem ratiem un ugunskura. Šķiet, ka viņi bija vairāk pārsteigti un izbijušies no šī dueļa, ja to vispār varēja nosaukt par dueli, starp donu Žuanu un doktoru jeb advokātu, ja viņš patiešām bija doktors, nekā par savu sadursmi ar šo doktoru.

Lielais Žuans un Mazais Žuans turpināja ceļu, it kā nekas nebūtu gadījies. Žuanito mēģināja uzsākt sarunu par nupat notikušo:

Tas tik bija ko vērts, ka kungs tam lielībniekam sadeva pa mici un iemācīja kaunu prast!

—  Es nevienam neesmu sadevis pa mici, lai iemācītu kaunu prast. Es neesmu nekāds skolmeistars! Viņš man negribēja griezt ceļu. Viņa uzvedība bija necienīga.

Un šī saruna vairs neatsākās.

Kad viņi beidzot gatavojās iet pie miera zemnieka sētā, kur bija dabūjuši naktsmājas, Žuanito Ieroču nesējs pamanīja uz dona Žuana rokas garu un dziļu vāti ar sarecējušām asinīm, doktora Karrisālesa zobena pēdas. Kad dons Žuans mazgājās, tā atkal sāka asiņot.

—  Kungs ir ievainots, atļaujiet jums palīdzēt!

—  Es neesmu ievainots, tek vienīgi asinis,— dons Žuans, kā allaž, atbildēja stīvā un noraidošā tonī. Viņš uzlēja rokai mazliet vīna un apsēja to ar kabatlakatiņu.

Pēc tam viņi uzrāpās uz bēniņiem, kur viņiem nāksies pārlaist nakti — donam Žuanam kambarī, Mazajam Žuanam turpat bēni ņos, uz sava mēteļa un ar savu saini blakus.

Pēdīgi viņi nonāca Kordovā — viens, it kā ceļš viņam nebūtu sagādājis nekādas grūtības, bet otrs — tik tikko turēdamies seglos. Viņi bija ceļā gandrīz veselu nedēļu — tā bija bezrūpīga, dīkdienīga un patīkama nedēļa, kā pastaiga vai atelpa. Bet Kordovā no jauna sākās skaļība — Tenorio izrāde, kurā tika demonstrēts pārākums un patvaldnieciskums, un māka krustot šķēpus, kad vien radās iegansts.

Tenorio bija radi pilsētā. Dons Žuans ērti iekārtojās viņu mājā. Greznībā un lepnumā šīs istabas neko neatpalika no tēva mājas Seviljā. Zirgi, mūlis un Žuanito apmetās saimniecības ēku rindā, kas ļoti atgādināja to, kura bija Seviljā, tikai šeit tā staveja savrup un neapjoza pils pagalmu.

Dons Žuans nekavējoties pieņēma ielūgumus, kas pienāca cits pēc cita,— uz ballēm, vizītēm, pastaigām, medībām un citiem izrādīšanās pasākumiem. Kordovas radi vai no ādas līda ārā, lai parādītu, ka nemaz nav sliktāki par Seviljas augstmaņiem, un pie viena parādītu saviem paziņām, ko spēj viņu ģimene. Mazais Žuans arī nezaudēja laiku un devās cīņās ar kalpiem šajā svešajā sētā — protams, ne jau palaida rokas kauliņos, bet izcīnīja vardu cīņas, dzīdams aizvainojošus jociņus un ķircinādamies, jo, pirms abas puses nodibināja draudzīgas attiecības, vienai otru vajadzēja iztaustīt. Viņš godam izturēja šo pārbaudījumu un ātri iemantoja vispārēju cieņu. Turklāt šeit ļoti noderēja viņa māka staigāt uz rokām.

Un viņš meloja — meloja un plātījās, tā ka lielākā tiesa jauno draugu netika viņam līdzi. Visvairāk, protams, par donu Žuanu — par viņa bagātībām un smalkajiem ieradumiem, par Seviljas pils greznību, par dona Žuana drosmi un veiklību un par viņa bezbailīgajām, nekautrīgajām izdomām, par visiem tiem, kurus viņš pieveicis dueļos un auļošanas sacensībās, un visiem, kurus bija vazājis aiz deguna. Tomēr visvairāk par meitenēm un sievietēm, kuras dons Žuans bija ar viltu dabūjis augšpēdus un savā karaliskā manierē aplaimojis ar zizli un valslsābolu. Žuanito Viltnieks piederēja pie tiem stāstītājiem, kuri vienreiz pateica patiesību, bet deviņdesmit deviņas reizes sameloja. Un ar patiesībām, ko viņš stāstīja, kā aizvien, apgājās atbilstoši savai

I i i| nieka iedabai un apaugļoja tās ar savu dāsno mēli un iniM'.iju, tā ka tās savairojās neaptveramos daudzumos un ņu.l rja kā mākslīgi perējumi. Žuanito Blēdis izmanījās palaist n. valodas, satraukt un iedvest mānīgas cerības kordoviešiem jau 1.11>ii laiku pirms tam, iekams Lielais Žuans pats paguva pa īstam mesties piedzīvojumos un iekveldināt jūtas visiem likumīgiem vīriem un līgavaiņiem, un baudkārām kundzēm, un skumju māktām, ziņkārām jaunkundzēm. Donam Žuanam nācās pastcigIIes, lai panāktu savu slavu. Un tas viņam izdevās.

Viņš sāka, kā parasti, protams, ar bodes skuķiem un krogus meitām, un viņām līdzīgām uz ielas, bet ar labāko aprindu jaunajām dāmām uzsāka pazīšanos baznīcās, pastaigās, ballēs, mūzikas salonos un tā tālāk. Viņš lika lietā savas parastās manieres, gandrīz nemaz nedomādams, tomēr ar pārsteidzoši iedarbīgu prasmi: meta kaismīgus skatienus, sūtīja puķes, bārstīja komplimentus, vilināja ar naudu un dāvanām, daudznozīmīgi spieda roku, slepeni glāstīja, saldā balsī čukstēja maigus vārdus, solīja saderināties, draudēja ar skandāliem, izlikās aizvainots, nenoniecināja arī viltības un tā tklak, un tā tālāk — atkarībā no upura un apstākļiem.

Bet tas viss bija nieki — neaizraujošs un neiedvesmojošs laika kavēklis, kas neļāva pienācīgi novērtēt viņa lielo spēku, mākas un drošsirdību. Varbūt dons Žuans slīga apātijā, vienaldzībā, bija apjucis, nejutās labi, bija noguris pēc ceļojuma, apstakļu nomākts, laisks — kas to lai zina?! Žuanito jutās ta kā pievilies, mazliet vīlies savu jauno un ziņkārīgo draugu priekšā. Ja nebūtu baumu, kuras viņš pats palaida, dons Žuans nepiesaistītu sev īpašu uzmanību. Tomēr viņš atžirga, Lielais Žuans, pamazām atžirga, tiklīdz sajuta prāva upura smaku.

Mājā, kurā viesojās dons Žuans, dzīvoja cienkundze un meitas — viņa māsīcas vai gandrīz māsīcas —, un vesels pulks kalpoņu. Visus šos sieviešus stingri turēja grožos saimniece, valdonīga, dievticīga un manierīga sieviete. Visvairāk šeit rūpējās par tikumību, meitenei visupirmajā kārtā vajadzēja būt vienkāršai, atturīgai, klusai, bet galvenais — nepieejamai vīriešiem.

Protams, arī mājās, Seviljā, bija stingri groži. Tomēr tur stingrība bija pavisam citāda. Dona Djēgo mājā sieviešu tikumībai nepiegrieza tik lielu vērību — ja vien ievēro ārējo pieklājību un netikumība nepārkāpj bruņinieku noteikumus un paliek pašu mājā. Dāmas, kas no vīriešu viedokļa izrādīja pārāk lielu nepieejamību — it sevišķi ja bija acij tīkamas —, uzskatīja par mazāk noderīgām un ne visai gudrām, un slikti audzinātām. Viņas nebaudīja dona Žuana labvēlību jau kopš paša sākuma.

Bet tās, kuras bija noderīgas, prātīgas un mīlīgas, gluži otrādi, bija viņa rangu jeb žēlastības tabulas pašā augšā, vismaz kādu laiku. Viņas iemantoja privilēģijas, varēja lepoties cilu priekšā, varēja greznoties ar dārgām pērlītēm un zīlītēm.

Taču pie Kordovas radiem attieksmes bija tieši pretējas. Klīrība un uzpūtība bija lielas vērtības. Mīlīgu izturēšanos pret kungiem — pie kādas dons Žuans bija pieradis savās mājās — šeit uzlūkoja par nepiedodamu nekautrību. Un tā nebūt nebija nedz ārišķība, nedz izlikšanās. Bargā, asredzīgā un aizdomu pilnā cienkundze bija iedvesusi nāves bailes gan savām meitām, gan kalponēm, tā ka viņas, šķiet, bija pavisam aizmirsušas, ka dievs radījis viņas par sievietēm un ka šīs sievišķīgās īpatnības ir kaut kam arī domātas.

Sīs klosteriskās attiecības drīz vien donam Žuanam bija kā dadzis acī. Kad viņš bija apjautis, cik šī kārtība patiesībā ir nelāga, viņā no jauna modās dzīvības spēki. Beidzot viņš atklāja izaicinājumu — izaicinājumu, kas nogaidīja tepat šajā nepatīkamajā, atbaidošajā mājā, kuras kārtība uzbudināja viņu. Un — ticiet vai neticiet — pati cienkundze tapa par viņa lielāko izaicinājumu, kaut arī viņai tuvojās piecdesmit vai varbūt pat bija jau pāri piecdesmit.

Cienkundze bija drukna, liela auguma un kupla, un reiz viņai būs ūsas, kas patlaban virs garās virslūpas tik tikko dzina asnus līdzīgi rudziem agrā pavasarī. Viņa nebija nekāds vārais stādiņš, drīzāk gan varens un žuburains ozols — mezglains un ar biezu, rēpuļainu mizu, ciets, nesalaužams un stiprs. Viņa meta ēnu pār visu un visiem šajā lielajā mājā — pasargāja no nelaiķa un vētrām paaugu, kas spiedās zem viņas varenās lapotnes Varbūt viņa susināja arī viņu dzīvības sulu. Jo — nav jau grūti atminēt — lielos kokos sula noteikti strāvo daudz bagātīgāk un brāzmaināk nekā sīkos augos un atvasēs.

Un dons Žuans pievērsa skatienu viņai — sākumā viņu valdzināja viņas valdonīgums un augstprātīgā lepnība, nesalaužamā pašpārliecinātība un nepieejamība, vēlāk viņš sāka nojaust viņā ko citu — noslēpumainas vērtības, kas nebija tik vispārnoderīgas. Pārējie sievieši radu mājā, gan meitas, gan kalpones, blakus cienkundzei izskatījās kā neizplaukuši pumpuri, lai gan daudzām meitenes gadi jau sen bija aiz muguras.

Dons Žuans pameta novārtā savus nenopietnos piedzīvojumus ar sieviešiem ārpus mājas un pievērsās tikai viesmīlīgās pajumtes iemītniecēm. Viņš sāka aplidot mazās, klīrīgās mamzeles un zostiņas — visas bālsejainās, šai jomā neapgaismotās vai pa pusei apgaismotās māsīcas vai pusmāsīcas un visas iebiedētās

kalpones, kas zagās apkārt, apslāpēdamas savu saldkaisli un n< /inādamas, kur lai to liek.

Ar kalponēm viņš apgājās tāpat, kā bija radis mājās un ārpus

i.i    tikai straujāk un nekautrīgāk — nepalaida garām izdevību ipņemt, iekniebt, izģērba ar acim, spaidīja pa kaktiem un negausīgi gramstījās zem brunčiem, norunāja slepenas tikšanās, b.iza naudu azotē. Un tā tālāk. Bet vienmēr parūpējās, lai ..limniece, cēlā senjora un viņa tēva tuva radinieka sieva, to redzētu.

Pret māsīcām vai pusmāsīcām dons Žuans izturējās pavisam citādi. Bija laipns un lišķēja, runāja medainas runas un tvīka ilgās. Izdomāja glaimus un pliekanus, pārsaldinātus komplimentus, ko bārstīja apmulsušajām lellītēm gan vietā, gan nevietā. Nabaga nevainīgās radībiņas itin nemaz nebija pieradušas pie tiem. Viņas nekad nebija dzirdējušas tos dzīvajā dzīvē, vienīgi teātrī un lasījušas sentimentālos romānos un bruņinieku stāstos. Viņas pat neuzdrošinājās sapņot, ka pašas sastaps kaut ko tādu — bruņinieku, kavaljero — un dzirdēs tik maigus, skaistus vārdus, kas locīt izlocīti garās, pērļainās frāzēs.

Nepagāja pat nedēļa, kad dons Žuans viņas bija pavisam apbūris un samulsinājis. Drīz vien viņas vairs nezināja, ko iesākt. Gan sarka, gan bālēja, zaudēja rokdarbu rāmjus un lūgšanu grāmatas vai to, ko tajā mirklī turēja rokās, pēkšņi metās ārā no istabas ar dobji pukstošu sirdi, neko neredzēdamas un nedzirdēdamas, viņām šķita, ka tūlīt pat nomirs. Viņas nezināja, kam īsti ticēt, viņas apspriedās savā starpā, skaļi smējās, sačukstējās, ķiķināja, nopūtās un raudāja. Taču ne pie kādas skaidrības nenonāca — un apjuka vēl vairāk no šīm tiksmīgajām un vaļsirdīgajām sarunām. Nevarēja saprast, vai viņš jokojas ar viņām vai domā nopietni. Viņas neuzdrošinājās noticēt savai laimei. Nesaprata, vai tā bija laime vai nelaime. Vēl jo mazāk uzdrošinājās šaubīties par savu laimi. Šaušalīgi baidījās no savas mātes. Sis vārgās bezasiņu būtnes dega kā drudzī, viņu miesa bija sadumpojusies, to mulsināja trīsas un šūpas, un tajā mutuļoja dīvainas strāvas. Viņas bija pārliecinātas, ka viņas piemeklējis sods, taču vēl vairāk baidījās, ka nepiedienīgo satraukumu, kas plosīja viņas, kāds var pamanīt. It kā pavasara ūdeņi, nevaldāmi atbrāzušies, aizrautu līdzi arī viņas, straujteces, ūdenskritumus un murdošus ūdeņus. Zeme, šķiet, līgojās viņām zem kājām, te izzuzdama, te sakustēdamās, te sagāzdamās.

Turklāt viņas redzēja, kā dons Žuans izturas pret kalponēm un skuķēm — nekautrīgi, uzmācīgi, bez kāda pasaldinājuma vai vilcināšanās. Un viņas vēroja visu ar skaudību un īgnumu, bet vienlaikus arī ar nicinājumu un neldzīgā, trulā apjukumā. Ko

viņš domāja? Vai viņas bija mazāk iekārojamas par visām šīm prastajām, netīrajām zemnieku skuķēm un kalponēm, pēc kurām viņš tik alkaini dzinās, kuras tik kvēli apskāva?! Bet varbūt aiz šīs smalkās, poētiskās pielūgsmes, par kuras upuriem viņas bija kļuvušas, aiz šīs pasakainās pielūgsmes, kāda iespējama vienīgi teātri, patiesībā slēpjas kaut kas nesmalks un nepoētisks? Ja nu viņa mīlīgās, apburošās manieres savā visdziļākajā būtībā bija vienīgi aizplīvurota netiklība un maskēta, zemiska lakstošanās ar visvulgārākajiem nodomiem? Varbūt viņa smalkums, tas, kas šķita tāds, nav nekas cits kā tā pati rupjā, briesmīgā, neiedomājamā uzmācība, kuru viņš nespēja noslēpt, kad glāstīja un spaidīja, un kļāva pie krūtīm kalpones?

Nepagāja ne nedēļa, kad dons Žuans, šādā veidā turpinot izrīkoties, izmanījās apgriezt visu māju ar kājām gaisā. Viņš uzbangoja kaislības, nemieru un lielu, lielu apmulsumu sieviešos. Sajās šķīstajās zālēs un salonos, un kungu istabās, un klusajās jumtistabiņās, un jaunavu kambaros līdz šim bija sanējušas vienīgi smalkas balsis, dievbijīgas runas, bezkrāsaini vārdi, maigas nopūtas un elsas, un citas delikātas skaņas. Tās izdvesa stindzinošā cēlumā. Tagad šajā klusumā ik dienas ielauzās neizskaidrojamas, nepieklājīgi skaļas elsas, it kā teju, teju kādam plīstu krūšukurvis,— piedauzīgas ķiķināšanas šaltis vai griezīgi, pliekani smieklu izvirdumi nevietā, histēriskas raudas, spēja, viegla ādas pazoļu klaudzoņa, kādam metoties ārā no istabas, apsaucieni un strīdi juku jukām ar pārspīlēti maigiem māsu glāstiem. Jā, pēdīgi nonāca tiktāl, ka divas no šīm apburošajām muļķītēm metās viena otrai virsū ar dūrēm un nagiem — viņas plēsās, skrāpējās un lamājās kā divas tirgussievas.

Žuanito, protams, bija savs kambaris bēniņos, kalpu galā. Bet tur viņš tikai gulēja. Lielākoties pa dienu un vakarā viņš uzturējās pilī. Viņš labi jutās starp kungiem, vienmēr tiecās turp, kur kaut kas notika. Turklāt viņš taču bija dona Žuana kalps, kam vajadzēja ik mirkli būt savam kungam pie rokas — rītos, kad dons Žuans piecēlās un viņam vajadzēja palīdzēt apģērbties un nomazgāties, vai vakaros, kad viņš, liekoties gulēt, atdeva savu aprīkojumu un visu citu Žuanito Kalpam, kuram vajadzēja to uzturēt kārtībā. Žuanito Ieroču nesējs tāpēc arī nīka pilī gandrīz visu dienu un drīz vien zināja visus kambarus, kaktus un jumtistabiņas.

Viņš uzreiz pamanīja pārmaiņu dona Žuana uzvedībā. Viņš būtu bijis kurls un akls, ja neieraudzītu un nenojaustu, kādas postošas sekas ir dona Žuana klātbūtnei, kas visu pārvērš,— ja neieraudzītu nekautrīgo, vienreizējo donu Žuanu un viņa lakstošanās uzplūdus. Žuanito saprata, ka tas ir tikai sākums un ka

liktākais vēl priekšā. Un viņš ar interesi gaidīja — pacilātā, ierību pilnā satraukumā, bet viņu urdīja arī nemiers, nomāca pretīgums un draudīgas bailes.

Apjukums un uzbudinājums mājā kļuva aizvien drudžaināks un baismāks. Žuanito bija žēl skatīties uz šim satrauktajām kalponitēm un mīlīgajām, skaistajām ģimenes lellītēm ar vistas smadzenēm, viņas un viņu laipnie un bezpalīdzīgie vecāki bija tik neaizsargāti pret dona Žuana graujošo, postošo darbību. Tomēr Žuanito ari ienīda viņus visus pēc kārtas, viņā gavilēja un sāpīgi dzēla ļauns prieks, naids pret vājākā nonievāšanu, kad viņš redzēja, kā dons Žuans spēlēja savu spēli — ar tādu pašpārliecinātību par savu pārākumu, tik nežēlīgi, aukstasinīgi un nekautrīgi. Viņš apbrīnoja donu Žuanu un juta riebumu pret viņu. Apbrīna nebija atdalāma no nepatikas — tās bija kā medaļas divas puses. Tomēr visu, jādomā, pārmāca ziņkāre un vēl vairāk klajš nicinājums. Sī slēptā netiklība bija gan salda, gan mokoša. Tā neatkāpās no viņa. Gluži kā skurbinoša inde ieplūda viņa asinis dienu un nakti. Reizēm gandrīz reiba galva. Viņš jautāja sev, vai kaut kas tamlīdzīgs nenotiek ari ar donu Žuanu. Varbūt.

Viesmīlības un cieņas apliecināšana sagādāja dona Žuana laipnajiem saimniekiem lielas neērtības, jo viņi, turklāt visai drīz, nāca pie atziņas, ka ir spiesti apvaldīt viņa neprātības. No sākuma viņi mēģināja skatīties caur pirkstiem uz dona Žuana apņēmību. Viņu viesis un radinieks pirmajā laikā taču bija atstājis ļoti labu un solīdu iespaidu. Viņi cerēja, ka viesa apkaunojošā uzvedība ir nejaušība un drīz vien viņš atgūs saprātu. Kad gaišās cerības nepiepildījās, viņi mēģināja dot delikātus mājienus, jokodamies aizrādīja un tēvišķi pamācīja, pierunāja un pat lūdza. Tomēr viņš nerimās un nerimās. Viņi bija spiesti tieši izteikt viņam aizrādījumus un nopietni pamācīt. Arī tas nelīdzēja, likās, ka briest īsts konflikts. Mājā bija liels juceklis, sajukums kā pie Bābeles torņa. Dievbijība, mājas miers un kārtība tika sagrauta lausku lauskās un tās izsvaidītas sabangoto kaislību duļķainajā jūrā.

Visupēdīgi donu Žuanu aicināja pie mājas saimnieka un viņa sievas uz gauži nopietnu sarunu. Jaunajam cilvēkam tika paziņots, ka viņa uzturēšanās mājā vairs nav vēlama. Viņam jāpamet māja — jo ātrāk, jo labāk.

Dons Žuans, šķiet, nekā nesaprata, izskatījās pārsteigts, apstulbis, viņš stāvēja klusēdams, samulsis, nokāris galvu, pat izmanījās nosarkt, lai gan viņa krīta bālie vaigi sārtuma nepazina.

Veikli notēlotais viesa izbrīns piespieda abus laulātos draugus sniegt sīkākus paskaidrojumus cik vien iespējams delikāti un iecietīgi.

Jā gan, viņš pastāvīgi uzmācies kalponēm — piedauzīgi un klaji, nekautrēdamies pat no svešām acīm, piedevām tik neatlaidīgi un nevainojami aplidojis savas kārtas meitenes, it kā viņam būtu visnopietnākie nodomi, nepiedienīgi tikai tas, ka viņš aplidojis visas uzreiz, neizvēlēdamies no viņām vienu, kas kļūtu par viņa izredzēto, un nepiedienība, lielākā nepiedienība, ka viņš uzvedies tā, it kā atrastos dievs vien zina kur, nevis pieklājīgā namā, un vienlaikus tēlojis līgavaini labāko aprindu ģimenē, turklāt bildinājis visas meitas.

Viņi juceklīgi runāja un runāja. Mājas saimnieku pienākumi nonāca pretrunā ar vecāku jūtām. Viņi labprāt bez garām runām būtu izmetuši viņu ārā pa durvīm tenteru tenteriski, bet viņš bija viņu viesis un radinieks, piedevām muižnieks — tāpat kā viņi paši.

Dons Žuans izlikās, ka pamazām sāk saprast, ka tikai tagad, šajā mirklī, aptver, ko pastrādājis. Viņš sāka taisnoties un izskatījās tik apjucis, pārsteigts, atmaskots, meklēja vārdus, un šķita, ka viņš pinas savu domu džungļos un mēģina izkļūt uz ceļa, apjaust, kā un kāpēc varējis tā nomaldīties.

Viņš neesot neko zinājis un apjēdzis, viņš sacīja. Tagad viņam esot skaidrs, tagad viņš saprotot, ka neesot apzinājies savu rīcību. Pār viņu pēkšņi nākusi apgaismība, cik nepiedodami viņš uzvedies, cik briesmīgi, gluži kā bezprātis. Viņam pēkšņi ataususi gaisma, it kā alvērušies logi tumšai istabai. Viņš esot ļoti patejcīgs viņiem, saviem otrajiem vecākiem, tā viņš sauca viņus, ka tie atvēruši viņam acis. Bet viņa apjukumam neesot robežu, viņš jūtoties kā nožēlojama muša uz āķa, kas iemests straujā upē, kurā mudž foreles. Viss sagriezies atvarainā burzguli. Droši vien viņš zaudējis prātu, tagad viņš to redzot, viņš esot bijis kā apmāts, klīdis apkārt kā sapnī, kā aklā noburtibā un neesot zinājis, ko pasācis. Kāds ārprāts esot sagrābis viņu. Viņš nevarot izskaidrot savu rīcību un kaunoties tā, ka gribot mirt. Viņu mācot šaušalīgs negods, un vēlreiz viņš pateicoties saviem otrajiem vecākiem, ka tie beidzot atvēruši viņam acis.

Tā viņš turpināja ilgi. Vārdu straume plūda midzinādama un maldinādama. Abi laulātie draugi neticēja savām ausīm. Tomēr viņa tirādes un vaikstīšanās acīmredzot mazliet, mazliet sašķobīja saimnieku neticību un modrību.

Žuanito bija ielavījies galerijā un pielicis ausi pie atslēgas cauruma slepenās durvīs, kas veda uz istabām, kur cienkungs un cienkundze sprieda tiesu donam Žuanam Tenorio. Viņš dzirdēja

i'.ii.Iiiz visu un pa spraugu pat redzēja pazibam šo izrādīšanos. Viņš trīcēdams un drebēdams saspringti sekoja pārsteidzošajai i i .niri un nepacietīgi gaidīja, kā dons Žuans izkļūs no šī tīkla.

Dons Žuans bija vienreizējs, neiedomājams bezgodis un In-liski valdīja pār sevi, caur un cauri, sākot ar domām, vārdiem, meli un beidzot ar jūtām, sārtumu vaigos un asarām. Pēdīgi viņš nokrita uz ceļiem — jā, patiešām, īstas asaras sāka plūst no acīm. Viņš satvēra viņu rokas, noklāja ar skūpstiem un lūdza visu sveto vārdā aiz mīlestības un cieņas pret viņu kopīgiem, ļoti godājamiem senčiem piedot viņam, bēdu piemeklētam. Viņš esot neapdomīgi pazudinājis sevi. Viņš neko nesaprotot. Viņš esot kļuvis par svešinieku pats sev, par pavisam citu cilvēku, kāds viņš patiesībā nemaz neesot. Droši vien kāda burvība padarījusi viņu par tādu bezprāti. Un tā tālāk, un tā tālāk. Viņš stomījās un i.iudāja, vārdi šaudījās uz visām pusēm kā pārbiedēti zaķi, kad dzinēji medībās tos iztrenkājuši. Viņš tik veikli tēloja apjukušu un izmisušu cilvēku, ka tam, kurš nepazina viņu, nāktos noticēt. Taču Žuanito pazina viņu un pats jutās kā iztramdīts — šī spēle gan pievīla un sajūsmināja, gan atgrūda un modināja kaunu.

Un tā dons Žuans pilnīgi atzina sevi par bēdu sagrauztu vainīgo un nelietīgu un nožēlojamu cilvēku un teica, ka ienīstot sevi. Viņš saprotot, ka viņam jāpamet šī māja, viņš pats arī gribot doties projām, cik ātri vien iespējams. Viņam esot kauns rādīties mājiniekiem acīs. Viņš gribētu pazust tūlīt pat. Bet to viņš nevarot! Viņš lūdza dieva un Tcnorio dzimtas labklājības vārdā paciest viņu vēl dažas dienas. Lai gan viņš pats viņu vietā nepaciestu, bet tā bija viņa vaina un taisnīgs sods viņam. Tomēr viņš cerot uz viņiem — viņi esot vecāki par viņu, cēlsirdīgāki. Viņš apsolot, ka nerādīšoties mājiniekiem acīs. Viņš ieslēgšoties savā istabā, ēdienu lai viņam ienesot, viņš nebāzīšot degunu ārā no istabas, kamēr vien uzturēsies šajā māja. Viņš jau nelūgtu viņus, bet nelaime tā, ka pilsētā viņam ir darīšanas, kuru dēļ viņam jāaizkavējoties, tēvs uzdevis šo to nokārtot, vajagot nomaksāt sīkus parādus piegādātājiem un izrīkot visus tā, lai neciestu Seviljas tirdzniecības nama labā slava, piedevām rīt viņam pienākšot naudas sūtījums.

Tā arī nolēma, tā arī norunāja. Viņam deva divas dienas laika, bet trešajā viņam jādodas prom. Un šajās divās dienās un trīs naktīs viņš nedrīkst ielaisties nekādās attiecībās ar mājiniekiem, ne ar kalponēm, ne ar viņu pašu meitām. Viņam jāuzturas vienīgi savā istabā, izņemot to laiku, kad viņš esot pilsētā savās darīšanās. Jā, viņš saņēma atbildi uz savu biklo jautājumu — uz baznīcu, protams, viņš arī varot iet, uz grēksūdzi un misi.

Žuanito domas drebēja — gan aiz tīksmes, gan nepatikas pret savu kungu. Viņš labi zināja — kamēr viņi ir Kordovā, dons Žuans pat nedomāja kārtot darīšanas un, cik viņam zināms, nebija norunājis nevienu tikšanos. Un ari naudu viņi negaidīja, jo dons Djēgo un visi pārējie vēl līdz šim nezināja, kur viņi atrodas. Viņi taču gluži vienkārši bija aizbēguši no Seviljas un pārtika no tā, ko bija paķēruši līdzi.

Pēc šis sarunas dons Žuans tūlīt pat smagiem soļiem aizgāja atpakaļ uz savu istabu. Sajā mājā nebija redzēts tik nokaunējies un noskumis radījums, kas tik nemanāmi noslēpjas. Žuanito steidzās viņam pakaļ. Kad viņš ieraudzīja savu kungu, pavērās pavisam cita aina: no nožēlojamā, noskumušā tēla vairs nebija ne vēsts — viena vienīga trauksme, viens mirklis — kamzolis nomests, papīrs, spalva un tinte galdā, blakus glāze vīna, acis deg aukstās liesmās.

—  Aizver durvis,— nošņācās Lielais Žuans,— apsēdies! Tu visu zini, visu redzēji!

Žuanito kaut ko nomurmināja — nē, viņš nekā nezinot, kādu vārdiņu esot dzirdējis, bet, par ko dons Žuans patlaban runājot, viņam neesot ne jausmas.

—  Tu esi blēdis — pēc acim redzu, ka tu noklausījies kaut kur , aiz portjeras! Tev tūlīt jāiet uz baznīcu. Pagaidi! Stāvi klusu!

Dons Žuans atkal sāka rakstīt, tad apdomājās, saplēsa uzrakstīto, uzskribelēja savus ieteikumus un priekšlikumus un rakstīja atkal. Pēdīgi vēstule bija uzrakstīta, viņš iemērca pirkstus puķu vāzes ūdenī un uzšļakstīja dažus pilienus uz papīra lapas. Pēc tam ar mēli aizlipināja vēstuli un iedeva Žuanito Blēdim.

—  Ej tūlīt uz baznīcu, pēc pusstundas sāksies mise. Viņas parastā vieta — pie labās puses sānu altāra. Pieiesi pie viņas un atdosi vēstuli. Apģērbies pieklājīgi, ļoti pieklājīgi un akurāti, tomēr vienkārši un neuzkrītoši, ļoti vienkārši! Tev jāatstāj padevīga un pazemīga kalpa iespaids, esi ļoti pazemīgs! Ja viņa atvērs un lasīs vēstuli, uzmanigi seko, kā viņa izturēsies, un neej prom uzreiz, varbūt viņa gribēs dot tev atbildi. Tad nāc atpakaļ pie manis, tomēr nerunā ar mani, ja nebūsi dabūjis vēstuli vai kādu ziņu no viņas. Es sēdēšu netālu no ieejas, kas atrodas pie apelsīnu dārza, tūlīt pa labi. Turi acis vaļā, es tev došu zīmi, ja tu man būsi vajadzīgs. Vakarā sagatavosi zirgus ceļam un saliksi mantas, sagādāsi maizi, vīnu un visu citu. Mēs varbūt dosimies prom no šejienes steigšus, kādā no tuvākajām dienām.

Ar to arī saruna bija galā. Žuanito tika sūtīts projām. Ar vēstuli rokā.

/ii.iilito Viltnieks aizsteidzās uz savu kambari, pa ceļam Vliiuvc paķerdams kausiņu ar verdošu ūdeni. Paturējis vēstuli v1 1 Ivaikiem, viņš to uzmanīgi atvēra, izlasīja un tikpat rūpīgi «Muuēja. Lasot viņu pārņēma gan patīkamas, gan nicīgas gaidu in r. jā, viņš jau gan bija nojautis vēstules saturu. Dons fuiins rakstīja:

• Māmulīt, atļaujiet Jūs ta uzrunāt aiz cieņas pret Jūsu gadiem, cieņas pret Jūsu lēnprātību, dēla uzticībā un pateicībā par

…. stingrību, ko jūs parādāt man, lai gan neesmu Jūsu dēls!

I, mijiet Jūs saukt par māti, jo vienīgi šis vārds pauž uzticību, I ndu es kopš pirmā mirkļa loloju pret Jums, un tā man vieglāk izteikt Jums dēla jūtas, kuras līdz šim dusējušas manī un kuras nīkstu Jums izteikt.

Esmu uzaudzis bez mātes, bez māsām — mājā, kur nepazina «ieviešu lēnprātību un glāstus, spīvā, bezjūtīgā, parupjā vīriešu nubiedrībā, nepazīdams sievietes rūpju un godbijīgas mīlestības valdzinājumu. Jā, mīlestība ir īstais vārds! Mani uzaudzināja l.ibs, gudrs un stingrs, bet mūžam ārkārtīgi aizņemts tēvs un lielākoties kalpotāji un sveši cilvēki. Es nekad neesmu zinājis, ko nozīmē būt savas mātes dēlam, savas māsas brālim. Esmu baudījis vīriešu audzināšanu — jūtās skopu, jo manam augsti godājamam tēvam, svēti veicot grūtos dzimtas galvas pienākumus, rūpējoties par ģimenes labās slavas saglabāšanu un labklājības nostiprināšanu, bieži jo bieži nācās uzticēt dēlu ne visai augstas kārtas ļaudīm. Ai, cik daudz laupīts bērnam, zēnam, kurš uzaudzis ģimenē, kur nav ne mātes, ne māsu, ko aizsargāt, aprūpēt un mīlēt ar dēla un brāļa godbijību un maigumu!

Jā, atkal manās lūpās raisās vārds — mīlestība, mīlestība, šis vienīgais vārds! Nekad agrāk neesmu to izrunājis' — tas ir svešs manai mēlei. Bet šis svešais vārds modina manī dīvainu, mulsu, klusu laimi.

Piedodiet man visu, ko esmu nogrēkojies! Es griežos pie Jums — Jūs man esat tā māte, ko liktenis man liedzis! Mēģiniet saprast, ka ne jau ļaunprātība, bet neapdomība bija par iemeslu tam, ka es negodīgi izmantoju Jūsu viesmīlību! Ja biju rupjš un neaudzināts — protams, es uzvedos rupji un neaudzināti, lai gan to nesapratu, taču šobrīd es sarkstu, domādams par to,— ja esmu bijis nepiedodami rupjš un neaudzināts, tad ticiet man, ka šāda mana uzvedība nav sirds, prāta un gribas nobriedis auglis, bet tikai brieduma trūkums, prāta aptumsums un gluži vienkārši augstas tikumības parauga trūkums.

Ai, kopš pirmās dienas Kordovā mani vajājis arī neizskaidrojams apmulsums, kas mocījis mani kā drudzis, kura noslēpumu es nevaru atminēt. Es vairs neizprotu sevi. Man ir svešs tas

Žuans Tenorio, kurš neapburdams mētājas pa Jūsu lepnajām istabām un izturas tā, gan vārdos, gan rīcība, ka manī viņš modina vienīgi riebumu un pretīgumu. Ai, dīvains karsonis svelmē manas krūtis. Sviedru plīvas apmiglo apziņu un prātu, Un šis drudzis, kas mani tā mulsina, ir neizdibināms — tas plosa gan manu nabaga dvēseli, gan nožēlojamo miesu! Neko es vairs nesaprotu!

Nu drīz es braukšu projām. Es dodos ceļā, un manā sirdī ir gan atvieglojums, gan tukšums. Es pametu šeit ne tikai savu kaunu un apmulsumu, bet arī to cēlo ģimeni, kuru sāpinājusi mana kaunpilnā uzvedība un apmulsums. Es tomēr ceru, ka atkal kļūšu es pats un ka Jūs dziļā līdzcietībā sapratīsiet mani un nepieminē: siet ar ļaunu to, kurš bija Jūsu necienīgs!

Jūsu dēls — Jūsu Žuans Tenorio, kas līdz šim bijis bārenis!

P. S. Ak, ja nu Jūs rastu kaut brīdi, lai uzklausītu manu atvainošanos, skatītu manas asaras, cerību, ka varēšu uzmest Jums mirkli un jaust maigumu Jūsu skatienā, kurā es alkstu rast gan mātes rūpes, gan mātes stingrību!

Ar dēla cieņu un dēla mīlestību — Jūsu Žuans, mūžam Jūsu.»

Tāds bija saturs vēstulei, ko Žuanito vajadzēja nodot senjorai.ļ Viņš pārģērbās un uzposās, kā viņam bija pavēlēts, un aizsteidzās uz baznīcu.

Pēc īsa laika parādījās arī dons Žuans un nometās ceļos baznīcas solā, tūlīt pa labi no galvenās ieejas, kā viņi bija norunājuši. Žuanito neticēja pats savām acīm, gandrīz nepazina Lielo Žuanu. Frizūra kā klostera brālim — mati atglausti atpakaļ un pakausī saņemti mezglā. Ģērbies vienkāršās, melnās drānās, krekls bez kruzuļojuma un kravates, ieroču nekādu, seja bāla,: vaigi, šķiet, iekrituši. Piepeši viņš nolieca galvu un, klusu nopūties, sāka murmināt, it kā skaitītu lūgšanu lielā nožēlā un; dvēseles mokās. Drīz Žuanito ieraudzīja arī dievbijīgo senioru, kas ienāca baznīcā kopā ar divām meitām.

Žuanito Blēdis lēnīgi tuvojās viņai, atvainojās par traucējumu] un nodeva vēstuli. Un atgāja maliņā, lai pagaidītu. Viņa atvēra vēstuli, uzmeta tai mirkli, pietuvināja acīm un sāka uzmanīgi lasīt. Tad ieslīga pārdomās un sāka lasīt otrreiz — daudz lēnāk.j Ar mājienu paaicināja Žuanito Viltnieku un sacīja, lai viņš: pasaka savam kungam, ka viņa vēloties īsi pirms vakariņām] pateikt viņam dažus vārdus dzeltenajā stūra istabā.

Žuanito stīvu skatu raudzījās viņā. It kā priekšā būtu zvērs,, kas tieštiešam iet uz viņam sagatavoto slazdu — kā lācis vai vilks, nenojauzdams lamatas, uzkāpj uz ļodzīgā klāja, kas piesedz medību bedri. Viņu sagrāba vēlēšanās brīdināt viņu. Bet viņa

i.uulzījās viņā tik spīvi, auksti un valdonīgi, ka šī vēlēšanās tūlīt (.it izplēnēja un apdzisa. Un ko gan viņš varēja viņai teikt?!

Viņš nodeva sveicienus donam Žuanam, kas cītīgi klausījās, nepārtraukdams žēlās vaimanas un dudināšanu. Pēc tam Žuanito g.ija uz mājām, lai sagatavotos pēkšņai aizbraukšanai.

Pavasara vējiņš noglāstīja ielas un rotaļājās virs Kordovas bagāto radu pils fasādes. Pieskārās logu režģiem un atvērtām lūkām. Draiskojās puķu podos un vīteņaugos, kas šur tur vijās gar māju sienām, un puta dakstiņu stabulēs. Tā tas izklausījās. Tomēr Mazajam Žuanam likās, it ka grants birtu pa slīpu plakni aiz tikko nobalsinātas sienas, kur viss bruka un gāzās, tur, aiz šīs žilbinoši baltās sienas.

Vakarā dons Žuans un senjora satikās un sarunājās dzeltenajā istabā, kā jau bija nolikts. Kāda spēle norisinājās viņu starpā — nav zināms nevienam, tikai viņiem abiem vai, stingri runājot, nebija zināms itin nevienam, vienīgi pašam donam Žuanam.

Kad viņš iznāca no istabas, izskatījās bāls, izmocīts, jā, sakrities un nožēlojams. Viņš acīmredzot atkal bija piespiedis savas paklausīgas acis liet asaras. Vakariņām, kuras viņš notiesāja vienatnē, savā istabā ieslēdzies, viņš pasūtīja tikai pašu vienkāršāko: maizi un ūdeni, dažas olīvas un gabaliņu kaltētas zivs. Bet Žuanito Kalps saņēma pavēli skriet uz tuvāko iebraucamo vielu un nopirkt desu, vīnu, žāvētu cāli un augļus, iebāzt to visu maišeli un vislielākajā slepenībā nogādāt donam Žuanam.

Nākamajā rītā notika kaut kas negaidīts. Senjora lika pasaukt Žuanito un iedeva viņam rūpīgi salocītu vēstuli, pavēlēdama to nekavējoties nodot donam Žuanam. Žuanito nevarēja nomākt ziņkāri un savā kambarī izlasīja vēstuli.

«Jaunais senjor un radiniek! Jūsu nožēla neatstāj mani vienaldzīgu. Jūsu vēstule un — vēl jo vairāk — Jūsu vakardienas paskaidrojumi liecina, ka, nostājies savas sirdsapziņas tiesas priekšā, Jūs tiesājat sevi ar lielu nopietnību, un tas, ņemot vērā Jūsu jaunību, dara Jums godu. Nav cilvēka, ko itin nemaz nenospiestu pārkāpums, uz kuru vedinājusi Aizredzības griba, un vēl jo mazāk ir to, kurus nenospiestu paša grēki. Tomēr Jūs tik zīmīgi un vaļsirdīgi — es sliecos rakstīt: bez kāda lepnuma, jā, vārda vislabākajā nozīmē bērnišķīgi un atklāti,— aprakstījāt apstākļus, kādos uzaugāt, tā ka jebkurš īsts kristietis un vel jo vairāk nobriedusi un pieredzējusi kristīga sieviete nevar nejust aizkustinājumu un ir spiesta atzīt, ka drīzāk gan vājums, nevis

netiklība aizvedusi Jūs neceļos. Gribas cerēt, ka Jūs vēl varat izglābties. Es pieminu Jūs savās lūgšanās un ceru, ka Jūsu necienīgā uzvedība manā un mana vīra mājā nav samaitātības auglis, bet gan prāta aptumsuma sekas, kā Jūs pats to izskaidrojat.

Tomēr es nespēju izprast visu, ko Jūs tik dedzīgā aizrautībā stāstāt par savu apmulsumu. Jūs lielākoties izsakāties ļoti skaidri un saprotami, bet, kad runājat par savu apmulsumu, par drudzi un karsoni, un noburtību, šķiet, tad es patiešām apjūku. Es vāri nojaušu šeit slēptu jēgu, kuru Jūs pats droši vien nevarat atminēt. Es uzskatu, atklāti sakot, mans nabaga vaļsirdīgais «dēls», kā Jums labpatiktos sevi saukt, ka Jūsu runas par šo «apmulsumu», «drudzi», «prāta aptumsumu» nav īsti vietā, un Jums dodu padomu: pārāk nenodziļinieties šajās domās. Ir noslēpumi, kurus labāk neatminēt. Jo var atklāties kaut kas dīvains, pat bīstams, kam Jūs, nenobriedis vīrietis, nedrīkstat tuvoties un nemūžam nedrīkstat pieskarties!

Es dodu Jums padomu kristīgi un mātišķi — mēģiniet saņemt sevi rokās un apslāpēt savas satrauktās jūtas, kad būsiet attālinājies no mūsu mājas. Jūs pametat mūsu pili. Lūdzu Jūs, nekad vairs savās domās neatgriezieties pie notikušā, bet rodiet briedumu, saprātu, īstu lēnprātību, kam sveša grūtsirdība, un mēģiniet gūt nezūdošas vērtības no tikumiskiem cilvēkiem, kas varētu būt Jums par labu paraugu. Atcerieties arīdzan, ka Jūs, tāpat kā ikviens mirstīgais, varat rast mierinājumu un atbalstu mūsu cildenās Mātes apkampienos — viņa gaida mūs visus.

Ar mātes līdzcietību

Jūsu Doloresa Konstance Tenorio.

P. S. Tas, ka Jūs topat lēnprātīgs un skaitāt lūgšanas dziļā nožēlā, kā jūs pats jau sacījāt un par ko es arī pati pārliecinājos, cēlina Jūs un iedveš cerības Jūsu turpmākajai dzīvei. Es arī lūdzu par Jums, un sievietes žēlums un kristietes līdzcietība vedina: mums vajadzētu stiprināt šo lūgšanu spēku un maigumu mūsu sirdīs, kopā lūdzot par Jūsu dvēseles glābšanu. Ja jūtat sevī šādu vēlēšanos, atnāciet lūgt kopā ar mani turpat pie sānu altāra, kur Jūs redzējāt mani vakar, tajā pašā laikā.

Mūžam jūsu

D.K.T.»

Žuanito Viltnieks lasīja vēstuli ar augošu izbrīnu. Viņam likās, ka šī vēstule ir tikpat ļaunprātīga un neīsta, pilna slēptiem nodomiem un dīvainiem, kaunpilniem tīkojumiem gluži kā dona Žuana paša vēstules. Bet tā taču nebija! Si vēstule nevarēja būt viltus, izlikšanās un kārdināšanas gara darbs, ne jau grēcīgums

Iiij.i vadījis rakstītāja spalvu, tieši otrādi — pārpārēm liela tikumība, akla lētticība un pārliecība. Tomēr tā iedarbojās tāpat kā dona Žuana iztēlotā tikumība. Donjas Doloresas dievbijīgā, ncldzīgā nevainība nepielūdzami tiecās pretim tam pašam mērķim: pavedināšanai, iznīcināšanai.

Jā gan — pēc tam viss norisinājās diezgan strauji. Dona Žuana nobālējusī seja nodevīgi atklāja viņa triumfu, kad viņš lasīja vēstuli, ko Žuanito nodeva viņam. Viņš uzskrīvelēja dažas rindiņas uz papīra gabaliņa, kuru Žuanito tūlīt pat aiznesa senjorai, kas tobrīd gatavojās kaut kur iet, tā ka viņš nedabūja iemest acis uzrakstītajā. Taču senjoras īso atbildi viņš paguva izlasīt.

«Mans jaunais draugs, Jums ir karsta, bērnišķīga sirds, tā pārāk bieži kļūst par pavēlnieci Jūsu mēlei un Jūsu rokai! Es atļāvu Jums sevi saukt par māti — māti iekš Kristus, īstās mātes vietā. Līdzcietīgā, jā, žēlsirdīgā — pareizi! Maigā — varētu būt! Dārgā jā, tā ļauj pieklājība mums vienam otru uzrunāt, ja ievērojam mēru! Bet mīļā — nē! Mīļā māte Jums ir vien tā Māte, kura mil mūs visus un kura vienīgā tik mūsu visu mīlestības cienīga. Jūs un es — mēs kopīgi lūgsim mūsu abu svēto un mīļo Māti. Bet es aizliedzu Jums saukt mani vārdā, kas man nav piemērots un kas itin nemaz nepiederas man,— vēl jo vairāk tāpēc, ka svešs ļaunprātīgs cilvēks šādu izteiksmi var iztulkot nepareizi. Iemantojiet dvēseles mieru — pavēl Jums tā, kura vien mazliet var aizstāt Jums māti.

D.K.T.*

Tajā pēcpusdienā viņi lūdza kopīgi, dons Žuans un donja Doloresa. Sen Žuanito nebija redzējis donu Žuanu tik salauztu, bet arī tik nevaldāmu, tik pazemīgu, bet arī tik alpainu, un pat jaunais, necilais apģērbs šķita nepierasts. Maltīti dons Žuans notiesāja tajā pašā divkosīgajā veidā kā iepriekšējā vakarā. Žuanito jau paredzēja, ka viņam jāpasteidzas ar pēdējiem sagatavošanās darbiem varbūtējai pēkšņai aizbraukšanai.

Nākamajā dienā dons Žuans Tenorio zīmītē, ko Žuanito nodeva senjorai, izlūdzās vēl vienu tikšanos, gribēja pēdējo reizi nožēlot grēkus un skaitīt lūgšanas. Viņš mācās viņai virsū, lai viņa uzklausa viņu aiz žēlsirdības, vispēdējo reizi, jo rīt mazā gaismiņā viņam jau jādodas ceļā.

Jā, tālāk viss gāja savu gaitu. Senjoras viesistaba, dzeltenā stūra istaba, atradās savrup aiz atpūtas istabas un garderobes, otrā pusē tai piegūla drēbju kambari. Žuanito ielavījās vienā no šiem kambariem, ziņkāre pārmāca kauna jūtas. Tomēr viņš

neizturēja un aizskrēja projām, nesagaidījis beigas šai divvientulībai, šim aizlūgumam, kas itin nemaz nebija bijīgs.

Dons Žuans iesāka tik kluss, tik salauzts un pazemīgs tie abi klusi lūdza. Bet tad viņa salauztība izplēnēja aizvien vairāk un vairāk un nemanāmi pārvērtās par kaut ko citu. Viņš atkal sāka runāt par apmulsumu un reiboni, par svešādo, neizprotamo drudzi, kas viņu sagrābis šajā mājā un pēdīgi svelmējis tik neizturami, nomocījis un gandrīz vai aptumšojis prātu. Sī svelme dedzinājusi viņu — rokas, mēli, galvu, sirdi — jā, miesa vairs neesot piederējusi viņam, bet liesmām. Viņš nesaprotot, no kurienes šis svešādais spēks, kas vājinājis viņa gribu,— nekad agrāk viņš neko tādu neesot sajutis. Un vienīgais glābiņš, vienīgais mierinājums esot maigums un žēlsirdība, ko dāvājot viņa saprotošās mātes cēlā un dāsnā sirds. Tikai tad, kad viņam bijis ļauts sarunāties ar senjoru un kopīgi skaitīt lūgšanas, viņa nemiers un satraukums pierimis, viņš no jauna kļuvis paļāvīgs un mierīgs, jā, pat laimīgs! Bet tad atkal apmulsums un nemiers, un šis mokošās alkas pēc nezin kā atgriezušās un plosījušas viņu vēl vairāk.

Nē, grūti iedomāt… baisi pat izteikt… vienīgi maigā apjausma, kas tikko uzplaiksnījusi, un senjoras neatlaidīgā pierunāšana piespiedusi atraisīties viņa domām un mēlei: pēkšņi viņam ienākusi prātā ļoti muļķīga, neprātīga un briesmīga doma, ka tieši viņa, viņa pati, bijusi īstā vaininiece viņa reiboņiem un apmulsumam!

Žuanito dzirdēja viņa nopūtas un raudas. Viņš krita ceļos un apņēma viņas rokas un kājas. Viņu esot iznīcinājusi paša atzīšanās, tomēr visvairāk viņu nomokot doma, ka nu viņa uzskatīšot viņu par bezprāti un piedevām par gauži nepateicīgu cilvēku! Viņš neapzinoties — varbūt viņas dvēseles skaidrība un viņas augstā, dievbijīgā gudrība atvērusi viņam acis un viņš apjautis, cik nožēlojami tukšu dzīvi dzīvojis, tā ka gribējis noliegt pats sevi.

Viņš mācās viņai virsū, plosījās, mētājās, kā prātu zaudējis, apskāva, lādēja pats sevi, karsti lūdzās, zvērināja, nopūtās un raudāja. Žuanito nekādi nevarēja saprast, kāpēc senjora nenojauš, cik neīsta ir viņa spēle, divkārši, trīskārši neīsta. Dons Žuans izlikās nevainīgs un bērnišķīgi naivs. Izlikās, ka viņu moka nemiers, apmulsums, reibonis, drudzis un vēl nezin kas. Turklāt tēloja, ka runā par to, bet patiesībā tērgāja par pavisam ko citu. Viņš tēloja, ka pats nemaz nesaprot, ka tērgā par citu reiboni un apmulsumu, nevis par to, kas nāk no sava satvara un līdzsvara trūkuma, un vēl jo mazāk par kādu citu uguni, nevis nožēlas uguni. Senjora, viņa maigā, mīļā māte,— ai, ai, ai!— ie-

Inta slazdā, kuru tai izlika viņa divkārši neīstā nevainība, ko izloloja galvu reibinoši, midzinoši, dzeļoši, liekulīgi vārdi par .kurbumu un drudzi, no kura īstenībā nebija ne vēsts. Viņa ik šaubījās, ka ir stipra, tālredzīga un ka viss ir viņas rokās, un lieši tāpēc iekrita.

Kad ugunsnelaime ielauzusies mājā, sākumā tā izplatās diezgan lēni. Bet tad, iedegusies lielās liesmās un tikusi līdz sijām, salmu jumtam vai citām vieglāk degošām vietām, uguns uzliesmo līdzīgi degbumbai. Kaut kas līdzīgs pēc visiem priekšdarbiem drīz notika arī dzeltenajā istabā. Samelsis pārpārēm un dievs vien zina cik daudz par māti, maigumu, līdzjūtību, mīlestību un reiboni, dons Žuans izplūda asarās, tēlodams pārvarīgas ciešanas, kuru dēļ, šķiet, galva, rokas un kājas vairs nezina, kur tverties. Noslīdzis ceļos, viņš ieslēpa galvu viņas klēpī, gluži kā punu dabūjis vai nogrēkojies bērns, dedzīgās rokas apkļāvis viņai ap vidukli, taču, kad viņa rokas satvēra viņas kājas, rokas, vidukli, svārkus un augumu, tad uzliesmoja ugunsgrēks, un senjora pat apjaust nepaspēja, kurp viņi dodas!

Pienāca kārta pavisam citiem vārdiem un skaņām, dievbijīgās runas un žēlās nopūtas tika aizmirstas. Tomēr Žuanito paguva arī saklausīt vārdus, kādus līdz šim nebija dzirdējis. Viņš pēdīgi saklausīja viņas balsi, apslāpētus aurus un neķītrības, un izteicienus, kuri, kā viņam bija licies, piederējās vienīgi Seviljas ostas krāvējiem un matrožiem. Vairāk viņš neko nedzirdēja, jo ausis svila no kauna un viņš kā suns, kas ievilcis asti, aizlavījās projām.

Viss beidzās ar to, ka Žuanito un viņa kungs tajā pašā dienā pameta Kordovu gandrīz tāpat, kā bija izjājuši no Seviljas. Lielā steigā, nevienu neapgrūtinādami ar savām atvadām.

Jā, no vienas personas dons Žuans tomēr atvadījās — godbijīgi, kā pienākas,— no sava un sava tēva radinieka, mājas Saimnieka. Viņš uzslavēja donu Žuanu par šo saprātību, tā sacīt, tas bijis ļoti jauki un liecinot par gaišu prātu, ka viņš turējis savu solījumu un devies ceļā lik ātri un bez lieka trokšņa, delikāti.

Un viņš augstsirdīgi piebilda, ka dons Žuans būšot gaidīts viesis viņu mājā, kad viņa prāts gūšot briedumu dzīves bargajā skolā.

Viņi nejāja uz ziemeļiem, uz Madridi vai Franciju, bet uz dienvidaustrumiem, pretī saulei. Varbūt viņi bija ceļā uz tālo krastu, kur atrodas Mataga. Varbūt viņiem bija jānogriežas uz Spānijas vidieni, uz Granadu vai kādu citu pilsētu. Ja vini

nonāktu līdz krastam, tad tur, otrpus jūrai, bija Itālija un Āfrika. Visi ceļi viņiem bija vaļā. Tomēr Žuanito neuzdrošinājās jautāt, kādos ceļos kavējas dona Žuana domas. Viņu vienīgi urdīja ziņkāre, vai viņi kādreiz atgriezīsies Kordovā — vai viņiem pietiks drosmes.

Viņi jāja pāri garam akmens tiltam, kas saglabājies vēl no romiešu laikiem, no sirmas senatnes. Tur drūzmējās ceļinieki — gan kājām, gan jāšus, gan ratos. Dārdēja ores, pajūgi, divriči un dažnedažādi rati. Viņiem pa priekšu vēršu pajūgā jaunekļi divu stabuļu pavadībā dziedāja kuplejas no garas balādes par varonīgo Sidu un viņa zobenu. Tie, kuri devās tajā pašā virzienā, piebalsoja.

Bija pavasaris, un upe jautri urdzēja. Pa labi roki dzirnavu dobjā, smagā dunoņa sajaucās ar ūdens žurdzēšanu. Tur lejā kūsāja darbs. Vīri, nesdami maisus vai stumdami ķerras, balansēja uz šaurām taciņām virs aizdambējuma un mūra sienām. Virs dambja ailēm ar koka aizvariem, kuri regulēja ūdens pieplūdi dzirnavu zābakiem un ratiem, bija ierīkoti pavisam šauri tiltiņi un laipas. Baismi bija skatīties uz šiem vīriem, kuri, šķiet, ik mirkli riskēja iekrist mežonīgajā ūdens mutuli.

Reiz, dažus gadus vēlāk, Žuanito un viņa kungs patiešām atgriezīsies Kordovā, tikai garām braucot un nevienu neapciemojot. Un tā nu iznāks, ka viņi arī trausīsies pa šīm bīstamajām dzirnavu taciņām, turklāt naktī, kad ceļu viņiem rādīs vien auksts, blēdīgs mēness, kura mānīgajā gaismā slīdēs tumšas ēnas. Tas būs ilgs laiks — varbūt nepaies nemaz tik daudz gadu, nē jel, bet neskaitāmo notikumu un pārbaudījumu dēļ tas šķitīs ilgs. Žuanito Blēdis, kas tad balansēs tur lejā pie ūdens vērpetēm, vairs nebūs tas Mazais Žuans, kas tagad jāja pa tiltu pēcpusdienas saules siltajos staros. Ne jau pavisam cits, protams, tomēr diezgan stipri mainījies. Viņš apgūs kādu viltību, kas labi noderēs tieši tādās reizēs, kad nākas darīt ko tādu, kam labprātīgi nemūžam nepiekristu. Viltības būtība bija tā, ka viņš atšķila no sevis savu otro «es», mehānisko un viņam svešo ēnu, tādu kā lelli jeb marioneti. Un šī lelle jeb marionete darīja to, ko viņš pats nemūžam nebūtu varējis izdarīt, un izturēja pārbaudījumus, kurus nebūtu izturējis, ja būtu bijis vesels un nedalāms. Ta bija kāda dīvaina iekšēja sašķeltība, kas bieži mēdza iemiesoties daudzskaitlīgā esamībā, kurā vienam Žuanito bija dziļi vienaldzīgs otra Žuanito liktenis un piedzīvojumi. Žuanito, kas reiz joņos pa bīstamajām dzirnavu taciņām, nejutīs ne mazāko baiļu no drūmās, varenās, mutuļojošās un atvarainās ūdens masas. Nē, tas būs dzīves pārbaudījumos rūdītais Žuanito Ieroču nesējs — no jau nu nelokāms, bet radis tomēr riskēt ar miesu un

ilvc.si'li, nebūs nekāds zaķpastala un mazdūšelis, jā, un pat īpaši nciiodziļināsies pārdomās par to, kas viņu gaida.

Un tas notiks kārtējās dona Žuana pārgalvīgās iedomas <11-1 sāksies piedzīvojums ar dzirnavnieka jauno līgavu, ko viņi nevilšus ieraudzīs kopā ar viņas līgavaini, dzirnavnieku, i iemā, viņu kāzās. Donu Žuanu savaldzinās jaunā sieva, resnule .ir vasarraibumiem, ne jau pati par sevi, bet tāpēc, ka ir jauna sieva, un tāpēc, ka viņai un viņas jaunajam vīram, dzirnavniekam, jādzīvo tieši tur lejā, tik nepieejamā vietā, kuru, šķiet, tik droši sargā baismais ūdens uzplūds. Žuanito Viltniekam nāksies atvērt aizvaru, lai ūdens kristu uz dzirnu ratu un lai tādā kārtā aizvilinātu jauno saimnieku prom no guļamkambara uz dzirnavām, atbrīvojot kaujaslauku donam Žuanam.

Sis viņu piedzīvojums gan vēl neatgadīsies tik drīz, un neviens no viņiem nenojauta, ka viņi šeit reiz nokļūs. Un, starp citu, šī krāpšanās jeb kauna darbs diezgan ātri izplēnēs no Žuanito atmiņas. Tas būs tikai viens no daudzajiem lielajā delverību, viltību un, bezkaunību gūzmā, pamazām to sakrāsies tik daudz, ka neviens nespētu paturēt atmiņā visus sīkumus.

Pagaidām šī pēcpusdiena, kad viņi, pametuši pilsētu, jāja pa romiešu tiltu un viņus apņēma ļaužu drūzma un priecīga kņada, veldzējās gaismas palos un dzidrā dzidrumā. Tā iespiedās Mazā Žuana atmiņā, it kā diena jau pati par sevi bulu bijusi brīnišķīgs un jauns piedzīvojums neatkarīgi no tā, kāda tā likās Žuanito. Viņš juta atvieglinājumu, ka viņi pēdīgi atstājuši Tenorio drūmo pili Kordovā ar tās satrauktajiem prātiem. Viņš daudz nelauzīja galvu, kā nu klājas satramdītajām skuķēm un viņu lepnajai pavēlniecci, kuras priekšzīmīgā tikumība pēkšņi bija sagrauta un sabradāta. Vēlāk, pēc daudziem gadiem, viņš vēl nodziļināsies pārdomās par to.

Ko dons Žuans domāja un vai vispār domāja, neviens nekad neuzzinās. Kas tieši pamudināja viņu sacelt sajukumu kā pie Bābeles torņa — vai tā bija vienkārši palaidņošanās vai iznīcināšanas prieks? Bet varbūt aiz visa tā slēpās dīvaina morāle? Vai dons Žuans tikai vēlējās paradīt savu spītību un savu nesamierinātību ar svešādo kārtību, kura nebija viņam pieņemama, tomēr savalgoja viņu,— vai vienīgi sava veida netikla varaskāre? Vai viņš vēlējās iznīcināt kādu acīm redzamu spēku un pārākumu, kas savā būtībā bija bezjēdzīgs, nepilnīgs un neīsts, jo juta riebumu pret tukšumu un tiecās aizpildīt to? Šādus jautājumus Žuanito uzdos sev pēc daudziem gadiem, savā otrajā dzīvē, pēc kraha, kad pārvilks svītru savai pirmajai dzīvei, kura bija jauns gailēns, uzticīgs kalps neizprotamajam, diženajam kavaljero donam Žuanam Tenorio.

Bet saule spīdēja un stabules skanēja, ūdens urdzuļoja un dzirnavas spēlēja dobju ērģeļu melodiju, ņudzēja ļaudis un lopiņi, ratu riteņi rībēja pa bruģi, bija prieks dzīvot. Laimes un brīves trīsas, gandrīz tāds kā brašums atzēla Mazajā Žuanā, kad viņš jāja nopakaļus savam kungam pa romiešu tiltu. Tomēr dzirnavu melodijā jautās neskaidras skumjas un bēdas, un nemiers. Un sirdī vairs nebija tāda viegluma, viņš neelpoja ar pilnu krūti ka toreiz, kad pirms dažām nedēļām izjāja no Seviljas. Varbūt vainīgs bija nogurums, saspringums un pēdējo dienu steiga? Viņš gribēja iekļauties šajā gaišajā un jauneklīgajā bezrūpībā, priekā, kas plūsmoja uz tilta. Un viņš sāka piebalsot dziesmai, ko, vezumos sēdēdami, dziedāja jaunekļi un kas cildināja Sidu, bezbailīgo varoni un viņa izslavēto, nenogurdināmo zobenu.

Tālāk ceļš vijās pa pauguriem un kalniem. Gājēju un pajūgu bija arvien mazāk. Metās vakars, kļuva dzestrāks un aukstāks, tad iestājās nakts. Bet dons Žuans negāja pie miera, jāja ilgāk nekā parasti. Varbūt viņš gribēja spītēt savam nogurumam, ja nu sajuta kaut ko tādu pēc saviem Kordovas diždarbiem, it sevišķi pēc cītīgās vingrināšanās ar donju Doloresu Konstanci Tenorio. Varbūt steidzās nokļūt kaut kur — līdz kādam mērķim.

Pēdīgi Lielais Žuans pavēlēja Mazajam Žuanam, savam Kalpam, pamodināt saimniekus zemnieku sētā, kas stāvēja tieši ceļa malā, un pieprasīja naktsmājas. Tā bija diezgan nolaista māja, šaura, nepievilcīga, netīra un nabadzīga. Vīrs, kurš beidzot pabāza galvu pa durvīm, izskatījās pēc lielceļa laupītāja. Lukturis, ko viņš turēja rokā, apmirdzēja seju un izcēla tajā grumbas un izciļņus, un nelīdzenumus. Šķita, ka nevis Dieva roka bija veidojusi viņu, bet kāds nevīža, varbūt svētais Pēteris. Viņiem tomēr atļāva nolikt lopiņus kūtī, kurā līdz ceļiem vajadzēja brist pa mēsliem. Viņiem pašiem bija jāsaspiežas uz aitādas, ko paklāja uz grīdas istabā, kur krustām šķērsām gulēja visa ģimene, krākdama un klepodama, un palaizdama sliktas smakas. Vistas, zosis, suņi un kaķi bija viņu sabiedrība. Un vesels lērums blusu.

Taču Lielo Žuanu, šķiet, tas viss neuztrauca, viņš tūlīt pat aizmiga un ciešā miegā nogulēja līdz pašam rītam. Vismaz gulēja nepakustēdamies. Turpretī Mazais Žuans klusībā šķendējās, ka visu nakti ne acu nav aizvēris, ik brītiņu kaut kas līdis, kodis, kaut kur niezējis, visvisādas skaņas un smakas vārdzinājušas miegu. Viņš kasījies un knosījies, tā ka gandrīz vai prātu zaudējis. Droši vien āda viņam kļuvusi maiga un samtaina kā jaunkundzei, tik ilgi dzīvojot pie kungiem.

Kad Žuanito atvēra acis, dons Žuans bija jau kājās un mazgājās pie akas sētā. Žuanito pamanīja, ka Lielais Žuans ari

sakosts. Baltā, gludā āda it visur — uz rokām, pleciem un krūtīm — bija vienos sarkanos plankumos. Bet naktī viņš nekasījās, to nu gan viņš nedarīja — vismaz Žuanito neko nemanīja.

Tā sākās viņu svētceļojumu vai klejojumu gadi — sauciet tos, kā gribat.

Žuanito tā arī līdz mūža beigām neizprata šo ceļojumu jēgu: vai nu viņi bēga no kaut kā, vai dzinās kaut kam pakaļ. It bieži viņiem, pēc Žuanito domām, patiešām bija dibināts iemesls pa kaklu pa galvu pamest pilsētu vai ciemu, kur dons Žuans bija pastrādājis kādu nelietību, visus satracinādams, izjaukdams parasto kārtību un apgriezdams visu ar kājām gaisā. Taču dons Žuans jau nu nebija no bailīgajiem. Tas, kas Žuanito bija par pietiekamu iemeslu steidzīgai mantu savākšanai un projām braukšanai, diezin vai varēja piespiest bēgi donu Žuanu. Ja Lielais Žuans steidza projām no vietas, kur viņam bija izdevies radīt jucekli vai pastrādāt kādu kauna darbu, tad, protams, ne jau tāpēc, lai vienkārši bēgtu projām, slēptos no soda, bet lai sodītu tos, kuri tik naivi bija ļāvuši apmānīt sevi, pārsteigt, vājināt, pazemot un samulsināt.

Taču, no otras puses, ja viņi devās kaut kur, tad kurp? Kur bija viņu dīvainais, noslēpumainais mērķis, kas visu laiku il kā mainīja vietu un nekad neatradās tur, kur viņi ieradās? Vai vispār viņiem bija mērķis? Vai viņu mērķis nelīdzinājās klaidonim, kas klimst apkārt, kurp deguns rāda,— kad deguns rāda uz citu pusi, arī mērķis pārceļas turp? Kurš zina, ko dons Žuans gribēja sasniegt? Lai kāds bija viņa mērķis, Žuanito Viltnieks sekoja viņam, un, kaut arī nebija drošsirdīgākais, toties pats uzticīgākais un pacietīgākais ieroču nesējs.

Ar savu apmeklējumu viņi aplaimoja vai, pareizāk sakot, lika kaunā daudzas pilsētas un ciemus, klejoja pa dažādām zemēm, nonāca saskarē gan ar augstas kārtas, gan vienkāršiem cilvēkiem, apstājās visvisādās vietās.

No Kordovas viņi pēc pusotras nedēļas nonāca Malagā, tas bija grūts jājiens pa stāviem kalniem un mežonīgām ielejām, lietū un miglā, ik uz soļa uzglūnēja briesmas, tie, kurus viņi satika ceļā, vairāk atgādināja laupītājus un izbēgušus katordzniekus nekā kārtīgus cilvēkus. Bieži jo bieži Žuanito sirds aiz bailēm stipri iepukstējās un drebēja kā muļķa žubīte, kaut viņš neteica ne vārda. Tomēr viņiem paveicās, viņi tika cauri bez kautiņiem un citām nepatikšanām, par lielu atvieglojumu Žuanito. Dons Žuans izturējās mierīgi — gandrīz kā parasts cilvēks, viņam gan nebija neviena cienīga pretinieka, kam stāties

pretī,— tikai dabas spēki, necaurejamas takas un vienkāršie, bet labsirdīgie kalnieši.

Malagā viņiem gandrīz mēnesi nācās gaidīt naudu, ko feldjēgera pastam vajadzēja atgādāt no dona Djēgo Seviljā. Dzīvoja viņi tikmēr taupīgi, apmetās jumtistabiņā pie kāda kuģu tirgotāja netālu no ostas, bezmērķīgi vadīdami dienas. Dons Žuans slaistījās apkārt apātisks un nīka garlaicībā, šķiet, pat sievietes viņu vairs neinteresēja, viņš dzīvoja vienkāršu un skumju dzīvi, it kā būtu vien nabadzīgs un dievbijīgs students, stundām ilgi gulēja gultā un pulēja nagus vai arī stīvu skatu raudzījās griestos. Adas maisiņā ap kaklu viņš nēsāja vai veselu bagātību — gredzenus, pērles un citas dārglietas, ko bija paķēris līdzi no mājām, lielākoties tās bija no mātes mantotas lietiņas, kāzu dāvanas, ģimenes vērtslietas un rotas no viņas vecāku mājām Lisabonā. Tomēr viņš negribēja tās laist no rokām ārā — glabāja nebaltai dienai. Tā bija ceļa kase, kas pietiks vēl daudziem gadiem, iekams viss tiks pēdīgi pārdots.

Malagā viņi iekārtojās uz kuģa, kas devās uz ziemeļiem, uz Franciju. Tā bija ietilpīga un vēderaina šalanda, smaga un tūļīga, ar draņķīgu takelāžu. Barža ar burām, tā viņu nosauca dons Žuans. Kapteinis bija vecs blēdis, viņš izskatījās vairāk pēc tirgoņa un veikalnieka nekā jūrnieka. Sī tupele visu laiku spiedās pie krasta, lai izvairītos no pirātiem un lieliem viļņiem, rāpoja kā uts gar krastu un, tikko atstājusi vienu ostu, līda iekšā jau nākamajā, iekrāva un izkrāva visvisādas preces un uzņēma un izsēdināja pasažierus. Viņi bija nokļuvuši vienkāršu jūrnieku un raibi raibo tirgoņu vidū.

Dons Žuans bija pierimis — kas gan viņam atlika? Viņš spēlēja kārtis vai domino pats ar sevi, lēni soļoja pa klāju izklaidīgu, noslēgtu un nedraudzīgu skatienu vai arī vienkārši stundām ilgi sēdēja un stīvu skatienu raudzījās vienā punktā, tā ka neviens nevarēja pateikt, vai viņš guļ vaļējām acīm vai ir nomodā. Viņš nosita laiku. Reizēm kādā ostā viņš devās vizītē pie komandanta vai cita priekšnieka vai ari apciemoja draugus un dona Djēgo un ģimenes kompanjonus.

Mazais Žuans šad tad ari nezināja, kur likties. Taču visbiežāk viņam izdevās atrast kādu izklaidēšanos gan sev, gan citiem. Pirmo reizi mūžā viņš devās jūrasbraucienā, un daudz kas viņam bija jauns un vilinošs. Drīz vien viņš iepazinās ar saviem vienaudžiem no apkalpes un citu pasažieru kalpiem. Ja viņi ilgāku laiku aizkavējās kādā ostā, arī tur viņš ieguva draugus vai vismaz paziņas. Spēlēja kauliņu spēli, rādija trikus, deldeja mēli, meloja un lielījās ar dona Žuana un saviem varoņdarbiem, noslēdza derības ik uz soļa, rāpās mastā, ķēra zivis, pūta niedres

,i.il)uliti un tā joprojām. Un drīz vien viņš nosprieda, ka, tā I i .mkājot no ostas uz ostu, var slēgt šādus tādus darījumus. Viņš 1 ika un mainīja, un pārdeva dažādus niekus, kārumus, ēdamo, vīnu, ādas jostas, sudraba lietiņas, nažus un kinžalus, koraļļu vntenes vai gliemežus — vārdu sakot, simt un vienu sīkumu. lU I tās nu bija preces, kas gāja no rokas gan ostās, gan uz kuģa. īpaša priekšrocība šādai tirdzniecībai bija tā, ka, noslēgdams darījumus, Žuanito droši zināja, ka neatgriezīsies šajās ostās un diezin vai kādreiz vēl sastaps klientus vai uzpircējus.

Sis viņu piekrastes kuģojums ievilkās garumā, un aizritēja vairākas nedēļas, pirms viņi iegāja Marseļas ostā, no kurienes alanda pa tādu pašu ceļu devās atpakaļ. Dons Žuans, šķiet, bija ieslīdzis dīvainā pusnemaņā vai snaudulibā — kļuvis dīks, laisks, kluss, pret visu vienaldzīgs. Pirmoreiz Žuanito redzēja viņu tādu — atsalušu, noslēgtu, atsvešinātu un neaizsniedzamu, it kā viņš būtu nošķīries no pasaulīgās kņadas un tik tikko apjaustu savu esamību. Jā, dzīve, dzīve, diezin vai ta skāra viņu. Varēja domāt, ka viņš pats ir it kā tepat, bet dvēsele — nezināmā tālumā. Vēlāk, gadiem skrienot, Žuanito pārliecināsies, ka šāda esamība vai — drīzāk — neesamība bija svarīga, nepieciešama un savā ziņā dabiska donam Žuanam un tā pastāvīgi atkārtojās. Reizēm šie sastinguma un noslēgtības periodi nebija gari, ilga dažas dienas vai dažas nedēļas, bet reizēm vilkās neizturami ilgi, nedēļām, pat mēnešiem, un tie bija neciešami un prasīja pārvarīgu pacietību. Itin nekas nenotika. Viņu spēki izsīka, viņi dzīvoja bez prieka un aukstā vienaldzībā, un viņus mocīja tāds kā dvēseles dilonis. Lāgiem dona Žuana apātija un bezdarbība bija tik liela, ka viņš pat aizmirsa dienišķās rūpes. Nauda beidzās, viss beidzās, bet itin nekas neuztrauca Lielo Žuanu. Viņi bija spiesti nīkt nabadzībā un trūkumā, paciest neērtības — jā, reizēm pat baisā nabadzībā, aukstumā un pusbadā, mitināties nožēlojamās būdās, starp trokšņainiem un atbaidošiem salašņām, skaļibā, šaurībā un tračos, vai arī divi vien kādā pamestā būcenī, aukstā un izpūstā graustā, vai tamlīdzīgā mājoklī, kur nu liktenis bija viņus aizvedis.

Pamazām Žuanito pielāgosies šiem mirušajiem, tukšajiem un stingajiem periodiem, patiešām tuksnesīgajiem klejojumiem. Tomēr ikreiz viņš klusībā ari lādēs šos nīstos periodus un uzdos sev vienu un to pašu jautājumu: kāpēc viņš kalpo kungam, kurš labprātīgi atkal un atkal izvēlas nožēlojamu nabaga dzīvi un piespiež savu kalpu dalīties tajā.

Kuģojums no Malagas līdz Marseļai lielā mērā bija šāds tuksnesīgs klejojums, ja tā var nosaukt jūras braucienu. Tas bija Žuanito pirmais tuksnesīgais klejojums kopā ar Lielo Žuanu.

Tas kļuva jj'vien nomācošāks. Pēdējā nedēļā dons Žuans gandrīz neiznāca no savas kajītes. Tikai vienreiz šo skumīgo vienmuļību izjauca joks, ko dons Žuans izspēlēja, tas bija nejauks joks, maza izrāde, un arī to viņš nospēlēja ar tādu kā izklaidību un bez īpašas aizrautības.

Tas bija Tarragonā. Salanda stāvēja ostā vairākas dienas.

Rītos vietējie zvejnieki atgriezās ar lomiem no jūras. Vienā laivā bija septiņi vai astoņi jaunekļi, gandrīz vai zēni. Krastā ikreiz viņus mēdza sagaidīt līgavas un jaunās sievas, kas palīdzēja ātrāk izkraut zivis, lai pagūtu agrāk par citiem nogādāt svaigo preci uz tirgu. Žuanito jau bija sapazinies ar šiem jaunajiem cilvēkiem, kavēja laiku meitenēm, spēlēja viņam stabuliti, dzina jokus, uzdeva nerātnas miklas un tā joprojām. Kad viri atgriezās krastā ar lomu, viņš arī palīdzēja — tāpat vien.

Kādu rītu, kad Mazais Žuans un meitenes, kā parasti, sēdēja krastā un gaidīja, tur parādījās arī dons Žuans. Viņš sāka runāt ar jaunajām sievietēm, izjautādams par viņu dzīvi. Viņas dzīvoja trūcīgi. Viņu līgavaiņi un jaunie viri bija aizņēmušies naudu laivai un zvejas rīkiem. Tagad viņiem vajadzēja rauties melnās miesās, lai samaksātu procentus un atdotu parādu. Viņi visi bija draugi, pazina cits citu jau kopš bērnu dienām, bija uzauguši vienā kvartālā.

Viņš atnāca arī nākamajā rītā. Kad zvejnieki, atgriezušies no nakts zvejas, bija uzvilkuši laivu krastā, viņš izņēma kaut ko no piedurknes, pacēla gaisā un parādīja visiem, piesaistīdams uzmanību. Un visi ieraudzīja viņam rokā mazu, apzeltītu sudraba kārbiņu, varbūt tā bija pat no zelta. Tā vizēja saulē. Uz vāka mazas pērlītes veidoja vainagu. Viņš izvilka no kabatas dažus zelta dukātus, ielika kārbiņā, virsū uzbēra smiltis, tad aizvēra vāciņu un rūpīgi apsēja ar auklu. Un paziņoja:

—  Tam, kurš atradīs zelta kārbiņu ar dukātiem, tā piederēs! Tas varēs izpirkt laivu un kļūt par kapteini!

Un atvēzējies iemeta kārbiņu ūdeni. Vienā mirklī laiva bija atkal jūrā, un visa komanda uzsāka meklēšanu. Laiva šaudījās šurpu turpu, viņi cītīgi izlūkoja jūras dibenu, cits pēc cita nira ūdenī. Tomēr viss velti — dārgumu atrast nevarēja. Dons Žuans, gulēdams krastā un vērodams viņu pūliņus, drīz vien zaudēja pacietību. Viņš ņēmās izsmiet viņus, apsaukāja par draņķīgiem zvejniekiem, gaudeniem nirējiem, nekur nederīgiem jūrniekiem. Pēdīgi viņš uzsauca viņiem — pavēlēja, lai viņu paņem laivā, viņš pats izvilkšot zeltu no jūras dibena. Viņi paklausīja, lai gan negribīgi. Laivā viņš noģērbās līdz viduklim un parādīja, kurp airēt, precīzi norādīja vietu. Varbūt viņš orientējās pēc mola, kas iestiepās tālu jūrā. Varbūt viņam bija citi orientieri. Noliecies

I' ii margapmali, viņš raudzījās ūdeni. Tad pēkšņi pavēlēja «l'Nlāties, it kā būtu kaut ko atklājis, un lika mazliet pagriezt laivu. Tie, kuri nesēdēja pie airiem, pārkārās pār margapmali un riligi pētīja dibenu. Tur bija ļoti dziļš, ūdens dzidrs kā stikls, tomēr dibenu tik tikko varēja saskatīt. Vieniem likās, ka redz I .mt ko mirdzošu, citi neredzēja neko.

Bet dons Žuans paņēma divus lielus akmeņus, kas parasti noderēja par enkuriem, pāris reižu dziļi ievilka elpu un metās jūrā. Akmeņi tūdaļ novilka viņu lejā. Viņš pats nogāja lejā kā akmens, ūdens noburbuļoja, viņš grima un grima dzelmē, tomēr aizritēja, liekas, vesela mūžība, pirms viņš sasniedza dibenu. Daži it kā saskatīja, kā viņš izlaiž no rokām akmeņus un lien pa dibenu, ilgi meklē, tad beidzot atgrūžas un sāk celties augšā. Kad viņš uzpeldēja virspusē, bija ne dzīvs, ne miris. Viņš piepeldēja pie margapmaļa, tik tikko spēja pacelt galvu virs ūdens un dažas reizes ievilkt elpu, bet droši vien tik sarijās ūdeni. Viņi steigšus iecēla viņu laivā. Viņš gulēja ar pievērtām acīm, nekustīgi, lūpas zilas kā olīvas. Viņi grozīja viņu, cilāja un spieda,. gluži kā atdzīvinādami slīcēju, ūdens tecēja no mutes un deguna. Nevienam pat prātā neienāca kārbiņa.

Viņi aizairēja atpakaļ līdz savai piestātnei, iznesa viņu krastā un nolika uz zemes, lai viņš atžirgtu. Un tikai tagad pamanīja, ka viņš abas dūres tur cieši savilktas, un atcerējās, ka tāpat rokas bija saņemtas, kad cēla viņu laivā.

Pēc kāda brītiņa viņš piecēlās sēdus un, izpletis pirkstus, parādīja, kas viņam rokā: plaukstā, saulē mirdzēdama, gulēja kārbiņa. Viņš ļaunā priekā teica:

—  Redz, ko varēju es, nevarējāt jūs, kaut esat zvejnieki!

Viņi stīvu skalu raudzījās viņā, pienāca tuvāk un nopētīja

roku — savām acīm neticēja. Meitenes spiedās viņam apkārt, lūgdamas, lai viņš ļauj paturēt kārbiņu, atraisīja auklu, izņēma dukātus un pacēla gaisā, tad izbēra smiltis. Viņas skaļi apbrīnoja viņu un netīkami izsmēja savus puišus. Pēkšņi viena no viņām izsaucās:

—  Bet te taču ir četri dukāti, vai tad nebija tik divi vai trīs?!

Viņi sāka strīdēties, bet dons Žuans pat nedomāja iejaukties.

Viņš vēl aizvien ģērbās, Žuanito palīdzēja. Pēdīgi viņš lūdza atdot viņam kārbiņu un monētas. Viņš paziņoja:

—  Ko nevarēja vīri, varbūt spēj kāda meitene! Tai, kura atradīs kārbiņu manā kajītē, tā piederēs!

Tad viņš devās atpakaļ uz kuģi, pamezdams apjukušos jaunos cilvēkus.

Nākamajā dienā dons Žuans un Žuanito vēroja, kā jaunekļi gandrīz visu rīta cēlienu nirst un meklē vielu, kur varēja iekrist

kārbiņa. Viņi turēja aizdomās donu Žuanu, ka viņš gluži vienkārši apmuļķojis viņus, zelta kārbiņa, kuru viņš turēja rokā, kad viņu izvilka no ūdens, nemaz nebija tā, ko viņš iemeta jūrā, bet cita — līdzīga. Dons Žuans ilgi stāvēja pie margapmaļa un nopietnu sejas izteiksmi skatījās, kā viņi nirst. Daudzi nira, tāpat kā viņš bija niris, ar akmeņiem, kas kalpoja par enkuriem, un divi jau bija pārmocījušies tāpat kā viņš pats pirms laiciņa. Tomēr kārbiņu viņi tā arī neatrada.

Beidzot donam Žuanam kļuva garlaicīgi, un viņš uzsauca viņiem, pirms gāja atpakaļ uz savu nāru kajītē:

—  Jūs velti cenšaties! Kārbiņas tur nav, un man vairs nav arī ko mest!

Viņi apklusa, sastinga un stīvu skatu raudzījās viņā. Un viņu acis un sejas pildījās ar augošu nedrošumu, kas pārvērtās apjukuma, nokauninājumā un vispēdīgi naidā.

Žuanito uzmanīgi pārmeklēja dona Žuana kajīti, gribēdams atrast kārbiņu. Tomēr visas maliņas, kā nākas, pārlūkot nevarēja. Viņš bija gribējis slepus izvilkt kārbiņu ar zelta dukātiem un i atdot laivas komandai un zvejnieku meitenēm. Taču kārbiņu neatrada. Viņš tā arī nekad to vairs neredzēja. Viņš ieslīga domās: kas gan bija noticis? Tomēr nevarēja noticēt, ka kāda no meitenēm patiešām naktī uzlavījusies uz šalandas klāja, lai saņemtu atalgojumu dona Žuana kajītē.

Viņi nopirka citus zirgus no kāda blēža lielajā blēžu pilsētā Marseļā, jo savējos bija pārdevuši Malagā. Jaunu mūli tomēr neiegādājās — viņi gandrīz pavisam bija atbrīvojušies no bagāžas, vairs neveda visu sev I idzi, bet nopirka tikai pašu nepieciešamāko. Viņi devās uz ziemeļiem, uz krāšņajiem Francijas mežiem un skaistajām ielejām, upēm un kalniem. Viņi jāja prom no saules, prom no sarkanās, izkveldētās zemes, ko sauca par Spāniju, uz valgiem, lekniem melnzemes novadiem, arvien tālāk no svelmainās saules ķēniņvalstības, tiecās pretim miglu svaidzētām un lietus slacītām provincēm. Bet dons Žuans glabāja savu svelmi dziļi sevī paslēptu.

Nudien — viņi patiešām nonāca dažādās karadarbības vietās, bez mitas, Flandrijā un citos apvidos. Dons Žuans, ka parasti, sava nekautrīgajā manierē metās izpriecās un riskantos pasākumos. Viņa vīrišķīgās bravūrības bija tik pārpārēm vīrišķīgas un bezjēdzīgas, ka ikvienam bija skaidrs, ka viņš nemaz nelauza galvu par pasākumu iznākumu, mērķi vai jēgu. Viņam, šķiet, nebija svarīgi, ko viņš darīja, bet rūpēja, ka tik viņš darīja un kā izturējās. Kaut kas izsmējīgs, pat biedinošs, nievīgs un atvairīgs

mI< i i . viņa bezbailīgajos varoņdarbos — visbiežāk iespaidigākaI" . drošsirdības apliecinājumos. Viņa spēks, kurš atzēla kara un i iins diždarbos, izpaudās nevis rūpēs par kara vai daža laba I .ikuma iznākumu, bet gan kādā dobjā klusumā, kas dzemdiii.i)a rīcību vienīgi rīcības dēļ un kas, šķiet, izkliedza savu mērķi iin paša dzīles.

Žuanito sekoja savam kungam uzticīgi, lai gan ar aizdomām. Viņam likās, ka viņi pārāk daudz mētājas pa karadarbības vietām un iesaistās pārāk daudzos kautiņos, dueļos, izlūkgājienos, laupīi'.,inās un citos bīstamos pasākumos.

Patiesības labad gan jāsaka, ka izrādījās — karš nemaz nebija lik asiņains un bīstams, kā visi lielībnieki apgalvoja, kad atgriezās mājās un plātījās ar saviem piedzīvojumiem. Žuanito drīz vien aptvēra, ka šajā karā plūst vairāk vīna, alus un sīvā nekā asinis un franču slimība, klepus un caureja ievāc bagātāku ražu nekā lodes, lielgabali un aukstie ieroči. Bet nekāda prieka jau tur nebija, kaut arī dons Žuans un viņa ieroču nesējs laimīgā kārtā nesaķera apkaunojošās slimības un viņiem uznāca vienīgi citu kaišu vieglas lēkmes. Blusas un lietus, mālainie ceļi, aukstums un vējš, nakts sardzes un garie pārjājieni izmocīja pat visstiprāko vīru — varbūt gan pašu stiprāko ne, un diezin vai Žuanito Ieroču nesējs varēja sevi pieskaitīt arī pie pēdējiem. Viņš īpaši nekaunējās par savu mazdūšību, bet apbrīnoja, pats nemaz to negribēdams, sava kunga izturību, kuru, šķiet, nekas nespēja salauzt. Jā, donam Žuanain varēja uznākt tāda caureja, it kā no mucas būtu izrauta spunde, tomēr viņš saglabāja savu nesatricināmo mieru, sastingdams pašapvaldā un augstprātībā.

Ne vienreiz vien Mazais Žuans bija izlēmis, ka nu pietiek. Viņš gribēja atteikties no šī dienesta, atvadīties no sava bālā un nāvi nīstošā kunga vai gluži vienkārši aizbēgt un pameklēt kādu mierīgāku nodarbošanos, nevis kalpot šādam nekautrīgam un pusgudram kavaljero. Viņu bieži mulsināja, saniknoja, atbaidīja, jā, pat tracināja Lielā Žuana bravūra. īpaši viņu aizskāra dona Žuana kaunpilnā rīcība — viņa neapnīkstošā tieksme pēc skandāliem, tieksme ievainot ļaudīm trauslākās goda jūtas un laupīt mieru. Donu Žuanu, šķiet, vajāja neatvairāma mānija ārdīt to, kas citiem nozīmēja savstarpēju uzticību un pašcieņu. Viņam piemita neparasta spēja pamanīt to, kas bija viegli ievainojams citu dzīvē, paradumos un ierastajā kārtībā. Ar apbrīnojami izsmalcinātu atjautību viņš deva triecienu tieši viegli ievainojamam, iznīcinādams cilvēkus un viņu mājokļus un pavardus vai vismaz satricinādams tos. Viņš, liekas, atzina tikai savu varu. Viņš to vien darīja kā lika lietā savu varu, grūzdams postā citus. Varbūt viņš meklēja tādu spēku un kārtību, kas būtu stiprāki par

viņa paša spēku un kas spētu stāties tam pretī,— gribēja atrast kārtību, kas būtu vesela un nevainojama, un droša, tā ka spētu izturēt viņa uzbrukumus un apmānu. Bet varbūt viņš gluži vienkārši domāja, ka pasaulē nav nekā cita kā vienīgi vara, milzu vara — pārpārēm neierobežota, un ka viņa vara, milzu vara, ir stiprākā no visām, un nekā cita viņam nevajadzēja.

Žuanito Ieroču nesējs neizprata savu kungu, tomēr sekoja viņam — neatlaidīgi, bieži vien pat pret savu gribu. Viņš apbrīnoja savu kungu un vienlaikus juta riebumu, un, lai cik dīvaini, riebums vedināja viņu, gluži kā gūstekni, turēties pie šī noslēpumainā un cietsirdīgā kavaljero. Varbūt dons Žuans bija jucis, tukšs un cerības zaudējis cilvēks, kas klīda pa pasauli, izrādīdams bezjēdzīgu drosmi un nekautrīgi izaicinādams, lai pats tiktu iznīcināts, un meklēja taisnīgo nāvi, kas gaidīja viņu kaut kur,— tā brien pa mežu mednieks, tīšuprāt celdams troksni, lai izvilinātu no biezokņa satracinātu meža cūku vai sadusmotu lauvu. Bet varbūt dons Žuans patiešām bija stiprs un neatkarīgs, stiprāks par visiem un valdīja pār sevi tieši tāpēc, ka nekad viņu nekas nespēja iebaidīt un viņš bija gatavs visu izturēt, savā iekšējā būtībā, savā kodolā būdams neievainojams.

Kas tad veidoja viņa iekšējo būtību un kodolu — kur tas slēpās? Žuanito nespēja apjaust, vai dons Žuans bija nožēlojams cilvēks, niecīgākais un tukšākais no visiem, vai arī, gluži otrādi, paliesi dižens un neievainojams, neaizsniedzamākais no visiem, savā brīvībā un patgalvibā gandrīz vai dieviem lidzīgs. Reizēm klusībā viņš sacīja: dons Žuans ir briesmonis, elles izdzimums, lielākais bezgodis un nekauņa, un tiepša, kādu vien viņš savā mūžā sastapis. Bet varbūt taisnība bija donam Žuanam, nevis citiem — visiem citiem, kurus viņš sodīja un apklusināja, kurus pazemoja? Varbūt tikai nežēlībā un nevaldāmībā izpaudās ,'iņa spēks un spožums, un uz to viņš varēja paļauties? Varbūt visi citi bija tukši ļautiņi, kas dzīvoja neīstu un nepastāvīgu vērtību pasaulē?

Mazais Žuans Krāpnieks uzdeva sev daudzus jautājumus — pamazām to radās aizvien vairāk un tie kļuva aizvien uzmācīgāki. Viņš pats bija nenoteikts, šaubu plosīts, jūtīgs un bailīgs — vismaz tā viņam diezgan bieži šķita. Viņam likās, ka dzīves vēji mētā viņu kā smilšu graudu, bet no paša nekas nav atkarīgs. Te viņš skuma, te priecājās — te viņu spārnoja cerības un vēlmes, te vīrišķība viņā vīta tāpat kā laksti salnas nokostam rācenim. Te viņš jutās pacilāts un brašs, stiprs kā lācis, te kā nožēlojamākā, nevarīgākā un nicināmākā lelle, ko pastāvīgi un bez kādas cieņas rausta tūkstoš un viena gražīga aukla, kas lāgiem piespiež darīt to, ko viņa negrib un nicina. Tāpēc viņš apbrīnoja donu Žuanu

un uzticīgi gāja tā pēdās; kaut viņu māca šaubas, viņš gribēja izdibināt tā noslēpumu un kļiīt tam līdzīgs, lai pats saviem spēkiem izietu cauri pasaules burzmai un dzīves vētrām.

No kā viņi dzīvoja visus šos gadus?

No visa kā un ne no kā, no rokas mutē, kā mēdz teikt, un vēlāk Žuanito nevarēja saprast, kā viņi vispār nenomira badā un izvairījās no rīkstēm un cietuma par klaidonību un krāpšanos. Viņi tika sveikā cauri, viņi iztika, un bieži vien viņiem klājās itin labi. Reizēm gan donam Žuanam nācās šķirties no kādas dārglietas, ko viņš glabāja ādas maisiņā pie krūtīm. Reizēm rakstīja donam Djēgo uz Scvilju, lūgdams papildinājumu savai kasei, un reizēm dabūja naudu no kāda tirgotāja vai idalgo, sava tēva paziņām. Reizēm gāja par algādzi, ja vien šo vārdu var attiecināt uz muižniekiem un varenām personām, un kalpoja par virsnieku vienā vai otrā armijā — par kaunu jāatzīst, tikpat bieži kāda Spāņu Kroņa ienaidnieka pusē, kā paša Spānijas karaļa armijā. Reizēm viņš spēlēja kauliņu spēli vai kārtis, krizdams azartā savā neprātīgajā manierē — par visu naudu —, un, kad vinnēja, dabūja velns zina cik lielu žūksni. Bet, kad zaudēja, tad aizlaida gan zirgus, gan ratus, ja tādi viņiem vēl bija, un piedevām nosita lielu tiesu sava laika, jo nerimās, nelicis uz spēles pat savu brīvību, un zaudējis nonāca neciešamā kalpībā. Reizēm kopā ar tādiem pašiem klejojošiem karotājiem vai marodieriem iesaistījās šaušalīgās kara laupīšanās un reti kad palika tukšā. Sad tad noslēdza darījumus ar kādu, kam bija sakars ar Tenorio tirdzniecības uzņēmumiem, apķērīgi un droši rīkodamies, pārdeva un pirka tā, ka tikai viņam varēja ienākt prātā. Tomēr garus cēlienus viņi pavadīja arī trūkumā, dzīvodami taupīgi un pieticīgi gluži kā divi ticīgi nabaga mūki, vienīgi ubaga tarbu viņiem nebija. Lāgiem viņi dzīvoja starp kungiem kā līdzīgi starp līdzīgiem, lāgiem nakšņoja starp blandoņām un avantūristiem kā divi klaidoņi.

Kur viņi klīda visus šos gadus?

Pirmo gadu viņi ceļoja pa Franciju, Nīderlandi un Vāciju. Viņi iemācījās ēst un dzert pa svešādai modei un, ja vajadzēja, uzdziedāt, iemācījās runāt svešās mēlēs, apguva kaušanās paražas un svešādas mīlas mākas, laipnības, pieteicienus un lamuvārdus. Daudz ko viņi iemācījās. Tomēr viss lielākoties, šķiet, atgādināja Spāniju: tās pašas prasības un prasību piepildījums, alkas un vilšanās, lepnums un pazemojums, skurbs laika un dzīves virmojums.

Pirmo ziemu viņi pavadīja Vācijā. Tā bija šausmīga ziema, kādu Žuanito nekad nebija pieredzējis un kāda pat sliktos sapņos viņam nebija rādījusies,— tā atgādināja pašu elli. Sniegs, aukstums un garas, tumšas dienas, kad nemitīgi pūta ledaini vēji, no kuriem nepasargāja ne drēbes, ne durvis, ne sienas. Sīs ziemas vienīgais prieks bija siltums, ko reizēm deva kodīgi dūmojošas krāsnis un pavardi un degvīna un pašbrūvētā midzinošais reibums. Tāds kā glābiņš bija ari sasūpējušās kažokādas un mēteļi, un vilnas segas, un biezie kažoki, kas skopi un mānīgi sildīja, bet ļāva, lai mitrums nodevīgi savildzina un saldē. Velns rāvis šo ziemu, šo bārdaino un pinkaino barbaru drūmo zemi, kur migloja migla!

Nākamajā gadā viņi devās uz dienvidiem un klīda atkal pa Franciju, tālāk pa Itāliju, tad uz īsu laiciņu atgriezās Spānijā, lai piepildītu savu kasi, garāmbraucot iegriezās Sicīlijā un Sardīnijā. Vēlā rudenī viņi nejauši nonāca Āfrikā, kur uzturējās pāris nedēļu, pirms no jauna brauca atpakaļ uz Itāliju. Atpakaļceļā viņus apstādināja pirāti, kas neveiksmīgi mēģināja sakabināt kopā abus kuģus. Dons Žuans izcēlās šajā sadursmē, stipri veicinādams uzbrukuma atvairīšanu. Taču viņš tomēr aizrāvās tiktāl, ka nonāca kaperu jūklī, tika saņemts gūstā un gandrīz pats ieķīlāts par pirātu, tāds neizprotams untums uzvilnīja viņā. Pēdējā mirkli gan apdomājās un atbēga atpakaļ — atpeldēja līdz savam kuģim, kur viņu no jūras tikko dzīvu izvilka uz klāja Žuanito, ko viņš bija pametis, un daži matroži.

Turpmākie gadi ne ar.ko neatšķīrās no pirmajiem ceļojumu gadiem. Viņi klīda kā dieva nepieņemtas dvēseles — no mežiem ziemeļos uz tuksnešiem dienvidos, no saules izkveldētiem novadiem uz valgām zemēm, turp un atpakaļ, no jūras rietumos uz kalniem un purviem austruinos, šurpu turpu. Neviens nespēja izsekot viņu klejojumiem — kur viņi bija, kur nebija. Vēlāk visi šie garum garie ceļojumi saplūda Žuanito atmiņā un viņš vairs nespēja tos atšķirt — atbraukšanu no aizbraukšanas, vienu gadu no otra, tuksnešus no mežiem, purvus no kalniem, kara laiku no miera laika, trūkumu no labklājības.

Un sievieši? Vai dons Žuans, būdams kavaljero un īsts godavīrs, tāpat kā agrāk, medīja skaistās un piemīlīgās, resnās un tievās, jaunās un vecās, nobriedušās un nepieredzējušās, kundzes un jaunkundzes, cēlas dāmas un kalpones — visas tās, kuras mēdz pieskaitīt pie vājā dzimuma?

Kā gan citādi! Protams!

Kur vien sajuta sieviešu smaku, dons Žuans tūlīt pat metās virsū laupījumam, sev par prieku vilinādams un gūdams uzvaras, kārdinādams, apmānīdams, izpostīdams, pamezdams un padarī-

ilains visas par vienu un to pašu — tikai par upuri, par savu iegribu upuri, turklāt nebija nekādu īpašu pazīmju, kas liecinātu, ka viņš atšķir vienu sievieti no otras un atzīst vienu par vispārāko.

Bet kā tad klājās Mazajam Žuanam? Kur bija viņa līgava? Un vai viņš bija uzticīgs viņai? Vai arī bija saticis citu?

Viņa gaidīja viņu mājās, Seviljā. Reizēm, kad bija izdevība, viņš nosūtīja viņai vēstulīti vai mazu dāvanu, necilu rotaslietiņu, lakatiņu vai citu sīkumu, ko nu varēja sagādāt. Reizēm, kad viņi uzkavējās kādā vietā ilgāk vai ari zināja iepriekš, kurp dosies, arī viņa deva ziņu par sevi — nosūtīja vēstulīti ar laba vēlējumiem un sveicieniem un izteica raizes par viņu, īsi aprakstīja Seviljas ikdienas dzīvi, pastāstīja kaut ko no vietējām tenkām un skandaloziem notikumiem, kuri šajā tālā tālumā šķita tik nenozīmīgi, ka Mazais Žuans gandrīz tūlīt tos aizmirsa.

Sājos klejojumu gados viņi dažas reizes apmeklēja arī Spāniju, uzkavēdamies tur pāris nedēļu vai izņēmuma kārtā pāris mēnešu. Parasti viņi tad klīda apkārt, kā bija klīduši pa svešām zemēm, neapmezdamies uz dzīvi pat Seviljā. Viņi parādījās pēkšņi, iepriekš nevienam nepavēstījuši, un tāpat arī nozuda — neatvadījušies. Kad viņi nejauši nonāca Seviljā vai tās apkaimē, Žuanito Viltnieks izmānījās satikt savu mīļoto, tiesa gan, vienmēr ne. Viņam šķita, ka viņa nemaz nav pieaugusi, bet, gluži otrādi, vēl arvien bērnišķīga, lai gan augums bija jau kā sievietei — kļuvis apaļīgāks un parādījies apmatojums. Vienā tādā apmeklējuma reizē viņš paspēja apprecēties ar viņu — ne jau tāpēc, ka būtu bijusi kāda nepieciešamība, un vēl jo mazāk tāpēc, ka būtu dedzis vēlmē piesaistīt viņu sev ciešāk vai arī viņai būtu bijis ko ienest viņu mājoklī, mājoklī, kas, starp citu, nekad netiks uzcelts. Nepavisam ne — vienkārši tā iznāca, viņa tā gribēja, mazdrusciņ paraudāja, un tad viņi apprecējās, bet drīz pēc tam viņš atkal devās ceļā ar savu mūžam klejojošo kungu. Viņš gan bija diezgan uzticīgs viņai, ja uzticību izprotam tā, ka vīrietis pārāk ilgi nebauda tuvību ar citām sievietēm. Tomēr viņa domas meitene pārāk nesaistīja — vienīgi šad tad viņa pati it kā nāca viņam pretī, kad viņš jutās vientuļš, nožēlojams un spēja pārvarēt aizmāršību, vai arī pēkšņi redzēja viņu sapnī īsi pirms pamošanās, vai arī saņēma viņas bērnišķīgo vēstuli, mātišķās rūpēs rakstītās rindiņas skaidrā, skolnieciskā rokrakstā. Viņa lūdzot dievu par viņu, rakstīja meitene, un tas bija aizkustinoši. Bet viņš nemanīja, ka no tā būtu kāds labums. Arī viņš lūdza dievu par viņu, šad tad pirms gulētiešanas, ja pēkšņi atcerējās, un tas bija aizkustinoši, varbūt tā bija, jo vairāk viņas labā viņš

nevarēja darīt. Tomēr viņš neticēja, ka tās vieglināja viņas dienas vai ari vērta viņu laimīgāku.

Trešajā vai ceturtajā gadā nomira viņa māte. Si vēsts sasniedza viņu tikai pēc vairākiem mēnešiem. Sveši cilvēki bija parūpējušies par apbedīšanu, bet viņš tā ari nekad neaizbrauca apskatīt mātes kapu. Arī ar viņas mantojumu pēc sava prāta rīkojās sveši cilvēki, pārdodami vai saglabādami viņam mazumiņu — dažus apģērba gabalus, zābaku pāri, nedaudzas plānas sudraba karotītes, apbružātu kaula rožu kroni. Kad viņš pēdīgi saņēma vēstuli ar nāves ziņu, viņš raudāja aiz skumjām un bezpalīdzības. Tad viņu vēlreiz pārmāca raudas — aiz sirdsapziņas pārmetumiem, jo viņš taču bija bijis nevērīgs pret māti. Un arī pēdējo reizi viņš raudāja aiz sirdsapziņas pārmetumiem, jo apjauta, ka nevarēja rūpēties tā, kā, viņaprāt, vajadzēja rūpēties par māti, bijis viņš labs dēls. Viņš domāja, ka ir patmīlis, vieglprātīgs, vientuļš un nīstams cilvēks. Un, ienīzdams sevi, nemaldījās, kaut lielākā tiesa no mums nemaz nav labāki par viņu un gandrīz ikviens varētu sevi vainot tādos pašos grēkos.

Tā dzīvoja un ceļoja dons Žuans un Žuanito Krāpnieks, un tādas bija viņu attiecības ar sievietēm.

Žuanito Blēdis pamazām sāka rakstīt dienasgrāmatu, ja to var tā nosaukt,— kad uznāca vēlēšanās un radās iespēja, uzšņāpa īsas, nejaušas piezīmes pārlocītā un nosmulētā burtnīcā.

Reizēm bija noderīgi un pat nepieciešami kaut ko pierakstīt. Arvien grūtāk bija paturēt visu prātā, kā gudrība un vērība aicināja. Uz donu Žuanu šādās lietās nevarēja paļauties. Kad runa bija par zirgiem un pajūgiem, ko vajadzēja nolīgt vai kas bija jau nolīgti. Kad runa bija par pajumtes meklēšanu, par lieliem un maziem parādiem, par ceļa izvēli un prāmju, diližansu un kuģu atiešanas laiku. Kad runa bija par attālumiem jūdzēs un stundām un dienām, kas pavadāmas ceļā. Kad runa bija par bagāžu, kas jāatstāj, vai par bagāžu, kas iepriekš jānosūta. Kad runa bija par apsolītiem naudas līdzekļiem, ko vajadzēja saņemt no kāda tirgotāja vai pilnvarnieka. Un tā tālāk, un tā joprojām — tūkstoš un viens sīkums, un lielākoties tic bija saistīti ar dona Žuana rūpēm un darīšanām.

Bet vēlāk parādījās ari citi pieraksti. Žuanito Krāpnieks pamazām sāka pierakstīt atmiņas par viņu piedzīvojumiem uri krāpšanās stiķiem, un blēdīšanos, kā nu to nāktos nosaukt. Tas bija bīstami, un viņš glabāja savu dienasgrāmatu lielā slepenībā no sava kunga. Ja šī burtnlciņa nejauši nonāktu kāda varasvīra, kāda cilvēka, kuru vienoja radu saites ar cietējiem vai aizvainota-

jicm, vai vienkārši kāda likumu un tikumu veicinātāja vai kādas citas nepiederošas personas rokās, tad nu izietu plāni viņiem abiem. Tāpēc Žuanito Blēdis vienīgi pierakstīja pavisam īsas piezīmes, nevienu nenosaukdams vārdā un nenorādīdams darbības vietu, tie bija īsi pieraksti, kurus tikai viņš pats varētu atšifrēt.

Ja kāds viņam būtu jautājis, kāpēc pūlas vilkt stabiņus sev par piemiņu, viņš droši vien nevarētu atbildēt — tāpat kā nevarēja atbildēt, kāpēc izvēlējies pierakstam tieši to, bet daudz ko, turklāt lielāko tiesu, izlaidis. Arī viņš reizēm uzdeva sev šos jautājumus un izdomāja visdažādākos izskaidrojumus. Varbūt viņš gluži vienkārši bija lepns, ka varēja un ka viņam nācās būt klāt aizraujošiem un neparastiem notikumiem. Varbūt viņš nemaz patiesībā neapjauta, kāpēc bija saistījies ar donu Žuanu un kāpēc pacieta šīs nemierīgās dzīves neērtības, kāpēc ļāva sevi pārmākt un pakļāva sevī daudzām nepatikšanām un apkaunojumiem. Varbūt viņš reizēm mazliet kaunējās, ka dzīvoja šādu dzīvi, ka pat bija sekmējis to un devis tai idejas,— reizēm gan viņu mocīja sirdēsti, tomēr vilinājums acīmredzot bija lielāks, ja jau viņš nevarēja no tās atsvabināties. Lai būtu kā būdams — viņš nepierakstīja visu un ne vienmēr pierakstīja, bet lāgiem viņš pierakstīja gandrīz visu, tiesa gan, savā īsajā pierakstā.

Taču īstais iegansts, bez šaubām, bija tas, ka viņš zināja vai — drīzāk gan — neskaidri nojauta, ka viss izjustais un šajos garajos klejojumos pasāktais bija viņam kaut ko iemācījis, daudz ko atklājis. Un šo noslēpumaino pieredzi viņam vajadzēja atminēt — savveidīgi, ja viņš gribēja izprast sevi un savu dzīvi un uzzināt, kāpēc dzīvo un kā vajadzētu tālāk dzīvot. Būtu patiešām bēdīgi, ja cilvēkam, piemēram, viņam pašam, kurš pārvarējis tik daudz grūtību, uz savas ādas sūri izjutis nelaiķu un dzeļošu vēju, aukstumu, salkumu, nakts sardzes, pārskrējienus, daždažādas briesmas, pacietis zobu sāpes, neķītrus vārdus, jā, pat ticis nolamāts un piekauts un tā tālāk, un tā joprojām, tas viss neko nenozīmētu: gluži vienkārši paslīdētu garām, tāpat vien izzustu bez miņas, neatstājot nekādu pēdu, it kā nebūtu bijis, it kā būtu kaut kas nevērtīgs!

Un tad celtos tikpat liels ļaunums, varbūt vēl lielāks, ja viņam pašam un visiem citiem, pateicoties Aizredzības veltēm, nebūtu lemts izjust tik daudz burvīga skaistuma un šis burvīgais skaistums pastāvētu tāpat vien — bez īstas vērtības un satvara — brīnišķās rasas svaidzētās austras stundas ar putnu dziesmām un smaržām, un rīta tvīksmi, un siltumu, maigie un glāsainie vakari, kad saule grimst degošā purpurā un vēji laižas dusā birztalās un krūmājos, un patīkams nogurums izplūst pa

locekļiem, mīksta gulta blakus sprēgājošai ugunij krāsnī, kamēr ārā lietus pakšķ pa jumtu, lomīga zveja kādā klusā upē, kad ūdens urdz, un vēl daudz kas cits.

Un, ja tas viss — gan dzīves smagums, gan burvīgais skaistums, pūles, līksmas jūtas un vēlmes — būtu tikai tāda niecība, kāpēc tad apgrūtināt sevi, kāpēc ciest, kāpēc priecāties, kāpēc skumt? Ja cilvēkam nebūtu lemtas Aizredzības veltes, bet vienīgi Nejaušības kaprīzās dāvanas vai knipji, tad viņš dzīvotu tūkstošreiz bēdīgāku dzīvi nekā visnožēlojamākais nabaga mūks, kurš tomēr var paļauties uz sava tuvākā labvēlību vai ņemt vērā ļaunprātību. Tad liktos, ka pat Dievs Tēvs un Sātans uzgriezuši muguru cilvēkiem. Un kāda velna pēc kaut kas būtu jādara, kaut kas jāuzsāk, ja viss tā beidzas, viss zūd kā nebijis! Šādas domas reizēm lidinājās Žuanito Viltnieka galvā vai dvēselē, vēcinādamās tur līdzīgi zvirbuļu baram, kas nomaldījies tumsā un vētrā un, iezadzies istabā, plivinās pie griestiem, pirms atkal nozūd ziemas melnumā. Ko viņam darīt ar tām? Lāgiem viņu urdīja ziņkāre, vai donam Žuanam kādreiz nāk prātā šādas domas.

Mazais Žuans rakstīja dienasgrāmatu — tā nu tas bija, bet dievs zina kam tā īsti noderēja.

Sie pieraksti mazajā burtnīciņā kļuva viņam par palīgu un atbalstu. Un nekā dīvaina jau tur nav. Jo burtnīca ir gluži kā atmiņa, bet atmiņa tāpēc ir dota, lai būtu mums par kalpu, palīgu un ieroču nesēju. Tāpat bija ar visu to, ko viņš nekad nepierakstīja, tomēr ar varu iesprieda savā neredzamajā sirds atmiņā — tur arī glabājās gandrīz viss, ko viņš gribēja atcerēties.

Bet vispārsteidzošākais bija tas, ka jau pati iespēja piešķirt dienasgrāmatas ierakstiem un zīmēm neredzamajā atmiņā savu veidolu modināja viņā lepnumu un pašapziņu. Tas, ko viņš atcerējās, un tas, ko pierakstīja, daļēji kļuva par viņa īpašumu, par laupījumu, ar kuru viņš daudzējādā ziņā varēja pavēligi un neklīrējoties rīkoties. Viņš savā ziņā kļuva par saimnieku šiem pierakstiem un zīmēm — varēja ietīkot īsināt, vienkāršot, patgalvīgi un nekautrīgi pierakstīt un izvēlēties formu. It kā viņš būtu tās nejauši sastapis vai bijis tām aculiecinieks, un tā arī bija savveidīga brīvība, pār kuru viņš tomēr visā pilnībā nebija noteicējs. Tās varēja parādīties viņam vai arī aizslīdēt projām, tās varēja strīdēties ar viņu, pārmest viņam, mulsināt un mocīt, un tā aizvien.

Bieži pieraksti un zīmes tomēr neatbilda pieredzētajam — atšķīrās no tā visa, ko viņš bija nejauši sastapis vai kam bijis aculiecinieks, un pastāvēja vienīgi viņa iztēlē un gara acu priekšā. Un, jo vairāk viņa atmiņas un spalvas lolojumi atšķīrās no reālajiem notikumiem un cilvēkiem, jo viņš jutās varenāks

un pārāks. Viss svešādais, gan notikumi, gan cilvēki, ieguvuši vienkāršotu zīmju veidolu viņa atmiņā vai burtnīcā, kļuva it kā mazāki — atsevišķas spilgtas detaļas, atsevišķas līnijas, atsevišķi visai nekonkrēti raksturojumi vai īpatnību izcēlumi pienācīgi neietvēra visu to sarežģīto, noslēpumaino un neatkārtojamo, ko dzīve piedāvāja. Jo vairāk viņš īsināja un vienkāršoja, jo nekautrīgāk nošķīra vienus no otriem un izsmējīgākus vārdus izvēlējās, jo bezspēcīgāki izskatījās viņa upuri un jo varenāks viņš pats sev likās.

Zirgu mijējs no Sanlukaras, kam kārpa uz deguna, vecene ar klibo suni, dvīņumāsas Montiljā, marķīze, kas nezināja, ka kļuvusi atraitne, iebraucamās vietas saimniece ar pārāk īso naktskreklu, čigānu meitene, kas pati sev nekļūdīgi visu izzīlējusi, zemnieku meitene ar vainadziņu izrotāto mūli un tā tālāk, un tā joprojām — tā viņi varēja izskatīties, bet daudz kas viņos bija zudis. No daudziem bija pāri palīcis vienīgi īss apzīmējums: baronese, blondīne, resna sieva, kliena atraitne, maure, romiete un tā aizvien. Un vēl īsāks: vienīgi datums un krustiņš burtnīcā. Un visīsākais pieraksts: vienīgi kāsītis. Arī dona Žuana mīlas upuri, ja tā var tos nosaukt, — upuri, kas nespīd un nesilda,— reizēm tika vienkāršoti līdz visvienkāršākajai formulai. Sai ziņā Žuanito pārspēja donu Žuanu pašu. Lai gan dons Žuans, protams, meklēja savos sieviešu kārtas upuros vienīgi to, kas viņām visām bija daudzmaz līdzīgs, viņš tomēr tās kaut kā atšķīra, pat tikai šajā ziņā. Bet, kad šie upuri nonāca Žuanito Blēža burtnīcā, platību hronikā, no tiem vispār gandrīz nekas nebija palicis pāri, nekādu atšķirīgu iezīmju, nekā vērtīga. Tomēr jāsaka — šie nekautrīgi vienkāršotie viņa spalvas un atmiņas lolojumi nebija domāti nopietnajai dzīvei, bet gan vienīgi baumu un joku palaišanai, lielībām, tukšai pļāpāšanai, miglas laišanai un bezkau nīgāin, mulsinošām, skaļām melšām.

Pārsteidzošā veidā atklājās Žuanito nekautrība — viņš, iejuties kunga lomā, bija daudz nekautrīgāks nekā dons Žuans pret viņu pašu. Un tālāk: tajā burtnīcā un tajā atmiņā viņš savalgoja un sagūstīja, aizmēza gan notikumus, gan dzīvus cilvēkus, padarīdams tos par punduriem, nospiezdams un aizvainodams daudz bezsirdīgāk un patvaļīgāk nekā dons Žuans savus upurus.

Tas viss bija dīvaini un neizprotami un vedināja uz dziļām pārdomām. Pienāks laiks, un arī Mazais Žuans sāks nodziļināties pārdomās par to visu, it īpaši savā otrajā dzīvē, kad izdarīs kopsavilkumu savai pirmajai dzīvei un būs spiests spriest tiesu pagātnei.

Un tad ari viņā modīsies atziņa: mēs vispār nekad nevaram patiesīgi novērtēt to, ko pārdzīvojam, nedz citus cilvēkus, nedz pat paši sevi.

Augstprātīgais jau savā augstsirdībā mazina pats sevi un sev līdzīgos. Viņš tos kropļo un mīda kājām, domādams, ka ceļ savu pašapziņu. Visi citi viņa apziņā kļūst par punduriem un embrijiem, un viņš pats kļūst tāds, lai gan ir pārliecināts, ka ir dižens un neuzveicams.

Bet arī lēnīgais, kas maigām mīlestības acīm noraugās savos tuvākajos un sevī pašā, tikai mazina savus tuvākos un sevi, jo zina, ka nevar patiesīgi tos novērtēt nedz savās domās, nedz mīlestībā, un viņš zina, ka tiem jādzīvo punduru dzīve, vienīgi punduru dzīve, arī savā apziņā, jo viņš pats nespēj dzīvot labāk. Sī apjausma jeb atziņa nerodas no uzpūstas pašpārliecinātības un sava varenā diženuma, bet tieši otrādi — no lēnīguma un apziņas, ka mēs visi esam niecīgi.

Šādās domās varam kavēties — tāpat kā Žuanito reiz, kad pārdomās dona Žuana un savu dzīvi, ko vadījis starp cilvēkiem šajā pasaulē. Tomēr visas šīs domas neradīsies tik drīz, to laiks vēl nav pienācis, tai tālajai nākotnei nav nekā kopīga ar tagadni, kad viņi abi, kavaljero un blēdis, klīst apkārt, nepiedienīgi uzvezdamies un piedalīdamies visādās avantūrās, un šo to likdami aiz auss. Un neviens nezina un neviens nekad neuzzinās, ko dons Žuans patiesībā domāja un darīja. Bet Žuanito, Ieroču nesējs un Krāpnieks, krāja sēklas tām domām, kuras, laikam ritot, sazels viņa apziņā un ļaus apjaust, kāpēc liktenis viņu jaunībā bija aizvedis bīstamos klejojumos un nebeidzamos svētceļojumos.

Kādā brīnišķā aprīļa dienā, apmēram tajā pašā laikā, kad viņi reiz jaunības plaukumā pameta Sevilju, viņi nonāca Neapolē, šķiet, tas bija piektajā klejojumu gadā, bet varbūt ari ceturtajā vai sestajā.

Viņi ieradās, varētu teikt, pa visskaistāko ceļu, pa kādu arī pienākas ierasties Neapolē,— kuģī pāri zilzilajam līcim, un viņu skatienam pavērās lielais vulkāns, no kura tikko bija jaušama balta dūmu strūkliņa, kas, it kā tnaigi glāstīdama, pacēlās bezdibenīgajā Neapoles debesu 2ilgmē. Vairākus mēnešus pavadījuši Toskānā un citās provincēs un dzīvojuši bezbēdīgu klaidoņu dzīvi Milānā un citās pilsētās, viņi uzkāpa uz kuģa Pizā, lai dotos tālāk. Lielākoties viņi bija ciemojušies pie Tenorio radiem vai paziņām, reizēm nedēļām ilgi baudījuši ērtības un dīkdienīgu

d/īvi, bet galu galā viņus sāka gurdināt pārvarigs slinkums un

i; ari aiclba.

Donu Žuanu bija pārmākusi neparasti dziļa vienaldzība, un viņš bija ieslīdzis sevī vai — drīzāk gan — iegrimis tukšumā, .uigstprātības, klusēšanas un nošķirtības tuksnesī. Viņš garus cēlienus bija vienīgi gulējis savā istabā un gandrīz nerādījās cilvēkos. Ja pēkšņi iznāca ārā, tad bieži vien ļoti dīvainā izskatā — saņurcījies, šā tā apģērbies vai pat pa pusei apģērbies, un tas nekādi nepiestāvēja muižniekam un nekādi nebija pa prātam viņa radiniekiem. Viņš bija staigājis apkārt kā sastindzis un nedzīvs un parasti, ja kāds viņu mēģināja uzrunāt, atbildēja ar nelaipnu klusēšanu un garu, aukstu, neko neizsakošu skatienu, šķiet, viņš nedz nopētīja apvērotājus, nedz pievērsa tiem uzmanību. Sis viņa dīvainais nesabiedriskums sacēla gandrīz tādu pašu sašutumu kā izaicinošā un bezkaunīgā izturēšanās. Viņš radīja apjukumu ap sevi. Vārgākas dvēseles acīm redzami pat baidījās no viņa, it kā viņš nāktu no kāda mēra aplipināta novada vai viņā mājotu tumšs spēks, ko naivi ļautiņi sauc par ļaunu aci. Tomēr viņš nekādu ļaunumu nenodarija, cik varēja noprast. Viņš gluži vienkārši izturējās tā, it kā viņa nebūtu. Un varbūt tas arī bija ļaunums.

Pat Žuanito Ieroču nesējs reizēm klīda apkārt nomākts, lai gan citkārt tāds nebija.

Bet Pizā dons Žuans, liekas, pavisam pārvērtās. Viņš it kā no jauna uzpeldēja virspusē, iznirdams no dziļa dziļuma, no nevienam nezināmas nekurienes. Pirmām kārtām viņš ekipēja sevi no galvas līdz kājām — krāšņāk, bagātīgāk un elegantāk par citiem, ekipējums bija dārgs, jā, gandrīz vai uzkrītošs un dižmanīgs.

Pasažieru kuģis, ar kuru viņi no Pizas devās uz Neapoli, bija viegls un ātrs piekrastes satiksmes burinieks, nevis kaut kāda barža. Arī publika bija tīri pieklājīga, lielākoties vidusšķiras labākie pārstāvji — ģimenes, kas bija devušās izbraukumā, tirgotāji un amatnieki, studenti, virsnieki, kas brauca uz mājām vai arī atgriezās savā pulkā.

Dons Žuans parādīja sevi no pavisam neparastas puses. Viņš bija runīgs, jautrs un dzīvespriecīgs. Tiem, kuri nepazina viņu, viņš pat varēja likties laipns un draudzīgs. Bet Žuanito Blēdis gan zināja, patiesībā domāja, ka zina: donam Žuanam visi cilvēki ir pilnīgi vienaldzīgi un viņam nenieka nerūp viņu dzīve, prieki un bēdas. Reizēm viņš tik tiešām pierunāja pilnas ausis, apmādams ar savu daudzvārdību, pārsteidzošām idejām, anekdotēm un replikām. Turklāt tas nāca no tīras sirds, bez viltībām un dzēlībām, cik Žuanito Ieroču nesējs varēja noprast,— tās bija vienīgi vārdu spēles un izdomas, lai tikai sagrozītu vārdiem jēgu,

bez kāda acīm redzama nolūka, ne tā, kā tas bija citkārt, kad dons Žuans maldinādams izlika savus vārdu slazdus un ļaunu joku cilpas.

Starp pasažieriem bija kāds vecs karmelītu mūks, nopietns un mācīts vīrs basām kājām, viņš devās no Veronas uz Palermo. Viņš bija noslēgts un vienkāršs, vairījās no cilvēkiem, rokās viņam vienmēr bija kāda grāmata, un parasti viņš, uzmeklējis klusu vietiņu aizvēja pusē, apsēdās, lai lasītu un nodziļinātos savos tekstos.

Lai cik dīvaini, dons Žuans jau kopš pirmajiem mirkļiem dzīvi interesējās par šo melni tērpto mūku. Viņš uzmeklēja viņu vairākas reizes dienā un aizrautīgi sarunājās ar viņu. Tuvinādamies ar viņu, izrādīja lielu laipnību un cieņu. Ikreiz atvainojās par traucējumu, tā sacīt, vai viņš nekavējot, apvaicājās par viņa tekstiem un, pirms uzsāka sarunu, pateica dažas dievbijīgas frāzes. Varētu likties, ka dons Žuans piederēja pie domātājiem vai garīgu vērtību meklētājiem — pie tiem jaunajiem, nopietnajiem cilvēkiem, kuri vienatnē klīda apkārt un sliecās savdabīgi un netradicionāli risināt mūžības jautājumus, pauda svaigas un drosmīgas idejas vai izteica formulējumus, kas diemžēl lāgiem bija pavisam izplūduši vai arī izvērsās bīstamos pārspīlējumos. Viņam daudzas reizes izdevās iedzīt melnsvārci strupceļā ar savām kaprīzēm un dīvainu jautājumu uzdošanas veidu, un samākslotibu, kas acīmredzot bija kaismīga un dedzīga, bet diezgan neapvaldīta un neapdomīga prāta nenobrieduši augļi. Ja vien mūks nebūtu bijis tik noguris un lēndabīgs un ja dons Žuans nebūtu bijis tik augstas kārtas cilvēks, tad dievs zina, kā viss būtu beidzies. Inkvizīcijai bija daudz roku, kas tālu sniedzās, bet nekaitīgā un laipnā mūka roka, kura tai kalpoja ceļa gabalā starp Pizu un Neapoli, izrādījās nejutīga.

Dons Žuans pilnīgi nodziļinājās tēmās, kas biežāk bija dzirdamas mācītāju un mūku disputos nekā smalku muižnieku pasaulīgajās sarunās. Tomēr šīs sarunas un pārdomas viņam nebija pavisam svešas. Ceļotāji jau mēdz būt runīgi ļaudis. Viņi abi, dons Žuans un Žuanito Blēdis, klīzdami pa pasauli, daudz ko bija dzirdējuši — gan ceļā, gan visvisādos traktieros un nakts patversmēs. Dons Žuans gan nemēdza uzsākt sarunas ar ceļojošiem pļāpām un pašceptiem filozofiem un parasti visai reti piegrieza vērību gudrām vai šķietami gudrām sarunām. Kad viņš labi pacentās, varēja parādīt savas spējas. Un tā viņš runāja ar mūku, bezbailīgi ieiedams teritorijā, kur viņa sarunu biedrs jutās kā mājās, it kā nejauši aicinādams viņu uz nestaigātām takām un domu atmatām, ja tā varētu sacīt. Žuanito dažreiz dzirdēja, kā dons Žuans metās ļoti smagā un bīstamā divcīņā ar ticības

tui:.Ierijām — grūti saprotamos, garos un daudzvārdīgos spriedel.'ļiimos par Svēto Trīsvienību, par to, kā Dievs Tēvs parādījies Dēlā un kā Svētais Gars tapis redzams, un vēl par tādiem delikātiem jautājumiem kā gara iemiesošanās un daudziem i itiem, kas saistīti ar šim svētajām lietām.

Tādās reizēs Žuanito dūca ausīs un galva kļuva smaga, jo pārāk bieži nācās klausīties šajos mīklainajos vārdu plūdos. Tomēr pa kādai kripatiņai iekrita viņa domu un atmiņu lādēs, lai gan viņš pats nezināja, kad tas notika. Pierakstīt kaut ko savā piezīmju burtniciņā viņš tik un tā nebūtu varējis, pat ja pēkšņi būtu gribējis. Tam visam vajadzēja iegult viņā citādi, ja tā bija vēlēts. Starp citu, šajā dona Žuana un melnsvārča dīvainajā sarunā viņš nevarēja atšķirt atsevišķus vārdus no daudzajām atbalsīm, kas bija iespiedušās atmiņā no agrākajām sarunām uz ceļiem un iebraucamās vietās. Ļaudis lāgiem pļāpā tāpat vien, lai īsinātu laiku. Un sevišķi tas attiecas uz tādiem ļaudīm kā baskājaini mūki, dievbijīgi mācītāji, studenti, kam galva piebāzta visvisādām gudrībām, nomaldījušies sapņotāji un visvisādi apkārtklejojoši filozofi.

Tad sarunas viegli vērpās ap augstiem un neizzināmiem tematiem, kas bija visnotaļ piemēroti gariem strīdiem, mutes palaišanai un mēles kulstīšanai,— tieši uz tādiem tematiem dons Žuans visu laiku vedināja mūku. Varbūt viņš gribēja sapurināt melnsvārci, tāpat kā mēdza darīt citkārt, kaut gan šoreiz izskatījās miermīlīgs un nedraudigs.

Garīdznieks bija tajās domās, ka pasaule ir ļauna un mānīga un tāpēc tā jāatraida. Cilvēkiem ir apslēpts viss patiesais un nemaldīgais, un tam tiek likti visādi kavēkļi, un tiek iemidzināta ļaužu uzmanība, lai izošņātu, vai tik viņiem nav kas sakāms. Viņu muļķīgās iedomas un uzpūtība uzslien šķietamas sienas, kas kļūmīgi vedina meklēt tukšas un nedrošas pajumtes. Viņi ceļ šajā saulē savus Bābeles torņus ar ļaunu varu palīdzību — pazudina paši sevi tieši tāpēc, ka ir pārliecināti par savu taisnīgumu un gudrību. Tālab pasaule ir jāatraida un cilvēku uzpūtība un šķietamā gudrība jāsatriec drumslu drumslās. Cilvēki ir bezpalidzīgi, kad paļaujas vienīgi paši uz sevi. Viņi var tikai tuvināties augstākajām patiesībām un aizsniegt to, kas ir patiess un labs, saņemot palīdzību un žēlastību no ārienes, no tā, kas ir stiprāks par viņiem pašiem. Un, lai saņemtu šo žēlastību, viņiem jāatbrīvojas no visiem maldiem un mānīgām pārliecībām, ko tie rada paši sev. Viņiem jāgrimst melnā, mokošā tumsā, kur viss, kas ir viņu pašu, viņiem jāizdeldē.

Dons Žuans labprāt klausījās, pamāja, piekrita, izteica un virzīja tālāk mūka domu — gan šurp, gan turp, aizsteigdamies pa

gariem un nemierīgiem aplinkus ceļiem. Nebija viegli pateikt, vai viņš runāja nopietni vai ne, vai patiešām piekrita mūkam vai arī vedināja viņu uz ķecerību lamatām. Mazais Žuans visu nedzirdēja un nevarēja visam izsekot, un droši vien daudz ko nesaprata un jauca kopā ar citām idejām un neizprasto. Dažas tirādes, ko izvervelēja dona Žuana neapnikusī mēle, tomēr likās saprotamākas, pierādījumos gandrīz vai atgādināja tās, kuras spēj celt priekšā lauku advokāti un tikko izšķilti studenti. Viena šāda tirāde izklausījās apmēram tā:

«Neaizsniedzamais Dievs ir mūžam neaizsniedzams, jo Viņš it visā atšķiras no visa cilvēciskā un pasaulīgā. Aiz mīlestības uz cilvēkiem Viņš cilvēka veidolā nokāpa no debesīm, lai parādītos viņiem un atpestītu viņus. Viņš bija cilvēks vārda pilnā nozīmē, jo tikai tādu Viņu varēja redzēt cilvēki, un Viņš varēja skatīt viņus vaigā, bet vienlaikus Viņš nebija cilvēks, jo Viņš bija Dievs, visīstākais, mūžam neaizsniedzamais Dievs, kas nekādi nevar iemiesoties cilvēka veidolā un ko cilvēkiem nav lemts savām acīm skatīt uz šis kļūmās un maldu pilnās zemes. Viņš ir, un Viņa nav. Ciliem vārdiem sakot: Viņš ir visaptverošs, pārvarīgs tālinieks, kas ietver sevī visuvarenu tukšumu, kurš ir piepildīts ar sāpīgu neesamību. Viņš — mūžīgi baismais bezdibenis starp nožēlojamu radību mirstīgumu un viņa paša nedzemdinato nemirstīgumu, Viņš ir haoss, ko vada pārdabiski un neizdibināmi spēki. Ja grib tiekties pēc Viņa, tad jāupurējas mūžīgai krišanai melnā, bezdibenīgā akā un grimšanai dvēseles tumšajā naktī, lai atkal celtos no haosa. Kamēr vien cilvēki dzīvo šeit, uz šīs zemes, Radītāja īsteno varu viņi saskata vienīgi iznīcinošā spēkā.»

Kur šajā rupjajā dieva noliegšanā bija zaimi un kur pagānība, bet kur varēja būt dievbijīga pazemība un neizdibināmas bailes, kaut ietērptas mānīgi pretrunīgās un izaicinošās frāzēs, pat Sātans nevarētu tikt skaidrībā. Labais mūks acīmredzot bija pavisam apjucis. Un Žuanito arī nesaprata, vai dons Žuans jokojās un apsmēja vai ari nopietnībā, visā savā dedzībā, prāta izmanībā aizrāvās ar savas reliģijas maldinošajiem pierādījumiem. Varbūt viņš pats arī nemaz nezināja, kur šajās mistērijās bija murgi, kur saprāts. Vai ari dons Žuans gluži vienkārši gribēja iegrūst mūku staignājā un pieveikt viņu ar viņa paša ieroci, pareizāk sakot, ar ieroci, kurš atgādināja viņam piederošo, lai gan patiesībā piederēja pavisam citām varām.

Sad tad labais garīdznieks aizstāvējās un mēģināja vest pie prāta donu Žuanu, lai atgrieztu viņu pie ikdienišķākām un stabilākām likumībām. Dons Žuans, protams, nebija garīdznieks, toties viņam bija dzīves pieredze, viņš bija saticis daudzus

< ilvēkus un bieži ieklausījies viņu valodās. Tāpēc viņš mācēja tā izlocīties ar savu glumo, lunkano mēli, ka viņam nevarēja pārmest ķecerību un zaimus. Viņš atsaucās uz autoritātēm, kuras piederēja tieši pie paša mūka, pie karmelītu ordeņa autoritātēm,— vīriešiem un sievietēm, kas bija slaveni ar savu dievbijību un pat svētumu tepat Spānijā vai arī ārpus tās; tie bija izteikušies par dvēseles melnajiem bezdibeņiem un tamlīdzīgām lietām, tādējādi iegūdami cieņu un atzinību. Viņš citēja atsevišķus viņu izteikumus, apgalvoja, ka daža laba persona teikusi vai rakstījusi to un to, un viņš varēja iztulkot un paskaidrot, un celt priekšā tādus izteikumus, ka tie, šķiet, gluži labi saderējās ar viņa paša sacīto vai arī apstiprināja to.

Labajam mūkam tā arī nebija lemts izprast, vai dons Žuans izsmēja un nopaļāja viņu ar saviem pārsteidzošajiem pārspīlējumiem un mīklainajiem paradoksiem vai, gluži otrādi, bija nopietnāks un dedzīgāks nekā vairums cilvēku, kas mokoši nodziļinās jautājumos par to, kā dzīvot saskaņā ar ticību un patiesību. Vēl jo mazāk to saprata Žuanito.

Tiklīdz viņi bija ieradušies Neapolē, dons Žuans steidzās visnotaļ smalki apkopties un eleganti apģērbties. Pēc tam lika Žuanito noīrēt ekipāžu un devās uz Spānijas vicekaraļa rezidenci, krāšņu un smagnēju pili netālu no ostas. Žuanito brīnījās, kāpēc gan kungam ievajadzējās ekipāžu — pili varēja vai ar roku aizsniegt. Kučieris ar lielām pūlēm izbrauca ekipāžu cauri ļaužu saplūdam krastmalā un šaurajās ieliņās. Daudz ērtāk un ātrāk būtu bijis aiziet kājām.

Lai kā nu tur bija, viņi gluži kā augsti kungi piebrauca pie kasteljetes*. Dons Žuans lika nekavējoties paziņot par savu ierašanos pils sardzes priekšniekam — donam Pedro Tenorio, sava tēva jaunākajam brālim. Dons Pedro bija vīrs, kas iemantojis uzticību Neapolē,— garš un stalts, brašs, lepns un noteikts, taču visai naivs. Viņam uzreiz iepatikās jaunais un drosmīgais brāļadēls ar pašapzinīgajām kavaljero manierēm. Viņš ņēma viņu savā aizgādībā, izmanījās sagādāt viņam un viņa kalpam krāšņus apartamentus pilī netālu no savējiem. Viņš ari parūpējās, lai dons Žuans drīzāk tiktu stādīts priekšā vicekaralim un viņa ģimenei un citiem augstiem kalpotājiem, ikreiz nekautrēdamies uzlielīt sava jaunā radinieka bruņnieciskos tikumus, viņa vīrišķību un cēlās manieres. Nākamās dienas vērtās vienos vienīgos

* Nocietināta pils viduslaikos.

svētkos. Dons Pedro savos apartamentos pili rīkoja bagātīgas un skaļas viesības, lai visi varētu iepazīties ar viņa brāļadēlu, kaut allaž viņu pašu nācās no galda pavadīt līdz gultai. Viņš bija vecpuisis un visā šajā spožumā, kas nāk līdzi varai un slavai, tik un tā dzīvoja skaudru un pārgalvīgu dzīvi — kā zaldāts kaujaslauka.

Žuanito, kas zināmā mērā bija iepazinis savu kungu kopīgajos ceļojumu gados, priekos un bēdās, lāgiem likās, ka viņš spēj diezgan labi lasīt tā domas. Arī tagad viņš redzēja, ka dons Žuans, lai gan bija izmeklēti smalks un laipns, kopš pirmās dienas juta dziļu un nežēlīgu nicinājumu pret savu tēvabrāli. Bieži vien viņš nesaudzīgi to izsmēja, nodevīgi piebalsodams, nievīgi glaimodams un izzobodams, un šis viņa izsmiekls bija tik zemiski aizplīvurots, ka dons Pedro ne reizi nenojauta sava radinieka nekrietnību.

Vicekaraļa rezidencē viesojās arī kāda sešpadsmit septiņpadsmit gadus veca dāma, kas piederēja pie naudīgākajām Burgosas muižnieku dzimtām. Sī jaunā mīlulīte, senjorita Isabela, bija Tenorio ģimenei attala radiniece. Viņa bija savu vecāku un vecāko brāļu acuraugs, vienīgā meita ģimenē. Lielas cerības tika liktas uz viņu — mīlestība un aprēķins gāja roku rokā. Ja izdosies visu gudri izkārtot un viss noritēs, kā vajag, viņa apprecēsies ar piemērotu jaunekli no labas ģimenes, tā ka bagātība, gods un prestižs stiprinās gan vienu, gan otru ģimeni. Nu bija pienācis laiks visu kārtot, kā iecerēts. Bet visupirms meiteni kopā ar vecu aukli un citiem uzticīgiem kalpiem uz nedaudzām dienām palaida plašajā un viedīgajā pasaulē. Ļaudis apskatīt un sevi parādīt. Pagrozīties labā sabiedrībā, iemācīties izturēties pret smalkiem augstāko aprindu ļaudīm, paklausīties, par ko tur pieņemts runāt, un nodibināt noderīgu pazīšanos. Un, visbeidzot,— lai viņai vēlētu īsu, gaišu mirkli paganīties brīvībā, pagrauzt zaļā pļaviņā nevainīgu prieciņu zāli, pēc tam kad viņa izbēgusi no klostera pansijas ar tās nomācošo disciplīnu un pirms maiss atkal tiks aizsiets ciet un viņa uz mūžu tiks ieslodzīta rūpju sprostā — dzemdēs bērnus, gādās par māju un ģimeni. Un nu šī īsā, draiskā pastaiga šai nevainīgajai aitiņai, kura uz brīdi izlaista brīvībā — jā gan, visai nosacītā —, tuvojās beigām.

Senjorita un viņas nelielā svīta bija ieradusies Neapolē kādu nedēļu agrāk nekā dons Žuans un Žuanito Ieroču nesējs. No šejienes viņai pa jūras ceļu bija paredzēts doties atpakaļ uz Spānijli. Tomēr donam Pedro Tenorio, kas labi pazina vietējos apstākļus un cilvēkus, starp citu, bija iešāvusies prātā slepena doma. Lieta tā, ka vicekaraļa rezidencē dzīvoja jauns un cēls

virsnieks dons Oktāvio. Viņš bija vicekaraļa sievas brālēns, i.ii.td ietekmīga persona radu attiecībās un arī citās lietās. īsi ..ikot, viņš bija tieši tas objekts, kurš visnotaļ varēja piesaistīt

• iprātīgo Tenorio uzmanību, jo viņi taču nolūkoja savai meitai piemērotu znotu. Doma bija tāda — dot iespēju jaunajiem cilvēkiem, kā pieklājas, paskatīties vienam uz otru. Donam Pedro vajadzēja novērot viņus un, ja radīsies piemērots brīdis, smalkjūtīgi izzināt dona Oktāvio ģimenes nodomus, plānus un intereses. Dona Pedro diplomātiskā izlūkošana iedvesa zināmas cerības. Jaunie cilvēki, cik varēja spriest, neizrādīja acīm redzamu nepatiku viens pret otru. Varbūt būtu modušās arī simpātijas, ja vien viņiem būtu lemts laiks pārdomām un laimīga nejaušība būtu raisījusi jūtas un iztēli.

Tātad līdz šim viss izdevās labi. Dons Pedro savu kutelīgo, goda pilno misiju bija veicis nevainojami. Vairāk nemaz pagaidām nevarēja vēlēties. Senjoritai Isabelai bija pienācis laiks atvadīties no Itālijas un doties uz mājām. Pēc tam varētu turpināt sarunas. Savukārt jauno virsnieku varētu sūtīt ar kādu uzdevumu vai citu ieganstu uz Burgosu.

Tomēr visi šie skaistie nodomi izplēnēja un ne tikai tie.

Kādu nakti sacēlās šaušalīgs tracis flīģelī, kur bija apmetusies senjorita Isabela ar savu svītu. Atskanēja skaļi kliedzieni un saniknoti brēcieni, durvis tika cirstas un mestas, gaisma iedegās vairākās istabās, kalpotāji skraidīja šurpu turpu. Vecā aukle kliedza kā ēzeļmāte, bet jaunā senjorita blēja kā aita. Pārējie šķendējās un vaimanāja.

Troksnis, protams, uzmodināja arī donu Pedro, kas pirmajā mirklī domāja, ka izcēlies ugunsgrēks vai dumpis. Viņš aši uzvilka kamzoli virs naktsdrēbēm, apjoza zobenu un drāzās uz viesu apartamentiem, kur dzīvoja viņa aizbilstamā. Neldzīgās sievietes griezās uz riņķi, gluži kā vistas, kas nezina, kur dēt olu, vienā laidā tērgāja, likās, viņām mēle niezēja, kā viņas gribēja izteikties, tomēr apjukumā klusēja un kaut ko slēpa, bija uzbudinātas un apsauca cita citu.

Beigu beigās viņam izdevās no kādas kalpones izspiest kaut cik sakarīgu liecību: jaunā senjorita bļāvusi nelabā balsī, it kā viņai dvēseli kāds rautu ārā, izskrējusi koridorā un kliegusi pēc palīdzības, tikai neviens nezinājis, ko vajag glābt, varēja nodomāt, ka diezin kas noticis.

Dons Pedro neļāva meitenei gari domāt — nebija grūti nojaust, cik tālu viņa varēja aizdomāties. Viņš piedārdināja pie senjoritas Isabelas guļamistabas durvīm, kur aukle bija ieslēgusies ar savu nelaimīgo lolojumu. Viņš pavēlēja atvērt durvis, taču viņam nācās atkārtot savu pavēli kareivīgākā tonī, pirms

viņu ielaida iekšā. Žuanito, kas kopā ar citiem kalpiem spriedās pie durvīm, jau nojauta to sliktāko.

Senjorita, liedama asaras, sēdēja gultā, uzvilkusi segu 1 īdz degunam, tā ka redzamas bija vienīgi melnās acis un garie, izjukušie mati. Viņa gauži raudāja, it kā sirds pušu plīstu. Ja būtu tik sirds pušu plīsusi . .. Nelietis, uzlauzis zieģcli, bija ielavījies pie gulošās jaunavas tumsas aizsegā. Viņš bija pārsteidzis viņu tajā nodevīgajā stundā, kas valda starp miegu un nomodu, kad sapņi un fantāzijas aizplīvuro īstenību un samīda to. Viņš bija uzbrucis viņai neaizsargātai. Pirms viņa apjauta, kas viņai uzbruka un kas bija noticis ar viņu, notika tas, ko vairs nevarēja padarīt par nebijušu, un viņa vairs nebija tā nevainīgā meitene, kura iegūlās savā gultā pirms dažām stundām. Kad viņa apjauta, ka tas nav sapnis, un manīja sev blakus neģēli, kas izrīkojās ar viņu visšausmīgākajā veidā, bija jau par vēlu. Viņa bija kliegusi, spirinājusies, skrāpējusies, cīnījusies visiem spēkiem un beigu beigās atvairījusi viņu.

Neviens nezināja, no kurienes viņš bija uzradies — vienīgi parādījies no tumsas. Viens tik bija skaidrs: viņš pat nebija tas, kuram varbūt pienācās ierasties,— starp citu, arī tam šeit nebija ko darīt, neviens pat nenāca uz tādām domām. Nevienam šeit nevajadzēja būt, tomēr kāds bija bijis. Tagad viņa jau šeit nebija, viņš bija izgaisis tumsā, no kuras bija izniris. Droši vien tas bija Pats Velns, ļauns gars, lai gan ļoti miesīgs, pārāk miesīgs.

Dons Pedro skraidīja pa istabu, kā prātu zaudējis, turēdams zobenu gatavībā. Viņš palīda zem gultas, atvēra durvis lielajiem drēbju skapjiem, atgrūda smagās logu drapērijas. Neviena nebija! Bet no viena loga vilka vējš — tas bija vaļā, žalūzijas paceltas. Dons Pedro izbāza galvu pa logu un cieši lūkojās tumsā, skaidri saskatīdams cilvēka stāvu: kāds vīrietis rāpās pa balkonu. Dons Pedro uzkliedza:

—  Kas tur ir?!

—  Mīļākais, kas gan cits?! — atskanēja izsmējīga atbilde. Un istabā pēkšņi iestājās nāves klusums. Žuanito pārak labi pazina šo gaišo, nievīgo balsi.

Varbūt viņš nebija vienīgais, kas nojauta visu, ari dons Pedro noprata kaut ko. Viņš joprojām bija līdz pusei izkāries pa logu, murmināja un ņurdēja nesakarīgas frāzes, kuras neviens nesaprata. Beidzot viņš izslējās, ilgi un rūpīgi nolaida žalūzijas, aizvēra logu, aizvilka tam priekšā aizkaru un sakārtoja to.

Kad viņš pagriezās, viņa allaž sārti violetā, izvaikstītā seja bija nobālusi un atgādināja skābētu ābolu. Viņš kaut ko nobubināja, ka viss jau noskaidrošoties, kaut kā nokārtošoties. Bet tagad lai visi tik stāvot klusu, esot mierīgi un nekavējoties izklīstot pa

..ivain istabām, un liekoties gulēt bez trokšņa, un — galvenais — turot mēli aiz zobiem un lieki nepļāpājot. Viņš pats uzraudzīšot, l.ti viss būtu, kā nākas, bet tas, kurš nepratis uzvesties, dabūšot dziļi nožēlot savu dumjo izturēšanos. Pēc tam viņš devās uz saviem apartamentiem, iztrenkāja visus, kas bija pie tiem sapulcējušies, un viņa bargais vaigs iedzina bailes un bijāšanu ikvienā.

Žuanito Ieroču nesējs aši nozuda no acīm, sirds viņatn dauzījās kā zaķim. Nu viss pagalam, nu viss pagalam, tas nu ir par daudz! Viņš pat neiedrošinājās ieskatīties dona Žuana istabā, lai uzzinātu, vai viņa kungs atgriezies. Viņš tūlīt pat ielīda savā gultā, taču iemigt nevarēja.

Pēc kada laiciņa koridorā atskanēja smagi soļi. Dons Pedro, jau tērpies pilnā formas tērpā, nepieklauvējis iedrāzās istabā un kā vējš aizskrēja tālāk uz dona Žuana salonu. Žuanito dzirdēja dona Pedro dobjo balsi dārdinām:

—  Ko tu, nolādētais āzi, esi ievārījis?! Velns parāvis, vai esi prātu izkūkojis?! Vai nevarēji atrast kādu sīkāku putniņu? Kā tu tagad domā izkulties?! — Un tā tālāk, iekams dons Žuans izmanījās apklusināt un nomierināt viņu.

Dons Pedro bija stipri uztraucies un sašutis, aiz dusmām vai prātu zaudējis. Bet aiz šīm dusmām varēja nojaust neapzinātu un amizantu apbrīnu, kas, šķiet, atspoguļoja vecāka vīrieša solidaritāti un varbūt arī tādu kā skaudību pret jaunāku, kurš vēl bija spējīgs uz šādiem izaicinošiem, īstu kavaljero cienīgiem varoņdarbiem. Drīz vien atbalsojās dona Žuana skaidrā balss, nesatricināma kā vienmēr, viņš kaut ko izskaidroja un par kaut ko pārliecināja. Dons Pedro pierima, un abi Tenorio nogrima garā, klusā sarunā. Viņi noturēja padomi. Žuanito nevarēja sadzirdēt, ko viņi runā, un, starp citu, negribēja klausīties. Tiesa gan, viņš bija nomodā gandrīz līdz gaismas svīdumam.

Nākamajā rītā, kad Žuanito Blēdis palīdzēja savam kungam apģērbties, viņš uzdrošinājās pateikt kaut ko tādu, ko ne reizi nebija atļāvies. Viņš brīdināja:

—  Man rādās, ka kungam jau bijis tik daudz nepatikšanu šo piedzīvojumu dēļ! Beigu beigās sieviešu dēļ ieskriesiet drošā nāvē!

—  Es nemaz nebaidos mirt — vēl nāve ir tālu! Bet tu pievaldi mēli! Negvelz par lietām, no kurām neko nesaproti! Dari labāk to, kas tev jādara,— savāc mantas, mums jo ātrāk jābrauc prom no šejienes!

Priekšpusdienai ritot, nāca gaismā dona Pedro un dona Žuana naktī izperinātais plāns. Un pēc dažām dienām atklājās it visi sīkumi un ne tikai tie.

Vicekaralis, saprotams, agri vai vēlu būtu aplinkus izzinājis par šis nakts notikumiem — drīzāk gan agri nekā vēlu. Taču dons Pedro aizsteidzās priekšā tenkām. Viņš piecēlās reizē ar gaiļiem. No paša rīta pavēlēja apjukušo meiteni un viņas aukli ieslēgt istabā un pie istabas durvīm pielikt divus sargus. Viņš pats lielā slepenībā aizsteidzās pie hercoga Oktāvio, uzmodināja viņu, neļaudams izsapņot saldākos sapņus, un paziņoja, ka meiteni pagājušajā naktī apkaunojis kāds nepazīstams vīrietis, bet viņa pati uzrādījusi viņu, Oktāvio. Vicekaralis jau visu zinot un degot atriebības alkās. Dons Pedro deva jauneklim padomu nekavējoties bēgt un darīt to slepus, lai neviens viņu nepamanītu. Pretējā gadījumā viņam pašam gribot negribot nāksies viņu apcietināt, bet, ar ko tas beigsies,— dievs vien zina. Sacīts — darīts, jaunais hercogs pa kaklu pa galvu aizauļoja no pils.

Pēc tam dons Pedro izlūdzās audienci pie vicekaraļa slepenai sarunai. Viņš apgalvoja, ka meitene, aizmirsdama kautrību un pieklājību, nolikusi naktī tikšanos ar jauno virsnieku savā istabā, kur viņi nodevušies mīlas priekiem. Bet nevaldāmais hercogs Oktāvio pārāk iededzies kaislē un pirms laika ņēmis to, ko viņam nevajadzējis ņemt un viņai nevajadzējis dot. Tālāk dons Pedro paskaidroja, ka viņi pieķerti nevaldāmajos vingrinājumos. Tādā kārtā viņi likuši kaunā gan sevi, gan savas ģimenes un — pats sliktākais — ari vicekaraļa ģimeni. Jauneklis aizbēdzis pa logu, taču dons Pedro pazinis viņu un savām acīm redzējis, ka viņš rāpies lejā pa balkonu. Diemžēl viņš neesot bijis aizsniedzams — kaunpilnā kārtā nozudis, izgaisdams bez pēdām pēc zemiskā nozieguma. Kā sacīt, izlietu ūdeni nesasmelsi.

Meitene no bailēm un kauna pavisam zaudējusi galvu. Kā vien varēdama aizstāvējusi savu iemīļoto un mēģinājusi glābt to, kas bija palicis pāri no viņas samīdītā goda. Viņa apgalvo, ka miegā viņu izvarojis kāds nepazīstams vīrietis, kas ielavījies naktī viņas istabā, taču viņai neesot ne jausmas, kas tas tāds bijis,— jā, viņa jau tagad esot pavisam apjukusi un varot uzvelt vainu ari kādam citam.

Tādas bija tās lietiņas. Ja viņam, donam Pedro, būtu ļauts izteikt savas domas, tad viņš dotu šādu padomu: viņa nekavējoties jāsūta uz mājām, jādara viss, lai apklusinātu šo šausmīgo skandālu, kas var izraisīt neparedzētus un nevēlamus sarežģījumus, gan politiskus, gan citus, nemaz nerunājot par to, ka uz mūžu viņi saķildosies ar ietekmīgām ģimenēm un tiks apkaunots vicekaraļa nams, viņa nekavējoties jāsūta atpakaļ uz dzimteni, cerams, ka viņai pašai un hercogam, un visai ģimenei būs tik daudz prāta, kā tikt skaidrībā par šo kļūmīgo gadījumu, neiznesot neslavu no mājas, viņa jāsūta projām, un nav jāklausās viņas

lūgšanas, un nav jānotic tukšām atrunām, ko droši vien, viltīgās aukles musinātas, vērps senjorita un viņas kalpones, viņa un viņas svīta jāsūta uz mājām — jo ātrāk, jo labāk, lai šis kļūmīgais piedzīvojums galu galā tiek nolemts aizmirstībai!

Tā arī notika, zem apjukuma un uzliesmojoša naida zīmes, bez garām pārdomām, lielā steigā senjorita devās uz Burgosu. Neviens, kurš vien būtu atlicinājis brītiņu laika, lai klusumā un mierā visu apsvērtu, nemūžam nenoticētu šim nekautrīgo melu un acīm redzamā apmāna kamolam.

Žuanito nebija ne mazāko šaubu par šī neprātīgā un piedauzīgā piedzīvojuma īsto grēkāzi. Dons Žuans laikam, kā nākas, sajauca galvu savam tēvabrālim un izmanījās pamest viņam mānīgu ēsmu — sak, vajag tik dabūt no acīm prom visus, kas iejaukti šajā skandālā, neļaujot viņiem ne apspriesties, ne aizlikt par sevi kādu vārdiņu, vicekaraliin sapūst miglu acīs un tādējādi noslēpt visas pēdas. Viņu sazvērestigais plāns bija tik nejēdzīgs un lēts, ka nevarēja ilgi palikt neatklāts. Skaidrs, ka šai nekautrīgajai vieglprātībai vajadzēja nākt gaismā. Un vēlāk, kad' viss patiešām atklājās, dons Pedro bija diezgan neērtā stāvoklī, jo bija iesaistījies tik neglītā pasākumā un tik stipri noziedzies pret elementāru kārtību. Viņš bija pārkāpis nerakstītu likumu, saskaņā ar kuru ikvienam godīgam cilvēkam jāizrāda līdzjūtība pret nevainīgi cietušo. Viņš bija grēkojis pret to bruņnieciskumu, kāds ikvienam muižniekam jāapliecina augstas kārtas sievietei. Viņš nebija ievērojis lojalitāti, ar kādu karavīram jāpilda savi pienākumi. Viņš bija licis apsmieklā visu cēlo sabiedrību, vazādams vicekarali aiz deguna, un vedinājis viņu uz muļķīgu un neapdomīgu rīcību. Viņš bija aizvainojis karaļa augstību un ietekmīgas ģimenes, arī pats savus radiniekus. Tas nu nebija labi.

Derdzīga varbūt bija šaušalīgā nekaunība — pārsteidzošā neldzība un pazemojums, kādam tika pakļauti visi apmānītie. Tomēr vēl derdzīgāka bija nicīgā attieksme pret cilvēkiem, kas bija jaušama šajā plānā.

Bet dons Žuans un viņa nomāktais kalps jau uzkāpa uz kuģa, kas tajā pašā vakarā pacēla enkuru un traucās pretim Spānijas krastiem.

Žuanito pat neuzdrošinājās domāt, kas notiks, kad šis apkaunojošais notikums naks gaismā — varbūt pavisam drīz. Dons Žuans arī agrak bija aizvainojis ietekmīgus cilvēkus, bet nekad vienlaikus tik daudzus un tik rupji, vienā paņēmienā, turklāt tik tuvus radiniekus. Žuanito biedēja dona Pedro naids — kā gan viņš jutīsies, kad uzzinās, cik pazemojoši viņu iznerrojis tas, kuram viņš bija uzticējies, un apjautīs, cik ļoti viņš sev kaitējis un

iemantojis nesamierināmus un varenus ienaidniekus, piedevām vēl savā tuvumā.

Bet dons Zuāns bija brīnišķīgā noskaņojumā, mierīgi sēdēdams pie masta, spēlēja domino un ļāvās vakarīgā vēja glāstiem — viņš tiecās pretim rietošās saules maigajai krāsu rotaļai pavasara vakarā.

Jūrasbrauciens no Neapoles līdz Kadisai aizņēma diezgan ilgu laiku — daudzas nedēļas. Kuģis, uz kura borta bija dons Žuans un Žuanito Ieroču nesējs, izvadāja ari pastu un uzturēja sakarus starp lielajām ostas pilsētām Vidusjūras dienvidrietumu pusē. Tāpēc kuģis iegāja daudzās ostās, uz dažām dienām noenkurojās Palermo, gaidīdams aizkavējušos pasta diližansu no iekšzemes, pietauvojās vairākās spāņiem piederošās ostās barbaru zemēs Ziemeļāfrikā, pa ceļam iebrauca Andalūzijas ostās dienvidaustrumu Spānijā, iekams beidzot šķērsoja Gibraltāra jūras šaurumu un tuvojās Kadisai. No turienes pa zemesceļu ātri varēja nokļūt mājās, ja vien abi ceļinieki vēl bija tiesīgi saukt Sevilju par savām mājām.

Kuģojums noritēja mierīgi un klusi. Laiks bija viņiem labvēlīgs, mauru laupītāji nerādījās, pūta ceļa vējš, pavasaris rotaļājās piekrastē, saule patīkami sildīja. Pat donu Žuanu iebrūnināja saule un vējš, lai gan parasti viņš bija bāls, it kā nopūderēts, gadalaiku maiņas viņu neskāra.

Bet Žuanito Krāpnieks nosauļojās brūns kā piparkūka. Viņam laiks ritēja nemanāmi. Ar saviem kalpa pienākumiem — apģērba tīrīšanu un kārtošanu un citiem darbiem — viņš ātri tika galā. Reizēm palīdzēja arī matrožiem, lai gan liela labuma no viņa nebija. Jo viņš taču bija dzimis sauszemes jūrnieks un šad tad derēja vienīgi par palīgu, lielākoties kuģa virtuvē. Tāpēc viņam bija daudz brīva laika, ko varēja veltīt sev un savām izdomām. Un viņš pavadīja garas, ilgas stundas makšķerējot. Viņš sēdēja uz margapmaļa, kuļādams kājas, un vēroja savas makšķeres un auklas, uzmanīja pludiņus, kas slīdēja pa ūdens virsu, un klusībā domāja par visu un neko.

Lāgiem virs ūdens parādījās delfīnu bariņš, plūdeni kūleņodams nopakaļ kuģim. Žuanito stundām ilgi bez apnikas varēja raudzīties tajā. Delfīni dejoja it kā starp divām stihijām — ūdeni un gaisu. Viņi virzījās uz priekšu grupiņās, mainīdami ritmu, kad veidoja vijīgus lokus palēcienos vai peldēja ūdenī. Dzīvnieki, šķiet, paši baudīja savu kopību un skaisto, saskanīgo rotaļu. Viņi it kā guva lielu prieku šajā nevienam nevajadzīgajā rotaļa, šādā veidā virzīdamies uz priekšu, kad gluži vienkārši varēja peldēt

pretim savam mērķim bez kādiem līkločiem. Varbūt patiesībā viņiem ari nebija noteikta mērķa — vienīgi mirklīgs prieks par s.iuli un jūru, un savu kopību un dejas māku. Mazais Žuans gudroja — kā būtu, ja viņš butu delfīns.

Sis bija Žuanito pēdējais garais jūrasbrauciens. Bet donam Žuanam gan ne. Viņu gaidīja daudz garāki ceļojumi, par kuriem pagaidām neviens no viņiem neko nezināja un neviens cits ari ne. Nākotne tika izlemta pavisam citā pusē.

Kaut kas tiek kaut kur gatavots, galvenokārt Neapolē, to, protams, saprata gan dons Žuans, gan Blēdis. Bet nav zināms, vai dons Žuans lauzīja galvu par to. Mazais Žuans pat domāt negribēja un mēģināja atgaiņāt šīs nelūgtās domas.

Par vicekaraļiem Neapolē parasti gan nebija lētticīgi vientiesīši, varenā spāņu lielvalsts nemūžam tādus neieceltu tik svarīgā un atbildīgā amatā. Arī grands, kurš bija šajā augstajā amatā, kad dons Žuans tēloja drosmīgu varoni Neapolē, nebija nekāds vientiesītis, kaut, naida aklināts, steigā noticēja dona Pedro meliem un uzmācīgajiem padomiem. Viņam nebija ne mazākā iemesla neuzticēties donam Pedro, kuru viņš pazina kā uzticamu karotāju, kas nemelsa niekus. Tomēr drīz vien viņš sāka šaubīties, vai nav pārlieku pārsteidzies, nosodīdams skaisto senjoritu un cēlo hercogu neuzklausītus. Viņš taču riskēja saķildoties ar divām varenām ģimenēm, pie vienas turklāt piederēja viņa paša sieva, un, pats ļaunākais, saļodzīt visvareno grandu reputāciju, nespēdams uzturēt kārtību pat savā namā un novērst visparastāko ģimenes skandālu.

Un nevalodas drīz vien nonāktu līdz viņam, un satraucošās ziņas, aizdomas un apvainojumi līdzīgi straujai upei brāztos tālāk. Senjoritas Isabelas kalpotāji nebija vienīgie, kas tajā trokšņainajā naktī negulēja. Arī citiem, kas nepiederēja pie ieinteresētās puses, bija ko teikt. Daudzi varēja liecināt, ka tas nemaz nebija bijis hercogs Oktāvio, kas līda lejā pa balkonu un bezkaunīgi atbildēja donam Pedro. Netrūka arī tādu, kas droši apgalvoja, ka redzējuši citu personu — svešinieku, dona Pedro brāļadēlu, kurš nākamajā rītā noslēpumainā kārtā nozudis no pils. Divi amatnieki, kuri laboja grīdu zālē, kas atradās blakus hercoga Oktāvio apartamentiem pavisam citā pils pusē, tālu no senjoritas Isabelas guļamistabas, arī varēja apstiprināt, ka tad, kad izcēlies skandāls, spriežot pēc visa, hercogs nevainīga cilvēka miegā gulējis savā gultā, dziļā vientulībā.

īsi sakot: pēc dažām dienām vicekaralis bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka ticis zemiski apmānīts, turklāt viņu apmānījis paša pils sardzes priekšnieks! Dons Pedro, ko visi slavēja par viņa uzticamību, bet neviens nedaudzināja par viltīgumu.

Ari dona Pedro aknās sāka ņudzēt nožēlas un grēmu tārpi, ap galvaskausu džinkstēt vēlīnu pārmetumu moskīti, un tas viss modināja viņa bezspēcīgu un pazemojošu naidu. Draudīgi mākoņi savilkās ap viņu. Dons Pedro tika aizsaukts pie vicekaraļa. Tā bija vētraina saruna. Viņam tika pavēlēts uzturēties vienīgi savā istabā un dot godavārdu, ka neizies no tās, kamēr viss noskaidrosies. Pils apsardzi uzticēja citam.

Valodas par dona Pedro krišanu nežēlastībā un pārmaiņām vicekaraļa noskaņojumā drīz vien nonāca līdz hercogam Oktāvio, kurš bija slēpies pie saviem draugiem pilsētā. Viņš nekavējoties devās uz pili un cēla gaismā to, ko dons Pedro bija viņam teicis un samācījis. Viņš zvērēja vicekaralim, ka ir gluži nepatiesi apvainots. Viņš pieprasīja attaisnojumu. Lai, visiem dzirdot, tiktu nepārprotami pavēstīts, ka viņš nav vainīgs šajā ļaundarībā, bet, gluži otrādi, kritis tai par upuri. Vicekaralis dusmās ārdījās un apsolīja atšķetināt šo melu un apmāna kamolu. Visi, kuri nepatiesi apvainoti, tiks attaisnoti. Nokauninātajam donam Pedro nekas cits neatlika kā atzīt savu vainu. Tik gudrs viņš bija, ka saprata — šo spēlīti viņš ir zaudējis, un izstāstīja patiesību. Un tad vicekaralis pavēlēja nolikt sardzi pie viņa durvīm, ne jau tāpēc, ka viņš varētu aizbēgt, bet lai sodītu par blēdīšanos. Hercogs Oktāvio atgriezās vecāku mājā un izstāstīja savam tēvam visu, kas bija noticis. Vecais hercogs, protams, arī bija sašutis un pieprasīja, lai bez ierunām tiktu atjaunots aptraipītais ģimenes gods.

Nu viss samezglojās vēl vairāk. Mezgls pēc mezgla. Brieda nopietns konflikts starp varenajām aristokrātu ģimenēm, turklāt bija jāizlemj jautājums par karaliskās gvardes virsnieku, kurš vedis maldināšanā savu kungu un varbūt pat bijis tiešs līdzdalībnieks cēlas jaunavas nekrietnā pazemošanā. Skandāls bija pārāk liels un smags, un vicekaralis viens pats nevarēja uzņemties atbildību. Viņš aizrakstīja vēstuli Spānijas karalim, sīki izklāstīdams notikumu un lūgdams viņa norādījumus. Viņš aizsūtīja vēstuli arī uz Burgosu senjoritas Isabelas tēvam un mēģināja paskaidrot viņam, kā radies nepatīkamais pārpratums. Tas bija visai kutelīgs uzdevums pat pieredzējušam spāņu diplomātam. Daudz vieglāk bija uzrakstīt trešo vēstījumu Tenorio dzimtas galvai, donam Djēgo Seviljā. Dons Djēgo taču bija šo blēžu radinieks un bija atbildīgs par viņiem. Sajā vēstulē visu varēja izklāstīt skaidri, tieši un skarbi, daudz neprātojot par laipnībām un iejūtību, un tā arī tā tika uzrakstīta.

Kamēr Neapolē tika izšķirts konflikts, nelaimīgā senjorita Isabela devās uz mājām, pretim jauniem pārbaudījumiem. Viņa sasniedza Burgosu gandrīz reizē ar vēstuli, ko bija nosūtījis

vicekaralis no Neapoles. Viņas tēvs un brāļi tūlīt pat ņēma lietu %.ivās rokās, bet rokas viņiem bija cietas. Runa bija par ģimenes goda atjaunošanu — vajadzēja rīkoties nekavējoši, noteikti, neuzklausot nekādus iebildumus. Abi brāļi bez vilcināšanās steidzās uz galmu, lai nodrošinātu karaļa atbalstu savai ģimenei. Nabaga meiteni turēja ieslēgtu istabā, un viņa pacietīgi, pazemīgi gaidīja, kā tiks nolikts viņas liktenis.

Dons Žuans un Žuanito Ieroču nesējs pa to laiku, lēni kuģodami pavasara saulē un vējos, turpināja ceļojumu no ostas uz ostu, bet karaļa vēstneši trakā steigā un uzbudinājumā uzturēja rosīgu satiksmi. Ziņas un pavēles ar daudz lielāku ātrumu tika nogādātas ar maziem, veikliem kuģīšiem, kas atradās karaļa dienestā, ar kurjeriem, kas jāja pa zemesceļiem, un kvēliem, iekarsīgiem saņēmējiem un nosūtītājiem, kuri lēma ātri un iespaidīgi. Donam Djēgo pašam nācās doties uz galmu. No šīm nepatikšanām, kurās bija iejaukti gan viņa dēls, gan brālis, katrā ziņā vajadzēja izkulties, par katru cenu, bet tā, lai ģimenes gods sevišķi neciestu.

Gudrie un tālredzīgie plāni, ko dons Djēgo bija izlolojis un sācis jau īstenot, vēl vairāk sarežģīja visu, pirms dons Žuans un dons Pedro iemeta sprunguļus viņa tālredzīgo gudrību riteni. Proti, viņu bija apsēduši pārpārēm spoži un daudzsološi nodomi par dēla nākotni un ģimenes varenības tālāku nostiprināšanu. Runa bija par laulību, kurā dons Žuans savienotos ar ļoti bagātas un ietekmīgas ģimenes atvasi. Senjorita Anna Ulljoa bija dona Djēgo tuva, sena drauga, sūtņa dona Gonsālo Ulljoa, vienīgā meita un mantiniece. Pirms dažiem mēnešiem viņš bija atgriezies no Portugāles, kur bija paplašinājis savus veikalus un vairojis mantību.

Anna Ulljoa bija skaista un izlutināta jaunkundze, kas ar savām svešzemju manierēm un spirgto skaistumu bija apbūrusi augstāko aprindu jaunos cilvēkus, it sevišķi Seviljas kavaljero. Visu Sevilju, tā sacīt, viņa bija nolikusi pie savām kājām. Nu viņa ar nepacietību gaidīja nepazīstamo līgavaini, ko bija noskatījis tēvs un viņas nākamais vīratēvs, dons Djēgo. Viņa bija dzirdējusi daudz dīvainu nostāstu par šo donu Žuanu Tenorio. Viņa jau bija gandrīz vai iemīlējusies viņā, lai gan mazliet baidījās, vai nepievilsies, kad beidzot izdosies viņu ieraudzīt. Jo neviens isti nezināja, kur viņš atrodas.

Visi šie nodomi, saprotams, izplēnēja, jo donam Žuanam tagad vajadzēja precēt senjoritu Isabelu — tā nolēma karalis, dons Djēgo un senjoritas Isabelas abi brāļi tur augšā, galmā. Un tā dona Žuana zemiskās rīcības dēļ cieta arī senjorita Anna un viņas tēvs — brīnišķīgie solījumi nepiepildījās. Un tad karalim

iešāvās prātā gaiša ideja: abām pusēm, kuras dons Žuans bija piemānījis, jāsamierina vienai otru vai jāsamierinās vienai ar otru, kas, starp citu, ir taču gandrīz viens un tas pats. Hercoga Oktāvio un senjoritas Annas laulība arī ir laba izdevība abām pusēm, turklāt jauno pāri un viņu tuviniekus, protams, apmierinās šāds spožs konflikta atrisinājums. Veikla un atjautīga partneru apmaiņa divās iecerētās solīdās un izdevīgās laulībās no jauna dos divas solīdas un izdevīgas laulības.

Un tā visvairāk no šī Neapoles skandāla tika donam Pedro. Viņš zaudēja vicekaraļa cietokšņa sardzes priekšnieka augsto posteni, un viņam nāksies pārcelties uz nomaļu vietu un stāties daudz zemākā amatā.

Tā ka viss beidzās labi, lai gan sākumā šķita tik bezcerīgi,— bet tā jau mēdz būt, kad virsroku gūst gudrība un apdomīgums. Tā varētu būt.

Žuans Kavaljero un Žuanito Blēdis ieradās Seviljā ar diližansu. Tas bija pēdējais viņu kopīgais brauciens.

Seviljā sākās vasara. Pilsēta izskatījās brīnumjauka, taču jutoņa sasmagusi un karstums jau kļuva neciešams. Tenorio pils šķita pamesta un drūma. Kungu istabas un krāšņās zāles bija tukšas, mēbeles pārklātas ap pārklājiem. Mūžīga tumsa, šķiet, valdīja aiz aizvilktajiem aizkariem un žalūzijām, kas neļāva saulei iespīdēt istabās. Dons Djēgo bija aizbraucis uz Madridi kādā uzdevumā, par ko sāka klīst dažādas baumas. Viņš nebija mājās jau trīs nedēļas, bet nu kuru katru dienu viņam vajadzēja atgriezties. Aizbrauca viņš sliktā garastāvoklī, un kalpotāji gaidīja viņu mājās pārbijušies un drebēdami. No dona Djēgo pienāca rīkojums sagatavot istabu donam Pedro, viņš atbraukšot atpūsties no dienesta Neapolē. Viņš atbraukšot kopā ar diviem smalkiem kungiem, un arī viņiem ar vislielāko rūpību jāsagatavo divas istabas. Arī tas šķita dīvaini, varbūt pat aizdomīgi. Starp abiem brāļiem parasti īsti labus saskaņas nebija. Un kas bija šie svešie kungi?

Dons Žuans, protams, mēģināja saskatīt sakarību starp Madrides braucienu, tēva slikto garastāvokli, dona Pedro apciemojumu un diviem nepazīstamiem viesiem. Tas viss varēja nozīmēt tikai vienu: teju, teju ir klāt norēķinu laiks, atmaksa un sods jau glūnēja pie sliekšņa.

Žuanito Krāpnieks arī nebija ar pliku roku ņemams, un arī viņš mācēja saskatīt sakarību starp šiem notikumiem, ja vien šādā veidā varēja kaut ko saskatīt. Viņš uzmanīgi mēģināja izzināt visu no pils iemītniekiem. Tomēr neviens neko īsti

nevarēja pateikt — vieni tikai minēja, citi pareģoja, ka briest lielas nepatikšanas. Žuanito, tāpat ka pārējie, klīda apkārt nomākts un baiļu pārņemts — viņam patiešām bija iemesls būt nospiestam, taču viņš neko neizrādīja.

Donu Žuanu, šķiet, šie paredzējumi neskāra, gluži otrādi, viņš jutās pacilāts pēc garā, vienmuļā jūrasbrauciena. Ierīkojies savās istabās, viņš tūlīt ņēmās uzposties — mazgājās, sakārtoja matus, pārskatīja savus apģērbus, nopirka jaunus. Veltīja tam veselu dienu. Un nākamajā dienā viņš no jauna pavēlēja Žuanito salikt mantas, kas būtu nepieciešamas ikdienai. Šoreiz runa nebija par kādu garāku braucienu, bet vienīgi par mājokļa maiņu. Tēva mājā dons Žuans nejutās ērti, turklāt baidījās, ka, tiklīdz atgriezīsies dons Djēgo un parādīsies dons Pedro ar abiem muižniekiem no Neapoles, stāvoklis kļūs vēl sliktāks. Starp citu, nebija grūti uzminēt, kas būs šie divi ciemiņi. Protams, hercogs Oktāvio pieprasīs gandarījumu un kāds viņa radinieks raudzīsies, lai gandarījums tiktu dots, kā pienākas. Bet kādu gandarījumu viņš pieprasīs? Naudu? Dueli? Dons Žuans nodziļinājās pārdomās. Un nolēma pārvākties pie viena no saviem agrākajiem draugiem — marķīza de la Motas.

Sis jaunais muižnieks bija bagāts vecpuisis, kas baudīja dzīves priekus un rūpējās vienīgi par to, kā pēc iespējas ātrāk notriekt tēva mantojumu. Viņš bija lietas kursā par vissvarīgākajām tenkām, kas skrēja pa pilsētu, un apgaismoja arī donu Žuanu. Pirmām kārtām viņš, saprotams, pastāstīja donam Žuanam par donju Annu Ulljoa un par iecerētajām laulībām starp donu Žuanu Tenorio un šo skaistuli. Tas tik bija jaunums! Tā bija pirmā reize, kad dons Žuans uzzināja par viņam nolikto likteni vai, pareizāk sakot, par to likteni, kas viņam tika jau nolikts pirms dažām nedēļām. Dons Žuans veikli aplēsa, ka šie plāni nu ir izjukuši un apmainīti pret citiem. Tas bija skaidrs kā āmen baznīcā, ka viņa tēvs un visas ieinteresētās personas pieliks visas pūles, lai piespiestu viņu apprecēt donju Isabelu. Un viņš. droši lēsa tālāk: pagaidām šie plāni nevienam nav zināmi, jo tēvs, dons Djēgo, saprotams, cieta klusu par savām jaunajām rūpēm un visu to, ko bija nodomājis darīt, un sava dēla trakulībām Neapolē. Un dons Žuans, bez šaubām, sprieda tālāk: maz ticams, ka skaistule donja Anna Ulljoa zina, ka viņai nebūs lemts kļūt par donju Annu Tenorio. Un acīmredzot viņš beidzot aplēsa vai uzminēja: varbūt šo nepazīstamo skaistuli Annu Ulljoa izdos par sievu hercogam Oktāvio, lai apmierinātu prasību par sabojātajām laulībām.

Mazais Žuanito neapmetās marķīza mājā. Pie savas sievās viņš ari nevarējapārvākties, jo viņa dzīvoja pie vecākiem kopā ar

daudzajiem brāļiem, māsām, svaiņiem, svainēm un māsu un brāļu bērniem. Tāpēc viņš palika savā kambari Tenorio pils kalpu galā. Tur ļaudis rosījās augām dienām, un ikviens bija pārliecināts, ka zina jaunākās, svarīgākās ziņas par visu lietu patieso stāvokli. Draugi, paziņas un piedevām vēl nevienam nepazīstami visziņi apgaismoja Mazo Žuanu. Tikpat ātri kā marķīzs apskaidroja donam Žuanam svarīgākos jaunumus, tikpat skubīgi Mazais Žuans tika apgaismots par iecerētajām dona Žuana un donjas Annas laulībām. Atšķirība bija tikai tā, ka Žuanito ausīs nonāca pārāk daudz ziņu, turklāt pārāk daudz tādu, kas patiesībā nemaz nebija ziņas, bet gan minējumi, nepatiesas baumas un tīrie pekstiņi, kas tika sadomāti tāpat vien, joka pēc. Žuanito Krāpnieks gan bija jau iemanījies izlobīt patiesību no gauži nepatiesām valodām un muļķībām. Un viņš lielā mērā atvedināja secinājumus, pie kuriem vajadzēja nonākt donam Žuanam.

Žuanito atvedināja vēl vienu secinājumu: nu laikam donā Žuanā atkal ielīdis Velns un kāds vadātājs droši jau piemeties viņam, drebinādams viņa nelietīgās smadzenes. Pie šādiem secinājumiem pēdējos gados Žuanito jau bija nonācis daudzkārt un gandrīz nekad nebija kļūdījies. Agrāk tie bija modinājuši viņā sarežģītas jūtas — gan alkas, gan bailes, gaidas un netīksmi vienā vienīgā nerimtīgā saplūda. Un viņš zināja, ka arī viņš pats metīsies dona Žuana piedzīvojumos un postošajās delverībās, pats pret savu gribu, tomēr ar baudu. Un galu galā viņu pašu rosināja šis kauna un triumfa dīvainais sajaukums — pazemojums un sava spēka reibinošā apjausma. Tā līdzinājās tādam kā reibumam vai pacilātībai — dzeldināja un rosināja. Tā tas bija bijis līdz šim.

Bet šoreiz viņu vairs nepārņēma vilinājuma un baudkāres, un mulsuma, un riebuma trīsas — vienīgi nemiers, nomāktība un pat, jādomā, šausmas. Dons Žuans jau sen bija aizgājis pārāk tālu, atļāvies pārāk daudz. Ar ko tas viss beigsies, ja viņš spers vēl vienu soli — jā, vienu mazu, mazu solīti savā neprātīgajā ceļā, kas viņu attālināja no visa un visiem, ierāva konfliktā, kurā viņš nostājās pret visu un visiem?! Pēc kā viņš tiecās? Vai viņš vispār pēc kaut kā tiecās — vai arī viņu nesa kāda straume vai spēks, pār kuru viņam pašam vairs nebija varas? Varbūt dons Žuans bija kļuvis par marioneti, kuras auklas raustīja viņš pats? Nu viņu virzīja spēki, kurus viņš pats bija izsaucis, bet kuri bija kļuvuši stiprāki par viņu pašu, lai gan viņš visu mūžu bija centies tos atvairīt. Tie virzīja viņu vai ari viņš pats virzījās pretim mērķim, ko Žuanito nepazina un negribēja pazīt.

Pirmo reizi mūžā Žuanito juta pret savu kungu tādu kā žēlumu — žēlumu un nepatiku, nevis sajūsmu un patiku. Bet šīs jūtas ātri izplēnēja — šoreiz.

Tieši tā! Viņš sāka tuvoties viņai — dons Žuans sāka izlikt cilpas donjai Annai. Protams, katedrālē! Varētu domāt, ka baznīcas un katedrāles donam Žuanam kalpoja vienīgi par maskētām sievišķu pievilināšanas vietām — vietām, kur nolūkot upuri, izsekot tam, tuvoties tam, slepus dot zīmītes, mest daudznozīmīgus skatienus, savilkt cietēja vaibstus, slepus spiest roku, čukstēt maigus vārdus, ļaut kaislei rotaļāties neskaitāmās rotaļās. Izpalika vienīgi tā visaugstākā svētlaime, un Žuanito jautāja sev — kāpēc? Un atbildēja: ja akmens klons nebūtu tik ciets un soli tik neērti, un visapkārt tik daudz liecinieku, dons Žuans, nemaz nevilcinoties, izmantotu katedrāli arī visaugstākajai svētlaimei, kad runa ir par tuvību ar sievietēm.

Abi švīti, dons Žuans un marķīzs, ieradās uz misi kopīgi, piesaistīdami visu uzmanību gan ar saviem apģērbiem, gan ar manierēm. Tomēr visvairāk ļaudis piesaistīja tenkas un melšas, kas apņēma abus draugus, tāpat kā reibinoša smarža apņem apelsīna koku ziedēšanas laikā un neatvairāmi vilina kamenes un bites.

Žuanito Krāpnieks vēroja visu no tālienes. Viņš turējās maliņā, negribēja, ka viņu redz un pazīst, ka ļaužu domās un atmiņā viņš saplūstu kopā ar sava kunga jaunajiem māņu soļiem. Tomēr viņš sekoja visam, kas notika, gribēja redzēt un zināt vairāk un vienlaikus negribēja neko redzēt un zināt. Viņš gribēja būt klāt vai — drīzāk gan — juta nepieciešamību būt klāt. Bet visvairāk viņš alka pamest šo vietu, alka pēc kāda tāla tāluma, kur viss būtu citāds, kur valdītu miers un maigums, un uzticība, un vienlaikus viņu itin nemaz nevilināja šis lielais tālums, kur valda miers un labsirdība. Tā tas bija ar Žuanito Ieroču nesēju, ko reiz bērnībā sauca par Draiskuli. Varbūt dvēseles dzīlē viņš vēl aizvien bija tas pats Žuanito Draiskulis.

Protams, donja Anna pievērsa uzmanību donam Žuanam. Slepus viņa meta uz viņa pusi ilgus mirkļus, gan pētigus un caururbjošus, gan mazliet smīnīgus. Žuanito uzreiz ievēroja, ka dons Žuans piesaistīja viņas uzmanību, uztvēra viņas skatienu un godbijīgi viņai paklanījās. īsu mirkli viņi raudzījās viens otram acīs. Viņas skatiens un stāja, un vaibstu spēle melsa — viņa neko nezina par skandalozajām baumām vai vismaz nepiegriež tām vērību. Viņa lūkojās viņā kā vīrietī, ar kuru savienos savu dzīvi, viņš atbildēja viņai ar tādu pašu skatienu,

kurā jautās vērīgums, izbrīns, gaidas, mirklīgi valšķīga uzticība, kopīgs noslēpums. Un šis skatiens meloja, jo dons Žuans ļoti labi zināja, ka viņa Neapoles trakulības bija pārvilkušas svītru iecerētajām laulībām ar donju Annu.

Žuanito nebija sveša šī spēle.

Kad mise bija beigusies un draudzes locekļi sāka izklīst, dons Žuans ieraudzīja savu ieroču nesēju un, pamājis viņam, sacīja:

—  Man ir neliels uzdevums priekš tevis, nāc līdzi!

Un viņi visi trīs devās uz marķīza de la Motas māju. Dons Žuans paprasīja papīru, spalvu un tinti un sāka rakstīt. Žuanito apsēdās uz grīdas, ar muguru atspiedās pret durvju aplodu, rokas salika uz ceļiem un nodziļinājās pārdomās, pretrunīgu jūtu plosīts. Beidzis rakstīt, dons Žuans satina vēstuli vīstoklī un pārsēja ar lentīti. Vēstuli aizzīmogot viņš nepapūlējās. Jau sen aizmirstībā bija tie laiki, kad viņš parādīja adresātam tādu cieņu. Kas attiecas uz vēstnesi, Žuanito Ieroču nesēju,— jā, donam Žuanam bija pilnīgi vienalga, vai Žuanito lasīja viņa vēstules vai ne! Viņš pasauca Žuanito Viltnieku un pasniedza viņam vīstokli..

—  Aiznes to uz dona Gonsālo Ulljoa māju, atdod kādam kalpam un pielūko, lai donja Anna to saņemtu!

—  Nē,— atbildēja Žuanito.— Es nenesīšu šo vēstuli!

Dons Žuans uzlūkoja viņu kā no liela tāluma, neizrādīdams ne naidu, ne izbrīnu.

Žuanito turpināja:

—  Senjor, jūs esat atļāvies pārāk daudz, jau tā visi noskaņoti pret jums. Vēl viens solis, un jūs esat pazudis!

—  Nu, līdz manai pazušanai vēl ir tālu! Bet tagad ņem vēstuli un dodies ceļā, bet, ja ne, atdošu to citam!'Un te ir nauda, par ko uzpirkt istabmeitu! Pārpalikumu vari paturēt sev.

Viņš pameta Žuanito maciņu, nelielu, vēderainu, piebāztu ar naudu, maciņš noblīkšķēja pret grīdu.

Žuanito juta, ka viņā ceļas naids, kādu viņš nekad agrāk nebija izjutis. Viņš nosarka, un sviedri izspiedās uz sejas un visa ķermeņa. Viņš nemanāmi noliecās un pacēla maciņu — naudu, kas bija domāta kalpones piekukuļošanai!

Sī nauda viņam atgādināja, ka viņš ir vienīgi nožēlojama prece, kas tiek izpārdota jebkuram mērķim! Jā, viņu, Žuanito, varēja piespiest darīt, vienalga, ko, arī to, ko viņš pats nemaz negribēja, ja vien viņš saņēma pietiekami lielu dzeramnaudu! Viņu, Žuanito Ieroču nesēju, ne tikai pašu uzpirka par naudu, bet viņš arī pats uzpirka citus, grūzdams tos apmānā, turklāt viņš kaulējās un krāpās, un nolīga tos, kurus uzpirka, lai tikai pašam tiktu pēc iespējas vairāk no naudas, kas bija domāta citu piekukuļošanai! Lūk, tāds viņš, Žuanito, bija! Lūk, ko viņam tagad nepārprotami

lilca apjaust dons Žuans ar šiem vārdiem un ar šo vēstuli, un ar m> maciņu, piedevām daudz skaidrāk nekā tad, ja viņš būtu uzliesmojis naidā un pilnā balsī kliedzis viņam, savam ieroču nesējam, sejā!

Žuanito bija dziļi aizvainots, un pēkšņi viņš visu, ko viņi bija piedzivojuši, daudzos gadus un ceļojumus, ieraudzīja pavisam citā gaismā. Viņš vairs nesaskatīja sevī uzticīgu dona Žuana pavadoni un ieroču nesēju, bet gan zemisku, neģēlīgu līdzskrējēju, kam nav ne patstāvības, ne cilvēcisku vērtību,— lupatu. Sajūsmai, ar kādu viņš raudzījās uz donu Žuanu, visam tam, kas bija valdzinošs viņa kungā — spēks, pašpārliecinātība, cietsirdība un nepieejamība —, tam, ka viņš pats bija vārgs un trausls, vaļsirdīgs cilvēks, kurš mēģināja atrast savu vietu, pielāgoties šai neizprotamajai, mainīgajai, juceklīgajai pasaulei un rast veidu, kādā samierināties ar sevi, arī neizprotamu, mainīgu un juceklīgu,— nē!— tam visam nebija nekādas vērtības! Tie bija nieki, krāpšanās, jo viss bija bijis vienīgi zemiska rīcība, mazdūšība, pašapmāns, pliekanība!

Kad olai pārsit čaumalu, dzeltenums un baltums tek ārā — tāpat domas tecēja ārā no Žuanito Krāpnieka smadzenēm, vienā vienīgā juceklī. Bet viņš nojauta, ka šīs bezveidīgās domas un jūtas tūlīt iegūs formu un veidolu un tad viņš beigu beigās sapratis, kas viņš ir bijis un ko vērta bijusi tā dzīve, ko viņš dzīvojis, kopš kļuvis pieaudzis cilvēks vai gandrīz pieaudzis. Tā tas ari būs vispēdīgi — otrajā dzīvē, ko Žuanito vēl nodzīvos, dzīvē, kas sāksies pēc šiem svētkiem, ilgajā atskurbuma cēlienā un no jauna nodzīvotajā dzīvē.

Viss norisinājās ļoti ātri, galvu reibinošā ātrumā. It kā viss viņā būtu sabrucis — cauri izvēlusies lavīna vai izbrāzusies vēja brāzma, sadrebinādama viņa miesu un dvēseli. Viņam bija vajadzīgs miers un laiks. Visupirms viņam vajadzēja aizsargāt sevi pret visu, kas varēja ielauzties šajā lielajā juceni, par ko visa viņa būtne pēkšņi bija pārvērtusies un kam tagad vajadzēja palīdzēt.

Kad Žuanito izslējās, sārtums viņa sejā bija izzudis. Bet viņš pats mirka valgos sviedros un tik tikko varēja noturēties kājās. Viņš ieskatījās donam Žuanam acīs — melnās, tukšās, tālin tālās, tās atgādināja jūru pirms gaismas svīduma, kad vēji un viļņi vēl dus. Un naids, kas vēl mutuļoja viņā, leju, teju strūkloja no acīm gluži kā vīns no saķirmēta maisa. Taču šis naids noslīka dona Žuana rimtajā, vienaldzīgajā skatienā. Žuanito paņēma vēstuli un izgāja no istabas.

Viņš nemaz negribēja lasīt dona Žuana vēstuli. Viņš jau tāpat zināja, kas tajā rakstīts, un iespējams, ka, noniecinot vēstules

saturu, viņš atbildēja uz dona Žuana noniecinājumu, lai gan nebija vēstuli lasījis. Protams, dons Žuans piedāvāja skaistulei satikšanos. Protams, tā bija svēla, brāzmaina, dedzīga, kvēlu lūgumu vēstule, kurā viņš iztēloja, kā donja Anna viņu apbūrusi baznīcā jau ar pirmo skatienu. Protams, viņš rakstīja par nevaldā.mājām alkām redzēt viņu jo drīzāk. Viņi taču pavisam drīz kļūs vīrs un sieva. Nevainīga satikšanās ļaunumu nenesīs, un, starp citu, par to neviens nemūžam neuzzinās. Bet tā dāvās viņam niecīgu prieku no tās lielās laimes, kas gaida viņu laulības dzīvē, ja vien viņa vēlēs viņam satikšanos, vēlēs redzēt viņu, parunāties ar viņu — visā tajā šķīstībā, kāda piedienas tiem, kuri drīz dzīvos tikai viens otram. Un tā tālāk. Un tā joprojām. Vai arī kaut kas tamlīdzīgs.

Žuanito jau tā pat zināja, Žuanito bija par to pārliecināts, nebija nekādas vajadzības raisīt vaļā lentīti, tīt vaļā vēstuli un lasīt to. Viņš tomēr negāja taisni uz dona Gonsālo māju, bet apmeta nelielu līkumu. Viņš ieskrēja savā kambarī, sadabūja papīra gabaliņu un aizņēmās spalvu un tinti. Tad skaistā rokrakstā uzrakstīja pāris rindiņu uz mazas papīra lapiņas un iebāza to vīstoklī, ko dons Žuans bija viņam iedevis. Uz lapiņas viņš bija uzrakstījis:

«Dons Žuans Tenorio licis kaunā augstdzimušu dāmu Neapolē. Viņa pienākums ir apprecēt viņu. Visa Sevilja to zina, vienīgi donja Anna Ulljoa ne.»

Pēc tam viņš aizsteidzās uz dona Gonsālo pili, un tur viņam virtuvē laimējās noķert kādu kalponi un izspiest no viņas solījumu jo drīzāk atdot vēstuli donjai Annai. Naudu viņa tomēr neņēma — vienīgi uzmeta viņam izbrīna pilnu mirkli, kad viņš mēģināja dot viņai kādu mazumiņu. Tad viņa steigšus nozuda pili, nemaz necenzdamās noslēpt vēstuli.

Žuanito Viltnieks nebija vēl necik tālu aizgājis, kad izdzirdēja skaļu saucienu:

—  Ei, tu, garais lamzak! Vai tu atnesi vēstuli donjai Annai? Panāc šurp uz brītiņu!

To nu gan Žuanito nebija paredzējis, kaut bija iemācījies apmānīt un slepus nodot vēstules, kamēr kalpoja donam Žuanam. Tomēr viņš bija spiests atgriezties dona Ulljoa pilī. Viņu iesauca hallē. Tur stāvēja donja Anna, vienā rokā turēdama dona Žuana vēstuli, bet otrā Žuanito zīmīti. Viņa jautāja:

—  Kas tu esi par blēdi!? Redzams tūlīt — tāds ar tādu saderas — tu un tavs kungs. Ko tas viss nozīmē?

—  Es nezinu, par ko jūs runājat, senjora. Lielā vēstule un mazā vēstule ceļo, protama lieta, kopā, tāpat kā bruņinieks ar savu ieroču nesēju!

—  Nu nē — nepavisam nav tā! Sīs vēstules, kaut mērojušas vienu ceļu, ir kā cimdi no dažādiem pāriem. Kāpēc tu uzrakstīji šo zīmīti?

Žuanito bija ļoti pārsteigts. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka donja Anna nezina, kādā ķibelē iekūlies dons Žuans pēc skandāla Neapolē. Un nu viņa ir uztraukusies, kā šīs divas vēstules gadījušās kopā, skandāls viņas prātu nenodarbināja! Liekas, viņa pat nebija pārsteigta un uzbudināta par abām vēstulēm — viņai tās bija vienīgi ziņkāres objekts, laika kavēklis. Droši vien jau toreiz, baznīcā, mezdama sapņainus līgavas skatienus uz donu Žuanu, viņa zināja par visu šo piedzīvojumu Neapolē un tā sekām. Viņa bija redzējusi cauri viņiem abiem. Viņa bija daudz asredzīgāka, nekā varēja domāt. Viņa gluži vienkārši uzjautrinājās, zobodamās par donu Žuanu. Dažus mirkļus Žuanito bija pavisam mēms un tad, nevarēdams izdomāt neko labāku, teica:

—  Esmu tikai izsūtāmais, daru to, ko man pavēl.

Donja Anna paraustīja plecus un saviebās, likdama saprast, ka netic viņam. Tad viņa sacīja:

—  Var jau būt, ka neesi vainīgs, droši vien tev nav viegli kalpot tādam kungam. Bet no manis tu viņam nenodosi itin neko. Itin neko!

Pēc tam viņa atmeta galvu, nievīgi izstiepa apakšlūpu, apgriezās un kāpa atpakaļ pa kāpnēm, pamezdama halli.

Žuanito stāvēja un noskatījās viņai pakaļ, un pēkšņi izplūda smieklos, viņu pārņēma dīvaina prieka un atvieglojuma sajūta, tāds kā sāpīgs atvieglinājums. No viņas dons Žuans neko negūs — ja vien viņa pati negribēs. Bet viņa negribēs, ja varēja ticēt viņas vārdiem. Un kāpēc Mazajam Žuanam neticēt viņas vārdiem!?

Viņš atgriezās atpakaļ pie sava kunga, neviena vārda neteikdams, tikai izlikās, ka nodevis vēstuli slepus, kā parasti, vislielākajā piesardzībā, un vēstules saņēmēju pat nav redzējis. Maciņu ar naudu viņš izmanījās nolikt uz dzegas pie ieejas.

Donam Žuanam vajadzēja pasteigties ar savu viltīgo un atriebīgo plānu īstenošanu. Jebkuru dienu varēja ierasties dons Djēgo un dons Pedro. Un tad būs par vēlu, viss šis pasākums ar donju Annu Ulljoa izjuks.

Jau tajā pašā vakarā viņš pavēlēja Žuanito Blēdim sagatavoties nakts pastaigai. Tā nebūs pārāk ilga, bet, tā sacīt, vēlīna un ar augstu mērķi. Donam Žuanam būs vajadzīgi viņa pleci un mugura. Žuanito ļoti labi saprata, ka runa, protams, bija par rāpšanos uz balkona, un viņš, zināms, bija gatavs pakalpot.

Pirmoreiz savā mūžā Žuanito Ieroču nesējs apjauta, ka ir pārspējis viltībā savu kungu. Viņš gan zināja to, kas nebija zināms donam Žuanam,— donja Anna nebija nekāds sīkais putniņš, kā donam Pedro labpatikās izteikties Neapolē, bet ari ne tūļīgs, nomaldījies nieka meža zvērs, ko viegli noķert tieši tāpēc, ka tas nav liels.

Dons Žuans vakariņas ēda vēlu, kopā ar marķīzu. Žuanito apkalpoja viņus — pasniedza, ielēja un uzlika. Abi kavaljero garšīgi paēda. Viņi labi iestiprinājās, jo, pēc marķīza domām, ikvienam īstam kavaljero nakts bija spraigākās diennakts stundas.

Pēc vakariņām abi kungi spēlēja dambreti, tad šķirās, katrs aizgāja uz savu istabu, lai atpūstos un uzkrātu spēkus nakts eskapādēm. Marķīzs pameta māju pirmais. Viņš bija norunājis satikties ar dažiem drauģeļiem kādā tavernā. Viņi gatavojās dziedāt serenādi vienai pilsētas dāmai, kura bija slavena ar savu mīlestību tieši uz šo žanru un ar savu labvēlību pret izpildītājiem.

Dons Žuans devās ceļā ieroču nesēja pavadībā. Aizgājuši līdz mazai ieliņai viņpus dona Gonsālo Ulljoa pils, viņi pārlīda pāri zemai mūra sienai un nonāca nelielā, labi koptā dārzā, kur saules pulkstenis neskaidri rādīja mēness laiku caurspīdīgā, nedzīvā gaismā, ko lēja mēness sirpis no tušasmelnām nakts debesim.

Dons Žuans acīmredzot jau iepriekš bija izlūkojis apkārtni. Viņš gāja tieši uz flīģeli, apstājās zem maza, grezna balkoniņa un meta grants sauju logā, kuru aizklāja žalūzijas. Tad viņš sāka čukstēt kaislā un dziedošā, izjustā balsi:

—  Anna, Anna, donja Anna Ulljoa! Tavs vīrs gaida tevi un gaidīs mūžīgi. Uzklausi mani, uzklausi mani un dari visu, kā mēs norunājām!

«Mēs,» nodomāja Žuanito. «Mēs»! Se nebija nekādu «mēs», un dons Žuans to ļoti labi zināja. Nekādu «mēs»!

Žalūzijas bija viegli paceltas, un logs stāvēja pusvirus. Aizkari bija aizvilkti, gaisma nodzēsta, bet ikviens tomēr varēja pamanit, ka aizkarus atvirza vai pakustina kāds, kas stāvēja cieši pie loga un visu novēroja. Dons Žuans atkal iemeta loga sauju grants, kas nograbēja pret koka latiņām, un ierunājās skaļākā balsī:

—  Anna, Anna, mana Anna, ogļumelnās acis un kvēlās lūpas, atver savu lodziņu, atver savu sirdi, es degu alkās pēc tevis, mana sirds laužas ārā no krūtīm un sliecas aizlidot uguns spārniem!

Liekas, aizkari sakustējās, bet varbūt tos skāra vēja pūsma. Dons Žuans nepacietīgi pamāja Žuanito, deva zīmi viņam

noliekties, uzrāpās viņam uz muguras, prasīja pēc palīdzības, .uzstiepās līdz balkonam un, veikli ar kājām atgrūdies no sienas, tizlēca uz balkona. Viņš sāka taustīties pēc šautras, pagrabināja, parāva un mēģināja atvērt logu. Tad istabā iedegās vāra gaismiņa tin bija dzirdama skanīga, augstprātīga balss:

—  Ejiet mājās un liecieties gulēt, don Žuan Tenorio! Jūsu sieva drīz ieradīsies. Pacietieties, tikai dažas dienas pacietieties, un viņa ar pilnām tiesībām apgriezīs jūsu ugunīgos spārnus! Pacietieties, don Žuan Tenorio, kāda cita drīz vien jūs piejaucēs!

—  Nē, nē, skaistā donja Anna! — iešņācās dons Žuans, no visa spēka cenzdamies pacelt žalūzijas un atvērt logu. Tad atskanēja donjas skaļā balss:

—  Diezgan! Kāpiet lejā! Seit ir cilvēki, es saukšu palīgā!

Tā gan! Viņa acīmredzot bija sagatavojusies, pierunājusi

kalpus būt gataviem. Aizcirtās durvis, bija dzirdami smagi soļi, istaba iegaismojās kustīgās liesmiņās, droši vien tika iedegtas sveces vairākos kandelabros. Aizkari tika parauti sāņus, spēcīgs vīrietis livrejā parādījās logā, atvēra to, bez kādas klīrēšanās atlieca donam Žuanam pirkstus un bija gatavs nogrūst viņu lejā. Tad viņš sparīgi aizvilka ciet žalūzijas, kas aizkrita noblīkšķēdamas, un aiztaisīja šautru cieši jo cieši. Donam Žuanam nekas cits neatlika kā padoties, lēkt lejā no balkona.

Un tad pagalmā notika vēl kaut kas. Troksnis bija pamodinājis sūtni Gonsālo Ulljoa, un viņš pa galvenajām durvīm iznāca dārzā. Viņš bija uzmetis mēteli virs naktsveļas un rokā turēja kailu zobenu. Viņš bija spēcīgs, gan mazliet novecojis, sakumpis vīrietis, plāniem, sirmiem matiem, lepniem vaibstiem, kuros tomēr jaudās nogurums. Dažus soļus aiz viņa rēgojās divi apmiegojušies kalpi.

Sūtnis tuvojās donam Žuanam, kurš stāvēja uz grantēta celiņa, kas līkumoja gar saules pulksteni, pareizāk sakot, mēness pulksteni, un no dārza vidus aizstiepās līdz flīģelim, kur dzīvoja donja Anna. Viņš apstājās dažu soļu attālumā no dona Žuana, kurš stāvēja nesatricināms, roku uzlicis uz zobena spala, vienu kāju mazliet pavirzījis uz priekšu, ar tādu stāju un sejas izteiksmi, it kā viņš atrastos svinību zālē, lai ar pienācīgu cieņu stādītos priekšā vecākam muižniekam un cienīgam savu aprindu augstmanim. Dons Gonsālo uzrunāja viņu pavēlīgā tonī:

—  Tā vien šķiet, ka manā priekšā ir dons Žuans Tenorio. Jums te nav ko meklēt. Nekavējoties atstājiet manu māju!

Dons Žuans atbildēja maigā un laipnā balsi, kurā nebija jaušams ne mazākais samulsums vai apjukums:

—  Priecājos jūs redzēt, cienījamo sievastēv! Kā es noprotu, ar kāzām neviens vairs nesteidzas!

Sūtnis izslējās, it kā naids būtu ieticis viņa dzislās, pēkšņi viņš kļuva gadus desmit vai pat divdesmit jaunāks stājā un sejas izteiksmē. Viņš kliedza:

—  Nekavējoties izbeidziet savu neķītro, ākstīgo pieglaimošanos, vai ari es jūs uz vietas noduršu!

Taču dons Žuans izrādījās tik veikls, ka neviens pat attapties nepaguva. Žuanito, kurš bija turējies maliņā, pie sienas, kas izgāja uz šauro ieliņu, tik tikko apjauta, kā viņa kungs bija rīkojies. Zobens rokā, daži veikli lēcieni, izklupiens — un spēcīgs, negaidīts sitiens ar zobena spalu pa dona Gonsālo roku, roka nokārās, pazaudēdama zobenu, ko dons Žuans pārmeta pāri mūra sienai, tā ka sūtnis stāvēja viņa priekšā bez ieroča, caur un cauri dona Žuana varā. Bet dons Žuans iebāza zobenu atpakaļ makstī un nevērīgi izmeta savam pretiniekam:

—  Es necīnos ar vecūkšņiem, pat ar radiniekiem ne. Sargājiet savu meitu, don Gonsālo,— viņa ir pērle, kas vizēs jebkurā ietvarā!

Iekams pārsteigtais sūtnis ar ievainoto roku paguva apjaust, kas noticis un kas viņam tika teikts, dons Žuans bija nozudis no dārza, it kā nekad tur nebūtu bijis. Palocīšanās, ātri novēzējot cepuri, veikls lēciens pāri mūrim, mājup pa šauro ieliņu — ja šo ceļu varēja tā nosaukt.

Pazemotais sūtnis, dziļi aizvainots savās tēva un bruņinieka jūtās, apjucis stāvēja vēl turpat — bezpalīdzīgs pret nekautrīgiem vārdiem, uzvarēts bez cīņas, pazemots savu kalpu klātienē un, galvenais, savas meitas acīs.

Žuanito bija tālredzīgs, jau laikus bija sagatavojies pēkšņai aizbēgšanai — pārmetās pāri mūra sienai īsi pirms dona Žuana un aizskrēja pa šauro ieliņu pretējā virzienā. Viņš gribēja pārnakšņot savas sievas mājā, pareizāk sakot, sievas vecāku mājā, taču tur visi gulēja. Viņš pasēdēja īsu brītiņu uz ielas, pirms atgriezās savā kambarī Tenorio pili. Viņš gulēja nemierīgi, tomēr sajuzdams tādu kā pēkšņu atvieglojumu.

Nu ar donu Žuanu Tenorio bija cauri, viņš to saprata, pats nezinādams, kāpēc sapratis. Nu viņš bija izstumts ārpus visa, nu dons Žuans Tenorio bija zaudējis visu, arī pats sevi. Nekas viņam vairs nebija pāri palicis, pār visu turpmāko viņam vairs nebūs varas, viņa vara bija zudusi.

Iedomājieties, viņš taču bija pie mērķa!

Pēc šīs neveiksmes dons Žuans nekrita izmisumā. Viņš, kā parasti, pastaigājās pa ielām un laukumiem pastaigu dienās, izturējās augstprātīgi, kā jau allaž, bija nepieejams un neaiz-

»ņirdzams, mēle asa un lunkana kā vienmēr, viņš gāja uz misi un li-.itri, pārmija nenozīmīgus vārdus un jociņus ar paziņām un nejauši sastaptiem cilvēkiem.

Žuanito tas nemaz nepārsteidza. Viņu kopības sākumā, kad viņš pirmoreiz iepazina dona Žuana noslēgtības un vienaldzības periodus, Žuanito Ieroču nesējs domāja, ka šie periodi iestājas pec neveiksmēm, slimībām un dažādiem sarežģījumiem. Bet nekā tamlīdzīga! Dona Žuana dziļā nogrimšana nekurienē vai arī kādā citā teipā, kurā viņš kavējās, šķiet, nemaz nebija atkarīga no arējiem apstākļiem.

Dabiski, ka pēc neveiksmīgā dona Ulljoa pils ieņemšanas mēģinājuma pa pilsētu sāka griezties tenkas un melšas. Šoreiz Žuanito Krāpnieks nepiedalījās tenku izplatīšanā. Bet viņam, protams, uzdeva jautājumus, no viņa gribēja izmānīt paskaidrojumus, un viņš tika vedināts atklāt noslēpumus. Žuanito tomēr nebija diez cik atsaucīgs un lielākoties apmierinājās ar to, ka atspēkoja pašus rupjākos un neķītrākos melus.

Nē, mana senjorita, dons Žuans nelaupīja donjai Annai nevainību, viņš pat soli nespēra viņas istabā, vien redzēja viņas ēnu pazibam! Nē, cienījamā senjora, sūtnim nenācās donu Žuanu izdzīt no donjas Annas gultas, jo dons Žuans vispār nebija ne mazo pirkstiņu piedūris donjai Annai, jo viņus abus šķīra žalūzijas, loga stikls, biezi aizkari un vismaz divas trīs olektis gaisa! Nē, draudziņ, sūtnis nav izrāmījis donu Žuanu, un, ja viņš arī izrāva zobenu šai vajadzībai, tad tūlīt pat zobenu pazaudēja, jo tas aizlidoja pāri dārzam un mūra sienai un nokrita uz šaurās ieliņas! Nē, cienījamais senjor, dons Žuans nevazāja sūtni aiz deguna un arī pigu nerādīja, ja nu vienīgi pārnestā noeimē, tas ir, pavazāja aiz deguna savu varbūtējo sievastēvu un parādīja pigu majas saimniekam! Viss galu galā beidzās solīdi un tikumīgi, runājot tīri miesīgā nozīmē. Aizvainojumi drīzāk izpaudās caur un cauri morālā vai diplomātiskā plāksnē, tas ir, vārdos, nevis rīcībā.

īsi sakot, Žuanito Blēdis nesagādāja lielu prieku mēlnešiem un tenku tīkotājiem.

No kurienes gan viss cēlās — šīs nevalodas un šie neticamie un pazemojošie meli? Vai no iepriekš savērpta un neiznīdējama ļaunuma, vai arī vienīgi no vēlēšanās papriecāties bez kāda ļauna nodoma, bet ļaunumu atnesa vienīgi valodu ašās kājas? Vai visam par iemeslu bija vēlēšanās dzīt jokus un nosist laiku ar runām, kas nebija nekas vairāk kā tukšas pļāpas, kaut kas tāds, ko vējš aizpūš projām un ko aizmirst jau pēc nedēļas,— vai ari neapzināta tieksme nomelnot to, kas ir pārāk smalks, nevainīgs un cēls, un noraut to līdz paša līmenim un piedevām samīdīt, lai

tas iestieg vēl dziļāk? Žuanito Viltniekam pietrūka padoma. Turklāt viņu urdīja ziņkāre: cik lielā mērā dons Žuans pats bija vainīgs šo apkaunojošo pasaciņu sacerēšanā?

šis naksnīgais notikums dārzā, protams, iedragāja donjas Annas un viņas teva reputāciju. Un dons Gonsālo, dabiski, nokļuva smieklīgā stāvokli, pat ja ņem vērā vienīgi notikuma patiesīgo pusi. Visumā viņš tomēr bija ticis cauri ar niecīgu neslavu. īstenībā dons Žuans bija tas, ko vajadzēja likt apsmieklā un kaunā. Bet viņš bija nesatricināms, viņam nebija ko zaudēt ļaužu acīs, tāpēc viņa brīvību neiegrožoja tādi sīkumi.’ Kad tenkas un melšas sāka šķiesties, apšļākdamas ļaudis no saviem pirmatnējiem avotiem, kas pastāvēja neatkarīgi no glaumās patiesības, visvairāk tika aptraipīts sūtnis un viņa meita.

Varbūt ari donja Anna nojauta šo zemisko apmānu, lai gan bija jauna un nepieredzējusi un viņu vēl nebija diez ko sadeldējis cilvēku ļaunais prieks, kam ikviena nejēdzība pietiekami neldziga, ja vien to apgādā ar indīgu dzeloni.

Bet dons Gonsālo nebija vakarējais. Viņš zināja — sūro darbu dara viens, algu gūst cits, tāpēc turēja acis vaļā un kāri tvēra visu, kas vien apstiprinātu viņa bažas. Viņš slēpa savu naidu, bet tas vērpās lielā, smagā kamolā, vērtās nesatricināmā apņēmībā: šī nejēdzība jāizbeidz! Jāatjauno savs labais vārds! Meita jo ātrāk jāizdod pie godājama vīra, pirms tenkas nav nokāvušas viņas labo slavu, tā ka neviens viņu vairs nebildinās. Sūtnim Gonsālo Ulljoa vajadzēja ņemt vērā arī šādu iespēju, un viņš jau nu zināja — sūro darbu dara viens, alga jāgūst citam. Un, ja dons Žuans garāmejot arī saņems pļauku, viņš nebūs neko noskumis!

Žuanito nojauta visu. Viņš, protams, nepazina sūtni, bet nav jau nemaz tik grūti salikt kopā daļiņas, kuras var savienot vienīgi tā, ne citādi. Žuanito nojauta visu. Viņā modās pārliecība, ka šoreiz dons Žuans gājis mazliet par tālu.

Septiņi saniknoti pretinieki vienotā kavalēristu ierindā uzbrūk donam Žuanam, saskaitīja Žuanito Ieroču nesējs. Un tikpat daudz droši vien bija arī soģu, kas cēla smagas apsūdzības pret viņu, un gandrīz vai nebija izredžu mīkstināt spriedumu, pat ja kāds pēkšņi gribētu viņu aizstāvēt.

Viens no soģiem, kas patlaban atradās tepat Seviljā, bija dons Gonsālo Ulljoa. Sūtnis varēja ierosināt vēl vienu apsūdzību, par kuru pagaidām neviens nezināja. Dons Žuans bija aizvāinojis donju Annu un sūtni pašu un pielicis visas pūles, lai apkaunotu viņus vēl vairāk. Viņš bija mēģinājis mest sprunguli ceļā (saprotiet mani pareizi!) visiem tiem, kas gribēja izlidzināt

neapoles un Seviljas sarežģītās attiecības, kuras viņš pats bija samezglojis, un aizkavēt ģudro un tālredzīgo plānu īstenošanu.

Žuans bija tīši mēģinājis izjaukt jaunās, jaukās laulības,

ko ieinteresētās personas bija iecerējušas, bet viņš bija jau

saārdījis.

Otrs soģis bija dons Djēgo, un viņš patlaban steigtin steidzās uz Sevilju pēc ārkārtējās padomes, kurā piedalījās Spānijas karalis un donjas Isabelas ģimenes autoritatīvas personas. Dons Djēgo nu bija uzskrējis uz sēkļa — viņš, slavenās Tenorio dzimtas vecākais un ietekmīgākais pārstāvis un sava vienīgā dēla tēvs. Viņam bija skaidrs, ka karalis nepieļaus ne mazāko piekāpšanos, Tenorio nāksies izpirkt apkaunojošo rīcību, kuras lielākais vaininieks, protams, bija dons Žuans, lai gan dons Pedro arī nebija bez grēka. Bet dons Žuans, lepna teva vienīgais dēls, to vien darīja kā nopaļāja visus tēva pūliņus un rupjā veidā nemitīgi izjauca visus Tenorio dzimtas viedos plānus. Gadiem ilgi viņš bija sirojis un klejojis pa pasaali gluži kā marodieris pa ienaidnieka zemi, remdēdams savas aukstās, zemiskās iznīcināšanas alkas, piedevām vēl kaitēdams saviem piederīgajiem, viņu spožajam vārdam un stāvoklim. Cik nu pagaidām donam Djēgo bija zināms, karietē kratoties pa lauku ceļiem, vislielākais ļaunums, ko dons Žuans bija nodarījis Tenorio ģimenei, bija dona Pedro apmānīšana, viņš bija ievilinājis savu tēvoci nežēlīgās lapsu lamatās. Bet jo sliktāki bija jaunumi, ko dons Djēgo uzzināja tūlīt pēc ierašanās Seviljā,— dons Žuans bija pacenties padziļināt ļaunumu, iznīcinādams dona Djēgo un visu citu pūliņus glābt to, kas vel glābjams.

Dons Žuans ar visām saknēm bija izrāvis no tēva sirds to, kas parasti rotā tēva un dēla attiecības, turklāt viņš taču bija vienīgais dēls cēlam tēvam ļoti cēlā ģimenē. Sis dēls bija pacēlis roku pret tādām pašsaprotamām lietām kā savstarpēja uzticība un paļāvība, rūpes par nākotni un ģimenes labā slava un varenība, pret pienākumu aizstāvēt ģimenes labklājību un godu, un ietekmi. Viņš bija nodevējs, divkāršs, trīskāršs, tūkstoškārtīgs nodevējs, un viss liecināja, ka viņš ne uz ko citu nemaz nav spējīgs. Sis izdzimtenis, šis briesmonis, droši vien bija ieņemts nolādētā klēpī, ko apaugļojusi saindēta sēkla. Viņš bija kā ļaundabīgs audzējs, kas izkremt to, kurš viņu iznēsājis, ja viņu neizdodas izsvelmēt. Dons Djēgo pārāk ilgi bija nēsājis viņu sevi un barojis. Vienīgi netiklību, šausmīgu netiklību bija izlolojusi tēva iecietība, un šai netiklībai gals nebija saredzams. Nu ar skubu jāizsvelmē šis milstošais puveklis. Ja to neizdarīs dons Djēgo pats, tad citi nokaitēs dzelzi, un neviens nezina, kā tad jutīsies tas, kurš izlolojis šo audzēju. Labāk pašam to

izsvelmēt un novērst ļaunumu pēc iespējas nemanāmāk, nevis ļaut citiem ņemt dzelzi savās rokās! Dons Djēgo bija izlēmis; viņam nav vairs dēla, viņu moka vienigi slimība, no kuras jāārstējas.

Dona Djēgo naids bija auksts, gudrs un viedigs. Dona Pedro dusmas nebija tik gudras un viedīgas, bet daudz neapvaldītākas, neērtākas, tās sakāpa sejā, kad viņš sliecās lamāties, draudēt un palaist rokas. Viņš bija apmānīts un pats ticis sevi apsmieklā, pats sapostījis savu karavīra karjeru. Turklāt viņu bija apmānījis tas, kuru viņš bija spiedis pie savām krūtīm, lolojis, mīlējis kā tēvs savu dēlu, par kuru bija sajūsminājies, ar kuru bija lepojies, ar kuru kopā bija ēdis, dzēris un nezinājis, kā tam labāk pakalpot. Jā, jo vairāk viņš domāja par to, jo vairāk iekaisa, šīs domas viņu kaltēja, tā ka rīkle kļuva sausa. Bet vīns, ko varēja nopirkt ostās vai uz kuģa, bija pretīgāks par visu — tas nereibināja, no tā tik bija paģiras.

Garais brauciens no Neapoles uz Sevilju, brāziens, ko viņš dabūs no brāļa dona Djēgo, gaidāmā trimda kādā aizkaktā, it kā viņš būtu pienapuika, nevis varonīgs karavīrs, piespiedu sabiedrība ar hercogu Oktāvio un viņa dēlu uz kuģa, nedēļām ilgā dzīve bez sievišķiem un zirgiem, nošķirtība, ko uzceļ kuģa margapmaļi,— viss, viss lika viņā apskrieties žultij, lai gan vispār dons Pedro bija iekarsīgs un viegli ievainojams, bet ļaunatminīgs ne. Tur jau nebija nekā neparasta, ka hercogs Oktāvio un viņa dēliņš, bālvaidzis hercogiņš, juta pret viņu naidu, kaut patīkami nebija. Abi Oktāvio piedevām visur bāza savu okšķerīgo degunu, bija drūmi, vienmēr neapmierināti, nelabojami īgņas — kā āži ar stīviem ragiem, ne viņiem bija dzīves pieredzes, ne apetītes uz dzīvi, tas viss darīja viņus pilnīgi neciešamus! Viss, viss vedināja uz to, lai žults vārītos donā Pedro. Un tā arī notika — tā izvārījās, izvārījās sausa, savārījās smagā, sīkstā, sūrā un sarūgtējušā pikucī. Viņš nevarēja atsvabināties no šī pikuča, nācās to paciest visu ceļu, tas mocīja viņu un laupīja dzīvesprieku.

Un tā abiem hercogiem Oktāvio nācās braukt uz Sevilju kopā ar donu Pedro, lai gan viņi visādi mēģināja izvairīties no viņa. Viņi nesa sevī naidu — drīzāk gan turēja ļaunu prātu nekā izjuta dusmas, drīzāk sliecās ķildoties nekā izrādīt sašutumu. Viņi bija cieši nolēmuši gūt pēc iespējas lielāku gandarījumu par izjauktajām jaunā Oktāvio un donjas Isabelas laulībām. N.. lielīgos apvainojumus, kas nomelnoja donu Oktāvio un kas bija sašķobījuši viņa reputāciju un, protams, arī viņa attiecības ar vieckaraļa sievu un citiem radiem, nu vajadzēja atspēkot gaidāmajā cīņā. Viņi ik dienas pārrunāja pāridarījumus, un arī viņiem žults jau sen vārīt vārījās. Tikai viņiem tā bija dzeltenzaļa, šķidra, ieskā-

busi, pārvārījusies, nevis piķamelna brāga kā donam Pedro. Bet arī tā bija pietiekami asa un labi noderēja, lai uzturētu pie dzivības izlolotās atriebības alkas.

Vēl divi soģi — donjas Isabelas divi vecākie brāļi — steidzās uz Sevilju, lai saņemtu gandarījumu. Viens bija savā dzimtajā Iturgosā panākumus guvis advokāts, bet otrs virsnieks. Abi divi bija lepni, pieraduši pie panākumiem un pie tā, ka apkārtējie viņus ciena, stipru gribu, pacietīgi un neatlaidīgi, kad vajadzēja kaut ko vai nu celt, vai graut. Viņi nepazina piekāpšanos, kad kārtoja savus darījumus,— gluži otrādi: līdz malai piepildīja viņiem nomērītos nepiekāpības kausus. Pēc karaļa padomes Madridē tika nolemts lēmums, un brāļi bija ieguvuši karaļa atbalstu, un visi, kam vien bija kas sakāms šajā lietā, bija vienprātīgi: viņu māsa, donja Isabela, tūlīt pat jāsalaulā ar to, kas viņai laupījis godu, — ar donu Žuanu Tenorio. Nu atlika parūpēties, lai viss tiktu nokārtots ātri, spoži un ar pienācīgu cieņu un māsa iemantotu lepnu namu un apstākļus, kā tas pienākas cēlai dāmai, kuras dzimta pieder pie pirmajām Spānijā. Bet tas jau bija brāļu ziņā. Viņu māsiņa, mazā donja, kas jau pirms laika bija līgavas kārtā, protams, sekoja viņiem atsevišķā karietē daudz vērīgākas kalpones uzraudzībā nekā vecā aukle. Donja Isabela, dabiski, netika pieskaitīta pie soģiem. Viņa bija paņemta līdzi vienīgi tāpēc, ka ikvienam kāzām taču vajadzīga līgava.

Pirmais Seviljā ieradās dons Djēgo. Viņš atbrauca dažas dienas pēc skandāla Ulljoa mājā. Kad sūtnis dons Gonsālo uzzināja, ka atgriezies dons Djēgo, viņš nekavējoties devās vizītē pie viņa un pastāstīja par dona Žuana pēdējo zemisko izlēcienu un pieprasīja gandarījumu. Nu vajadzēja pasteigties ar donjas Annas izprecināšanu atbilstoši tiem plāniem, kas tika izloloti jau agrāk un ko bija atbalstījis pat Spānijas karalis. Bet, ja varbūtējam līgavainim, jaunajam Oktāvio, radīsies šaubas par donju Annu neķītro un nepatieso baumu dēļ, kuru vaininieks bija dons Žuans, tad Tenorio dzimtas galvai nāksies dziedināt ar balzamu dona Oktāvio ģimenes ievainoto godu un vēl noapaļot jau tā apaļo pūra naudas summu.

Drīz vien ieradās arī soģi no Neapoles. Dons Pedro iekārtojās savā bērnības dienu mājā, Tenorio pilī. Abu brāļu satikšanās bija vēsa. ne visai draudzīga, toties vaļsirdīga. Donam Pedro bija jāpaliek pilī, iekams viņš saņems pavēli par savu jauno dienesta vietu. Viņš jutās ļoti nelādzīgi. Viņa oma netapa gaišāka arī tāpēc, ka abi hercogi Oktāvio baudīja dona Djēgo viesmīlību tajās pašās sienās, kur viņš, gaidīdami jaunā dona Oktāvio un donjas Annas Ulljoa kāzu ceremoniju.

Pēdējie no septiņiem soģiem ieradās abi grandi no Burgosas un viņu māsa, donja Isabella. Visi trīs kopā ar kalpu apmetās pie arhibīskapa, viņu mātes radinieka.

Un tā visi bija ieradušies — iztiesāšana varēja sākties.

Drīz sitis naida stunda Tenorio pilī. Bezvējš un karstums neizturami spieda, it kā milzīga, neredzama zoss ar saviem spārniem būtu aizklājusi visu un visus.

Pie labas gribas var turpināt šo līdzību: zem milzīgajiem putna spārniem it kā kaut kas brieda. Jautās gaidas, saspringums, pat tāds ka prieks par gaidāmiem svētkiem un svinībām, kad gavēnis teju, teju beigsies un sāksies karnevāls.

Žuanito smalki izjuta šo noskaņojumu. It sevišķi Tenorio pilī, kur viņš dzīvoja. Līdzšinējo nospiestību mazpamazām nomainīja slēpts uzbudinājums. Vienīgi dons Žuans vēl aizvien bija neizdibināms. Viņš bija laba omā, apņēmības pilns un darbīgs, tiesa gan, jaunos piedzīvojumos ar sievietēm viņš nemetās, cik bija zināms Žuanito Ieroču nesējam. Viņš gan uzmanīgi sekoja visam, kas patlaban notika Tenorio pilī, neizlaizdams no acīm nevienu soģi. Žuanito nevajadzēja neko daudz gādāt par savu kungu, tikai pakalpot pie pusdienu un vakariņu galda.

Dienas dons Žuans vadīja lielākoties sava drauga marķīza de la Motas sabiedrībā. Abi jaunie grandi ieviesa jaunu paradumu. Viņi nedevās pastaigā kājām, bet vizinājās pusaizsegtā, mazā, elegantā ekipāžā ar vienu zirgu. Viņi sēdēja zem jumta un apvēdinājās ar saulessargiem. Viņi sveicināja garāmgājējus, šad tad apstājās un parunājās ar paziņām, pasūtīja aukstu vīnu un citronu. Viņu augstprātīgās un nepiespiestās manieres modināja gan apbrīnu, gan nepatiku.

Dons Žuans bez uzaicinājuma neapmeklēja savu tēvu, kad viņš bija atgriezies Seviljā. Dons Djēgo, protams, tūlīt uzzināja, ka dēls ir pilsētā, tāpat ari to, ko viņš bija pastrādājis Ulijoa mājā. Dons Djēgo uzklausīja it visus sīkumus un ikviena domas par sava dēla diždarbiem.

Pirmās dienas viņš veltīja sarunām un apspriedēm ar visiem, kas bija iejaukti radu strīdos un skandālos. Pat arhibīskaps tika uzaicināts par padomdevēju. Pēc tam dons Djēgo vēlēja aizsūtīt ielūgumu savam dēlam. Un kam gan uzdeva nodot ielūgumu un atvest donu Žuanu? Saprotams, ka Žuanito Viltniekam.

Tēva un dēla saruna bija diezgan īsa, strupa, lai neteiktu vairāk, bet saturīga. Abi.Tenorio nekautrējās no Žuanito, kurš

stāvēja gaitenī un gaidīja turpmākos norādījumus, un pat nepapūlējās aizvērt durvis dona Djēgo darbistabai, kur notika saruna.

Viņi tik tikko apmainījās dažām apsveicināšanās frāzēm, nekādu obligāto laipnībiņu par veselību un ikdienas norisēm, nekādu frāžu, ko parasti saka cilvēki, kad tie satiekas pēc ilgas atšķirtības. Abi taču zināja gaidāmās sarunas galveno saturu.

Dona Djēgo pavēle bija pavisam vienkārša:

— Tu precēsies ar donju Isabelu. Viņa ir ieradusies šeit kopā ar saviem brāļiem. Viņi apmetušies arhibīskapa pili, kur jūs rīt no rīta arī salaulās.

—  Sajā mājā dona Djēgo Tenorio vēlmes ir likums, un viņa pavēles neapspriež,—atbildēja dons Žuans, kurš nebija ne pārsteigts, ne apmulsis.

—  Tāpēc tu arī paliksi šajā mājā līdz laulībām, — paziņoja dons Djēgo.

—  Augstākā mērā cēls priekšlikums,— atzina dons Žuans.— It īpaši tāpēc, ka tas nāk no jums. Man ir šis tas zināms par jūsu viesmīlības ieganstiem, un pārējo es varu nojaust. Bet kāpēc tik asi vārdi jāsaka dēlam, kuram dēla mīlestība stāv pāri vienīgi dēla paklausībai?

—  Tu neesi mans dēls, tu esi mans ienaidnieks. Es vairs neesmu tavs tēvs, un tu vairs neesi mans dēls — akmens nevar būt par tēvu, un akmens nevar būt par dēlu. Tu esi nokāvis manī tēva jūtas, tu esi miris priekš manis. Tu esi pierādījis, ka nav robežu tavām alkām iznīcināt un sakropļot visu to, ko es esmu gribējis radīt, arī to, ka tu varēji būt mans dēls. Tu paliksi šeit. Ja es tevi palaidīšu, nav zināms, ko tu vēl pastrādāsi.

—  Jūs pārāk neapdomīgi vienkāršojat visu, paziņodams, ka es vairs neesmu jūsu dēls un jūs vairs neesat mans tēvs. Mūsu saites ir nesaraujamas. Es esmu jūsu dēls uz mūžu mūžiem, bet jūs esat mans tēvs. Jūs varat liegt man mantošanas tiesības uz saviem īpašumiem, bet nevarat atņemt tiesības būt jūsu dēlam. Akmens tēls var arī būt tēvs. Jūs esat daudz darījis manā labā, daudz vairāk nekā jebkurš cits. Es esmu ļoti pateicīgs par to. Jūs esat man palīdzējis kļūt par to, kas es esmu,— par jūsu līdzinieku. Es esmu akmensciets tāpat kā jūs, es esmu neievainojams tāpat kā jūs. Jūs esat stiprs, bet es ne mazāk stiprs. Jūs gan kļūdāties, pārmezdams man, ka es it kā gribot iznīcināt visu to, ko jūs radāt. Gluži otrādi. Mans augstākais mērķis vienmēr ir bijis, ir un būs turpināt un novest līdz pilnībai jūsu darbu. Jūsu lepnums un spēks ir arī mans lepnums uri spēks. Ja jūs nevarat savu atspulgu saskatīt manī, tad tikai tāpēc, ka esmu gājis tālāk par jums, esmu aizgājis tālu priekšā, tā ka jūs pazaudējāt mani

no sava redzesloka. Mūsu starpā jau sen nav nekādu norēķinu, don Djēgo Tenorio. Mēs abi esam līdzīgi un brīvi, kā tas pienākas patiesi brīviem vīriešiem. Atbildiet man uz vienu praktiskas dabas jautājumu: vai es esmu gūsteknis jūsu pilī?

—  Tu vari pamest pili, ja uzskati to par prātīgu rīcību. Bet es tev neiesaku. Tev ir daudz nesamierināmu ienaidnieku pilsētā. Viņi nenolaiž acis no tevis un necietīs, ka tu pārvilksi svītru viņu plāniem. Tu tik un tā esi gūsteknis, vai tu aiziesi no šīs mājas vai neaiziesi. Tu esi viņu modrības, aizdomu un naida gūstā. Ļoti daudz viņi likuši uz spēles — viņus gaida vai nu liels laimests, vai liels zaudējums.

—  Mans tēvs vienmēr izsakās skaidri un gaiši. Tomēr pasakiet man — no kurienes pēkšņi maniem ienaidniekiem tāds spēks? Manas nojautas nedod man īstu skaidrību.

—  Viņus skubina kopīgas atriebības alkas un kopīga alkatība. Es esmu devis solījumu oficiāli adoptēt hercogu Oktāvio, pēc tam kad viņš būs salaulājies ar donju Annu Ulljoa. Viņš, protams, iegūs tiesības, kas līdz šim piederēja tev. Bet tu uzņemsies pārvaldīt mūsu faktorijas Rietumindijā. Taču īpašuma tiesības tiks nodotas tavai sievai, kad tu būsi salaulājies ar donju Isabelu. Tu uzņemsies atbildību par šiem īpašumiem un to ienākumiem, kamēr vien spēsi tikt galā, un nomu izmaksāsi savai sievai. Ja tu sāksi ļaunprātīgi izmantot savu stāvokli, visas tiesības pāries tavas sievas un viņas ģimenes rokās. Tu dosies ceļā nākamajā dienā pēc kāzām. Tava sieva paliks šeit. Viņa gaidīs tevi klosterī, ja tu vispār atgriezīsies. Uz spēles tiek likts gods un vara. Tavi ienaidnieki ir cieši nolēmuši nezaudēt šo spēli. Viņi neatkāpsies. Daži no viņiem ir bruņinieki vienīgi vārda pēc. Viņi nekautrēsies uzpirkt rīkļurāvējus, kas nobeigs tevi kā traku suni, ja tu apdraudēsi viņu intereses. Es nevaru tevi aizstāvēt, un man nav vairs iemeslu to darīt.

—  Es nevēlos, lai mani nobeigtu kā suni. Jūrasbraucieni man allaž patikuši, un dzīve kolonijās droši vien stipri neatšķiras no šejienes dzīves — tā vienīgi būs tāds kā paildzinājums pirms nāves. Es esmu apmierināts, ka jūs tik gudri visu atrisinājāt, un pateicos jums par tēvišķajām rūpēm. Vīrietis, kurš augstu vērtē godu, nevienu vietu neuzskata par trimdu.

Pēc tam tēvs un dēls šķīrās. Dons Žuans un viņa ieroču nesējs iesēdās karietē un brauca atkal uz marķīza de la Motas pili. Dons Žuans vedināja marķīzu apsveikt viņu, ka viņš ir iecelts par daudzsološa tirdzniecības uzņēmuma galvu Rietumindijā un ka drīz vien kļūs laimīgs vīrs kādai skaistulei, kura diemžēl kādu laiku nebūs viņam pieejama. Viņi saskandināja glāzes un novēlēja viens otram panākumus.

Žuanito salika saimnieka mantas. Pēc tam viņi tajā pašā karietē atgriezās dona Djēgo pili. Pa ceļam Mazajam Žuanam it visur rādījās glūniķi un uzpirkti slepkavas. Viņam nekad agrāk nebija rādījušies tik daudzi slepkavas, un viņu mocīja ziņkāre, vai viņš tiks nogalināts kopā ar savu kungu vai ari tiks cauri ar izbailēm. Tomēr viņi atgriezās pili sveiki un veseli.

Laulību ceremonija, kā jau iepriekš bija norunāts, notika nākamajā rītā. Ļaudis melš, ka līgava bez mitas lējusi asaras. Bet tie, kuri zināja kaut ko noteiktu, nebija no pļāpīgajiem. Šajā svinīgajā rituālā piedalījās jaunlaulātie, arhibīskaps un tikai piecas personas: dons Djēgo Tenorio, donjas Isabelas abi brāļi, dons Gonsālo Ulljoa un hercogs Oktāvio, vecākais.

Tūlīt pēc laulībām jaunā sieva abu brāļu pavadībā devās uz ziemeļiem, garā ceļā uz Burgosas klosteri. Žuanito kļuva vieglāk ap sirdi, kad viņš ieraudzīja viņu karietes attālināmies. Divu slepkavu vai viņu rokaspuišu mazāk!

Dons Žuans turpināja gatavoties braucienam uz rietumu kolonijām. Bija paredzēts, ka Žuanito Ieroču nesējs palīdzēs viņam. Taču no Žuanito Ieroču nesēja nebija ne vēsts. Viņam bija bail, viņš bija nobijies no slepkavām — ja arī viņu nenositis, tad vismaz ievainos vai, iespējams, sakropļos. Viņš rēķināja, ka naids un atriebības alkas, ko dons Žuans bija modinājis, izlauzīsies uz āru. Ja neizdosies atriebties donam Žuanam, tad taču bija vēl viens, un tas, protams, bija viņa uzticamais pavadonis un palīgs Žuanito Ieroču nesējs un Blēdis! Tāpēc viņš jau laikus bija gabalā. Viņš ievēroja savu principu — nevarēdams ciest miesas bojājumus, negribēja tos ne saņemt, ne ari sagādāt citiem.

Viņš gan aizbēga ne tikai aiz bailēm un jau pieminētā principa. Viņš bēga ari tāpēc, ka dons Žuans viņa acis vairs nebija varonis. Jā, viņš pats ari vairs nebija Žuanito Ieroču nesējs. Viņš tagad bija cits, bet, kas,— pagaidām grūti pateikt. Pamazām viss atklāsies.

Dons Žuans vispēdīgi bija miris viņam, tāpat kā bija miris savam tēvam. Varbūt arī viņam pašam, donam Žuanam, likās, ka viņš ir miris.

Kurš ir neievainojams? Tikai tas, kurš ir jau miris. Kurš ir akmensciets? Tikai tas, kurš neko vairs nejūt, kurš pavisam un neglābjami izpostīts. Kas ir stiprs un neuzvarams? Tikai tas, kura vairs nav, kurš ir nošķirts no visa un visiem.

Žuanito Krāpnieks diezgan ilgus savas jaunības gadus bija bijis dona Žuana ēna. Viņš bija apbrīnojis un dievinājis to, kurš, šķiet, ar visu savu kvēlo kaislību un ar visu savu nekautrīgo

vīrišķību bija sliecies valdīt pār sevi un savu dzīvi un devis pretsparu ikvienam, kam vien labpatika dot. Viņš pats, Mazais Žuans, bija vārgs, nepastāvīgs, kaprīzs, bailīgs un iekarsīgs, viņš nebija skaidrībā par sevi un visu citu arī, viņu mulsināja paša pretrunīgās jūtas un vēlmes, kas viņu pārņēma, viņu mocīja apziņa, ka viņš nevar būt tas, par ko gribēja būt, ka nevarēja domāt un just, un vēlēties to, ko viņš labprāt būtu vēlējies, viņu mocīja apziņa, ka viņš nezināja, ko pats gribēja, ka nevarēja gribēt to, ko pats bija nolēmis darīt. Un tā tālāk. Un tā joprojām. Viņš uzskatīja sevi par mazu un neaizsargātu cilvēciņu, kam nav lepnuma un vērtības, jā, viņam nebija ne lepnuma, ne vērtības-, ne varas pār sevi, viņš bija savalgots tūkstoš svaidīgiem un mainīgiem grožiem, kas bija uzmesti viņam no malu maliņām, jā, ari no neizdibināmiem un miglas klātiem aizkaktiem viņā pašā.

Bet dons Žuans — dons Žuans bija pats sev kungs, viņš bija sarāvis visus grožus, visa viņa dzīve bija vara un izaicinājums, viņa dzīve piederēja vienīgi viņam un nevienam citam! Tāpēc tieši dons Žuans bija īstais vīrs, kura pēdās sliecās iet tas, kas pats itin nemaz nebija stiprs un kas nekad nevarēja aplūkot pats savas pēdas bez maldiem un kauna. Tāpēc Žuanito Ieroču nesējs tik uzticīgi un ar tādu mīlestību bija gājis dona Žuana pēdās visus šos piedzīvojumiem bagātos klejojumu gadus.

Tā Žuanito Ieroču nesējs raudzījās uz lietām, apmēram tā. Sie viņa domu lējumi veidosies smadzenēs vēl daudzus jo daudzus gadus. Tomēr tajā dienā, kad dons Žuans stājās laulībā ar donju Isabelu, viņš vēl nepaguva visu apdomāt. Patiesībā viņš nojauta, nojauta un apzinājās, ka dons Žuans bija zudis, tukšs cilvēks un ka viņa vara vairs nav nekāda vara, bet gan vājums, tukša lielība un poza. Dons Žuans tapa viņam ar katru mirkli caurredzamāks, tā sacīt, gandrīz neredzams — viņš vairs neatstāja pēdas, pa kurām būtu vērts iet.

Un tā Žuanito Ieroču nesējs aizbēga no Tenorio pils tajā pašā dienā, kad notika laulību ceremonija. Viņš gluži vienkārši aizlaviiās līdz krūmājam neliela strauta malā un uz ātru roku uzcēla sev kaut ko līdzīgu mājoklim — sauljumu un guļvietu. Nekādu īpašo mantu un cienastu viņam līdzi nebija, tikai siera gabaliņš, olīvas, maize un vīns, vecs mētelis, gandrīz pilnīgi jauni apstilbeņi un šādi tādi sīkumi. Skaisto livreju un uzasināto zobenu viņš bija atstājis mājā. Viņa lielākā mantība un cienasts bija viņa tukšajās rokās. Ar tām viņš varēs strādāt, tās nopelnīs viņam maizi, kad pienāks laiks un viņam vajadzēs atjaunot ēdamā krājumus un sagādāt citas drēbes.

Žuanito Draiskulis apgūlās savā guļvietā. Lapotne vizēja pār viņu, putni vidžināja un svilpoja, kukaiņi sica, un vējiņš žūžoja,

lai gan koki un krūmi nemaz nekustējās, tie stāvēja pavisam nekustīgi ap viņu. Tie neko negaidīja, ari viņš ne.

Agri no rīta viņš izrausās no savas guļvietas, un viņam atklājās skats uz upi. Viņš atradās labu gabaliņu no pilsētas, augšup pa straumi, tomēr aiz platā upes likuma varēja saredzēt krastmalas un tiltus, un ostu pilsētas tuvumā. Viņš stāvēja uz kraujas skaidrā, klusā un siltā vasaras rīta gaidās. Daži zvejnieki nesteidzīgi braukāja ar savām laivām šurpu turpu un bez apnikas darbojās ar saviem zvejas rīkiem. Straume tecēja ļoti gausi un gludeni, lēni slīdēja viņam garām. Viegla migla kūpēja virs ūdens spoguļa.

Un tad pie piestātnes parādījās mazs cilvēku bariņš, pāris vezumu, daži kučieri un rosīgi kalpi, trīs četri kungi. Nesēji un palīgi krāva pāris lāžu un dažus saiņus nelielā kuģīti, kas stāvēja pietauvots. Nastu nebija daudz. Un viņi diezgan ātri pabeidza iekraušanu. Pēc tam viens no kungiem uzkāpa uz kuģa, kas drīz vien atgāja no piestātnes. Pavadītāji, kuri stāvēja krastā, atgriezās pilsētā. Nekādu atvadu nebija, tikai parasta, bezpersoniska atsveicināšanās, it kā runa būtu par kādu necilu vienas dienas izbraucienu vai pat vēl īsāku kuģojumu.

Žuanito nolūkojās, kā vienkāršais, sīkais kuģītis aizslīdēja lejup pa straumi. Tas pagaisa vieglajā miglas svēdrā starp rāmo ūdens spoguli un rāmajām debesīm. Kaut kas nereāls bija šajā slīdēšanā — tā bija slīdēšana tukšumā, tukšuma strēlē, ko apņēma vienīgi tukšums. Uz kuģa klāja sēdēja kāds vīrietis sarkanā beretē, ko rotāja spalvas. Tas bija labi, ka viņš izgaisa. Bet varbūt viņš nekad nebija bijis.

Ačgārnā atmiņa

NEPRETENCIOZS PRIEKSVARDS

Es neesmu piedzīvojis to, ko šeit pastāstīšu. To neviens nav piedzīvojis.

Saprotiet mani pareizi: kaut neesmu to piedzīvojis, tas nebūt nenozīmē, ka manu stāstījumu nevar veidot svaigi gabaliņi, kas ņemti no īstenības dzīvās miesas. Cik daudzi dzīvojuši savas dzīves?! Un cik daudz reižu esmu piederējis tam, ko mēdzu saukt par savu dzīvi? Un tik un tā īstenībā taču es biju tur — mēs visi esam bijuši tur, lai ari otrādi apvēzti, ačgārni apvēzti.

) a gan — un tā arī es tik un tā piedzīvoju to, ko gribu pastāstīt! Un mans stāsts veido uz sintēzi pamatoto memuāru fragmentus. Saprotiet mani pareizi: tos radījusi mana iztēle, bet tas nebūt nenozīmē, ka tiem jābūt vienīgi manis paša nebeidzamas patvaļas gara ražojumiem. Nekas no tā visa, kas notiek ar mums, nav mūsu pašu darbības rezultāts, kaut daudz reižu, šķiet, mums pašiem tā varētu likties. Viss, kas ar mums notiek, ir kādas citas esamības zīmes. Viss ir zīmes. Tas, ko mēs mēdzam saukt par mūsu dzīvi, ir vienīgi ērmoti veidoli visām tām dzīvēm, kas slēpjas aiz tā, ko mēs saucam par mūsu dzīvi. Esamība ir piepildīta ar dzīvēm, kuras neviens nenodzīvos. Pasauli apņem un piesātina pasaules, kuras nekad netiks radītas.

Sie ir manu sintētisko memuāru fragmenti. Tie vēsti par dzīvi, kuru es nekad neesmu dzīvojis, tie atklāj manis paša ačgārno pusi. Sie memuāri nekad netiks uzrakstīti, tie nemūžam netiks pabeigti. Pasaule un esamība ir neiedomājami bagāta, un mēs nevaram to ierakstīt nevienā kontu grāmatā. Mēs esam daudz bagātāki, nekā mums pašiem liekas, jo mēs esam zīmes kādā slepenrakstā, kas nekad netiks pabeigts.

Dzīvoja reiz Bībeles tulkotājs un zīmju skaidrotājs, ko sauca par Origenu*. Viņš izvirzīja moto savam darbam: Historiae non narrantur. Tas nozīmē: šeit netiek stāstīti stāsti. Viņš uzskatīja: šo stāstu mēs nespējam izstāstīt lidz galam, it kā tas būtu

* Origens (ap 185. —253./254.g.) — teologs, filozofs, filologs, agrīnās patristikas pārstāvis, dzīvojis Alcksandrijā. Stipri ietekmējis kristiānisma dogmatikas un mistikas izveidošanos. Origens apvienoja platonismu ar kristiānisma mācību, tādējādi novērsdamies no ortodoksālas baznīcas tradīcijas.

vēstījums, ko varam apraut pusvārdā. Seit nevar pielikt punktu. Seit tas pavēsta kaut ko citu, ko neviens nav piedzīvojis, mūžam kaut ko citu — lai cik ilgi mēs par to stāstītu, lai kā mēs to pūlētos definēt. Tie ir stāsti, kas izstāsta mūs — ne tikai mūs vien.

Ļaujiet ari man pateikt par to, kas lasāms šīs grāmatas lappusēs: Historiae non narrantur.

Stāstītājs

VISUPIRMS ES PIEDZIMU

Es stāvu pie sava loga. Es stāvu aiz aizkariem. Esmu uzmanīgi paslēpies aiz tiem, tā, lai tikai neliela sprauga pavērtos starp aizkariem un aplodu. Es aplūkoju ielu, man jāpastiepjas, lai es labak varētu redzēt ietvi pie ieejas mājā, kurā dzīvoju. Esmu patvēries aiz aizkariem tik rūpīgi, cik vien varu.

Viņi nes ārā aizgājēju.

Bērinieki stāv divos mazos pulciņos abpus ieejai. Viņi atstāj brīvu eju starp ārdurvīm un garo, melno mašīnu, kura vedīs prom zārku. Es skaitu bēriniekus; viņu nav pārāk daudz. Lielākoties tie ir vecāki cilvēki, bet es redzu ari vairākus mazus bērnus. Es pazīstu dažus bēriniekus, tomēr visus ne. Man ļoti gribas zināt, kas varētu būt šie nepazistamie. Pāris sievietēm ir puķu pušķi rokās, bet visām nav. Es neredzu, ka kāds raudātu. Es nepazīstu tos sešus vīrus, kuri nes zārku. Viņi ir spēcīgi, sārtiem vaigiem — sveši, noalgoti nesēji, nevis draugi, radi vai līdzjūtīgi pavadītāji. Tikai viens vainags un tikai viens puķu pušķis grezno zārku. Es nevaru izlasīt tekstu uz lentes. Vīri uzliek zārku uz nelielas platformas un stumj to bēru mašīnā. Man šķiet, ka cilvēki, kuri gaida, kļūst nepacietīgi vai arī jūtas sasaistīti. Diezin vai viņi pazīst cits citu, ikviens laikam grib zināt, kas ir pārējie pavadītāji, un varbūt ikviens ir noraizējies, vai pats izturas pienācīgi, vai sejā ir īstā izteiksme. Dažiem kustības ir stīvas, viņi te savelk stingu seju, te ar pirkstiem aptausta mēteļa piedurknes un atlokus. Es saprotu, kā viņi jūtas, tomēr nejūtu līdzcietību pret viņiem. Tie ir cilvēki, kas gaida, gaida aiz pieklājības,— es gan šaubos, ka viņus var nosaukt par sērojošiem pavadītājiem.

Kad seši vīri ir iegrūduši zārku mašīnā, divi trīs no viņiem atgriežas atpakaļ mājā. Man jārod sevī spēks, lai ieklausītos viņos — viņi staigā kaut kur man aiz muguras —, lai dzirdētu viņu soļus pamestajā dzīvokli, kur ir vienīgi mēbeles. Pēc īsa brīža viņi atgriežas uz ielas ar vainagiem un citām puķu kompozīcijām. Es mēģinu saskaitīt puķu rotas, kad vīri liek tās mašīnā un novieto ap zārku. Pušķu un vainagu nav nemaz tik daudz, un puķu rotas itin nemaz neliecina par smalku gaumi vai izšķērdību. Bet tas mani īpaši neiespaido, patiesībā neskar mani,

es jūtu. Un, stipri pārsteigts un apjauzdams, ka esmu izsmiets,'es' izbaudu tādu kā apmierinājumu, ka tur lejā ir nedaudz cilvēku un varbūt nav neviena, ko patiesībā varētu nosaukt par sērojošu pavadītāju, un ka puķu rota ir tik skopa, tik pieticīga, tik parasta. Viss varēja būt pavisam citādi, tomēr man nesāp, ka viss ir tā, kā ir, un vēl jo mazāk modina mani ciešanas. īstenībā viss mani itin nemaz neskar — vienīgi atplaukst tāds kā smaids, vienīgi tāds kā mirklīgs prieks par atklāto patiesību. Šis smaids un ļaunais prieciņš uzvilni manī pat zināmu labpatiku: man šķiet, ka esmu atklājis patiesību — beidzot.

Es zinu, kas ir aizgājējs, viņš, kura zārku iznesa ārā,— nu viņš tur guļ garajā, melnajā mašīnā, blakus diezgan pieticīgajai un muļķīgajai, bezjūtīgajai puķu rotai. Tas taču esmu es, kas Uir guļ zārkā.

Divas īrētas mašīnas stāv aiz nelaiķa mašīnas, tālāk gandrīz vai aizkustinātie bēru viesi. (Jā, aizkustinātie, aizkustinātie!) Kopā laikam desmit personas, ja neņem vērā aizkustinātos šoferus. (Aizkustinātos, aizkustinātos — jā!) īrētās mašīnas ir melnas un garenas, kā jau pienākas. Priekšējos dubļusargus rotā (rotā?) mazi, negliti, violeti vimpeļi ar melniem krustiem. Vimpeļi, nostiprināti tā, ka tie ir labi saskatāmi, rēgojas pretim un rāda savas zīmes. Varbūt tie ir no metāla, vai arī tiem IV metāla ietvars, kas kalpo par karkasu. Man šķiet, ka tie ir bezgaumīgi,— ko lai es iesāku ar krustiem vai arī ar to neglīto, violeto krāsu?!

Aiz īrētām mašīnām stāv personiskais automobilis, neliels fiats vai citas markas mašīna — zaļa vai dzeltena un ar diezgan padilušu melnu paceļamo jumtu. Mašīna nav jauna izlaiduma — ja patiesībai jānāk gaismā —, es gan nevaru noteikt, vai tā kādreiz būtu izjaukta. Es esmu gandrīz pārliecināts, ka tā pieder garšvielu tirgotājam un viņa sievai,— jāteic, viņi ir ļoti laipni, ka ieradušies uz apbedīšanu. Varbūt vienīgi aiz ziņkārības, bet ziņkārība taču, tā teikt, arī esot savdabīga, pārprasta laipnība vai savdabīga neizkopta pieklājība; neviens taču neizrāda ziņkārību par visu ko.

Es mēģinu atcerēties, vai man nav nenomaksātu rēķinu pie garšvielu tirgotāja — viņu sauc Grāvanders*. Kas par uzvārdu garšvielu tirgotājam! Varētu nodomāt, cik gan bieži viņš uzklausījis attapīgus, asprātīgus klientus: «Pļek, noteica Grāvanders, un manta bija grozā iekšā!» Bet es viņam tā nekad neesmu teicis. Varbūt tāpēc viņš pagodinājis mani ar savu klātbūtni man tik svarīgā notikumā. (Jā gan — svarīgā, svarīgā!)

* Uzvārds Grāvanders atvasināts no vārda ģravand — Branta zoss, Sāmsalas pīle.

Es rtekad nekļūšu žultains! To es saku sev — esmu pārsteigts, 1,.id jautāju pats sev, vai nekļūšu žultains. Tomēr es tām neticu. Ja cilvēks ir nodzīvojis tik ilgi kā es, turklāt tādu dzīvi, tad viņam, protams, paslīdējušas garām tādas bērnišķības kā žultaina attieksme pret savu dzīvi, vai kā nu to vajadzētu nosaukt. Viss taču ir ļoti dabiski, patiesībā gan gaidīts, gan nojausts.

Gluži vienkārši — viss jāuztver ļoti dabiski. Un droši vien būtu dabiski, ja es atbilstošā veidā izrādītu interesi par šo apbedīšanu. Tā galu galā skar mani pašu, tāpat kā zināmā mērā skar arī pārējos līdzjūtīgos pavadītājus. Man gan nāktos iejūtīgi apliecināt uzmanību tiem, kuri papūlējušies ierasties uz bērēm, vienalga, vai tie atnākuši aiz pieklājības vai aiz ziņkārības.

Es nepagūstu pārģērbties — nav taču laika, gandrīz yajadzētu lūgt, lai viņi pagaida. Mans uzvalks tomēr ir piemērots bērēm — tumši pelēks, akurāti izgludināts. Kaklasaiti es paspēju aši nomainīt — to es izdaru; tumši, tumši zila, bezmaz melna kaklasaite karājas skapi, to es zinu gandrīz droši. Patiesībā man vajadzētu puķu pušķi, kaut vai mazu pušķīti, kādu mēdz uzmest uz zārka, kad tas nolaists krematorijas apakšējā stāvā vai ari darba telpā. Pavisam tukšām rokām es nevaru iet — liksies uzkrītoši, it kā es lolotu sevī tādu kā šķērmu žultigumu. Man vajadzētu tomēr satīt zīda kabatlakatiņu nelielā turziņā vai rozetē un apkārt aptīt lenti, varbūt spīdīgo tortes papīru, ja vien virtuvē es varētu atrast kaut ko piemērotu. Mazliet labas gaumes un mazliet veiksmes — un, ja pacentīšos saglabāt savu mazo burvju mākslas noslēpumu, tad šķitīs, it kā man būtu smalks, bērēm piemērots baltu neļķu vai baltu rožu pušķis.

Sacīts — darīts. Pēdējā mirklī, kad jau eju ārā no dzīvokļa, ieraugu, ka man .kājās ir čības. Sirds, vai kā to nāktos saukt, gandrīz vai pa muti kāpj ārā — tā laikam mēdz teikt, ja pareizi atceros. Es steidzīgi uzvelku melnos puszābakus, notraušu putekļus no tiem — un aši iejūtos jaunā piedzīvojumā! Vai ari darbā, pienākumā, līdzcilvēcībā. Ko es zinu!?

Droši vien būšu uzplijīgs, gribēdams ielauzties gandrīz vai sērojošo pavadītāju vidū, starp tiem, kuri brauks ar īrētām mašīnām. Esmu pārliecināts, ka dažus es pazīšu. Tur, piemēram, vajadzētu būt manam tēvam un mātei — tā taču ir pieņemts —, bet varbūt abi miruši pirms daudziem gadiem, nevaru īsti atcerēties. Laikam brāļi un māsas arīdzan ieradīsies, ja man daži bija. Tā gan — ko es zinu, visam savs laiks! Es tomēr gribu apgalvot, ka pazīstu dažus, kas uzkavējas tur priekšā, lai iekāptu abās īrētajās mašīnās. Daudziem piemīt kopīga radu iezīme — vienāda zoda forma, gaiši, gandrīz vai zeltainrudi mati un kaut kas kopīgs stājā, visi iet, mazliet gāzelēdamies. Es arī tā

izskatos — varu par to pārliecināties, ieskatoties spogulī — trimo, kas stāv man aiz muguras. Kādā uzjautrinošā kustībā es saskatu mūsu līdzību. Kaut kas komisks ir cilvēku ārējā līdzībā — it kā tie, kuri atšķiras cits no cita, nebūtu tikpat līdzīgi cits citam kā tie, kuri ir līdzīgi cits citam! Un otrādi.

Nē, es negribu ielauzties viņu vidū, es vienīgi netīkami piesaistītu uzmanību. Turklāt es neesmu piemēroti apģērbies, un manu imitēto puķu pušķi patiešām labāk būtu noslēpt! Es mēģinu palūgt Grāvanderus — viņi ir tikai divi, dēlam droši vien kas cits jādara, jārūpējas par veikalu. Es esmu gandrīz pārliecināts, ka esmu visu nomaksājis — starp citu, es maksāju skaidrā naudā. Jā, es atceros, ka garšvielu veikaliņā vienmēr esmu iepircies par skaidru naudu ūn man nekad tur nav bijis rēķina. Tādas problēmas pastāv šajā pasaulē!

Nav iespējams nosargāt it visas nianses attiecībās ar citiem cilvēkiem un arī ar sevi pašu. Mūsu dzīve ir pakļauta tik daudziem aizvainojumiem un tik lielām šaubām, nedrošibām, tā ka mums jāpalīdz cits citam. Mums jābūt iejūtīgiem citam pret citu. Mēs nevaram ļaut pat matam nokrist no galvas — vēl jo mazāk mēs varam sevi pasargāt no ciešanām, aizvainojumiem un nāves. Mēs neesam dievi. Tāpēc mums jābūt ārkārtīgi uzmanīgiem un saudzīgiem citam pret citu. Nedarīt neko sliktu, neko ļaunu — tas ir mans likums, mana dzīves gudrība, kad nu reiz ir tā, ka mums nav dievu saprašanas un varas radīt kaut ko labu, radīt dzīvi tur, kur tās nav. Tomēr dievi redz mūs, lai ari mēs to neredzam. Tāpēc mums jābūt saudzīgiem citam pret citu un pašiem pret sevi — ļoti, ļoti saudzīgiem! Mums jāņem vērā, ka dievi redz mūs — arī tādā veidā viņi ir noderīgi, kaut patiesībā viņu nemaz nav.

Man pašam šķiet, ka esmu gudrs un apdomīgs,— jā, mana domāšana ir pareiza, ja šis vārds nebūtu pārāk pretenciozs. Tāpēc jūtu arī lielu mieru, gandrīz vai svētsvinību, kad kluss un sevī noslēdzies izlavos ārā pa vārtiņiem. Viri, kas atbild par aizgājēja mašīnu, ir tikuši galā ar saviem pienākumiem. Puķu rota grezno zārku, cik vien spēj, un aizmugures durvis ir ciet, vīri sēž savā vietā šofera kabīnē. (Es nesaprotu, kā viņiem tur pietiek vietas — viņi taču ir seši, man šķiet. Droši vien daži no viņiem sēž blakus šoferiem īrētajās mašīnās. Tas nozīmē, ka pārējo bērinieku, ja tagad drīkstu zārka nesējus pieskaitīt pie pavadītājiem, ir vēl mazāk, nekā es sākumā domāju, jo nesējiem arī būtu vajadzējis sēdēt īrētajās mašīnās.) Pārējie viesi sēžas īrētajās mašīnās — mazliet ceremoniāli, klīrīgi un gausi, tā ka uz nepiederošām personām (pie kurām man gandrīz vai jāpieskaita sevi) tas var atstāt aizkustinošu vai mazliet smieklīgu iespaidu.

Aksels un Linneja Grāvanderi — viņus noteikti sauc tā; es, i.iprotams, neuzrunāju viņus ar «tu», taču atceros viņu vārdus no daudziem vai — drīzāk gan — neskaitāmiem papīra maisiņu iiii iepakojuma uzrakstiem — Aksels un Linneja Grāvanderi pirmajā mirkli .šķiet mazliet pārsteigti, kad es klusi sveicinu viņus un pajautāju, vai viņu mašīnā neatrastos vieta ari man. Viņi, zināms, pavirzās ciešāk viens pie otra, turklāt pārspīlētā sirsnībā — viņa blakus viņam priekšējā sēdeklī, tā ka man tiek aizmugurējais sēdeklis. Manā bērnībā garšvielu tirgotājus sauca par piparbodniekiem. Esmu pārliecināts, ka elpoju ļoti mierīgi, klusi un nedzirdami. Es taču esmu tik saudzīgs pret cilvēkiem un neparko negribētu, ka viņi nodomātu, ka es mēģinu saost siļķu smaku viņu mašīnā. Tomēr mašīnā smird, drīzāk gan pēc suņa. Man blakus uz aizmugures sēdekļa ir dažas kartona kārbas. Tajās nevarētu būt siļķes — tā nu es nesaprotu, no kurienes nāk pretīgā siļķu smaka.

Nav nekādu šaubu, ka es neesmu žultains. Tas būtu bērnišķīgi, nenopietni, nepiedienīgi un augstprātīgi, ja es lolotu kaut mazāko žultīgumu. Bet tikpat nekrietni un godkārīgi būtu, ja es pret sevi justu tādu kā ļaunu prieku, tādu kā perversu ļaunprātīgumu un pārprastu žēlumu, kas vērties ļaunā priekā. Man nav iemesla justies vairāk pārsteigtam par paša nāvi vai ari par paša dzīvi, ka nu to vajadzētu pareizāk nosaukt, nekā par citu nāvi un dzīvi. Viss jāuztver ļoti dabiski — tieši, it kā īstenībā tas būtu tieši tā, kā tas ir.

Es iztēlojos, ka Aksels lietojis siļķu sālījumu matu pomādes vietā vai — drīzāk varbūt — losjona vietā. Sejas āda viņam ir sarkana un zvīņaina. Starp citu, viņu sauc par Akselu, nevis par Arvidu, kā man iešāvās prātā, es esmu par to pilnīgi pārliecināts. Un Linnejai patiešām uz ātru roku vajadzētu meklēt lietpratīgu un enerģisku ginekologu. Man pašam kauns par savām necienīgajām un nepateicīgajām domām — bet es neko nevaru darīt, ka esmu tāds, kāds esmu. Visu mūžu esmu jutis riebumu pret zināmām smaržām, it sevišķi pret etiķi un siļķu sālījumu. Kāpēc man vajadzētu mainīties tieši tagad, savā pēdējā stundā!?

—  Tas nu gan ir jauki, ka mēs iemantojām tik patīkamu ceļabiedru!— Lidija pagriežas pret mani laipnu, stīvu smaidu sejā.— Un cik negaidīti!

—  Hhhhh,— Arvids delikāti nošņācās, un tas iederas šai situācijā. —«Jauki» gan nav īstais vārds!

Es nosmejos zīmīgi vai varbūt mulsinoši. Ko man citu atliek darīt? Es taču gribu beidzot izteikt kādu iebildumu — tā neapšaubāmi ir liela laipnība, ka viņi ir tik iejūtīgi pret mani. Viņiem taču būs jāapmet līkums, jābrauc uz kapsētu — jo es taču

saprotu, ka kartona kārbās ir pēc pasūtījuma gatavotās sviestmaizes, ko Lidija un Arvids ved bēru viesiem, kuri notiesās tās pēc ceremonijas kapelā. Viņi, protams, bija paredzējuši taisnā ceļā doties uz mielasta vietu, lai saklātu sēru galdu, vai kā nu to sauc. Tagad viņiem manis dēj vajadzēs mest likumu lidz kapsētai. Man taču rokā ir mans māksloti kārtotais pušķis, ko atstāšu uz kapa (pušķi, tātad arī, saprotams, roku — savā ziņā). Jūtos patiešām samulsis, tomēr saku sev: nu es beidzot esmu līdzējis šiem abiem kārtīgajiem cilvēkiem izdarīt labu darbu, ne tikai sagādājot labas sviestmaizes (pēc pasūtījuma). Cilvēkiem taču jāuzticas, arī sev pašam. Labestība ir vērtīgāka par gudrību, kaut arī nevainojama inteliģence bieži vien ir pats labākais vairogs pret kaunpilnām izrīcībām, ko var attaisnot vienīgi ar gauži nepietiekamām pārdomām un skopu fantāziju.

Varbūt Lisbete kļūmīgi iztulko smaidu, kas manā sejā ievilcies mūsu saskaņas brīdī — tā taču tas bija domāts —, un manu klusēšanu un ir pārliecināta, ka es uztvēru viņas repliku kā nožēlas izpausmi, jo viņa bija spiesta aicināt mani mašīnā. Viņa atkal pagriežas pret mani, viņas gaišais, cirtainais matu ērkulis spīd zem mazās, melnās cepurītes, un viņa saka:

—  Es tik domāju, ka tas gan ir pārlieku neparasti, ja kāds piedalās savās bērēs, es nekad neko tādu neesmu dzirdējusi, jā, piedodiet man, ja pasaku kaut ko muļķīgu, bet tas gan ir pārlieku neparasti, es nesaprotu, kā tādā reizē var justies.

Ko lai viņai atbildu? Bet nu sarunā iejaucas Arnolds:

—  Redziet, sievieši, tie sper vaļā vairāk nekā jebkurš gudrais! Nekā neiespējama tur nav, ja kāds piedalās savās bērēs,— vairākums taču nekad nepiedalās savā dzivē!

Es dzīvi piekrītu — ja tā var teikt par kādu, kas atrodas tādā stāvoklī kā es. Jā, patiešām — viņam ir vairāk taisnības, nekā viņš pats apjauš. Vai arī apjauš viņš vairāk, nekā viņam ir tiesības apjaust,— ko es zinu! Es varu vienīgi piekrist — pateikt dažus vienkāršus vārdus, tomēr ļaujos klusai laimei, klusai uzticībai. Ne vienmēr izdodas satikt kādu cilvēku, divus cilvēkus, kā nupat man paveicās ar šiem abiem, turklāt tik negaidīti, vienīgi nenozīmīgas nejaušības pēc. Bet, ja veicas, tad, protams, smieklīgas nejaušības pēc. Es kaut ko saku, atbildu kaut ko šādā garā, un tad saruna beidzot apraujas.

Tikmēr es pēkšņi nāku uz domām, ka mēs trīs šajā spilgtajā, bet necilajā mašīnā izdarīsim kļūdu. Es gan parasti sāku domāt tad, kad muļķība jau pastrādāta,— csprit de l'escalier* ir mana specialitāte, viena no manām specialitātēm. Mēs tomēr nevaram

* Karātavu humors. (Franču vai.)

riskēt — uz kapsētu doties tādā nepiemērotā vāģi, kuram ir tik priecīgs un neakurāts krāsojums,— pārējās bēru mašīnas būs melnas un solīdas. Pirms es pagūstu izdomāt un pagūstu apdomāt, ka es varbūt aizvainoju viņus, savus nepazīstamos draugus,— kā to allaž mēdzu —, es nevilšus pasaku kaut ko. Es iesaku nolikt mašīnu kādā ērtā un netālā vietā un turpināt atlikušo ceļa gabalu līdz kapsētai ar taksometru. Tikko esmu izteicis savu neapdomīgo priekšlikumu, mani sagrābj bailes, ka man nav līdzi naudas taksometram, bet tūlīt pat nomierinos, kad sajūtu portmoneju aizmugures kabatā. Un vēl viens pārsteigums: es apjaušu, ka Arnolds un Lidija varbūt jūtas aizvainoti un domā, ka es redzu, kā viņi izslienas un it kā sastingst. Es mēģinu alkal visu vērst par labu:

—  Hm, saprotiet mani pareizi — es, dabiski, nedomāju, ka jūsu mašīnai ir kāda vaina. Mans nodoms bija pavisam vienkāršs, es negribēju jūs pārāk apgrūtināt un veltīgi aizkavēt, mans nodoms bija pavisam vienkāršs: Arnolds, kā jau bija nolikts, aizved uz kafejnīcu sviestmaizes, bet Lovisa un es paņemam taksometru un pievienojamies pārējiem viesiem.

Arnolds piekrītoši pamāj, un Lovisa klusi kaut ko nomurmina, iespējams, ka viņa piekrīt. Bet atkal — jau kuru reizi šajā nelaimīgajā dienā!?— mani sagrābj gandrīz vai paniska sajūta, ka esmu izdarījis muļķību un sāpinājis viņus pats pret savu gribu. Kā viņus sauc?! Vai patiešām viņus sauc Arnolds un Lovisa, vai viņus nesauc Aksels un Linneja vai Lidija?! Es uzmetu mirkli labi pazīstamajām kartona kārbām, tik daudz reižu jau esmu tās redzējis, kopš uzzināju viņu vārdus. Cik varu saredzēt, uz kartona kārbām ir uzraksti: «A.& L.Grēnanderi, pārtikas pfeces un garšvielas». Mani pārmāc neizturama nomāktība, gandrīz vai šausmas — varbūt viņa ir tā, kuras vārds sākas ar <<A», un viņš ir tas, kura vārds sākas ar «L»! Bet nevaru atcerēties nevienu vīrieša vārdu, kas sāktos ar <<L», un nevienu sievietes vārdu, kas sāktos ar «A», vienīgi Arnobia, un varbūt tas nemaz nav sievietes vārds. Lai sajauktu kārtis un mazinātu savu vērtību, iesaucos:

—  Kurš kaut ko saprot no puķu rotas!? Es saskaitīju četrus vainagus un sešus vai septiņus pušķus — nav jau daudz, kad nodzīvots tik garš mūžs, kādu esmu nodzīvojis, jā, kad esi pārdzīvojis pats sevi jau no paša sākuma. Jāatzīst, ka šīs ir diezgan nomācošas un pieticīgas bēres! Ne jau tāpēc, ka tās tik ļoti skar mani, nē, tās vienkārši modina pārdomas.

Tikko esmu pateicis to, jūtu, kā pieglaimīgs un stīvs smaids, kas saderas ar šādu domu, savelk manu seju, lai aizslēptu mani pašu aiz šīs sejas gluži kā aiz maskas. Kāoēc es tirdu šos jaukos cilvēkus?! Es izsaucos:

—  Atļaujiet man izteikt priekšlikumu, es taču esmu vecāks, mēs cits citu varētu uzrunāt ar «tu», esmu tomēr ilgāk klīdis dzīves līkločos, tā teikt, mēs varētu sacit «tu».

Es laikam neesmu īsti pareizi izteicies, bet viņi ir iecietīgi pret mani — paldies tev, tā būs vieglāk! Un Linneja, es domāju sievu, draudzīgi piebilst:

—  Protams, ir redzētas vienkāršākas bēres! Turklāt skumjas un zaudējuma sāpes nevar izmērīt ar vainagiem.

—  Un vēl jo mazāk ar sērojošo skaitu,— papildina Arnolds. Pēc tam es pats pabeidzu:

—  Nē, un vēl jo mazāk ar pašām sērām!

Es steidzīgi piebilstu vienā elpas vilcienā, it kā paskaidrotu vai attīstītu tālāk savu domu:

—  Nevajag mazināt savu vērtību. Nevar just cieņu pret citiem, ja nejūt cieņu pats pret sevi. Citu godāšana un savas vērtības mazināšana kalpo sevis vājināšanai un mocīšanai — tā ir tā pati citu necienīšana, kad citi top vienīgi par ieroci kāda pašmērķīgā darbībā, lai gan šķiet, it kā viņus godātu viņu pašu dēļ; tā ir kļūda, mazinot savu vērtību, viņi tiek vienlaikus mazināti!

—  Ļoti pareizi teikts,— piekrīt Arvids, un Linneja pār plecu met uzmundrinošu, es sliecos sacīt — šķelmīgu, skatienu.

Viss ir atkal labi. Es mierīgi atzveļos.

Tieši mums priekšā ir otra īrētā mašīna, mēs braucam kārtīgā rindā. Es skaidri jaušu, esmu par to pārliecināts, ka ieraugu sievieti, kurai ir manas mātes matu veidojums, kas pavīd īrētās mašīnas aizmugures stiklā, — mazas, stingras nosirmojušu matu cirtas ap ausīm, šmaugs un gandrīz pliks pakausis, ko sedz melna salmu cepure ar plīvuru, reizēm pazib liels zods ar pūkām. Kāpēc viņa sēž otrajā mašīnā, nevis pirmajā? Kas tad sēž pirmajā mašīnā? Es neko nesaprotu!

—  Viss jau nemaz nav jāsaprot!— Lidija mierinoši čivina un atkal pa pusei pagriež profilu pret mani, tā ka viņas dubultzods izstiepdamies veido gaļīgu, bērnišķīgu un sārtu krunku zem žokļa liekuma. Tas, ko viņa saka, ir gauži bezjēdzīgs savā tukšajā nekonkrētībā, taču tonis ir mierinošs, lai gan satura nekāda. Tāpēc es uzsmaidu viņai — atklāti, bērnišķīgi un nepiespiesti, cik vien labi varu.

Iespējams, ka priekšējā mašīnā brauc pats ģenerāldirektors un viņa tuvākie vīri, tie, kuri rangu tabulā ir pašā augšā. Iespējams tas ir, bet diezin vai vērts lauzīt galvu par to. Var jau ari iztēloties, ka tas ir pulkvedis un pārējie virsnieki, varbūt pulka ārsts un iecirkņa veterinārs, Lion's Club priekšsēdētājs! Pretējā gadījumā šīm bezjēdzīgajām un nenozīmīgajām bērēm pietrūktu zināma spožuma! Es sāku prātot, kas tas varētu būt — ģenerāldi-

nktors vai pulkvedis, vai ari kāds cits; tas, dabiski, ir atkarīgs no t.i, kur es esmu strādājis, vai esmu strādājis kādā iestādē vai dienējis pulkā. Savās pārdomās es nc pie kā nenonāku, nepūlos atcerēties, kā tas īsti bija. Tomēr tādi nieki vien tie ir — nevar taču gudrot par šādām problēmām šajā pēdējā brīdī!

Turklāt Arturs pēkšņi izdara spēju un negaidītu pagriezienu. Ar savu straujo manevru viņš apmāna taksometra šoferi, tā ka nevaldāmais braucējs ir spiests apstāties uz ietves malas. Taksometrs ir liels, melns un vecmodīgs, tam ir savs stils, un tas ir piemērots mūsu mērķim.

—  Te nu ir tieši tas, kas mums vajadzīgs! — Arturs man uzsauc. Lidija un es izveļamies no mašīnas un iegāžamies taksometrā, kas laimīgā kārtā ir brīvs. Tas norisinās tik ātri, mēs abi iekrītam aizmugurējā sēdeklī, un šoferis vienā rāvienā sāk braukt, kad es uzsaucu, lai viņš bez kavēšanās seko bēru procesijas pēdējai mašīnai. Procesija itin nemaz nav liela, tā sakot, tas ir tikai viens atzarojums manā dzīvē, es attaisnodamies piebilstu. Tajā pašā mirklī man ir kauns pašam par sevi, ka esmu atļāvies izteikt šo smieklīgo un sevi pazemojošo atvainošanās frāzi, it kā es justu rūgtumu par savu bēru norisi.

Arturs ar savu spilgto mašīnu nozūd šķērsielā. Taksometrs bez kādām grūtībām pievienojas bēru procesijai. Es sakārtoju savu mazo, butaforisko pušķi, kas nejauši mazliet izjucis. Es gribētu aizrādīt Lidijai, ja vien varētu. Viņa nav īsti piemēroti uzposusies bērēm — es runāju, protams, ļoti vispārīgi un bezpersoniski un nepavisam nelieku manīt, ka esmu ieinteresēta persona. Es nesaprotu, kāpēc paņēmu līdzi viņu. Viņas apģērbs varēja būt neuzkrītošāks. Lielās perlamutra pogas, melnās zeķes, platais mežģīņu kruzuļojums, krāšņais, melnais pusdārgakmenis kaklarotā un tā tālāk rada iespaidu, ka viņa sēro vairāk nekā es pats, mans apģērbs tik atklāti nepauž sēras, bet ir nevilšus un nevērīgi uzvilkts šim bēru gadījumam. Mans apģērbs ir pelēkāks un ikdienišķāks.

Šķiet, ka viņa aizgājējam stāv tuvāk nekā es. Lai nu būtu atbilstoši katra vēlmēm — es aizgājējam patiešām nestāvu nemaz tik tuvu. Es šajā procesijā piedalos visupirms aiz nejaušības un, tā sacīt, aiz pieklājības vai kauna jūtām. Tomēr tas galu galā nekur neder, ka viņa iedomātos, ka stāv tuvāk aizgājējam nekā es. Ko domās mana māte un mans tēvs — viņi taču bija labās domās par mani —, un ko nodomās ģenerāldirektors vai pulka mācītājs, vai tie, kuri nu tur sēž priekšējā mašīnā? Viņi taču galu galā pūlējušies pagodināt bēres ar savu klātbūtni. Te nu, šķiet, aizgājējs pavīpsnās par viņiem visiem, iesizdams knipi pa degunu — parādīdamies neakurātā un nevērīgā apģērbā un ļau

dams pārtrumpot sevi skumju izpausmēs un apliecinājumos pavisam svešai, nepiederošai sievietei. Es kaunos pats par sevi — kas man šeit būtu ko meklēt? — un nodziļinos domās tā, ka smadzenes riežas galvaskausā: kā man rīkoties, lai ieviestu kārtību šajā smieklīgajā un nevienam nevajadzīgajā jucekli, kurā esmu iekļuvis.

Pēkšņi man gribas zināt, vai no manis gaida, ka es turēšu runu pie pēdējās dusas vietas — piemēram, noliekot savu māksloto pušķi pie sava zarka. Man nav nekāda priekšstata par to, kas ir vispārpieņemts un parasts. Es atkal domāju, cik vien spraigi spēju, tomēr nevaru atcerēties nevienu līdzīgu gadījumu, no kura varētu kaut ko gūt. Patiesībā es nezinu nevienu gadījumu, ka kāds būtu teicis runu savās bērēs. Droši vien tas taču sniegtu mierinājumu un atpestītu mani no domas, ka man jāsaka daži vārdi. Bet lieta tā, ka es nevaru atsaukt atmiņā nevienu reizi, kad kāds būtu piedalījies pats savās bērēs,— man nav neviena, kam es varētu sekot. Bez šaubām, ja es varētu atsaukt atmiņā dažus gadījumus, tad nenoliedzami šķistu, ka dažs labs ņēmis dalību savā dzīvē, vismaz lāgu lāgiem. Daudzi no tiem, kuri, liekas, bijuši klāt paši savai dzīvei, runājuši arī par to un paši par sevi — jā, gan par vienu, gan par otru, it kā viņiem butu bijis ko teikt un it kā būtu bijis vērts teikt. Bet tas īsti neatbilst manai situācijai, tāpēc nevar man neko dot.

Man iešaujas prātā spožs atrisinājums, es ar vienu šāvienu nošaušu divus zaķus — tas atpestīs mani no runāšanas un palīdzēs apjaust, kāpēc mana sievišķīgā pavadone ir solīdāk apģērbusies nekā es pats. Es lūgšu, lai Lidija runā, es piespiedīšu Lidiju runāt manā vietā! Viņa taču ir tikpat piemērota kā es!

—  Lidija! — es saku siltā un izteiksmīgā, un lūdzošā balsī.

Man tūlīt pat iekrīt prātā, ka esmu pārak uzbāzīgs un familiārs.

Viņa var nodomāt, ka es mēģinu viņai uzmākties.

—  Lidija! — es atkārtoju aukstākā un bargākā balsī.

Bet ari šī uzruna dūc manās ausīs svešādi, pārāk nelaipni un tikpat jūtelīgi kā pirmajā reizē, lai gan, tā teikt, pavisam citādi. Trešajā reizē es mēģinu viņu uzrunāt, cik vien atturīgi un dabiski varu: — Linneja. — Tagad izdodas labi, un es turpinu:

—  Linneja, tev, protams, jārunā pie kapa, jāpasaka tikai daži vienkārši vārdi, daudz jau nemaz nevajag,— tev jāmierina viņi. un jāparāda man gods — tā ir pieņemts, un tu taču patiesībā esi piemēroti apģērbusies.

—  Es par jums neko nezinu, un es taču stāvu ārpus jūsu loka, pat ne jūsu tuvumā, es esmu nepiederoša persona, jā, piedodiet, es domāju — lielākoties tā ir.

—  Nieki! — cs atbildu.— Kas mē-s citi esam!? Un, kad tu veiksmīgi iesāksi savu runu, tad drīz Vien apjautīsi, ka zini par mani krietni daudz — to, ko agrāk nezināji un par ko tev nebija ne jausmas! Tik vienkārši tas ir — un tu vedināsi viņus kaut ko pārdomāt un atcerēties. Ari mani.

Es saprotu, ka viņa spurks, jutīsies glaimota un samulsusi. Kad viņa tik tiešām dara to, es pēkšņi jūtu pret viņu simpātijas, it kā apreibstu. Jautājums ir atrisināts — viņa mnās. Es esmu brīvs, nākamais mirklis pieder man, un es varu ērti atlaisties un atslābināties, it kā inana dzīve beidzot būtu pagājusi un man vairs nebūtu ko zaudēt. Sādi mirkļi neatkārtojas bieži pat esamībā. Tie ir pacilājoši brīži, oāzes, un tajās jāremdē slāpes, lai pietiktu spēka izturēt tuksnesīgos klejojumus līdz nākamajām oāzēm. Es nolaižu mašīnas durvju stiklu un aizmetu prom savu butaforisko pušķi. Pirmo reizi es beidzot sajūtu svētsvinīgas skumjas, tām vajadzētu būt cilvēciskām un iederēties tādā situācijā kā šī.

Anonimitāte, es saku pats sev. Vai drīzāk: šis vārds izlaužas pats no sevis, patvarīgi, gluži kā atrauga. «Anonimitāte!»— un es viļāju šo vārdu; tas šķind tikpat dzidri manās iekšējās ausis kā uz kāpņu laukumiņa izkritusi krona, kad krīt lejā pa akmens pakāpieniem.

Anonimitāte, un manas pārdomas izplēn pašas no sevis: es gribētu izgaist pilnīgā anonimitātē, lai izbēgtu no kauna. Es gribētu ieslīdēt pilnīgā pasivitātē, lai izvairītos no nožēlas par izdarīto un no sekām. Tad, visupirms jau tad, es būtu tiesīgs rīkoties pa jaunam, nevainīgi un ticības pilns kā bērns, bezbailīgi un citu vārdā, nevis savā vārdā. Mana dzīve — nodzīvotā un arī tā nākamā — pēkšņi šķiet kā amputēts loceklis, pareizāk sakot, kā kaut kas tāds, kas vairs nav saistīts ar manu sarucināto tēlu laikā un telpā, kur es nejauši atrodos. Es esmu vienīgi robežslānis, ārkārtīgi šaura sprauga starp diviem īstenības blokiem, kas cieši viens otram pieguļ.

Cilvēks, kurš zaudējis roku vai kāju, piemēram, amputācijas dēļ, bieži tajā vietā sajūt neredzamu fantomu. Tukšumā iesniedzas zaudētā tēls, rēgaina roka vai rēgaina kāja, kam sajūtas un kustības gandrīz tādas pašas kā zaudētajiem locekļiem. Lielākoties fantomlocekļi pamazām saraujas, gandrīz tāpat kā atmiņa sarūk un atmirst, bet kādreiz zūd pavisam. Tad pēkšņi es ieraugu savu dzīvi: sarucinātu fantomlocekļi, rēgainu veidolu, kas iesniedzas pavisam citā pasaulē, nevis tajā, uz kuru es pats iedarbojos tik spēcīgi un acīm redzami. Tas sniedzas gan uz priekšu, gan atpakaļ, pagājušajā dzīvē un nākamajā vai arī iespējamajā. Es esmu divās pasaulēs vai, pareizāk sakot, tieši uz

robežas starp divām pasaulēm. Es pats esmu vienīgi šķirtne, niecīga šķirtne, robežslānis starp tām. Mana dzīve sniedzas kā divi spārni katrs uz savu pusi — divi fantomspārni.

Patlaban es sēžu lielā, melnā taksometrā, kas brauc bēru svītā, jā, un degunā man cērtas neciešama, asa siļķu sālījuma smaka. Bet lielāko'manas dzīves daļu, gan nodzīvoto, gan nenodzīvoto, veido pāris sarucinātu, tomēr dzīvu, rēgainu locekļu, kas virzās gan atpakaļ, gan uz priekšu un rada uz mani ar pirkstu. Ar mani notiek kaut kas komisks — ja vien es varētu tā īsti apjaust, kur šis komiskais izpaužas, tad es varētu dzīvot pa jaunam un vēlreiz. Sī doma iedveš man drošumu, mieru — kaut gan zinu, ka tā vēl nav nobriedusi un skaidra un varbūt arī nemūžam tāda nebūs.

Es atkal sev jautāju, šoreiz gan drusku amizēdamies, nevis prātodams: ko gušu no šīm bērēm un no šīm sviestmaizēm, kas tiek vestas uz mazo, pārpārēm kārtīgo telpu? Kāds, starp citu, Lisbetei un Arnoldam sakars ar manām bērēm? Tā tikpat labi varēja būt ari viņu pašu apbedīšana, un tātad viss lielā mērā varēja būt tāpat, ja nu vienīgi sviestmaizes ne.

Es pagriežos pret Lisbeti, uzlieku roku uz viņas ceļiem un saku, klusi, tā, lai šoferis nedzirdētu:

—  Lisbet, ja es būtu varējis izdarīt to pašu tavā labā, es izdarītu to, tici man! (Es, protams, tomēr runāšu pie kapa.) Jāizturas vienam pret otru tā, it kā justu cieņu pats pret sevi.

Viņa vienīgi izmet:

—  Nesauc mani par Lisbeti!

Ja man nebūtu tik labs garastāvoklis, tik brīvs un atraisīts domas lidojums, varbūt es saklausītu nepacietibu viņas balsī — un pārmestu pats sev, ka nesaucu viņu īstajā vārdā. Bet kāda nozīme vārdam, tam, kā mēs saucam viens otru šajā neparastajā mirkli!? Lisbete, ne Lisbete, Lidija, Laura — esmu ar mieru saukt tevi tā, kā tu gribi, visos un nevienā vārdā. Mūs nekas nesaista. Es jūtu vislielāko cieņu pret tevi tādu, kāda tu esi, un ari pateicību tieši tāpēc. Tu esi tu un neviena cita, bet tas būtu pazemojoši tev, ja viss tā paliktu. Man un, es ceru, ari tev pašai tu galu galā tomēr esi bezvārda sieviete — Neviena, Neviena Pati. Tā ir skaistāk.

Viņa klusēdama pamāj ar galvu, es skaļi domāju. Esmu aizvainojis viņu vai vismaz samulsinājis, tāpēc jūtos nomākts. Es sliecos pēc kā cita, nevis pēc šim bērēm — pēc cita mērķa, nevis pēc pašas aiziešanas vai kāda cita aiziešanas. Tas, kas tagad notiek, visupirms notiek kādas citas norises vietā. Ja vien es viņai varētu to paskaidrot, liekot lietā savas āksta mākas, tad varbūt manī mostos maza ceriba, maza iespēja beidzot tuvināties kādam, kurš varētu būt man tuvs cilvēks. Maigums, ko es jūtu

prot cilvēkiem un, starp citu, arī pret citām būtnēm, arī pret sevi, Iļluži vienkārši met atspulgu uz to naidu, ko es jūtu pret sevi. Un savukārt — maigums manī, putns mana krūšukurvja būrī met atblāzmu, kas valda starp mani un citiem. Te vajadzētu būt punktam jeb šķirtnei, ļoti, ļoti trauslai šķirtnei, kur naids un maigums atzeļ nevainībā, kas uzsūc visu un izlīdzina visu. Es nesaprotu, vai šī šķirtne ir debesis vai elle, vai tā ir dzīve vai nāve, bet es nojaušu, ka tieši par to ir runa.

—  Es zinu, ka tu esi precējusies ar Arvidu,— es saku maigā balsī,— un ka tev ir slimas vēnas. So kaiti dabū no stāvēšanas uz aukstas klona grīdas garšvielu veikaliņā no rīta līdz vakaram, no gada gadā. Tu droši vien izstaigāji garum garu dzīves ceļu, pirms apprecējies ar Arvidu un kļuvi par veikaliņa līdzīpašnieci. Es vēlu tev labu, Lisbet, un neko sliktu nevēlu arī Arvidam. Dzīve, ko mums atlicis kopā aizvadīt, drīz vien būs galā. Mēs neesam ļaunīgi dzīvojuši, kaut gan mums pašiem var šķist, ka esam pūlējušies dzīvi izmainīt sīknaudā. Mēs paši, protams, turam sevi aizdomās, ka esam to darījuši, ļaunprātīgi dzīvojuši, izsīcinājušies. Jau kopš paša sākuma beigas bija tuvu — lai cik tālu vēl tās, vienu nedēļu vai deviņdesmit piecus gadus. Beigas bija tuvu, tuvu, tomēr patiesībā neviens galu galā nav izsīcinājies. Lielākā tiesa ir palikusi, varbūt viss ir palicis — jo tas, kas bija, taču nekad nebija tikai tā, kā paši sev iestāstījām. Un vienlaikus — un tieši tas ir visdīvainākais — vienlaikus bija viss, ko mēs reiz sev iestāstījām. Un vēl vairāk — bija viss, ko mēs būtu varējuši sev iestāstīt, ja vien mēs būtu atlicinājuši laiku un vēlējušies iestāstīt sev kaut ko citu un ja vien mēs būtu nākuši uz tādām domām. Kas man par daļu par tavām nožēlojamām vēnām vai to šausmīgo, pretīgo, aso siļķu sālījuma smaku, kura muins uzmācas!? Tici man — ja tā īsti visu pārdomā, būt par nelūgtu viesi savās bērēs nav nemaz tik nepatīkami, kā varētu likties! Un es esmu priecīgs, priecīgs un pateicīgs, ka tieši tu runāsi pie kapa manā vietā!

—  Nesauc mani par Lisbeti,— viņa atkārto.

Tajā pašā mirklī nelielā mašīnu karavāna iegriežas baznīcas pagalmā, palēnina gaitu un svinīgi zogas uz priekšu pa čirkstošajiem grants celiņiem. No tālienes dzirdamas klusas zvana skaņas — dzidrs un vārs, rudenīgs skandeklis. Procesija pievirzās pie grantētā laukuma kapelas priekšā. Mašīna ar aizgājēju apstājas pie atvērtajām durvīm. Viss norisinās ļoti ātri un bez aizķeršanās. Vīri velk ārā zārku, uzliek uz pleciem dvieļus, saudzīgi paceļ un noliek zārku uz bukiem, kuri brīnumainā kārtā radušies nezin no kurienes. Zārks slīd ārā no mašīnas tikpat gludi un galanti kā ola no vistas, kad tā dēj. Un vīri apietas ar

savu neslavu ļoti saudzīgi, it kā tā būtu vārīga kā ola,— uzmanīgi, tomēr izveicīgi un prātīgi. Es jūtu atvieglojumu, jo nenākas baidīties no grūdieniem un tricināšanas, nenākas uztraukties, ka viņi nometīs to zemē. Dzīvē jau tāpat pietiek pazemojumu. Bezpersoniskā, lietpratīgā apiešanās ar zārku iedveš manī drošuma izjūtu un dzedras cerības. Aiziešana mūžībā arī ir nodarbošanās, turklāt draņķīga katastrofa. Puišu rokas, rīkojoties ar puķu rotu, ir maigas un vieglas, it kā viņi būtu dāmu frizieri, kas rūpējas par kādas teātra primadonnas matu sakārtojumu.

Tikmēr arī pārējie bēru viesi kāpj ārā no mašīnām, sakārto apģērbu, sagatavojas procesijai. Lidija arī grib kāpt ārā, bet mana roka smagi guļ uz viņas ceļgaliem un dod zīmi — paliec, paliec tepat, mēs gaidīsim tepat!

Es cītīgi lūkojos ārā pa mašīnas priekšējo logu — ļoti cītīgi, taču tik un tā šī mana cītība īsti nopietni nevienu neskar. Nedz ģenerāldirektors, nedz pulkvedis nebrauc pirmajā mašīnā. Tajā brauc pajauna sieviete, tieva, slaida, ar nolaidenu sēru plīvuru pie cepures, blondīne. Manī mostas kairas alkas, moža un rosinoša ziņkāre, kādu jaunām sievietēm patīk uzvilnīt. Mani pat aizkustina viņas skumjas — pareizāk sakot, tās skumju zīmes, ko viņa sev uzlikusi. Man šķiet, ka viņa, iespējams, ir mana sieva, māsa vai svaine. Ar viņu kopā ir pajauns vīrietis — varbūt vidējos gados —, kalsns, rudiem matiem, ar gauži norūpējušos, pārlieku norūpējušos sejas izteiksmi. Viņa sejā un stājā ir daudzas visiem radiem raksturīgas līnijas, kas mazliet atgādina zirgu. Tas, dabiski, varētu būt es pats vai arī sievietes brālis, vai arī viņas jaunais vīrs no kāda attālāka radniecības atzara, ja nu viņa būtu paguvusi otrreiz apprecēties.

Viņu vidū, man par lielu pārsteigumu, ir divi mazi bērni, liekas, sešus septiņus gadus veci, zēns un meitene. Nesaprotu, kas viņiem būtu šeit darāms, ko viņi gūs manās bērēs. Mani pārņem muļķīga, vāra un bezjēdzīga līdzjūtība vai skumjas; ko es zinu — šie abi nevainīgie bērni atvilkti uz bērēm, turklāt uz šādām bērēm. Bet varbūt manas sēras, ja tās var tā nosaukt, savā ziņā atsver tās sēras, ko šie bērni par manu aiziešanu droši vien nejūt. Tomēr man izdodas pārvarēt sevi un es palieku mašīnā, lai gan mana sirds šo divu bērnu dēļ asiņo vai vismaz tek kā iesnains deguns.

Es redzu arī savu tēvu un māti izkāpjam no otrās mašīnas. Viņi kustas pa vecu cilvēku modei, stīvi un nedroši, it īpaši tēvs — viņa elpa ir smaga un astmatiska, viņa krūtis cilājas tā, ka man iesāpas sirds. Māte ir kalsna un dzīvīga. Sen, kopš es viņus redzēju pēdējo reizi,— savās domās, kā mēdz teikt, sūtu viņiem maigu sveicienu.

Es redzu viņus visus izkāpjam no savām mašīnām un nostājamies pēc rangiem vai sērošanas pakāpes. Viņu nav nemaz tik daudz. Tad zvani sāk zvanīt skaļāk un neatlaidīgāk. Beidzot procesija sāk virzīties pārpārēm nopietni un ceremoniāli, taču tūļīgi, un katrs iet savā solī. Tā izskatās godbijīga un skumja, arī mazliet komiska. Pašā priekšā šūpojas zārks, ko rotā trūcīga puķu kompozīcija, kas atgādina pārziedējušu līgavu. Garīga dziesma atskan no kapelas plaši atvērtās mutes, kad zārks ielīgojas pa durvīm. Kad nelielās procesijas gals ir ieslīdējis kapelā, Lidija un es izkāpjam no mašīnas. Es samaksāju, iedodu bagātīgu dzeramnaudu un dziļi ieelpoju svaigo kapsētas gaisu, bet daru to slepus, lai Lidija neņemtu ļaunā,— ieelpoju kapsētas nesadusējušo gaisu.

—  Kas bija tie divi mīlīgie bērni?— Lidija jautā pārspīlēti nepiespiestā tonī. Pirmo reizi viņa pasaka man kaut ko pati pēc savas iniciatīvas.

—  Mazie, mīlīgie bērni nebija — viņi ir, viņi ir vēl aizvien,— es atcērtu.— Es zinu tikai viņu vārdus. Mazo, mīlīgo zēnu mēs, pec mana ieskata, varam nosaukt par Kolu Marmeladovu — ta mēs apzīmējām jauno saistību ar pārtikas precēm un garšvielām. Un mazo, mīlīgo meitenīti, teiksim, par Sikleju Karamelovu. Man vienalga. Bet nejautā man tēva vārdu — to es nezinu un nevēlos pat uzminēt.

Es kaunos, kad dzirdu sevi sakām šos vārdus. Bet manī vēl urdās doma: šie abi saldie mīluļi droši vien ir divi mazi, burvīgi lišķi, tas gan neko nelīdz, viņi neko nemantos no manis! Pat nevienu ēri, kad šīs bēres būs nomaksātas, lai cik tās lētas!

Lidija trīs, it kā būtu nosalusi. Viņas drebuļi pielīp arī. man, atdzīvina un zināmā mērā uzvedina uz jauniem domu lokiem. Es pamanu arī, ka esmu aizgūtnēm un nevajadzīgi skaļi ņurdējis. Es saprotu, ka esmu sajutis nevis skumjas, bet gan naidu — nevis līdzjūtību pret mazajiem bērniem un niknumu pret tiem, kuri atvilkuši viņus šurp, bet nevaldāmas dusmas. Es šaušalīgi kaunos, kaut ari maļu vienu un to pašu,— parasti es mēdzu kaunēties tikai vēlāk. Seja šķiet kā tārps, kas lokās uz āķa,— te sastīvis, te saniķojies. Es mēģinu to apvaldīt un uzlikt tai nepiespiestas jautrības masku. Taču mans vaigs ir ļoti spītīgs un nepaklausīgs, un es neticu pat, ka man izdodas piešķirt tam formu. Lidija tikmēr valšķīgi ķiķina vai lēnprātīgi mani apsauc — viņa taču ir patīkama persona un mēģina neizlikties, redz manu bezjēdzīgo izvirdumu. Manī pašā, aiz šīs sejas, viss ir sliktāk nekā ārienē — vārdi un teikumi mīņājas kā satracināti auļu zirgi un grib rauties projām. Bet es sakožu zobus, cik vien cieši varu.

No kurienes, rauj viņu kociņš, uzradušies šie dzeguzēni? Kas viņus atvedis? Cik ilgi es patiesībā esmu miris? Kad izperēti šie cāļi? Vai es īstenībā esmu bijis projām sešus septiņus gadus, tā ka atraitne paguvusi iemantot šis jaukās atvasītes pēc tam? Vai viņa iemetusies gultā ar kādu citu, pirms es pārvilku sev pāri līķautu? Vai viņai bērni jau bijuši pie sāniem, kaut kur paslēpušies, kamēr es vēl biju dzīvs? Vai tie ir mani pēcnācēji, patiešām mani? Tas tomēr būtu vainu mīkstinošs apstāklis, zināmā mērā — vismaz viņai.

Bet kā, rauj viņu kociņš, es varētu attaisnoties, ka esmu dzemdinājis divus nevainīgus bērnus pasaulei, jā, tieši šai pasaulei, un tieši es esmu tēvs!?

Manī sabangojas kaut kas no apjukuma un paštirdišanas. Bet es sev saku arī, ka varbūt redzu visu pārāk drūmās krāsās. Vai man patiesībā ir drošs iemesls iecelt šo sievieti atraitnes kārtā un bērnus nosaukt par viņas bērniem? Kāpēc tos nepiedēvēt večukam, viņa mīlas atvasaras kritušajiem augļiem? Es mēģinu rēķināt, cik vecs viņš varēja būt, kad nomira, bet man neizdodas.

Kāpēc esmu tik satraukts? Es taču neesmu vadījis šīs pasaules gaitu un apmetinājis tajā cilvēkus. Gluži otrādi. Sī pasaule vadījusi manu gaitu un apmetinājusi visus šos cilvēkus — dzimušos un nedzimušos, mirušos un dzīvos —, viņi saskaras ar manām nerimtīgajām kaprīzēm un manu nepastāvīgo līdzcietību, un maniem uzmācīgajiem atklājumiem. Es neatstāju mantojumu, par kuru esmu noteicējs, ne naudu, ne arī ko citu. Nē, pat naudu ne — bez šaubām, šīs bēres nevar izmaksāt sevišķi dārgi, tomēr nāves mitekļa izdevumi tik un tā tiks aprēķināti. Vēl jo mazāk es pats varu kaut ko iesākt ar garīgo nāves mitekli — viss taču ir citu gādībā, viss pārvērtīsies pamestībā.

Es mēģinu mierināt sevi, nodziļinoties pārgudrās un apskaidrojošās pārdomās. Tomēr paši vārdi iegūst augstprātīgu un īdzīgu noskaņu, kas mani nomāc. Man kauns, bet zirgi mīņājas galvā tik un tā, kā tie grib, un ar pakaviem spārdās steliņģī, sper un ir niķīgi.

Es lēni eju blakus Linnejai jeb Lovisai — nu, nieki!— es eju ļoti lēni, veca vīra lēnīgajā solī blakus viņai, lai šādi mēģinātu pārmākt to mazisko jūkli, ko rada greizsirdība un neapvalds, un cilvēku nicināšana, un sevis nicināšana, tā mani kājām bradā. Nekad nevar iepazīt sevi un aprunāties ar sevi — prātīgu un nobriedušu cilvēku! Ja man neizdosies tagad, šajā visupēdīgajā mirkli, tad neizdosies nekad. Es eju ļoti rāmā solī, kustos pārpārēm rāmi un vecīgi, cik vien gausi un kūtri varu. Es pat satveru Linnejas roku un ieslīdu kapelā, it kā būtu aizmūžīgs vecūksnis un gandrīz vai turpinātu neķītri sērot.

—  Es vēlu tev labu, taču arī Arvīdam nevēlu neko sliktu,— es paskaidroju viņai, izklaidīgi atkārtodams, kad saņemu viņas roku. Viņa izliekas nedzirdam manus vārdus, bet atkal uzvilni stipru, asu siļķu sālījuma vai sieviešu slimības smaku. Es saspiežu viņas roku, it kā viņa nebūtu atstājusi uz mani nepatīkamu iespaidu, un mēs apsēžamies cieši blakus vienā no mazās kapelas pēdējiem soliem. Maigas koka smaržas piesūkušās drēbes, pieticība, vienkāršība, spodrība un stindzinoša, skumja, pat netverama dievbijība ieskauj mūs savā nožēlojamajā, gurdajā un biedinošajā kopībā. Pēdīgi es aprimstos un mani pārņem miers.

Rituāls risinās pēc kārtas — psalmi, mesa, dziesmas un spēle. Publika, arī draudzes locekļi, pieceļas un apsēžas, dzied līdzi, cik labi varēdami, ikviens piedalās izrādē pēc savām spējām. Gandrīz neviens acīmredzot nav necik ievingrinājies, lai gan daudzi noteikti jau neskaitāmas reizes piedalījušies līdzīgās ceremonijās. Viņiem izdevies atteikties no tā nešaubīgā uzskata, kas ir izplatīts un tiecas pēc glautnenās jūtināšanās — rituāla galvenā mērķa — pēc iežēlināšanas. Tas neesmu es, kas mirst,— es esmu vienīgi fantoms patvaļīgā ceremonijā. Neviens nemirst — tāpēc ari itin neviens nedzīvo, neviens nav dzīvojis. Ja nav prombūtnes un līdz ar to klātbūtnes, tad nevienam nav jātiecas atrauties no tās. Kaila iedomu pasaule ir neciešams murgs — pilnīga patvaļa taču ir zvērīgākais, šausmīgākais kakts Ellē. Esamība kļūst ciešama vienīgi tad, ja prombūtnei ir pastāvīgs kodols iedomu epicentrā — vakuums, ko patvaļa nekad nevar aizsniegt vai piepildīt. Esamība ir ciešama.

Laura strauji pašūpo galvu, vairākkārt. Viņas īsās, stīvās korķviļķa cirtas čab zem cepures malām. Viņa saspiež manu roku — acīmredzot es vēl aizvien esmu satvēris viņas roku, iespējams, lai neļautu nojaust, ka nepanesu slikto, neķītro siļķu sālījuma smaku. Beidzot viņa nošņācās — slepus, tomēr asi un griezīgi.

—  Stāviet taču klusu, stāviet taču klusu, vai nemanāt, ka cilvēki atskatās, es te nepalikšu, ja jūs neklusēsiet!

Es nezinu, vai esmu viņai kaut ko teicis skaļā balsī, bet laikam esmu saērcinājis ar saviem vārdiem vai ar savām skaņām. Es taču nezinu, vai viņa ir sapratusi, ko es viņai teicu, ja vispār esmu viņai kaut ko teicis. Tomēr viņa ir satraukta, tas ir skaidrs. No viņas atkal uzvilni ass siļķu sālījums — sīvi verpeļi. Es ceru, ka neesmu pateicis neko tiešu par šo smaku. Tā gluži kā bieza aura apņem viņu. Es nesaprotu, kur tā rodas. Es uzmanīgi pavirzos tālāk un slepus aizgriežu seju, kad man jāieelpo. Bet tas neko nepalīdz. Viņa nemitējas — joprojām izsviež savas dvakas. Es nesaprotu, vai tās ir miesīgas vai garīgas, no kurienes, rauj viņu

kociņš, tās nāk. Es jautāju sev, kāpēc viņa ir tik dusmīga uz mani, ka viņai tā pret mani jāizturas. Acīmredzot arī pārējie nesaprot. Ja minas acis neviļ, daži bērinieki pagriežas atpakaļ, lai gan mūs šķir daudzi metri. .

Pēkšņi man galvā iešaujas kāda doma un apgaismo manu apjukušo prātu ar savu spilgto vizmojumu:

«Apdomā, ja nu cilvēkiem liekas, ka es dvakoju, ka mirušais jau ož!»

Ko lai viņi domā? Ka mani moka kāda apkaunojoša un slikta slimība un ka man jāsabrūk priekšlaikus? Ka mani radinieki jūt riebumu pret matii un nevis papūlējušies līdzēt man, bet gan ļāvuši gulēt pārāk ilgi? Ka es pats esmu padarījis galu kādā pamestā un skatieniem apslēptā vietā, kur esmu gulējis un pats sev zudis, pirms sasmaku? Ko lai viņi domā — vai ne to, ka esmu bijis prasīgs un uzbudināts cilvēks, kas bijis uzstājīgs un kopis sevī vianu vienīgu ietiepību un kam pēc tam bijis jāaiziet mūžībā, tāpat kā viņš dzīvojis, allaž modinot ievērību?

Piedevām: slikta smaka ir slikta, samaitāta smaka ir nelaba. Ir jābūt iejūtīgam pret cilvēkiem.

Mani pārņem šausmīgs nobīlis un kauns, jo es jau esmu sācis ost, jā, patiešām smirdēt. Ja Lidija tagad, lai mērs būtu pilns, no tiesas dosies uz pēdējo dusas vietu teikt savu īso runu, kā mēs bijām norunājuši, tad arī dvaka aizvirmos turp, līdz pat zārkam. Ko tad lai domā — tad nekas vairs nebūs noslēpjams, visi pamanīs! Arī viņiem nāksies piegriezt vērību neciešamajai smirdoņai, un viņus pārņems riebums pret mani — aizdomas pret mani. Varbūt viņai liksies, ka es ienīstu viņu un neuzskatu par vajadzīgu ņemt vērā viņas jūtas. Vai vēl sliktāk — ka es mēģinu noslēpt savu negodu no citiem, jā, ari no sevis, aizvirzot viņu sev priekšā un ļaujot viņai modināt aizdomas par manu kļūdu.

Man nekad nav izdevies rast sev kādu cerību, kas man šķistu spilgta un acīm redzama cilvēciska vērtība. Bet es esmu nonācis tiktāl, ka itin nemaz neprasu to no sevis, šādu cilvēcisku vērtību,— ja nu vienīgi negribot, protams. Es ļoti labi jūtu un zinu, ka nekad nevaru paļauties uz sevi. Es jūtu un esmu pilnīgi samierinājies, ka nemūžam neiepazīšu sevi tā, lai varētu pateikt, kāds es esmu. Tas dāvā man spēcīgu drošuma izjūtu, nesagraujamu mieru, gluži kā nodegušā mājā. Tur nekas vairs nevar uzliesmot un aizdegties — vienīgi tajā mirklī, kad vismazāk to gaidi, protams. Tomēr pelni ir dzīvi tik un tā — pati zeme, to neviens nevar iznīcināt. Un pelnos aug labi it viss, daudz vairāk, nekā cilvēks var iedomāties, un daudz labāk, nekā cilvēks var iedomāties.

Acīmredzot tā nav tikai sliktā, asā smaka, bet ari žēlabas un i'nīšanās, un ķiķināšana, kā lai nu tagad to aprakstu. Es pats to iklausu, lai gan neesmu aptvēris, kā tā radusies. Pilnīgi pārliecināts, ka tā nāk no manis, es, dabiski, nevaru būt. Lidija gan .tpsauc mani — atkal, diezgan nepacietīgi. Viņa šņāc kā čūska, iešķībi skatās uz mani un dunkā ar elkoni sānos. Es atkal noslēdzos sevī, beidzu šūpoties. Man jāizturas, cik vien labi varu. Es taču zināmā mērā esmu saimnieks šeit, un viņa savā ziņā ir mana viešņa, tāpat kā citi. Cilvēks nevar būt iejūtīgs pret citiem, ja nav iejūtīgs pret sevi. Viņa man piekrīt — varbūt dara to tikai tāpēc, lai mani apklusinātu un nomierinātu.

Es īsti nesaprotu, kāpēc uzvedos tik eksaltēti. Manā stāvokli taču nav iemesla šādā veidā aizvainoties. Kas man ir ko zaudēt — patlaban, par to runājot, vispār?! Iespējams, gluži vienkārši ir tā, ka es mēģinu šeit, kapelā, pievērst uzmanību citiem — sērojošiem pavadītājiem, vai kā nu viņi būtu jāsauc. Šeit es taču sēžu starp savējiem, kas piedalās ceremonijā, it kā viņi sērotu — it kā būtu miris kāds, kas reiz dzīvojis, un būtu pelnījis, lai viņu apraud, un varējis vedināt, lai viņu aprūpē. Man jāmēģina dot viņiem iespēja uzstāties tā, ka es stiprinu viņus viņu sērās un dalos tajās. Noteikti tā ir, tāpēc es darbojos līdzi šajā mulsinošajā un necienīgajā veidā.

Jāapliecina līdzjūtība un cieņa cilvēkiem sēru un skumju brīžos, tāpat kā prieku un līksmju brīžos. Viņu skumjas un prieks, bez šaubām, ātri gaist un viegli plidinās šurpu turpu — ja agrāk ne, tad nāves stundā. Bet tie gan tik un tā vēstī, vismaz šad tad, par kādām citām skumjām un prieku, kas ne tikai pa nakti mājo savos vārgajos, nožēlojami dvakojošajos un nožēlojami izgreznotajos ķermeņos, atdusas vai izpriecu vietā. Tas būtu zemiski, netaktiski, ja es izturētos vienaldzīgi un apātiski, īpaši tāpēc, ka es pats tieši šajā reizē esmu ssināma merā sevišķi tuva persona. Es domāju, ka izturos eksaltēti tieši aiz iejūtības pret citiem, jā, arī pret Lidiju. Bet Lidija spurdz, viņa ir samulsusi.

Tad pienāk mirklis, kad mācītājs uzmet trīs saujas smilšu uz zārka. Viņš norāda, ka pieņemts ceremonijā, ka esmu ņemts no zemes un atkal tapšu par zemi. Sī runa man vienmēr šķitusi dīvaina un nepatiesa. Es nesaprotu, kāpēc tā tiek sacīts. Cilvēkā visvairāk ir ūdeņradis, slāpeklis, skābeklis, ūdens un ogleklis, no ogļskābes viņš ir ņemts, un par ogļskābi viņš atkal vērtīsies. Kāpēc mums grib iestāstīt, ka esam radīti no cietākām vielām, nevis mainīgiem šķidrumiem, degošām substancēm un gāzveidīgiein elementiem un izgarojumiem? Jā, ari no nepatīkami dvakojošieili iztvaikojumiem. Man pašam nekas nebūtu pretī, ja es stāvētu tuvāk šampanietim, nevis zemei — ūdenim un dzirksto

šam dzērienam — jā, tikpat labi sodas ūdenim, kā šampanietim vai lietus ūdenim.

Lidija ķiķina un mēģina apspiest savu ķiķināšanu — šis jaukais cilvēks. Melni tēiptais vīrietis tur priekšā beidz savu pantomīmu. Pēdīgi mēs atkal varam apsēsties.

Nu dzied priekšā garīgas dziesmas, ja tās var nosaukt par dziesmām — tāds lēns, stiepts skanējums. Pēc tam seko daži solo priekšnesumi ērģelēm. Ērģeļu skaņas piepilda ik gaisa litru kapelā, nekur neiestrēgstot, ikviens gaisa litrs ir jau piepildīts citā veidā. Pienāk laiks citai ceremonijai — bēriniekiem, kas stāv ap zārku, pēdējo reizi jāatsveicinās un jāpaklanās pie aizgājēja galvgaļa, jānoliek puķu pušķi. Es, bez šaubātn, jūtos mazliet glaimots — nevis aizkustināts, bet tieši glaimots. Tas pārsteidz mani. Sevī es sajūtu negausīga mazuļa nesmalkjūtīgus grūdienus. Taču tūlīt pat pienāk mirklis personiskai liecībai jeb laipnības frāzēm, apmēram tāpat kā lepna goda mielasta beigās. Man : jāizlemj, kā mēs turēsim runu, Lidija un es,— uzlieku roku uz viņas mīkstā gurna, lai aizkavētu viņu piecelties un iet uz priekšu, iekams neesmu skaidrībā, vai patiešām vēlos, ka viņa tur runu manā vietā.

Kāds vecāks kungs dodas uz priekšu. Viņš neizskatās pēc militārpersonas, viņam vismaz nav rotas komandiera pakāpes. Vispār viņš neizskatās pēc ranga runātāja — noteikti nepieder pie ģenerāldirektoru ranga, arī ne pie Lion's Club priekšsēdētāju ranga vai ari kādas citas respektablas biedrības, ja vienīgi pie rezerves revidentiem.

Nu man vairs nav iemesla justies bērnišķīgi glaimotam, lai gan īsu mirkli tā jutos. Man nav kur šo vīrieti likt, es veltīgi cenšos viņu atsaukt atmiņā. Viņš acīmredzot nav atstājis uz mani nekādu iespaidu dzīvajā dzīvē. Tomēr viņš runā par mani, it kā būtu mani labi pazinis. Apgalvo gan šo, gan to par mani, stāsta, ar ko man būtu bijis jābūt apveltītam, ko man būtu vajadzējis paveikt, runā par to mazumiņu, kas nu, šķiet, padarīts. Sevišķi imponējoša viņa runa nav, arīdzan aizraujoša ne. Tāpēc es viņa vārdos klausos ļoti neuzmanīgi. Nav nekādas vajadzības atstāstīt viņa runu, un es mīļu prātu tūlīt pat izmetu to no galvas.

Cik nožēlojami, ka jāpārskata sava dzīve šādi — ziņkāres māktam un gaidu pilnam —, lai drīz vien pārņemtu trula un drūma vilšanās! Es biju pārliecināts, ka esmu ticis : tam pāri,— kam der mūsu dzīve, ja mums tā jāzaudē!? Nē, tas, ko mēs varam uzskatīt par dzīves avotiem, patiesībā ir vienīgi mānīgs spīdums! Ja mūsu dzīvei vispār ir kāda vērtība, lai to dzīvotu un cildinātu, tad šai vērtībai jābūt tādai, ka mēs paši neatskāršam to

un pat nevaram noteikt to mūsu pliekanajās pašdeklarācijās un nožēlojamajos, melīgajos norēķinos vai kapelā!

Protams, es esmu vīlies! Mazulis manī sabožas, spiedzīgā balsī U.iita vainagus un dāvanas un apjauš, ka allaž to ir par maz un nav to, kuras būtu gribējies saņemt. Bet, atklāti sakot, tas mani neaizkustina, un es stāvu ārpus visa. ISs taču tik un tā zinu, ka mūsu dzīve patiesībā ir vērtīga — ka mēs patiešām varam būt labi un cienīt paši sevi un cits citu. Norēķini, ko mēs varam lzdarīt, vai nu spiegdami un ķildodamies, vai glaimodami un triumfēdami, kā nu šķiet — konti, ko mēs varam sastādīt, ir vienīgi vaji līdzinieki un aizvietotāji tiem norēķiniem, kas mums nemūžam nebūs pa spēkam.

Dievs Tēvs, gandrīz jau pateicu … nu viņš slavē mani par «maigo, dāsno cilvēcību, ko viņš vk.nmēr izrādīja pret nabaga cietušajām radībām, kurām viņš upurējās tik daudzus savas rosīgās dzīves gadus»!

Es m< :inu atcerēties, ko tas varētu nozīmēt, visupirms — par kādām 1 bām viņš runā. Vai esmu bijis slimnieku kopējs, ārsts, sociālās palīdzības darbinieks, cietuma uzraugs, varbūt pat mācītājs, vete rinārārsts, staļļa puisis — vai tikai priekšsēdētājs, es domāju, revidenta vietnieks, kādā akvāriju biedrībā?! Mana atmiņa ir ļoti laba, un es jūtos ārkārtīgi nokaunējies, ka nevaru atbildēt uz jaukā vīra jaukajām frāzēm ar kādiem jaukiem un apdomīgiem pazīšanas apliecinājumiem.

Sevišķi mani samulsina vārds «dāsns». Sis vārds neliekas iederīgs un vispār neder, kad runa ir par cilvēku savstarpējām attiecībām un «līdzcietību». «Pielaidīgs», «sirsnīgs», «tērgatajs» un tamlīdzīgi gan varētu būt, bet «dāsns»?! Protams, varētu viņa izteikumus iztulkot par vēlīgiem un pārspīlētiem tieši šajā mirklī jā, kā «dāsnu» izteikšanos, šī vārda pārsteidzošā nozīmē. Bet kaut kas labs tomēr slēpjas viņa vārdos — tajos nav jaušams ne siļķu sālījums, ne pašas siļķes, kas man turpreti jau teju, teju mēles galā. Labprāt atdotu viņam daudz ko, lai uzzinātu, ko viņš domā ar tam «radībām» un ar vārdu «dāsns».

Pēkšņi es apjaušu, ka man būtu jāiziet priekšā un kaut kas jāsaka.

—  Pagaidi, Linneja, pagaidi mani, mana stunda ir situsi!

Viņa iešķībi paraugās manī — pārsteigta, satraukta, saniknota. Tas ir gan vārds, atkal, šis nolādētais un dvēseles dziļumos vienaldzīgais vārds nostājies starp mums. Bet patlaban es nevaru domāt par to, es pamēģināšu vēlāk atkal visu vērst par labu.

Es nodziļinos domās, ko teikšu,— šķiet, es isti cienīgi un lēni slīdu gar eju. Es neskaidri nojaušu, kā siļķu sālījuma smaka

1

virmo man līdzi vai ari gaida mani priekšā pie luktas, bet es ari;, atvairu domu par to. ' !

Tad es stāvu tur pie aizgājēja galvgaļa — man nav neviena puķu pušķa, un es pat neatskāršu, ko lai saku. Ziņkāri gaidu, ko teikšu,— ceru dzirdēt kaut ko pamācošu, atcerēties dzīvi, ja vien var šos vārdus lietot manā stāvokli.

Pirmīt bija klusums, bet nu iestājas vēl lielāks klusums. Es redzu, kā cilvēki solos sabāž kopā galvas. Sačukstas savā starpā. Daži sāk šķirstīt dziesmu grāmatas, atstādami tikpat spēcīgu apjukuma iespaidu kā tad, kad kāds apņemas notiesāt cepetim1 apkārt aplikto sakņu garnējumu. Divi mazie bērni pieglaimīgi pavēruši savas sārtās mutes, it kā mēģinādami iegalvot sev, ka saprot vēl mazāk kā pirmīt. Es gribu notvert Linnejas skatienu, taču viņa vairās no manis. Tad es beidzot sāku runāt:

—  Draugi, mani draugi un radi! Mēs esam atnākuši šeit, lai skumtu un parādītu pēdējo godu, kā nu mēs spējam, vienam nof, mums. Vēl nesen viņš bija mūsu vidū, spriežot pēc visa. Nu viņš ir aizgājis no mums, pēc sava ieskata. Mēs esam dzirdējuši* skaistus vārdus par viņu. Tos, kādus pieņemts teikt, un mēs. esam pateicīgi par tiem. Es nevaru apgalvot, ka būtu baudījis?! viņa uzticību lielākā mērā nekā citi klātesošie. Drīzāk gan otrādi.9 Man bijis vairāk iemeslu nekā vairumam no mums bieži viens ļauties samulsumam un jautāt sev: kur ir tas draugs, ko es « domāju meklējam viņā? Arī man, tāpat kā daudziem no mums, ir iemesls pastāvīgi uzdot to pašu jautājumu, tā sacīt, tikai citādi to ļ formulēt: kur ir tas draugs, ko es, šķiet, pūlējos meklēt — pašaizI liedzīgi, ar atklātu sirdi, kā draugi meklē draugus? Kur viņš bija,'! kad nebija starp mums? Un kāpēc viņš tik bieži šķita parādāmies | mūsu vidū, pilns dzīvesprieka un nemiera, bet beidzot grima tik * dziļā prombūtnē, it kā būtu miris un bijis miris jau aizmūžīgos 1 laikos? Patiesībā viņš mani nekad īsti neskāra. Bet es tik un tā 1 gribu pateikties par to godu, kas viņam tika šeit parādīts, par 1 vārdiem, kas tika pateikti, es nešaubos, ka tos viņš būtu i novērtējis, ja viņam būtu bijusi tāda izdevība.

Salonā, es domāju baznīcu, saceļas klusa dūkoņa. Es saprotu, I ka esmu pateicis kaut ko netaktisku. Bet es nepagūstu apdomāt, | ko īsti,— nenoteikti nojaušu, ka esmu izteicies divdomīgi un j nepiedienīgi. Es tomēr turpinu, cītīgi mēģinu mazināt slikto i iespaidu, ko varbūt esmu radījis:

—  Un es nešaubos — lieku roku uz sirds, mani draugi, — ka s kāds cits šajā zālē viņam ir tuvāks nekā es. Mēs dzīvojam divas j vai vairākas dzīves, un mēs mirstam vairākās nāvēs. Neviens no j mums nav pilnām šeit — citādi ir vienīgi retumis, un tad tik un f tā dvēseles dzīlē vienīgi šķietami esam šeit, šķietami pilnām J

esam šeit. Un, kad mēs esam prombūtnē — neesam mūsu dzīvē vai ari tai mūsu nāves smirdošajā, netīrajā, smagajā daļā —, tad mēs tik un tā vienlaikus esam tur, rokas un kājas, un visus jutekļus sasaistījusi ši esamība, kas nav radīta ne no mums, ne priekš mums. Tukšums, kas ir mūsu sirdi, paceļ mūs kā balons, tā ka kājas karājas par mata tiesu no zemes, pa kuru mēs staigājam. Kā elki vai elles rēgi mēs lidināmies nepārvaramā attālumā ārpus mums pašiem. Tā spoguļattēls karājas mazliet virs spoguļa virsmas, bet tik un tā tas ir tikpat plakans un iespiedies spoguļa .stikla apsudrabojumā. Apses lapa trīc ezera viļņos — dziļi tur lejā kādā izplatījumā, kas atrodas zem ūdensspoguļa nemierīgās virsas, bet lapa tik un tā aizķērusies tieši šajā kārtā, atdzīvodamās un tapdama nemierīga, lai trīcētu līdzīgi vergiem tieši zem šī ārkārtīgi plānā virsslāņa. Mēs esam dievu tēli, elku dievi kādā spoguļu pasaulē — tur mēs esam un darbojamies, visvairāk un ar visspēcīgāko fanātismu, tur mēs neesam un nedarbojamies. Prombūtne mūsu iekšējā vai ārējā būtībā ir mūsu lāsts un svētlaime. Iesauksimies: «Seit ir brrrīniiišķīgi dzīvot — ooo, cik dzīīīve ir tomēr skaaaista!»

Nu pieceļas vairāk cilvēku, izdevīgā brīdī gan daudzi jau piecēlušies. Es redzu, ka solu rindās sēž aizvien mazāk cilvēku. Daudzi acīmredzot izmanījušies atstāt kapelu manas runas laikā, bet es neesmu to ievērojis. Man nav nekāda labā balss. Ja nu vienīgi tā piemērota savrupigai klaigāšanai vannasistabā. So balsi varu mīlēt tikai es pats, pēc sava ieskata, — līdzīgi tam, kurš apgalvojis, ka cilvēki mīl savu izgarojumu smaku. Tā ir dzīvnieciska mīlestība, kas visvairāk rukusi šaurās medību vietas dēļ.

Es gribu notvert Linnejas skatienu. Bet viņa arī ir pametusi telpu. Man šķiet, ka esmu nogurdinājis viņu, varbūt aizvainojis, jo neesmu pacenties uzzināt viņas īsto vārdu. Varbūt man vajadzēja saukt viņu par Grāvandera kundzi vai par Grēnandera kundzi.

Pēdīgi mani atzeļ pārvarlgas skumjas, kādām jau kopš paša sākuma pienācās mosties šajā sakarā: uzmanības apliecināšanas un līdzdalības skumjas. Lidija, Lovisa, Linneja, Grāvahdere, Grēnandere — ko es zinu!? Kāda nozīme tam, kā es viņu saucu,— nākamajā reizē es varu viņu nosaukt pavisam citā vārdā. Bet es tomēr esmu viņu aizvainojis. Kādā netiešā veidā es tomēr esmu viņu aizvainojis, un arī daudzus citus esmu aizvainojis līdz ar viņu, arī sevi — kādā netiešā veidā. Visus citus es varbūt ari esmu aizvainojis tādā pašā jūklīgā veidā — tieši ar savu nevērīgo, netaktisko un nepatīkamo novēlību, kura, šķiet, pastāvīgi pārvēršas savā pretmetā!

Kurpes trlņā baznīcas eju. Klusinātā, stieptā, bet jaukā ērģeļu dūkoņa mitējas.

Es saprotu, ka man būtu vajadzējis sagādāt puķu pušķi tāpat kā citiem, lai noliktu to pie aizgājēja galvgaļa. Bet man tomēr liekas, ka pienācās izrādīt līdzjūtību pret mani, iecietību — savā ziņā es tomēr atstāju šeit vairāk nekā puķu pušķi. To mazumiņu, to mazumiņu, kas bija, es atstāju. Protams, lielākā tiesa man palikusi — viss, kas vien varēja palikt. Bet arī pārējiem tas ir palicis pāri — kāpēc tad tieši mani jānopulgo, tieši mani jāpamet visbaisākā veidā?

Starp pēdējiem, kas slīd ārā no kapelas, es ieraugu veco ' pāri — stomīgo, veco vīrieti un veco dāmu, kam gandrīz vairs nav matu, viņi varētu būt mans tēvs un mana māte (tieši šādā kārtībā). Iedama ārā, viņa pagriež galvu atpakaļ un, mazliet pavērsusies pret mani, uzmet dīvainu, garu mirkli. Kaut kas ir tajā — skumjas, naids, pārmetums, izbrīns, mājiens, ka man jābeidz sava runa un jāiet mājās? Ko es zinu!? Kaut kas ir viņas skatienā, kaut kas cilvēcisks, ko vajadzētu ielāgot.

Es domāju, ka pazīstu šo skatienu jau sen, kopš aizlaikiem — kopš tāla tāluma un gandrīz izblāvējušās bērnības. Kaut kas jādara ar manām zeķēm. Un sasārtis, ar kauna un vainas jūtām, kādas ir nevainīgam bērnam, gaužā bezpalīdzībā es vēršu skatienu lejup un aplūkoju savas zeķes. Patiešām — gaiši zilas, spilgtas, tās itin nemaz nav piemērotas! Liels atvieglojums pārņem mani — atbrīvotība! Es neesmu sapratis viņu, un varbūt es neesmu sapratis visus šos kārtīgos cilvēkus, kuri tikko bija ap mani. Tas nav bijis naids un negatīva attieksme, nav gan. Tā bijusi novēlība un līdzcilvēku rūpes, kopība — jā, tieši novēlība!

Es apjaušu, ka manām ātrajām dusmām no sākuma līdz galam nav bijis iemesla, tas bijis vienīgi bērna apmulsums un nevarīgs sapīkums. Pēdīgi es pabeidzu savu īso piemiņas runu pārliecībā, cieņā un ceribā.

—  O, Kungs, Dievs, Tēvs, tu, kura nav,— ļauj mums, kuru itin nemaz nav, saprast un spēt iežēloties par mums visiem, kas dzīvo pašsaprotamu dzīvi cits citam blakus! Atpestī mūs no izmisuma un no bezsirdīgas nicināšanas! O, ļauj mums dzīvot vairāk nekā vienu reizi — nāves valstībā, kur ir mūsu mājas!

Es dzirdu — sev par lielu izbrīnu un ne bez smaida —, kā es stāvu un dūcu tur priekšā pie zārka — šūpodamies, gluži kā auras jeb glorijas ieskauts, stipras, asas un ļoti nepieklājīgas siļķu sālījuma smakas tvanā. Ērģeļu skaņas ir apklusušas, neviens vairs netrīņā grīdu, viss ir apklusis. Vienīgi asā, skandošā dvaka ir samanāma un vibrē no manas dūcošās runas.

—  Tā dzīvo, tā ir tik un tā, es dzīvoju, dzīvoju nāves vidū.

Sī doma vai — drīzāk — šie vārdi laužas no manis ārā. Es nezinu, no kurienes tie nāk. Mani tie pārsteidz līdzīgi atraugai, t uapņem mani. Es nesaprotu, kam patlaban dodu mājienu,— tā droši vien var nokārtot rēķinus. Bet es zinu, ka mēs esam, un es /īdu, ka mēs visi dzīvojam cieši blakus cits citam visdziļākās nāves vidū.

JAUNĪBA

Nu es ceļos augšā no rīta. Ne jau tāpēc, ka gribu celties, bet tāpēc, ka man vairs nenāk miegs. Es esmu gulējis deviņas stundas un sešpadsmit minūtes. Iepriekšējā naktī es gulēju astoņas stundas un piecdesmit piecas minūtes, bet pirms tam — vienpadsmit stundas un divpadsmit minūtes. Tā bija laba nakts. Mans rekords ir divdesmit trīs stundas un sešas minūtes. Tā bija labākā nakts — līdz šim. Bet ir naktis, kad es acis neaizveru. Tās ir ļaunas naktis, melnas dienas.

Reizēm es brīnos, kāpēc miegs ir tik patīkama dāvana. Kur slēpjas tā bauda — vai tā slēpjas aizmigšanā vai arī gulēšanā, vai pat pamošanās mirklī? Esmu pārliecināts, ka pati gulēšana ir labākā, un, kad es tā uzskatu, ka pati gulēšana ir labākā, tad varu arī atzīt, ka mūžīgais miegs ir patīkams. Bet man patlaban nav laika mūžīgajam miegam, vēl ne.

Ja es nebūtu drošs, ka man būs jāmirst, es neuzdrīkstētos dzīvot. Noteiktos laika metos — kad izmisums mani izsīcinājis — man licies, ka man nevajadzēs mirt uz visiem laikiem, bet būšu spiests no jauna dzīvot citā dzīvē. Tad mani sagrābj šausmīga sajūta — apjukums, ka esmu neglābjami iesprostots kādā sprostā, un izmisums un bezspēcība, it kā es būtu uz mūžu nosodīts, saķēdēts gūsteknis. Bet es zinu, ka varu nomirt. Es saku sev, ka briesmīgākais izgudrojums, ko cilvēki jebkad izgudrojuši, ir dievi — tie nemirstīgie, kas ir mūžīgi un kas zina visu, kas ir, jo viss, kas ir, nāk no viņu gudrības, un viņi ir noteicēji par visu un nemūžam nevar atklāt kaut ko svešādu, kas varētu pārsteigt viņus un pateikt viņiem kaut ko tādu, ko viņi agrāk nebūtu zinājuši. Es esmu pārliecināts, ka cilvēki ir izgudrojuši dievus, tos nemirstīgos, lai bez maldiem varētu apjaust, cik liela atbrīvošanās ir pašu nāve, ka viņi paši var mirt, ka viņiem jāmirst.

Nu es ceļos augšā no rīta — rits, rīts, jā! Pulkstenis droši vien ir pāri vienpadsmitiem. Es skatos uz saules stariem, kas ielaužas akvārijā un slīpumā tiek lauzti. Pulkstenis ir apstājies. Zivtiņas nomirušas badā. Augi un aļģes sedz tās. Saules stars akvārijā viz zaļš kā spināts.

Ceļos augšā, jau ceļos, jā! Čībās un flaneļa kreklā velkos pa istabu. Apstājos pie spoguļa, kas blāzmo svārsta pulkstenī. To

esmu mantojis no saviem vecākiem. Pulkstenis ir apstājies. Vēzēklis ar apaļo bumbu ir nekustīgs un kluss. Man jo vieglāk apvērot seju spoguli, kas veido pulksteņa aizmugures sienu.' Spoguli klāj putekļi. Tomēr es redzu labi.

Labi jau, labi, jā! Es redzu to, ko negribēju redzēt, ja būtu varējis izvēlēties. Tas nekas, ka neesmu skuvies, šķiet, trīs vai četras dienas. Mēģinu atcerēties — protams, piecas dienas. Sari būtu jānovāc, lai gan tam nevajadzētu notikt šodien. Bet sejai ir grūtāk līdzēt. Tai nav nekādas vainas, pats par sevi saprotams. Tomēr esmu noguris no šis sejas, un man tā nekad nav patikusi.

Ja es pats būtu veidojis šo'seju, tad būtu mazliet saīsinājis šos volānus zem vaigu kauliem, mazliet pārbīdījis zodu, matus nokrāsojis brūnus un sastūmis tuvāk acis, lūk, tā! Nē, nav jēgas lauzīt galvu, tas nav tā vērts. Man vajadzētu aiziet pie ķirurga, kas izdara plastiskās operācijas, un palūgt, lai viņš mazliet nogriež man vaigus — savītušo ādu, kas nokarājas no žokļa un zem acīm, to, kas izskatās kā mazi, pieļāvīgi, bet nekautrīgi nokarājušies maisiņi. Matus varētu nokrāsot — to viegli izdarīt —, nu tie izskatās, it kā būtu saslapuši gluži slapji. Tie ir dzeltenbaltā krāsā ar rudām šķipsnām — zīdaiņa mati, un tie ļ neko nemainīsies, pat ja sāks sirmot. Visiem radiem ir tādi mati, un žoklis ari ir tāds pats visiem radiem — es esmu redzējis šo seju pārpārēm bieži.

Sī seja ir bijusi mana vairāk nekā četrdesmit gadu — Dievs ; Kungs, drīz jau piecdesmit! Es esmu lietojis to, un citi to ir nēsājuši pa savai modei. Tikpat labi būtu, ja kāds prasmīgs ķirurgs uzņemtos rūpes par šo sakramentu trauku un pārveidotu to — vienīgi par pārsteigumu, par pārsteigumu man pašam kādā skaista rītā tur — aiz vēzēkļa mēles. Gandrīz vai jūgendstilā — tas taču būtu moderni! Tad mana fizionomija atbilstu gandrīz vai trīsdesmito gadu stilam — funkcionālam, noteiktam un racionālam, it kā kaut ko tādu varētu iegūt ar spēku, rodoties izdevībai. Man vienmēr ir bijis svešs izdevīgums. Un spēks — tas, kurš pastāv, kad pastāv,— lielākoties tikai apgrūtinājis mani, kad es, vispār ņemot, esmu pakļāvis to sev un man laimējies to pielietot.

Patiesībā es esmu traģisks cilvēks. Lai gan komiskā veidā — kā mēs visi.

Un laimīgs es arī esmu, cik nu laimīgs cilvēks var būt. Es varu nosaukt visus necilos, laimīgos apstakļus, kādos dzīvoju:

Es esmu labi situēts, un man ir laba veselība — tā gan, laba jau,laba! Man ir viss, kas nepieciešams, es dabūju visu, kas vajadzīgs, bet man nevajag nemaz tik daudz. Kad nepietiek naudas, sieva tad parasti man piemet. Veselība man ir noturīga,

un es itin nemaz nejūtu vajadzību pēc šis preces — aiz slinkuma nekad neesmu izšķiries pārbaudīt, cik stiprs es patiesībā esmu. Varbūt es spēju mazāk, nekā domāju, ja nu man jālauza galva par šo lietu.

Es dzīvoju brīvā zemē, esmu brīva persona. Tā gan, brīva jau, brīva! Tik brīva, cik vien reālajā dzīvē to var prasīt. Varmācības, ciešanu un nabadzības jau nav tur, kur es esmu. Es esmu tur vienīgi netiešā veidā, ar savu fantāziju un ar savu naidu, un ar savām zināšanām, un saviem komentāriem, gluži kā neatkarīgs ekspedīcijas dalībnieks citu ellē. Vēl pagaidām. Veiksme, dabiski, reiz uzsmaidīs man, beigu beigās — tāpat kā mums visiem. Bet pagaidām tiek meklēts līdzsvars starp mani un pasauli, ko es domāju par to un pats par sevi. Es varu domāt, un es varu nedomāt — kā mēs visi. Lielākoties esmu labās domās par pasauli, lai gan vienlaikus atsakos domāt — citādi neizturēšu un nevarēšu domāt par to, citādi būtu nožēlojams līdzinieks dieviem. Tapat ir ar manu attieksmi pret sevi. Mana ciešākā pārliecība — viss patiešām vēsta par kaut ko un vēlāk tiks iedzīvināts. Un tikpat cieši es esmu pārliecināts, ka es esmu šeit, lai vēlāk rastu kaut ko tāpat, kā es tagad to spēju rast, tajos kaktos un stūros, kuros es varu ietiekties. Es raugos ļoti optimistiski uz sevi un visu citu — citādi es nerastu vīrišķību attālināt visu no sevis, lai varētu to ieraudzīt un uzdrošinātos to iedzīvināt.

Man ir laba sieva. Tā gan, sieva jau, sieva! Mēs laimīgā kārtā dzīvojam šķirti daudzus gadus — vai pastāvam katrs par sevi, lielākoties.

Man ir patīkams un nozīmīgs darbs, un es esmu pats sev kungs. Tā gan, patīkams jau, patīkams, esmu jau pats sev kungs, pats sev kungs!

Es esmu mākslinieks, kad man ir laiks. Man jādzlvo savam aicinājumam. Tāpēc es taisu oriģinālus firmai, kas izgatavo ievērojamu personu un citu dažādu personu vai ari izdomātu varoņu veidolus. Firma pieņem un nosūta pasūtījumus pa pastu, tomēr dažreiz tā rīkojusi izstādes vai kā citādi izrādījusi savus ražojumus, man par lielu nepatikšanu. Šefs ir liels jokdaris, ar kuru man citādi nav nekā kopīga. Viņš pārdod savas preces cilvēkiem, kuri lieto tās par skaistuma priekšmetiem vai kādā citā veidā — pielietošanas iespēju jau ir daudz, daudz vairāk, nekā es domāju, kad sāku strādāt šajā nozarē. Lielākā tiesa pasūtītāju novieto portretus uz plauktiem vai galdiem vai piekar tos pie sienām. Firma izmanto visādus materiālus, lielākoties dažādas plastmasas un kaučuku, un atveido elkus arī ģipsī un bronzā. Daudzi ir ar mieru maksāt diezgan lielas summas, lai

iegādātos savu mīluļu vai ari sev netīkamu cilvēku portretus.

Figūras ir dažādas — gan mazas, vieglas miniatūras, gan tēli

dabiskā lielumā. Pērkot var izvēlēties, tās ir gan dabiskā krāsā,

gan ari klātas ar bronzu vai marmorējumu. Mūsdienu tehnika ir

tālu tikusi. Figūras var samontēt dažādi. Dažas pastiepušas

priekšu pelnutrauku, citām pielikti zīmuļu drāžamie pie

kuru man nav nekādas vajadzības tuvāk aprakstīt. Ir arī tādas,

kurās ir ieslēpta pudele un kuru galva kalpo par aizbāzni. Dažam

uz galvas aug zaļa zāle, līdzīgi zaļiem matiem.

Cilvēku izdomas spējas ir patiešām neizsmeļamas vai vismaz apbrīnas vērtas, pārsteidzošas un vienmēr atklājas no jauna. Tāpat ir ar cilvēku alkām un to piepildījumu, mīlestību un naidu vai citām — daudz sarežģītākām jūtām.

Mans uzdevums ir lauzīt galvu vienīgi par pašiem portretiem vai šabloniem. Par visu pārējo gādā firma — par materiālu izvēli un ražošanu, un krāsošanu, un montāžu, utt. Par pieprasījumu un klientiem ari gādā firma. Mūsu sadarbība ir nevainojama. Es esmu tikai vidutājs starp ideju pasauli un elku pasauli — gluži kā Kristus, starp cilu, vienojošais loceklis jeb nexus. Dabiski, šis salīdzinājums jāuztver tāds, kāds tas ir — visā savā pieticigumā.

Firmai viskarstākā sezona ir pavasaris. Tad tautas parki iepērk visu to, kas tik nepieciešams vasaras sezonā,— piemēram, vinnestus loterijām vai ari figūras ar plati atvērtu muti, lai cilvēki varētu iemest tajās bumbiņas, vai galvas un sejas, kuras varētu nolikt uz tirgus būdu letēm, lai cilvēki varētu tās apmētāt ar māliem vai trāpit tām ar bultām.

Daudzi no mūsu slavenajiem sportistiem, karaliskajām personām, filmu zvaigznēm un televīzijas darbiniekiem, un aktieriem, politiķiem un citiem sabiedriskiem izbāzeņiem dod lielu labumu šai ziņā. Es lieliski pazīstu viņu fizionomijas. Es augstu vērtēju konkurentu attiecības, tāpēc nevaru sniegt sīkāku aprakstu. Tirgus ir nežēlīgs un mainās katru sezonu — aizvien jāizvirza jauni darboņi, un cīņa par idejām un fizionomijām rit uz dzīvību un nāvi.

īpaša produkcija ir gumijas vecīši, ko var piepūst vai piepildīt ar ūdeni. Dārgākās figūras izgatavo, popējot ar putuplastu. Tā gan — ja patiesibai jābūt patiesai, tad jāatzīst, ka parasti runa ir par večiņām, nevis vecīšiem vai — drīzāk — par jaunākām sievietēm jeb sen pagājušās jaunības portretiem un tagad jau novecojušām, naivām meitenēm sen aizritējušā sabiedriskā dzīvē. Bet ne tikai par to — nē, ne tikai par sievietēm. Firma piedāvā ari modeli, kura veidolu var mainīt, tā ka nepastāvīgākie un neuzticīgākie klienti, kas vēlas variācijas, var pielāgot dažādas sejas saviem piepūšamajiem gumijas matračiem vai arī kādam citam viņu rīcībā esošam postamentam.

Cilvēks ir cilvēka prieca, tā to varētu nosaukt. Tajā rodama mana dienišķā maize un manas tiesības uz eksistenci — kā cilvēkam starp cilvēkiem, pēc mana ieskata. Un ar firmu ir tāpat, mūs iekļaujamies mūsdienu produkcijā un komunikācijās, kā nu to sauc.

Tomēr reizēm es jautāju sev, vai manam darbam patiešām ir īsta jēga,— līdzīgas šaubas droši vien pārņem gandrīz visus. Kaut arī šādi jautājumi mani gan nemulsina. Es taču zinu, ka esmu labās domās par cilvēkiem, vismaz lielākoties. Es saku sev, ka tāpēc man jācildina viņi, cik vien tas ir manos spēkos,— ar manām acīm, ar manu talantu, manu fantāziju un manām rokām, ar manu darbu un manu maigumu, un manu pazemību, ar manu amata prasmi, ar visu, ko esmu varējis pārzināt, pēc sava ieskata. Neviens ieskats nav pilnīgs, un neviens nekad nevar savus tuviniekus vai pats sevi pienācīgi novērtēt, bet, kas par daudz, tas par ļaunu, kā mēdz teikt. Pārspīlētas prasības ved uz sastingumu vai prāta aptumšošanos. Mums jābalsta sava dzīve uz pieticīgām cerībām. Mans pienākums, tāpat kā mums visiem, ir palīdzēt cilvēkiem atrast citam citu, lai mēs varētu satikt cits citu kā līdzinieki, kā tuvākais satiek savu tuvāko. Tāpēc, pēc sava ieskata, ziedoju savu artavu lai lielajai, noslēpumainajai un rosinošajai kopībai, kurā mēs visi dzīvojam. Cilvēks top par cilvēku visupirmajā kārtā kopībā ar citiem, saku sev un jūtu — es un mans darbs ir daļa tajā lielajā kopībā, tāpat kā mēs visi.

Sad tad es saņemu cita veida pasūtījumus, reizēm ar firmas starpniecību, bet lielākoties neatkarīgi no tās. Šķiet, darbojas džungļu telefons, kas padarījis mani un manu ateljē slavenu starp daudziem, kam esam vajadzīgi. Pie manis nāk ar fotogrāfijām — amatieru fotogrāfijām vai arī ar ateljē uzņemtiem foto —, reizēm ar zīmējumiem, visbiežāk tie ir neizdevušies. Tad no manis tiek prasīts, lai es, cik vien labi varu, pagatavoju tēlus, kas atbilstu reālajiem modeļiem, viņu mīļajiem. Fotogrāfijās un zīmējumos parasti ir redzami bērni, brāļi un māsas, vecāki vai arī vecvecāki. Mirušie, dzīvie, lielākoties mirušie, šķirteņi, kāds, kurš reiz sastapts vai arī tikai redzēts attēlā, kurš nav iegūts, bet uz mūžu iespiedies atmiņā. Tad man jāķeras pie darba, šie klienti ir ļoti izvēlīgi, ļoti kaprīzi un prasīgi, neatlaidīgi un pateicīgi. Viņi nāk reižu reizēm pie manis, lai apskatītos, kā darbs virzās uz priekšu, un lai dotu padomus un norādījumus. Viņi lielākoties ir ļoti akurāti — katrs savā veidā, jo man ir aizdomas, ka daži

cilvēki šeit, zemes dzīvē, ir bijuši skaisti, un tādi viņi dzīvo šo klientu atmiņā vai iztēlē.

Firma palīdz man. Visgrūtākais ir izkrāsošanas darbs — tajos gadījumos, kad tēlam jābūt izkrāsotam, nevis klātam ar bronzu vai marmoru. Reizēm gadās, ka šie klienti, privātie, vēlas piepūšamas vai putuplasta figūras. Esmu vienojies ar firmu, un tā sniedz palīdzību man arī šādos gadījumos. Pēc vienošanās firma apņemas no savas puses neizmantot oriģinālus lielākai tiražēšanai, bet izgatavo tikai vienu eksemplāru, ko pasūtījis privātais klients.

Cilvēkus kaut kas apmāj, gan labā, gan sliktā nozīmē.

Es jūtu lielu cieņu pret cilvēkiem. Viņiem nav viegli — arī tad, kad var likties, ka viņiem laimējies gūt vieglumu, lielākoties tā ir. Mēs dzīvojam mūsu iztēlē un iedomās vai arī piespiedu melos — tajos atklājas barga, pamācoša un nežēlīga īstenība, no kuras mēs neviens nemūžam nevaram izbēgt. Tā savalgo mūs, un tad mēs to apliecinām, ja ari paši netiekam ar to galā un īsti nesaprotam, par ko liecinām,— tad, kad tomēr aptveram, ka mēs par kaut ko liecinām. Jo vairāk mēs vēcinām spārnus un jo augstāk paceļamies, dodamies pretim mūsu lepnajam pamuļķibas apvārsnim, jo tuvāk pietuvināmies cits citam, arvien tuvāk tam, kas mēs paši neesam, atklājam sev — pēdīgi varam nojaust uzplaiksnījumu esamības neapnicigi nemainīgam, mierinošam juceklim.

Es šeit stāvu un sapņoju, un mani skatieni dziļi iegrimuši akvārija spilgti zaļajā duļķojumā, tad pēkšņi dzirdu, kā nosit baznīcas pulkstenis. Dobjie sitieni izrauj mani no manām slepenajām pārdomām. Es skaitu sitienus. Laikrādis uz naktsgaldiņa var vienīgi parādīt, cik stundu un minūšu pagājis kopš norises, kad es uzvilku pulksteni, līdz kādai citai norisei, kad apstādināju pulksteni,— piemēram, noteikt laiku no aizmigšanas līdz pamošanās mirklim. Tāpēc es skaitu sitienus, cik vien labi varu, bet arī akvārijs un mana neuzmanība nodarbina mani. Es gribu zināt, cik ir pulkstenis. Es vispār esmu radis akurāti ievērot kārtību un noteiktību savā dzīvē.

Ikkatram ir lemta tikai viena dzīve — tik tikko viena. Tāpēc jābūt ārkārtīgi saudzīgam pret savu dzīvi un pret citu dzīvēm — jā, vispār pret visām dzīvēm. Sevišķi jāparāda uzmanība un cieņa pret dzīvēm, kas ir gandrīz neredzamas, bet mājo visapkārt un gaida, kad tās kads nodzīvos, lai gan tas nepiepildās. Sajās domās droši vien slēpjas būtiskākais iemesls noturīgajai un dziļajai izklaidībai, kas pastāvīgi nolaižas pār mani. Es tomēr visbiežāk mēģinu savu izklaidību apvienot ar zināmu kārtību, tāpēc nereti mēģinu pārlūkot, kur es atrodos, starp citu, arī laikā.

Varbūt ir pienācis brīdis, kad es jūtos izbadējies un gribu ēst. Varbūt ir pienācis brīdis kaut kam citam. Es saskaitu vienpadsmit sitienus. Ja neesmu kļūdījies, pulkstenis ir tikai vienpadsmit. Tātad paies ilgs laiks, iekams sāks krēslot, tā ka es varu atkal likties gulēt un cerēt uz taisna cilvēka mierīgu miegu. Protams, ir ziema — es taču redzu, ka sniegs uzsnidzis uz pretējās mājas balkona, bet paies, mazākais, piecas vai sešas stundas, pirms diena būs gala un atkal iestāsies nakts.

Pulkstenis vienpadsmit! Ir taču dievkalpojuma laiks, ja ir iegadījusies svētdiena! Man patīk svinīgā mise — tāpēc jau man nav jābūt pārliecinātam kristietim, nebūt ne, vēl jo mazāk reliģiozam. Bet es dzīvoju pilsētas vecajā daļā — sētas mājā, kvartālā, ko droši vien nojauks, lai gan vēl nekādi norādījumi nav doti. Seit nav nekā simboliska, es, tāpat kā mēs visi, dzīvoju paspārne, ko paredzēts nojaukt,— tas ir tikai fakts. Un pats sevi ari es uzskatu par faktu vai nojaukšanai paredzētu kvartālu, nevis par kādu simbolu.

Kā zināms, klīst nostāsti par senu laiku dievbijīgiem valdniekiem, kas pārlaiduši naktis zārkā, lai atgādinātu sev par savu mirstīgumu. Es nekad to neesmu varējis saprast. Es nekādi nevaru iztēloties, kā nobriedis cilvēks var būt tik nenopietns, ka jūt nepieciešamību likties zārkā šādu apsvērumu dēļ. Tā šķiet pārlieku izsmalcināta un tukša, pārspīlēta izdarība. Es nedzīvoju nojaukšanai paredzētā paspārnē, lai atgādinātu sev kādu patiesību, kuru man nav nepieciešams atgādināt. Es dzīvoju šeit aiz gauži acīm redzamiem un lietišķiem apsvērumiem tā ir lētāk, un es gribu ietaupīt naudu — cik vien iespējams. Es negribu ekspluatēt savu mākslu un sevi, lai varētu atļauties nevajadzīgus izdevumus. Turklāt esmu šeit iedzīvojies, arī ar kaimiņiem saradis.

Klau, es saku sev un aizmirstu, ka esmu izklaidīgs! Klau — nu skan zvani mazajā galerijā virs baznīcas vara zaļā kupola! Varbūt ir svētdiena, varbūt ir dievkalpojuma laiks. Tas neattiecas uz mani, pats par sevi saprotams. Tomēr citi, un ne tikai šajā kvartālā, tiecas pēc atgūtnes dievkalpojuma laikā un zvanu skaņās — un rod to. Manuprāt, kaut kas aizkustinošs un pamācošs ir tieši šajā kopbūtnē — ne jau dievkalpojumos un zvanu skaņās, pats par sevi saprotams, bet šajā kopbūtnē, kura balstās uz neviltotu brīvprātību un īslaicigumu. Patiesību sakot, es ļauju sevi ielūgt, ļaujos būt par viesi citu satikšanās brīžos — un es topu patiešām aicināts, kaut svešādā un neredzamā veidā. Es esmu tur zināmā mērā — netieši, intuitīvi. Bet kā citi tur ir — vai pastāv kāds cits veids, vai tur var būt vienīgi intuitīvi — zināmā mērā?

Es klusiem soļiem pieeju pie loga, pieliecos pie ta un abām ausīm klausos. Es atveru spraudziņu — klausos. Es dzirdu orķestri, kas skan no aizmūžīgiem radioaparātiem viens te, cits — tur. Skaņas virmo no dzīvokļiem un saplūst šahtā starp ielas un sētas mājām.

Nu klausās vecie kopīgā korī. Viņu ausis piedalās šajā kori. Viņu vērība pieder korim — viņu jūtas un atmiņas, un vecmodīgās gaidas, un māņticība, un gudrība. Viņu ausis — tā es iestāstu sev — nav tikai nogaidītājas un klausītājas, uztvērējas, nav tikai priekšmeti, bet ir dalībnieces. Nē, tās pastiepjas, lai dzirdētu, tās sapulcējas un saspringst un ir liecinieces. Tās apliecina savu klausīšanās spēju — jo tās ir arī mutes vai taures, nevis vienīgi plati atvērtas, klusējošas piltuves.

Neredzamu, nedzirdamu saucienu izplata viņu ausis un vērība — appel! apport!* nāc runāt ar mani! saki man, to es ziriu un to es gribu dzirdēt! pastāsti man par citiem un pastāsti man par citu! pasaki man, ka ap mani ir mani tuvinieki, lai gan es viņus nepazīstu, un ka es dzīvoju savā mājā, kaut neesmu to skatījis! Tās apliecina, ka pieskaita sevi tieši šai vecmodīgās klausīšanās, dievbijīgu vai muļķīgu gaidu, gaišu vai maldinošu cerību, jaukas izklaidēšanās vai pazemīgas pakalpības kopībai.

Ko es zinu!? Seit droši vien darbojas visdažādākie un juceklīgākie spēki. Bet pavisam neatkarīgi no jucekļa, ja tāds patlaban pastāv,— pavisam tuvu visu vecumu nevarībai un visai citai cilvēciskai, pārlieku cilvēciskai nevarībai un godkārīgai sapņošanai — pavisam tuvu visam tam, ar ko mēdzam sastapties, pastāv tāda bezgalība un daudzskaitlība, kadas nav, bet kāda varētu būt, kādai vajadzēja būt, kāda varbūt ir kaut kur citur, kurp cilvēku prātuļošana nesniedzas, lai zīmētu savu žēlastības rakstu.

Ko es zinu!? Varbūt šie vecie pensionāri, šīs vecās jaunkundzes, atraitņi un atraitnes, šie aizmāršīgie, trīcošie, vārgie vecūkšņi ar izdzisušajiem skatieniem un brīžiem gurdenajām sirdīm, čīkstošajiem un sāpošajiem locekļiem, gauso un vecmodīgo uztveri un apskapstējušām domām — varbūt viņi visi, dziļi ieslīgdami šajā pulksteņdimdošajā iekšpagalma svētdienas ritējumā vienlaikus tālu projām no visa šī dziļā dziļuma, neizsakāmi baisā neesamībā, vienā vienīgā atelpā un gaidās, mājo haosā, kur vēl neviens nav ticis aizvainots un kur nevienu nevar aizvainot, tāpēc ka viņš ir vecs, nabags un nevienam nav vajadzīgs. Ko es zinu!? Jādomā, ka viņi ir šeit, vienā kopībā. Bet varbūt viņi tikpat labi atrodas ārpusē, svešāda kopuma neesošā valstībā, bezsejai-

* Starptautiski apzīmējumi, ko lieto medību un dienesta suņu apmācībā; appel.'— pie manis! apport/— atnes!

nās gau un cerībās uz varu un spožumu, ko nemūžam nav iespējams pilnībā izteikt.

Ko es zinu, ko es zinu!? Tomēr es nešaubos, ka mīlu šos vecūkšņus, šīs cilvēku paliekas, šos tik tikko dzīvos, bet teju, leju mirušos, ko jau drausmā nolemtībā iezīmējusi nāve, bet kas tik un tā, jā, tieši tāpēc, pieder dzīvei.

Viņi ir dzīves guvums. Es mīlu viņus.

Man patīk šie vecmodīgie radioaparāti, kuri ir gauži slikti — jebkurš skolots elektroinženieris ar profesionālu bardzību spēs pierādīt, ka tic tehniskā ziņā nekam vairs neder, tomēr tie tik un tā darbojas. Man patīk griezīgās skaņas, pauzes, čirkstoņa, līdz nepazīšanai pārvērstās balsis, kas ar pūlēm izlaužas no skaļruņiem.

Es gūstu, pēc sava prāta, svētku brīžus no šiem dievkalpojumiem, kuri plūst no radioaparātiem, gluži tāpat kā šaja mājā ūdens sūcas no tekošiem krāniem — nevienmērīgi, atpaliem, netīkami. Ko es lauzu galvu par dievkalpojumu un par dievu!? Tomēr es lauzu galvu par citu aizrautību! Es lauzu galvu par viņiem — ne jau par to, kas viņi ir, bet par to, kas mēs varējām būt.

Es jūtu, kā savelkas seja, it kā tā būtu maska, zem kuras kāds paslēpis neapvaldītu, sīkstu vai rimtu mīmiku,— visspirgtākā miesa tomēr ir dzīva zem sejas nepaklausīgās čaulas. Es apjaušu, ka saku raudāt — vai, pareizāk sakot, mēģinu raudāt, bet vienlaikus pats pret savu gribu mēģinu apspiest un nīdēt šīs muļķīgās, bezjēdzīgās un svētulīgās raudas. Es nešaubos, ka tas ir mans raudu veids. Un es nekad neesmu drošs, vai nepiekāpīgais nemiers, grimases, jā, varbūt raudas, ir mans īstais «es» vai arī tas šķiet kā kartona maska, kā lēnīgums un stīvums — mans īstais «es».

Protams, man ir kauns pašam par sevi, par pārlieko jūtīgumu — neldzīgo, aušīgo, izaicinošo nepastāvību, kas vedina mani raudāt vai vismaz vaibstīties kāda dievkalpojuma un dažu vecu cilvēku dēļ. Es nepazīstu viņus, ja nu vienīgi pēc izskata — droši vien viņi ir tādi paši kā lielākā tiesa cilvēku, tādi paši kā es un visi citi. Un šo savu pakalpojumu es padaru par mākslu — veltītu dievam, kurš aizmirsis mani, lai gan esmu pārliecināts, ka viņa nav un, ja viņš būtu, tad izrādītos āksts.

Un pēdīgi es saprotu, ka runa nemaz nav par parastu dievkalpojumu — ne par sprediķi, ne par ērģelēm, ne par svētdienu. Es neatjaušu, kā esmu varējis kļūdīties — tā ir pavisam cita ceremonija. Es dzirdu darbīgu reportieri, kurš noslēpumainā balsī skaidro un komentē, un es dzirdu balsu murdoņu mūzikas fonā, un es dzirdu, ka mūzika nav tik nopietna kā allaž, tomēr svinīgi

pacilāta. Varbūt pārraida kādu krāšņu sporta uzvedumu, varbūt iesvētīšanas vai balvu izdalīšanas ceremoniju, varbūt karaliskas kāzas.

Es nevaru pateikt, ko dzirdu,— vai tas ir prieks, vai tās ir skumjas, vai gan viens, gan otfs. Svētku mise tā tomēr nav, bet man jau ir vienalga. Seja, un tas, kas ir zem tās, sasaistītā seja, nepiegriež vērību sīkumiem — vai tas ir dievkalpojums vai balvas pasniegšana vaislas ērzelim (ja tāda ceremonija notiek mūsu dienās), bēres vai kāzas, tam nav nekādas nozīmes. Seja un tas, kas ir zem tās, turpina savu tielīgo ciņu, tāpat kā līdz šim, vēl »labu brīdi — varbūt pat divas vai trīs minūtes. Un tad beigas, seja, bangodamās un šķildama zibeņus un pērkonus, sliecas sacīt: izrāde vai svinības radioaparātos turpinās. Tomēr es gūstu mieru — aizveru logu — pagalma šahtai uzgriežu muguru. Un diena var turpināties, kā sākusies, ka parasti — pārpārēm nopietni un varen pienācīgā izklaidībā.

Tad dzirdu zirgu iezviedzamies— skaļi un metāliski, it kā iešķindētos zvārguļi. Es beidzot saprotu, ka radio pārraida laulību ceremoniju no baznīcas. Tas nomierina mani. Es uzskatu, ka šajā mūža mirklī esmu ieviesis kārtību un guvis skaidrību, cik nu iespējams tiekties pēc kārtības un skaidrības.

Dabiski, tā var būt arī tilta iesvētīšana. Manu rīta mieru vēl vairāk stiprina ši doma: tilta iesvētīšana, ļoti labi!

Lai būtu kā būdams, runa tomēr ir par savveidīgu dievkalpojumu — par kaut ko tādu, kas aizstāj kaut ko, par kalpošanu, kas nekad nevar padarīt savu mērķi taisnīgu un nekad nevar padarīt taisnīgus tās dalībniekus. Viņpus mākslām un ilūzijām slēpjas kaut kas tāds, kas nav falsificēts un izkaisīts. Bet tas, kas vēl nav sašķelts, var ļaut sevi nojaust šķietamos tēlos un grimasēs, butaforijās, tieši butaforijās.

Lielākā netaisnība, ko vispār varam cits citam nodarīt, notiek, kad mēs iedvešam sev, ka mums patiesībā citam citu jāpadara par taisnīgu.

TAD ES APPRECĒJOS

Manī tieši nav modusies īpaša interese par sevi, skaidra lieta, vai par to, kas notiek ar mani. Ks varu izprast savu izklaidību vienīgi kā zīmi tam, ka kaut kas skar mani, bet tieši neattiecas uz mani,— kā šķietamību un nejaušību. Mana dzīve ir pārbaudījums, un tā tam vajadzētu būt, taču pārbaudījumu neklājas sajaukt ar pašu pārbaudījumu. Tas nu ir atkarīgs no pārbaudāmā, nevis no šķietamības. Protams, šeit slēpjas kāda slepena gudrība, kas ielikta mani, tomēr es līdz šim neesmu to atklājis. Kā citādi esmu

v.irējis būt tik neuzmanīgs visu savu dīvaino, taču smago dzivi — ceļā uz šo drūmo, bet smieklīgo nāvi? Mani vajadzētu pamatīgi nobrūžļāt, lai redzētu, kam es patiesībā deru. Uz mani, šķiet, vairāk attiecas nepatikšanas un sīkumainība.

Nē, es esmu gan aizņemts ar visu to, kas notiek ar mani, jo tam visam jākalpo par zīmi kaut kam citam, par ko vēl neesmu ticis .skaidrībā. Tieši tāpēc esmu tik izklaidīgs — šis acumirklīgums galu galā pārliecina mani, ka īstenībai liek cilpas nieki, ja ne citādi, tad kaut brīdi (bieži vien ilgum ilgi, reizēm mūža garumā — ja patiesībai jānāk gaismā). Man jāiemanto tieši šī izklaidība vai brīvais laiks, godīguma vārdā. Lai gan, patiesību sakot, es pats nevaru neko izdarīt izklaidības jeb neesamības labā. Ks neesmu nekāds noteicējs pār to, itin nekāds. Tā ir dāvana, varbūt varētu sacīt — kāda zīme, Kaina zīme, tikpat labi ta varētu sacīt. Paradoksāli, bet es esmu gan izraudzīts, gan atgrūsts. Un ne jau, protams, tas vien, bet pats šis paradokss arī ir paradoksāls. Jo nav taču neviena, kurš būtu izraudzījis vai atgrūdis mani — cik es saprotu.

Tagad, kad es pamostos, attopos, ka guļu uz grīdas guļamistabā, blakus savai darbnīcai. Es apjaušu, ka vakar esmu bijis kādā jautrā saietā. Droši vien esmu par daudz iemetis, kā mēdz teikt. Manī mostas vāra nojauta par radu viesībām — laikam esmu bijis kristībās, kāzās vai bērēs. Man ir smaga sajūta, it kā es būtu pārlieku savīstīts. Es pamanu, ka zem pidžamas man ir apakšveļa un krekls. Citādi es jūtos brīnišķīgi.

Es guļu uz muguras, cerību pilns, gluži kā zīdainis savā grozā — ar platām acīm. Stīvu skatu raugos tieši augšup, it kā nespēdams aizsargāt sevi pret to, kas var nokrist no griestiem. Griestu veidojums ir virs manis, iegulstas manā redzes atmiņā. Es guļu apmēram istabas vidū, un augšā pie griestiem rēgojas lustras pamatne. Bet pašas lustras nav. Tur redzams vienīgi liels, melns āķis un auklas gals ar tukšu patronu galā. Sos tehnikas brīnumus ieskauj biezs, bagātīgi izrotāts ģipša veidojums, kas atgādina baltu plāceni. Es ieraugu akanta lapu vijas, vijīgas arabeskas un pīniju čiekuru čemurus, ko apņem liegas, kuplas lapas, kuras stipri līdzīgas neizteiksmīga hromosomu zieda vainaglapām. Viss slaistās un sliedzas glaimīgi un liegi — dāvāt dāvāj as.

Mākslinieks, kurš reiz atveidojis šīs orģijas ģipsī, noteikti bijis ļoti smalks meistars. Viņš droši vien ari cītīgi pūlējies, lai iegūtu dziļas zināšanas darbam ar ģipša mākslas senseniem šabloniem un simboliem. Varētu arī teikt: liela miesaskārība! Viņš droši vien bijis laimīgs un apbrīnas vērts cilvēks: neīsti pīniju čiekuri, piebriedušas vainaglapas, netiklas ganību ainas

un kairinošas krokas! Vesels mākslas darbs ir visu šo dzimumorgānu pirmtēls, gan vīriešu, gan sieviešu, pirms vieni tika atšķirti no otriem. Noteikti kāds itālis izfantazējis šīs bakhantiskās piedauzības — pa vidu vismanierīgākajam zviedru oskariānismam*. Viņa sencis droši vien bijis panisks skulptors tais tālajos elkdievības zelta laikos.

Dievs Tēvs, šis nekautrīgais dzīvesprieks strūklojis gadiem ilgi, bet es nemaz neesmu pievērsis tam uzmanību! Manas acis sak apvērot griestus. Ģipša rotājumi stiepjas gar malām. Tie satiekas stūros, pulcējas tādās pašās piedauzibās, īstum īstās, gluži kā pie lustras pamatnes: sapārojušies pīniju čiekuri, liegas krokas, piebrieduša ģipša tvīksmīgā miesa.

Es vakar noteikti esmu bijis kāzās! Kā tad citādi es būtu nodevies tik netikliem atklājumiem un kaprīzēm? Es nevaru saprast, kurš vakar precējās,— nevaru atcerēties. Man ir tikai vāra nojausma par baznīcas ceremoniju un par sievietes un puķu smaržu, man ir maiga sajūta rokās, it kā tās skartu neredzamu sievišķīgu gara miesu.

Es jūtos ļoti laimīgs, atraisīts un laimīgs. Es lidinos, lai gan guļu uz grīdas un atgādinu autiņos ievīstītu zīdaini. Tas, kurš guļ tik zemu kā es, nevar grimt dziļāk — vienīgi augšup, vienīgi augšup pacelties! Vidus paliek vidus, taču stāvoklī, kad atrodies augstu gaisā vai zemu lejā, vēl pastāv problēma, ko nosaukt par augšu un ko par apakšu. Viss atkarīgs, ka raugās uz šo problēmu.

Pēkšņi šķiet, ka visa istaba apvēršas un apgriežas otrādi — grīda top par griestiem un griesti top par grīdu. Man pārskrien nepatīkami drebuļi, bet tūlīt pat dod vietu vieglumam un skaidrībai.

Man iekrīt prātā, ka es turos kā muša pie milzum liela tortes kastes vāka. Griesti zem manis ir tortes kastes augša. Tā ir angļu kāzu torte. Es negausīgi un stīvi raugos tajā. Tā ir gatavota no sacietējuša ģipša, krita balta cukura, bet zem cukura glazūras ir mīksts biskvīts, rozīnes, plūmes, sacukuroti apelsīnu gabaliņi un ingvers. Torte simbolizē aizplīvurotu sapni par visu kāzu kāzām. Putekšņlapas un auglenicas spiežas kopā, gan cieši, gan maigi, stīvi čiekuri un dziļas kabatas. Te nekas nav atkarīgs no pedantiskas seksuālpedagoģijas viktoriānisma maskā. Gluži vienkārši šeit dižojas dzimumdzīve. Divdomības ' 7 gi piešķir pikantumu saldmei — tāpat kā piparoti joki kāda dziesmā: pa maziem apkārtceļiem ātrāk tiek pie mērķa.

* Mākslas virziena paveids, kas radās zviedru karaļa Oskara II (1829—1907) un Anglijas karalienes Viktorijas (1819—1901) laika, kad tika sludināta liekulīga morāle un manierīgums.

Pēkšņi es saprotu, kāpēc mani pārņēmusi šī neapnicīgā un n/mācīgā doma par kāzām un miesaskārību. Lieta tā, ka es .iltopos, ka mūzika skan cauri grīdai, no apakšējā stāva. Tā ir vecu veca mūzika, kas mēdz atskanēt no turienes,— saldkaisla, valšķīga, tā šūpojas un griežas. It kā intīmā tuvība būtu pārtulkota mūzikas valodā vai — drīzāk — onānijā. Tā ir vienveidīga, stiepta, gausa, mehāniska un beigās nekad nesniedz apmierināļumu. Sī mūzika slīd un vēcinās, un vijas, tā atgādina austrumnieciskus zvanus — lai gan neīsti austrumnieciskus, maskētus austrumnieciskus zvanus. Tā slēpj sevi bižutērijas mistiku un restorānu noslēpumainību. Tā ir pārspīlēti mākslota, sentimentāla un pārāk valšķīga.

Es ļoti labi to pazīstu. Tieši šobrīd skan kaut kas no Morisa Ravēla. Kaut gan tas nav Ravēls. Drīzāk kaut kas no «Bolero». Kaut gan nav no «Bolero». Tā ir anonīma, neviens nezina, kas to sacerējis. Tomēr nav grūti uzminēt, kā tā radusies. Kāds veikls un no aizspriedumiem brīvs muzikants to safabricējis, pa daļai tas ir plaģiāts. Pēc tam viņš to pasaldinajis un pārveidojis tās garšu, tā ka to nemanāmi piesavināsies daudzi jo daudzi un varēs norit tie, kas to pērk, nemaz patiesībā nepamanot, ka tie norij kaut ko. Es to saucu par burku mūziku. Tā glabājas kasetēs. Es nojaušu, ka kāds cienījams mūziķis raksta nošu rakstus, pašas kompozīcijas. Vēlāk kāda firma atlies to plastmasā, izlaidis lentes masu tirāžās un izpārdos saviem pircējiem, gūstot lielu peļņu. Tie, kuri komponējuši šo mūziku, ir mani kolēģi, kaut gan citā radošā nozarē. Un tie, kuri to pērk un pieņem, patiesībā nepieņemot, arī ir tādi paši cilvēki — lai gan darbojas citā nozarē, kas pieder cilvēciskam, radošam garam, līdzradīšanas garam.

Zem manis atrodas kaut kas, ko sauc par Elnas salonu, agrāk par Elnas namu. No turienes atskan mūzika — tagad tāpat kā agrāk. Es domāju, ka pulkstenis ir apmēram viens, jo Elnas salonu atver tikai pēc pusdienas.

Es dzīvoju vecā mājā. Kāpņu telpa ir vecmodīga, smalka, izrotāta, lai gan tagad stipri nolaista. Zūdībā aizlaists jūgends — gluži kā pie veca plītnieka: spožas jaunības paliekas pasvītro mūslaiku nolaistlbu. Elnas nama durvis ir izrotātas, tāpat kā visas duivis šajā mājā, ar grieztu aplodu, dzeltenbrūnu ielogu ar krāšņām arabeskām. Durvju pildiņā ir blāvstikls, kas iekšpusē ir gravēts, tā ka tajā veidojas viļņains puķu raksts, stilizētas un simetriskas stigas un lapas. Stikls ir ieplīsis, bet pie tā piestiprināts kokšķiedras gabals, kas to satur. Kokšķiedras gabalā ir izzāģēts sirdsveida caurums, kurš aizklāts ar koši sarkanu papīru. Un pie papīra ir pielīmēts uzraksts: ELNAS SALONS. Reizēm aiz šī sarkanā cauruma deg lampa — tad papīra sirds met spilgtu

gaismu kāpņu telpā. Es domāju, ka tā ir savveidīga zīme, tomēr neesmu varējis rast tai izskaidrojumu. Es nezinu, vai tad, kad lampa deg, viņi pieņem vai arī salons ir slēgts, vai šī lampa vilina vai atbaida.

Es uzskatu, ka tieši mīlestība vedina uz Elnas namu. Pērkama mīlestība, bet droši vien ne tikai pērkama. Es neticu, ka ir mīlestība, kura ir vienīgi pērkama un kurā nav ne miņas no pārējām mākām, no naudas skaitīšanas mākas, no maiguma vai riebuma, vai augstprātības, vai pazemojuma jūtām vai … ir tik daudz jūtu.Un tikpat noteikti nav mīlestības, kas zināmā mērā nebūtu pērkama — kam trūktu aprēķina, kalkulēšanas un apzinātas vai neapzinātas viltības, lai panāktu kaut ko citu, nevis to, ko gribētu panākt.

Es gribētu zināt, kas Elna ir vai bija. Bordeļmamma, varbūt kāda no meitenēm — tā, kurai ir līgums, ja viņām kaut kas tāds ir. Droši vien Elna tādā gadījumā ir vīrietis — bordeļpapus, suteners ar līgumu un zināmu, parastu pārākumu.

Nedomājiet, ka es sapņoju par prostitūtām. Jau tad, kad lasīju Dostojevska romānu «Noziegums un sods» pirmo reizi, skolas gados, es sašutu par pārjūtīgo glumumu viņa nabaga Soņas, apkaunotas grēkāzes, aprakstā. Dostojevska aprakstā ir asaraina cietsirdība, garīdznieciska jeb patriarhāla sentimentalitāte. Soņa sēž moku siekstā, un moku sieksta ir Dostojevska rakstniecības atribūts — viņa pak|auta pasaldinātai varmācībai, turklāt ļoti profesionāli pasaldinātai. Es atceros Oskara Vailda izteikumu par Dikensa varones mazās Nellas sīrupainajiem aprakstiem romānā «Senlietu pārdotava»: «Vienīgi cilvēks ar akmens sirdi var lasīt par mazās Nellas nāvi, neizplūstot nevaldāmos smieklos.» Kaut kas līdzīgs notika ar mani, kad lasīju «Noziegumu un sodu». Es nevarēju lasīt par Soņas ciešanām, neatsities, tēlaini runājot, pret rakstāmgaldu, tā ka pamodos no izsīcinošās iedvesmas un saskatīju darbīgā rakstnieka iedvesmojošos vaibstus ik vārdā, ko viņš ielicis nabaga Soņas vai Raskoļņikova aprakstos. Skaidrie, melnie burti tīrajā, baltajā papīra lapā ar dīvainu indīgumu pavīpsnāja man vai varbūt muļķīgi pasmaidīja. Es redzēju dzejnieku: viņu apņēma spilgts, varavīksnes mirdzuma vārdu burbulis. Tas viss taču tik un tā ir sapņu pasaule — kulises — papīra lapa un melnā iespiedkrāsa, un vārda māksla.

Nu, tāpat, dabiski, ir ar visu cilvēcisko līdzcietību, visu cilvēcisko mīlestību, visu cilvēcisko naidu: tie ir kopības atspulgi. Tomēr tā nav kopība. Tā aizstāj mīlestību, un tā aizstāj prasmīgumu, kas mums liegts. īstenība nekad nav tur, kur mēs mājojam. Turklāt mēs dzīvojam, it kā mēs būtu pašu kopijas. Nav jāpazaudē oriģināls, kaut arī tas atrodas kaut kur otrpus

inums pašiem, kur mēs nevaram to aizsniegt — neesošo. Nepieliek ar šļupstiem un sprediķiem, un kvēlām jūtām.

Prostitūtas, pēc manām domām, vajadzētu vai nu glābt kaut kā citādi, ar lietderīgāku, godājamāku un nodrošinātāku darbu, ja to viņas no visas sirds patiešām vēlas. Vai arī labi samaksāt viņām un pēc tam likt viņas mierā. Bet arī ar to nepietiek.

Sīs manas pārdomas iztraucē durvju zvans, tad vēl viens — piesardzīgs. Es sāku celties augšā — neveikli. Droši vien esmu bijis ieskurbis, kad likos gulēt,— ja tā nu varētu teikt, drīzāk gan noreibums un grīda pieveica mani. Tik tikko pagūstu izslieties stāvus, kad sāpes izšaujas caur galvu, it kā melns gar acīm nogriežas.

Zvana atkal pie durvīm — neatlaidīgāk. Es meklēju savas kurpes. Viena kurpe ir vel kājā, auklas atsaitētas. Otra kurpe stav durvīs, kas ved uz ateljē, auklas ciešā mezglā, norautas, mēle stiepjas man pretī. Kungs Dievs — es atceros Kirkegora aforismu: «Visskaidrāko apjausmu par dzīves bēdīgumu gūst no tās prieka avotu vērojuma.»

Maza meitene stāv un zvana pie manām durvīm. Viņa varētu būt astoņus līdz piecpadsmit gadus veca, viņai mugurā skaista jūraszila kleita ar mežģīņu apkaklīti un perlamutra pogām, kājās laka kurpes un baltas pusgarās zeķes, matos iesietas platas, zilas zīda lentes. Viņai ir garena, kalsna seja, jau gluži kā pieaugušam cilvēkam, un galva šmauga kā zirgam. Viņai ir zilas acis un linu krāsas mati. Mati ir gandrīz balti, plāni un caurspīdīgi, tādi varētu būt sirmam vecūksnim.

Es ļoti labi pazīstu šo seju. Tā atgādina manu radu sejas. Viņa ir līdzīga man, arī es tāds izskatījos, kad biju bērns, zēna gados. Man līdz derdzīgumam apnikusi šī fizionomija, bet es nemaz nepazīstu viņu pašu. Man pat nav ne jausmas, kas viņa ir un ka viņu varēti! saukt, lai gan manī mostas klusas aizdomas, ka esmu viņu redzējis kaut kur pavisam nesen.

Viņai ir dusmīga un pārmetumu pilna izteiksme sīkajā, nenobriedušajā sejiņā, tā ir kā savecējis pumpurs, un es savelku ciešāk pidžamas jaku, it kā tic butu svārki. Mēģinu viņai uzsmaidīt — aizbildnieciski un vēlīgi. Mēģinu apliecināt viņas pārākumu, taču viņa neļauj sevi atbruņot. Viņa cītīgi raugās uz manu apģērbu — no augšas līdz apakšai. Tikko manāmi viņa nopēta manu seju, viņa revidē mani nekautrīgi un uzmācīgi, tomēr ar zināmu nevērību. Es zinu, ka esmu neskuvies, un, pirms mēģinu pārvarēt sevi, pa paradumam vainas apziņā noglaužu zodu un vaigus. Bārdas rugāji skrāpē nepatīkami un asi kā smilšu graudi. Es ļoti labi varu iztēloties īdzīgo sievu, par kādu mazā

meitene reiz kļūs, ja viss ritēs gludi un viņa gūs visu, ko gribēs.

Viņa pavērš savu mazo, sārto knābīti pret mani un saka.

—  Tev jānāk mums līdzi, visi gaida lejā, mācītājs ir atnācis, mamma gaida, visi gaida.

Mācītājs? Es itin neko nesaprotu, bet esmu pilnīgi pārliecināts, ka man jāsaprot kaut kas, ka man katrā ziņā jāsaprot kaut kas, ko es ne par kādu pasaules mantu nevaru atskārst. Es esmu gauži nejēdzīgā stāvokli un pamāju verdziski iztapīgi, lūdzoši, taču smieklīgi galanti ar to pašu pakalpīgo un nodevīgo roku, kura tik tikko noglauda zodu un vaigus.

—  Protams, bērniņ, bet nāc iekšā un pagaidi, šeit mēs taču nevaram stāvēt, tu redzi, cik neva|Igs es esmu, diez ko labi neesmu nakti gulējis, man tūdaļ jāsakārtojas, nāc iekšā un pagaidi, kamēr sakārtošos.

Es neko nesaprotu, vienīgi apjaušu, ka esmu kaut ko palaidis garām, nesaprotu, kāpēc esmu tik samulsis, nojaušu, ka esmu solijis piedalīties kādās svinībās — kāzās, kristībās vai bērēs — varbūt kā liecinieks.

Meitene nāk iekšā, lūkojas apkārt — ar ziņkārīgu policijas uzraudzes izteiksmi, vērīgi, asredzīgi un bezjūtīgi. Es pats ar viņas acīm redzu, cik briesmīgi neuzkopts un nekārtīgs, un necienīgs ir mans dzīvoklis. Aizkari, protams, ir nolaisti pāri pusei, bet gaismas, kas ielaužas iekšā gaišā dienā, dabiski, gaišā un nepielūdzamā pavasara dienā, tik un tā pietiek, lai bez žēlastības pamanītu putekļus un visapkārt izmētātos apģērbu gabalus, un kastroļus, un pelnutraukus ar cigarešu galiem, un žurnālus, grāmatas un vecas avīzes, izplēstas lapas ar neatminētām krustvārdu mīklām, akvāriju bez zivīm un šūpuļkrēslu ar gultas drēbēm, un nesaklāto gultu. īsi sakot: visu šo atsvešināto nesakoptību, mēmo jucekli, visu šo pusceļā palikušo kļūmo pārcentību.

Meitene pieiet pie akvārija un stīvu skatu raugās zaļajā ūdens duļķojumā, it kā gribētu ieraudzīt zivtiņas. Es esmu ciets kā klints savā pārliecībā — viņa jau kopš pirmā mirkļa ļoti labi zināja, ka itin nekas neliecina par to, ka tur varētu būt zivtiņas.

Es sāku drudžaini meklēt piemērotas drēbes gultā, uz krēsliem — tur neatrodas nekas noderīgs — šķiet taču, ka man vajadzētu eleganti apģērbties. Varbūt ateljē karājas kaut kas labāks — tumšs uzvalks, cerams, kāds tīrs krekls. Kad viņa pamana, kurp es dodos, sparīgiem soļiem negrīļodamās piesteidzas ātrāk par mani pie durvīm un izslīd ateljē, pirms pagūstu viņu aizkavēt. Es steidzos viņai nopakaļ, galvassāpēm kā

n.iktsmicei nospiežot acis un ausis, smagiem soļiem, līdzīgi I libam cilvēkam, kam apauta viena mana kurpe.

Patiešām — viņa tūlīt ir pamanījusi pa pusei atvērto sainīti uz .saliekamā galda, komisko figūriņu pēdējo sūtījumu no plastmasu firmas.

Viņai ir mana netīrā sirdsapziņa — ja man tāda bija. Ko es ar tādu iesāktu?! Man gan vajadzētu izturēties kā pieaugušam cilvēkam, bet viņa neatlaižas. Viņa ir ieguvusi savu miesisko veidolu patstāvīgi, it kā viņai būtu viegli ievainojama, vārīga sirdsapziņa, kas atbrīvojusies no manis pati, lai runātu ar mani par vērtīgumu, cieņu un augstiem tikumiem. Kungs Dievs — no tādas man vajadzēja atbrīvoties! Nav taču runa par vērtīgumu, bet par vērtību, un nav runa par godu, bet par žēlastību — par neesošo. Un beidzot es norūpējies rosos ap viņu, viņas tuvumā, pēc sava ieskata — cītīgi izpirkdams savu grēku.

Viņa stāv tur un ziņkārīgi rakņājas sainī starp krāmiem, tad, pagrābusi vienkāršāko no vienkāršākajiem krāmiem, paceļ to plaukstā un pavērš pret mani gluži kā ieroci. Tas izsmējīgi atviz viņas nopietnajās revidentes acīs, un viņa jautā:

—  Kas tā ir — tik ērmīga pakaļa, ār to nu gan būtu ērmīgi čurāt?!

Es jūtos kā nopērts suns. Viņa ir paņēmusi vienu no smieklīgākajiem korķviļķiem: korķviļķi prezidenta Niksona izskatā. Rokturis vien ir šī teļapakauša stigro vaibstu meistarīga karikatūra. Pakaļa, par kuru viņa runā, veido korķviļķa velkamo daļu, tā atgādina garu, noturīgu, pussacēlušos failu blēža pavēderē. Es neesmu iejaukts šī mākslas darba tapšanā un pat nedomāju ķerties tatn klāt, lai realizētu to savā industrijā. No desmit iecerem, ko man grib uztiept mans viltīgais kompanjons, es noraidu astoņas. Atņemu viņai rotaļlietiņu, paķeru kādu citu no galda un ielieku viņai rokās.

—  Paskaties labāk uz šo, tā taču ir tikai tāds krāms, neliecies par to ne zinis!

Es attopos, ka esmu viņai iedevis sarkana stikla degvīna blašķi, kas pagatavota pēc sensena modeļa, ko mēdz saukt par dzērājcūku. Taču blašķes forma neatgādina parasto cūku ar šņukuru, kas veido pudeles kaklu, bet grotesku Gunnara Strengas* zobgalīgu tēlu — uz vissm četrām, un viņa galva ir pudeles kaklam par aizbāzni. Es nevaru teikt, ka lepotos ar šo mākslas darbu. Bez šaubām, nekad agrāk, gandrīz nekad neesmu sev iedvesis, ka man vajadzētu būt lepnam par savu mākslu vai arī ka es varētu būt

* Gunnars Strenga (1906) — pazīstams politiķis Zviedrijā, ilgus gadus veicis finansu ministra pienākumus.

lepns par to. Nav runa par lepošanos vai par kaunēšanos, bet par daudz ko sarežģītāku, par to es vēl gan neesmu ticis skaidrībā — iespējams, ka tā itin nemaz nav nedz lepošanās, nedz kaunēšanās.

Tomēr meitene traucē man un izjauc manus ekskursus. Viņas jūsmīgā un ziņkārīgā seja izstaro gan nevainību, gan zemsirdību, un es dedzīgi vēlos, kaut nekad nebūtu piedzimis, mazākais, nekad Zviedrijā, Gunnara Strengas laikā, un nekad nebūtu izgatavojis oriģinālu šai pudelei. Ar zināmu jautrību apjaušu, ka tomēr esmu apmierināts ar to — ne jau ar pudeli, dabiski, bet ar galvu un seju. Tās, pats par sevi saprotams, pelnījušas labāku likteni. Varbūt tāpat varētu sacīt par pašu pirmtēlu un par lielāko daļu no mums, kas krituši par upuri dažādībai, ko mēs pat neesam gribējuši. Nav jau daudz tādu, kas paši izvēlas ķermeni, kur galvai laist saknes,— vai galvu, kur apmesties. Pats es nekad nebūtu izvēlējies iesīkstēt sevī, ja man būtu bijušas izvēles tiesības — vismaz uz visiem laikiem ne.

Es šaudos ka atspole, vēl aizvien cenšos tikt vaļā no galvassāpēm. Metos uz ateljē virtuves stūrīti, lai noskūtos. Pa ceļam ar otru kāju nomaucu kurpi. Tā paliek ateljē vidū un žāvājas nenospodrināta. Es mirklīgi pagriežos un aizsperu to prom, pasperu zem vecā dīvāna, lai meitenei nebūtu pārmetumu pilnu skatienu jāblenž arī uz šo nevīžības zīmi. Aši noskujos, cik labi vien varu, uzlieku papīra dvieļa gabaliņus uz asiņojošiem iebrūcējumiem. Skraidu pa ateljē, atveru veco salona skapi un izrauju no turienes gandrīz vai baltu kreklu un tumši brūnas zeķes. Aiz drapējuma paķeru tumšo uzvalku un uzrauju mugurā. Papīra gabaliņi krīt no manas sejas kā vīstošas lapas, kā sarkdami,— atkal steidzos uz kambari, lai paņemtu citus papīriņus.

Meitene stāv un pētī grabažas uz galda, es gan vēlētos, kaut viņa atbrīvotos no savas apbrīnojamās bardzības un nebūtu tik paštaisna (ja viņa patlaban ir noskaņota uz kaut ko tādu). Es ierauju pāris lielu malku aukstās, negaršīgās kafijas no katliņa, košļāju kafijas biezumus. Kad beidzot ieeju guļamistabā, lai noģērbtu pidžamu un sasūpējušo apakšveļu un uzģērbtu uzvalku, pamanu, ka esmu aizmirsis izņemt no skapja dažus apakšveļas gabalus. Bet man nav laika iet atpakaļ, lai tos paņemtu. Es uzvelku kreklu, zeķes un uzvalku uz plikas miesas, bez kādas apakšveļas. Pamanu, ka esmu licis vaļa no galvassāpēm. Mūzika lejā arī ir apklususi. Pēdējā mirkli atklāju, ka man kājās nav kurpju, metos tās meklēt — drudžaini — un tad tās uzvelku.

Tā nu es stāvu saģērbies un saposies savas guļamistabas vidū, noskuvies un asinīm notraipījies, gatavs, tikai nezinu, kam.

Nē, cs atskār.šu, ka patiesībā nezinu, kāpēc esmu ļāvies, lai meitene pārsteidz mani ar savām pavēlēm, kāpēc esmu uzklausījis viņas paziņojumu, man vēl aizvien nav ne jausmas, par ko ;;eit ir runa. Es pasaucu viņu, pirms pagūstu apdomāties, šajā pašā mirklī atceros, ka man būtu vajadzējis pretoties vai vismaz apšaubīt šo ērmīgo pasākumu, kurā es neparastā vājuma brīdī liku ierauts. Un, pirms es pagūstu iesaukties, tas ir jau pateikts, un man atliek vienīgi turpināt:

—  Nāc, draudziņ, nu es beidzot varu iet, iesim lejā, lai viņiem nav jāgaida!

Viņa stāv durvīs un apvēro mani ar vājpiena zilām acīm. Es sajūtu papīra gabaliņus uz sejas, tos kņudina viņas skatieni, un es notraucu tos — papīriņus; viņas acis tur mani gūstā. Jautāju viņai:

—  Kā tevi patiesībā sauc, mazo draudziņ?

Viņa atbild:

—  Ko tu joko —«mazo draudziņ»! — tēvs gan zina, kā mani sauc!

Lifts laižas, lejup vai augšup, man reibst galva, un es izgrūžu muļķīgu, metālisku smieklu šalti, paildzinu nojautu pārlieku ilgi — veltīgā cerībā, ka izdzirdēšu zvanu, laipnu un pazemīgu. Tēvs!?

—  Protams … he . . . protams, protams, es zinu, kā tevi sauc, mazā. . . mazā, tu! Tu taču labi saproti, ka mazliet joko, es domāju … es esmu izklaidīgs un nezinu, protams, ko īsti sarunāju. Tu taču zini, ka es mēdzu paķircināties par visiem taviem vārdiem — es domāju, man šķiet, ka ir jauki dzirdēt tevi ātri tos noskaitām.

Es pats dzirdu, cik māksloti un izmisīgi, juceklīgi tas izklausās. Mēģinu kaut ko labot, drausmīgi mānos un stipri kaunos.

—  Bez šaubām, tu atceries, kad biji pavisam maziņa, visupirms tu iemācījies pateikt, ka tevi sauc, un man likās, ka tas bija jauki — piedabūt tevi pateikt, kā mēs spēlējāmies, es jautāju, un tu ātri noskaitīji, lai gan tik tikko mācēji skaidri runāt.

Es jūtu, ka man jau pamats zūd zem kājām, un izsaku vēl vienu smieklīgu, neveiklu pārspīlējumu:

— Tu mīļā, mana mīļā meitenīte!

Neīstums iegriežas manā balsī līdzīgi skrāpjvīlei. Mana slimā sirdsapziņa sašķobās, tāpēc ka neesmu īstais tēvs — vai varbūt patēvs. Es neko neatceros. Es ciešu sakāvi, par kaunu man pašam. Nevaldāmas dusmas verd mani — vēršas pret mani pašu, pret viņu, pret visu. Kauns sajaucas ar svelošām aizdomām, ka esmu mērķis asiņainam apsmieklam vai vismaz kaut kam, kas izspiež aukstus sviedrus. Sliktākais, iespējams, ir tas, ka man tā vien

liekas cs pats ar saviem nožēlojamiem spēkiem pūlos iepīties šajos zirnekļa tiklos.

Viņa uzsmaida man uzticīgā atklātībā vai atklāti izsmējīgi, un es pieeju viņai klāt un tēvišķīgi aplieku vienu roku ap pleciem. Un tajā pašā mirklī nolādu savu nodevīgo roku, bet dzirdu ari savu muti pļāpājam — glaimīgi un vēlīgi. Mirklīgi man liekas, ka tas neesmu es, kas runā,— tā nav mana mute, bet sarkans piedzērušas dzērājcūkas purns. Sis purns nozadzis manus sejas vaibstus.

—  Nu, nu, būsim draugi, iesim lejā, tu — mana maziņā un cs — lielais!

Beidzot viņa atbild:

—  Kā tēvs jokojas, man gan ir tikai viens vārds — Einar — tāds pats kā mātei!

—  Jā, protams, maziņā, bet es domāju ari par uzvārdu, par kaut ko vairāk,— es izlokos.

—  Tikai viens,— izlabo mazā, lieliskā rēķinātāja.— Florda — mātes uzvārds, nevis tēva. Erna Florda, tas nav tēva uzvārds.

Es saklausu pārmetumus viņas dzidrajā balsī, pārmetumus vesela gada garumā, šajā bērnišķi pārvērstajā sievišķa balsi saklausu smeldzīgu žēlošanos desmitgažu garumā. Kāpēc es neapprecējos ar viņas māti!? Ja viņa ir mana meita vai mana pameita, kāda sena sakara auglis — vienalga, kāda,— es esmu piemānījis viņu, pazemojis viņas! Es esmu mazinājis pats savu vērtību.

Mums jārūpējas citam par citu. Mēs, cilvēki, dzīvojam bez kādas aizstāvības, tik bezpalīdzīgi nolemti īstenības aizskārumiem, gadījuma varai, grūtībām un pazemojumiem, tāpēc mums jāmīl citam citu. Mums jāmīl citam citu, kā vien mēs varam,— ar ķermeņiem un to piedēkļiem, ja reiz esam ar tiem apgādāti un varam izmantot šādus ieročus. Bet mums ari jārūpējas citam par citu ar visu to, kas mums dots,— ar sirdi un prātu, ar gribu un ticību. Un, ja nu mēs nevaram mīlēt cits citu, jo tas, kas mums jāmīl, nav mīlestības cienīgs vai arī mēs paši nespējam mīlēt, neesam mīlestības cienīgi,— mums tik un tā jārīkojas, it kā mēs mīlētu. Svarīgāks ir tas, ko mēs darām, nevis tas, kā mēs jūtam! Svarīgāks ir tas, kas mums jāvar izdarīt, nevis tas, ko mēs varam izdarīt un ko mēs izdarām! Ko mēs zinām par to — ko spējam — šī apjausma svarīgāka par to, kas mums jāvar! Svarīgāks ir tas, kas mums jāvar just, nevis tas, ko mēs jūtam!

Kā es varēju būt tik zemisks, neapprecēdams viņu,— ja nu viņa no visas sirds pēc tā alkst?! Man pašam jāizpērk savi grēki tajā necilajā veidā, kādā es spēju, nemākulīgi, tā, kā to daudzi dara, gluži tāpat, kā mēs to cits no cita gaidām — ar muļķīgām,

neapdomīgām un maldīgām cerībām, kas mums dotas. Ar mīlestību — jā, patiešām ar mīlestību, ar to mīlestību, kādu nu katrs var izperēt mūsu šaurajos krūšukurvjos, ja palaimējas, ikviens savā veidā. Vai arī uzliekot maskas, ko ar lielām pūlēm varam uzlikt, ja citādi mīlēt nespējam. Stikla pūtēju mīlestība! Kasešu mīlestība, konservēta mīlestība — tomēr mīlestība, savveidīga mīlestība!

Es jūtu, kā roka, kas vēl aizvien guļ uz meitenes pleciem, kļūst smaga aiz sentimentalitātes un neīstas atbildības sajūtas, un es noceļu to.

Mēs abi ejam uz durvju pusi, mēs beidzot esam ceļā.

Tēvs!? Bioloģiskais tēvs, vecpuisis vai šķirtenis? Pieņemtais tēvs, kas devis savu vārdu? Āksts? Izsmietais tēvs? Es ļoti labi saprotu, ka man jānonāk pie kādas skaidrības. Taču pauris ir tukšs un sirds ir tukša, un es esmu trūcīga butaforija. Mēs steidzamies, un es esmu pateicīgs šai steigai, kas attaisno mani, jo man neizdodas nākt pie skaidrības.

Tieši tā! Pakāpiens, un meitene vada mani tieši uz durvīm ar sarkano sirdi, kuru vairs neapspīd gaisma, uz Elnas ateljē. Es saklausu balsis, dūkoņu.

Aiz durvīm ir neliela garderobe, piebāzta ar virsdrēbēm, kas met kūkumu, karādamās uz āķiem zem cepuru plaukta. Cigarešu dūmi un puķu smarža, un parfīma aromāts jau garderobē uzvilnī mums līdzīgi pasaldenam izgarojumu mākonim.

Pa kreisi atrodas tualete. Durvis ir pavērtas. Pie tām karājas emaljas plāksne ar uzrakstu «Tipogrāfija». Aiz durvīm pazib izplūdusi, trīsdesmit līdz piecdesmit piecus gadus veca sieviete spinātzaļā apģērbā. Viņa lokās kā zutis, kārto un gludina apžņaugtos, zaļos svārkus, lai tie stāvētu līdzeni virs apakšveļas, kas acīmredzot neviļus saņurcījusies. Viņa uzmet man pētīgu skatienu.

Es neveikli paloku galvu, viņa apstājas, pievērš seju man, smaida, pārpārēm apmirgo mani kā spilgta gaisma. Viņa dedzīgi sasit plaukstas, skaļā balsī iesaucas:

—  Beidzot viņš atnācis, ilgi gaidītais brīdis ir klāt! Viņš ir klāt! Līgavainis ir klāt!

Dūkoņa tūlīt pat apklust. Kāds no kompānijas sāk aplaudēt, un nogrand aplausu vētra. Sajā pašā mirklī zaļā sieviete izmetas no tualetes, pienāk pie manis, apliek rokas man apkārt. Ietīdama mani biezā, saldā maijpuķīšu smaržas mākonī, viņa izsaucas:

—  Beidzot, es tik ļoti priecājos par Elnu un par tevi arī, tu nevari iedomāties, cik priecīga es esmu!

Un viņa ņemas skūpstīt manu muti. Smaržo pēc mentola, ziepēm un maijpuķīšu esences. Es jūtos kā smaržīgā jaunaudzē,

vismaz smārdā — smaržu mākonī, tā to sauc; es mainu savas domas, spēji un pārmetumu mākts: par smaržām tas sauc!

Viņa ir mīksta un liela, es jūtu, kā manas rokas šaudās ap viņu un piespiež viņas augumu pie manējā. Tad es pamanu, ka viņai ir dziļš dekoltē uz muguras, tā ir kaila, silta un maiga. Pirms es mēģinu pārvarēt sevi, dzirdu sevi izsaucamies: tevi nepazaudēšu salmu cisās! Sī vienkāršā frāze izlaužas no manis kā svešiniece, kā liekēde; es nezināju, ka esmu to lolojis sevī. Taču viņa nesadusmojas — viņa ķiķina.

Un šī liekēde iemetas labajā plecā un rokā un uzņemas komandēšanu vienā mana ķermeņa daļā. Es manu, kā roka slīd lejup pa viņas muguru. Sis reljefs nešķiet svešs, it kā es būtu šādā veidā jau agrāk to iepazinis daudzas reizes. Izgriezums, liekas, nekur nebeidzas. Beidzot (jā, tieši pie beigām!) sajūtu divus apaļumus atduramies pret roku, un tur, visupirms tur, sataustu kleitas malu. Tad beidzot viņa atgrūž mani ar āksta izteiksmi sejā, tā vairak glaimo nekā pārmet.

Viņa saņem manu roku, un mēs ejam tālāk, iekšā dzīvoklī. Es vairs neesmu noteicējs pār to, kas notiek,— ja vispār kādreiz esmu bijis.

Es ienāku iegarenā hallē, diezgan lielā, tomēr pieticīgi iekārtotā; tā plešas uz visām pusēm. Pirmais, ko ieraugu, ir kantora rakstāmgalds pie garākās sienas, tieši pretī. Uz galda ir divi telefoni, pāris papes kartišu, kādas mēdz izmantot kartotēkām, divas augstprātīgas puķu buķetes — krizantēmas. Neērts kasešu magnetofons stāv uz mazliet garāka galda turpat blakus rakstāmgaldam. Zems sarkankoka bārs ir pa kreisi — atvērts, plauktiņos pudeles un glāzes, pudeļu vāciņi pelnutraukā, bārā ir daudz dzērienu.

Es saprotu, ka šeit viesi tiek sagaidīti un izvietoti, šeit rūpējas par pasūtījumiem un laika skaitīšanu. Pie sienas aiz rakstamgalda karājas četras zīmējumu vai gravīru reprodukcijas, kuras, šķiet, gatavojis kāds, kas gribējis līdzināties Fragonaram*. Seit acīmredzot ir labāks ateljē — pretējā gadījumā pie sienas karātos pavisam citas bildes. Durvis pa kreisi, īsākajā sienā, ir ciet — tās droši vien ved uz virtuves nodalījumu. Abas durvis labās puses īsākajā un garākajā siena, pie. rakstāmgalda, ir plaši atvērtas.

Cilvēki pazib, visi ir uzcirtušies. Daudzi aplūko mani, daudzi jo daudzi aplūko mūs visus trīs, kad mēs tuvojamies: zaļā sieviete, meitene ar balinātajiem matiem un es. Es vēl aizvien esmu aplicis rokas viņām apkārt, it kā man vajadzētu atbalstu.

* Fraļjonārs Zans Onorē (1732 1806) — franču gleznotājs, kura darbos daudz erotisku motīvu.

lis nekad agrāk neesmu bijis šādā lokālā, cik vien varu .ikerēties. Es nezinu, kā šeit jāuzvedas, jo viss izskatās ļoti nevainojami, uzposts. Tāpēc es stingi, verdziski klanos uz visām pusēm. Neviens nepiegriež man vērību, tomēr es tieku apskatīts,

•           ķiet, ari aprunāts.

Aiz halles redzama gara rinda istabu, kas atrodas ielas pusē, 1as šķir divas trīs starpsienas jeb tapetēm aplīmēti dēļi, kuri sniedzas līdz ārsienai. Kambīzes jeb šauri kantora kabineti, kā nu tos varētu nosaukt, redzami iepretim nelielai pasāžai, kas ir vistuvāk hallei, kur mēs stāvam. Durvis ir atvērtas. Es pēkšņi ieraugu mazas nišas. Tās ir smalkas un salkanas, ieturētas pasteļtoņos, gluži kā jaunkundžu istabas; viscaur noklātas paklājiem, atpūtas krēsli ar lieliem spilveniem visās varavīksnes krāsās, lelles un talismani, kam mērkaķu forma, rotaļu lācīši un citi zvēri, daži ietērpti leļļu drēbēs. Lieli spoguļi. Logi ar skatu uz ielu vai pagalmu aizklāti ar bieziem aizkariem jeb drapērijām, ko apspīd mazu lampiņu gaisma kaut kur aizmugurē.

Mulsinoša nevainība krīt acis šajā iekārtojumā — gaume, kas apliecina naivumu un gaišu saldtiksmību. Ko tas nozīmē? Ko grib tie, kas šeit dzīvo vai arī uzņem viesus, vai arī tie, kas šeit tiek uzņemti, vai ari tie, kas šeit strādā citā sakarā,— pieaugušie? Tam visam taču būtu jātic! Vai viņi šajās salkanajās, kliedzoši nevainīgajās kulisēs un dekorācijās grib rast sev sapņu pasauli? Jeb vai šeit dzīvo cilvēki, kuriem patiešām šīs ir mājas? Vai šīs slēptuves nekļūmīgi atklāj, kādi ir cilvēki un kā tie vērtē paši sevi un savus apstākļus? Tomēr viss, kas šeit viz tik jaukā ziedu burvībā un mazu meiteņu mīlīgumā, vienlaikus ir ari tik šablonisks un bezpersonisks, nepastāvīgs. Tas viss ir īstenībai svešs, bet galu galā līdz apnikai sazīmējams.

Man ir grūti rast skaidrību untumos un vērojumos, kas mutuļo mani.

Ja tas, kas šeit tiek piesaukts, ir grēks, tad tas ir dīvaini izplūdis un nenobriedis. Un, ja trūkums un pagrimums atvedis šurp tos, kuri patlaban uzturas ateljē, tad šis trūkums un pagrimums vienlaikus ir maigs un atjaušams, varbūt pamuļķigs un juceklīgs, bet tik un tā īsti pierasts, teatrāli īsts. Vai ari tas ir kaut kas tāds, kas ir daudz zemāk kritis un vairāk samaitāts,— tieši šī bēmišķīguma savveidīgs apkaunojums. Pēkšņi manī mostas vēlēšanās, kaut atkal ieskanētos austrumu mūzika — dīvainā vēlme pārskrien man līdzīgi drebuļiem.

Mana zaļā pavadone ved mani uz bāru. Viesi vai arī tie, kas šeit dzīvo, nāk ārā no mazajām istabām, pretī mums, uz halli. Viņu nav tik daudz, kā sākumā domāju,— varbūt kādi divi desmiti. Lielākoties jaunākas un pusmūža sievietes, pamatīgi

izkrāšļojušās, bagātīgi likušas lietā parfīmu, ar augstu matu sakārtojumu karameļu krāsās, īsās un gaisīgās, spilgtās, dekoltētās kleitās. Es nekad neesmu redzējis tik daudz pārlieku drosmīgi dekoltētu sieviešu kā šajās viesībās. Pazib arī pāris vīriešu kārtas personu un daži vecāki cilvēki.

Divus no vecajiem, šķiet, es pazīstu, taču nevaru acumirkli atcerēties, kā viņus sauc: klienu, vecu, teju, teju plikgalvi dāmu un grīļīgu, samulsušu vecīti žaketē. Viņam ir balti mati ar zeltainām šķipsnām, garena zirga seja un ūdenszilas, blāvas acis, tādas kā izmērcētas.

Dziļš, silts maiguma uzplūds ceļas manī. Večuks sagūsta manu skatienu, tuvojas man, un es redzu, kā viņš cenšas izvilināt vēlību un sirdssiltumu no saviem nožēlojamiem, zust sākušiem dzīvības spēkiem. Viss, kas palicis pāri no sejas vaibstiem: plāna miesas un ādas kārtiņa, kas ar pūlēm kustas, vājie muskuļu kamoli raustās kā pusnoslāpušas zivis igvātā, parādās sārti plankumi, un lipīgas, biezas asaras iezīmē apakšējos plakstiņus. Es jūtu dziļu, sāpīgu līdzcietību. Bet līdzcietībai pret manu gribu jaucas klāt viegls pretīgums. Man noder indiešu formula: tat tvam asi — tas tu esi!

Man nav jākaunas par pretīgumu, ja nu es nejauši spēju to sajust; tas zūd pats no sevis, tas ir mans ienaidnieks. Bet varbūt man ir iemesls kaunēties par savu slimīgumu, pašmilas un žēluma piejaukumu tajā — tat tvam asi — tas tu esi!

Es zinu, ka vecūksnis ir mans tēvs — un vecajai sievietei būtu jābūt manai mātei, lai gan viņa dzīvajā dzīvē nekad nav bijusi tik veca kā šī sieviete, kas patlaban ieradusies šajās svinībās. Abi divi jau sen miruši. Viņu klātbūtne aizkustina mani. Droši vien es pats arī esmu miris — ja vispār esmu dzīvojis.

Zaļā sieviete, meža nimfa pie mana sāna, pasniedz man glāzi, ko viņa piepildījusi ar sārti iekrāsotu, putojošu šķidrumu no bāra. Es laipni pasniedzu glāzi tālāk vecajam vīram» varbūt daru to tāpēc, lai izvairītos no viņa apskāviena, varbūt baidos no elpas, kas nāks no viņa vecās mutes un plaušām un ko es noteikti sajutīšu. Es saņemu jaunu glāzi no savas pakalpīgās meža meitas. Es paceļu glāzi pret vecūksni, viņš gatavojas tādam pašam žestam. Mēs saskandinām. Es dziļi ielūkojos viņam acīs un dzirdu, ka daži mūsu kompānijā klusi aplaudē. Viņš dzer, no lūpu kaktiņiem tek — es dzeru un ļauju tecēt šķidrumam no lūpu kaktiņiem; viņam nav jākaunas, viņš ir viens ar sava vecuma vārgumu. Es gatavojos apskaut viņu un mēģinu ieelpot dziļāk. Es paplešu rokas apskāvienam un tuvojos viņam.

Bet mazā meitene, kas aizvien nepacietīgāk spiežas man klāt, saņem visus savus spēkus, lai lauztos uz priekšu, un novirza

mani no kursa. Mirkli šaubos, man gan izdodas nolikt glāzi, pirms izleju atlikušo dzērienu, un esmu spiests sekot manai tiranizētajai. Cilvēki, kas spiežas ap mums, palīdz viņai, atbrīvodami mums ceļu uz halles labējo galu. Viņu draudzīgie skatieni mirdz kā kuģu ceļa ugunis.

Vecā dāma, kam vajadzētu būt manai mātei, raud, zaudēdama spēkus un gūdama atvieglojumu, droši vien viņa nezina, kāpēc raud,— viņa aizgriezusies no mums un, šķiet, apvēro lielo krizantēmu buķeti. Man pienāktos ari viņai izrādīt cieņu un maigumu. Bet mazā līgavas māsa ir nepielūdzama — es ieraugu, ka viņai pēkšņi rokā parādījies puķuzirnišu pušķis. Viņa traucē man tuvoties manai mātei, un zaļā sieviete palīdz aizspraukties projām, attālināties no vecajiem cilvēkiem. Glāsaina jauku smaržu siena un gaišās puķu krāsas — sārtas, zaļas un liegas — man traucē nodevīgi vardarbīgā veidā.

Aicinošais ceļš vedina tālāk mani uz īso sienu pa labi. Sajā galā es ieraugu savu līgavu — tā nevarētu būt neviena cita. Viņa staro man pretim, atplaukst tieši manam fascinējošam skatienam.

Droši vien viņa parādījusies no blakusistabas, pēkšņi kā trusis no burvja rokām vai kā negaidīta uguņošana, es viņai agrāk nebiju pievērsis uzmanību. Tomēr visu skatieni un visu cerības, ne tikai manējās vien, piespiež mani doties pie viņas. Ari manas mātes skaļās raudas spiež mani doties uz priekšu. Viņas, pats par sevi saprotams, piedienīgais dvēseles nemiers apliecina, ka no vāra, pārlieku jutīga pacēluma būtu varējis pārtapt īstā, neliekuļotā izmisumā. Es neizprotu viņas spēcīgo reakciju, tomēr jūtu noslēpumainu pateicību.

Mana līgava, varbūt meitēna māte — viņu sauca Elna — tātad Elnas māte, mana sieva cilvēku, ja arī ne likuma priekšā, stāv pie nelielas pults. Pirmoreiz uzmetot viņai mirkli, man iešaujas prātā, ka viņa ir celuloīda lelle, kura tur nostādīta,— spilgta, sastingusi, nekustīga un spoža. Tomēr nekāda karnevāla lelle tā nav. Viņa kustas, smaida, aplūko mani. Es zinu, ka viņa smaržo — pēc kosmētikas un esencēm, arī pēc cilvēka, sievietes, dzīvas radības.

Viņa ir aplam līdzīga meitai. Tikpat mazs augums. Jā, meitēnam, protams, ir tikai deviņi desmit gadi un mātei droši vien ir vismaz četrdesmit. Grūti noteikt viņas vecumu, viņa ir stipri nopūderējusies un izkrāšļojusies, meitenes mazais augums saderas ar viņas vecumu un tātad zināmā mērā ir mantots no mātes, lai gan māte ir tikpat maza, pat pusgalvas tiesu mazāka. Es nevaru izšķirt, vai viņa ir bērns vai pundurīte, vai ari tikai ļoti maza auguma sieviete.

Mani pārņem baisas aizdomas, un cs ar acīm meklēju meiteni. Viņa no tiesas ir pazudusi! Tikko viņa bija man blakus, nu viņas nav nekur, itin nekur, es pat nekādi nevaru atcerēties, vai viņa stāvēja man līdzās, kad es pirmoreiz ieraudzīju līgavu.

Es baidos, ka esmu iemānīts šausmīgā slazdā. Varbūt jau gluži pieaugušais, stingrais skuķēns pats parādījies pie pults! Varbūt viņa ir pārģērbusies, starp citu, nav nemaz vajadzīgs tik daudz laika, varbūt rīkojusies tikpat aši un nemanāmi kā varietē mākslinieka veikla asistente — un nu viņa stāv tur! Niecīgākā kļuila no manas puses var mums abiem nākt par ļaunu. Jāsaglabā, auksts prāts — es saku sev — ļoti auksts! Mani nedrīkst kavēt manas mātes nevaldāmās raudas.

Mazā ir vēl bērnišķīgāk un spilgtāk ģērbusies nekā pirms mirkļa. Es nopētu viņu no lejas līdz augšai. Ļauju skatienam slīdēt tieši šajā virzienā, un tas ir iejūtīgi un gudri no manas puses. Mani pētīgie skatieni, kas apstājas pie dvēseles mājvietas, noteikti liekas daudz īstāki un mazāk uzkrītoši nekā mirkļi, kas slīd no augšas uz leju, dodot ieganstu tenkām par netiklību.

Viņai ir spīdīgas, jaunas laka kurpes ar spožām misiņa sprādzēm, ko rotā vizuļi. Kājās krīta baltas pusgarās zeķes, kas sniedzas gandrīz līdz ceļgaliem. Kleita ir gaiši zilā un baltā krāsā, pašūta no viegla un gaisīga auduma, kas cieši nepieguļ augumam, to augšup ceļ žilbinoši balti apakšsvārki no gāzveidiga materiāla, tiem ir mežģīņu maliņa, pusdecimetru garāka par kleitu. Kleita ir ļoti īsa, tikai kādu plaukstas platumu zem gurniem — gandrīz vai maza bērna kleitiņa. Augstāk, tieši zem krūtīm (jeb tajā vietā, kur jābūt krūtīm), ir plata, gaiši zila zīda lente ap vidukli, tā sasieta lielā šleifē, kura guļ uz apaļīgā, bērnišķīgi izrieztā vēdera. (Es ceru, lai dievs stāv man klāt, ka viņa atkal nav stāvokli!) Kuplās piedurknes noslēdz tādas pašas šleifes.

Rokās viņa tur lielu puķuzirnīšu, frēziju un mimozu pušķi — cs esmu pateicīgs un priecīgi pārsteigts, ka man tomēr ienācis prātā sagādāt viņai līgavas buķeti, lai gan es nekādi nevaru atcerēties, kā esmu to pasūtījis. Man iešaujas prātā, ka es būtu varējis labāk nopirkt spēļu lācīti,— un nojauta par iespējamo muļķību nostāda mani pārlieku neērtā stāvokli, kas tūlīt pat liedz man apmierinājumu par neizskaidrojamo pušķi.

Viņas garenajā sejā vairs nav ne zirdzisko, ne juteklisko vaibstu, kurus cs pirmajā mirklī domājos sazīmējis. Tā izskatās mīlīga un jauka — apaļi lelles vaigi dzidrās krāsās, sarkanā un baltā, izstieptas sulīgas un spulgi sarkanas lūpas, garas, uzliektas, ar melnu tušu nokrāsotas skropstas, iespējams, mākslīgās. Acis ir lielas un spožas, ausu ļipiņas meža zemenīšu sārtumā ar apaļiem, lieliem jūrasziliem porcelāna klipšiem. Viss viņas tēls

t/'.laro nevainību un vaļsirdību. Viņā ir tas pats nevainīgās un 'ivrUaimigās kvēles atspulgs, ko es gribu atsaukt atmiņā no savas lirmības dzimšanas dienu svinībām un Ziemsvētkiem, kad bērni rglītei noņēma svētku gardumus. Bet viņas starojums ir spilgtāks nekā vislīksmākajās bērnu dienu svinībās, kurās es nernū/airi nebūtu varējis piedalīties,— nekad agrāk neesmu atzinis tik uzplijīgu, nepiekāpīgu un augstprātigu nevainību.

Man par kaunu es tik un tā nepagūstu aizsargāties pret nelāgu un nelūgtu impulsu, kas uzvirmo no kāda mana dzedra jūtu slaņojuma. Galvvidu viņai rotā līgavas vainags, plats, smalks, ar Ievītām miršu lapām un sarkanām plastmasas ogām. Sī detaļa modina manī dusmas un stipru nepatiku. Manī kliedz naidīga un izsmējīga balss: nepiestāv! nepiestāv! visi zina, ka nedz viņa ir jauna meitene, nedz es esmu jauneklis! viņa šajā nožēlojamā konvencionālā pasākumā mūs abus dara smieklīgus — šīs muļķīgās bezgaumības dēļ! viņa pārvērš mūsu kāzas lētā teātrī!

Bet tajā pašā mirklī es to nožēloju, jo sliktas domas ir apkaunojošas. Kādas man tiesības spriest tiesu!? Ko es zinu par viņas apstākļiem un raksturu vai arī to nabadzību, kādā viņa dzīvo!? Vai es zinu, kur viņa meklējama tajā bēdīgajā bezgaršīga spožuma, sazagtu mantu, bezgaumības un grūtību paspārnē, kādā viņa slēpjas!? Viņa noteikti pati to nemaz nezina.

Viņa pieķeras pašas radītiem veidoliem kā mēs visi, piespiežas to izdarīt — bet viņa vairāk nekā mēs visi ir atkarīga no tā, ko nespēj pārvarēt! Ko es zinu par to, kur viņa ir un kāda ir viņas dzīve — apkaunojums vai izvirtība, lūgums vai dāvana! Es redzu vienīgi čaumalu vai kūniņu, kokonu, tā vien es redzu — tie parādās manām acīm un garam ari tikai kā čaumalas un kokoni. Pat kokons — šī spilgtā lelle manā priekšā varētu būt no celuloīda — ir tikai nejauša uzturēšanās vieta kādam, kas netīši iekļūs tur tieši šajā mirklī, bet ātri vien var ieslēpties kādā citā veidolā.

Ēnas es redzu — atsevišķus neskaidrus ēnu apveidus, ko met kāds, kas slīd projām no manis un projām no sevis un kas nonācis ilūziju un dvēseles klejojumu bezmērķīgā gūzmā. Es redzu viņas mēģinājumu, mans skatiens un mans prāts ir arī vienīgi mēģinājums, tie ir bezpalīdzības žesti kādā mūžīgas prombūtnes trikā. Taustīgāk es skatos. Es redzu pēdas nospiedumu, tur kāds spēris soli daudz agrāk, nekā es spēju to pamanīt.

Man nav nekādu tiesību spriest ne par vērtību lielumu, ne izpratnes dziļumu, vēl jo mazāk nosodīt — nē, pat apspriest man nav tiesību. Viņa taču neeksistē, šī nabaga būtne, kas mani tik ļoti samulsina,— viņa ir rēgs, tāpat kā es pats esmu rēgs, jo mēs visi neesam nekas cits kā tikai rēgi mums atvēlētajā dzīves cēlienā. Tā būtu cietsirdīga netaisnība — spriest par kādu viņa prom

būtnē —, kaut kas nedzirdēts, neparasts. Un šo netaisnību vairo» tu vēl tā persona, kas gribētu spriest, kaut pati nebūtu klāt. Vien* karnevāla lelle paceltos pāri otrai karnevāla lellei! Vienam aizvietotājam vajadzētu pacelties pāri otram aizvietotājam, it kā ail aizvietotāja neslēptos kaut kas vai kāds, kas pat nav aizvietotājs!

Ar visu saprāta spēku mēģinu apspiest nelāgo impulsu. Mēģinu lūkoties stingri un mierīgi viņas nožēlojamajā līgavas vainagā, lai saskatītu, ko tas varētu nozīmēt, un manu prātu neaptumšotu tā acīm redzamais trūcīgums. Es blenžu gan ļoti cītīgi, gan gauži atturīgi, man jāizliekas par idiotu: vai nu inanī plosās izsmiekls, vai muļķīgs izbrīns. Es pats nezinu, kas esmu,— bet man nav nekādās vajadzības sev atskaitīties.

Kad tuvojos viņai, mani pārsteidz vēl kāds strāvojums;» smarža! Tieši tā! Viņu cieši apņem smaržu mākonis: maijpuķīšui parfīms, ziepes, ādas sviedru smaka un mentols. Es esmu laimīgs,1 ' ka varu domāt par šo starojumu, nosaucot to par «smaržu», nevis ' par «sinaku». Sī smarža pārmāc puķu smārdu, kas ari noteikti ir kaut kur, lai gan šeit ne. Jo tās taču ir dzīvas, nevis plastmasas^ puķes.

Viņa uzsmaida man, zobus nerādīdama, vienīgi ar lūpām unf acīm. Mentola smaka un sakniebtas lūpas — es saprotu, ka viņai ! nav pieticis prāta vai laika, lai aizietu pie lietpratīga zobārsta.» Viņa ir nabadzīga, varbūt viņai klājas grūti vai arī viņa ir? nevērīga pret sevi — nerūpējas par sevi, kā nākas. Arī šajā ziņā* es jūtos vainīgs — uzmanība ir pametusi mani, piesardzība* sašķobījusies. Esmu pārlieku slinks un egoistisks — nopelnu § par maz naudas un atsakos no pārāk daudziem priekšlikumiem.»

Man neizdodas pasmaidīt, kā gribētos. Es jūtu, kā smaids, ko ar pūlēm ielāgoju sejā, iegūst glazējumu, stīvumu un tad izdziest. Tāpēc es labāk tuvojos viņai, nostājos kreisajā pusē, ar muguru pret publiku, un aplieku labo roku ap viņas pleciem.

Tad es ieraugu, ka arī viņai ir dekoltē uz muguras. Mana roka, J mazā marionete, kas gulēja ļoti zemu jau tad, kad slīdēja pār J viņas pleciem, slepus slīd arvien zemāk. Tā kustas patvarīgi — ,1 ar svešādu spēku. Vienlaikus es pūlos gar smaidu, mēģinu, tā ! sacīt, to mīkstināt, padarīt maigāku un nepiespiestu. Man šķiet, ļ ka man pamazām arī izdodas piesaistīt skaiitāju uzmanību ar j cilvēcisko, cilvēkmilas pilno, maigo smaidu, nevis ar cilvēcisko ļ labo roku.

Bet roka slīd arvien dziļāk un sajūt — alkaini, aizvien stiprāk 1 un stiprāk — bērnišķīgi maigo, smalko, gandrīz nedabiski gludo ' miesu, nevis kleitas malu. Lellei jeb mazulītei man blakus — cilj vēkam, es domāju, manai sievai — ir dziļi, dziļi dekoltēta kleita. R.oka beidzot aizsniedz divus mīkstus, padevīgi pieglaimīgus

apaļumus ar lēzenu vagu pa vidu, mīkstu un burvīgu spilvena icljefu. Pirmoreiz tā atduras pret dekoltētās kleitas augšējo malu. Viņa saraujas.

Pēdīgi man izdodas piespiest roku atgriezties atpakaļ pie viņas pleciem. Es pavēršu viņu pret sevi, paliecos uz priekšu un noskūpstu uz pieres. Tā ir lipena zem pūdera kārtas. Zem apmetuma kārtas cieši citu pie citas sataustu neskaitāmas grumbas naža asmens asumā. Tāpēc vēlreiz noskūpstu viņu uz pieres.

Viņa uzsmaida man pa paradumam — bezpersoniski, lelles laipnibā, tomēr atklāti, neviltoti, pateicīgi, sakniebtām lūpam. Mūsu radi un draugi aplaudē trešo reizi.

Bet mans rēgainais izskats atkal mani apkauno — patvarīgi. Pirms es apjaušu, ko daru, atskāršu, ka kreisā roka ar kabatlakatu brauc pār seju, noslauka muti un lūpas, berž pavisam stipri. Kad pamanu, ar ko nodarbojos, mani pārņem spēcīgs un svelošs kauns, it kā es būtu dabūjis pļauku. Noslēpju roku un kabatlakatu, cik ātri vien varu. Kabatlakats nav tikko gludināts, arī tīrs nav.

Tad nāk tas, ko es visu laiku zemapziņā biju nojautis: negods, brāziens! Viņa savukārt atbild uz manu laulību ceremonijai piedienīgo tuvošanos šādi — pieskaras man ar savu roku. Es nezinu, vai tas ir tāpēc, ka viņa ir daudz mazāka nekā es un raugas manī no apakšas, vai arī tā izpaužas viņas īpašās rūpes par mani — viņas roka iespraucas starp virsjaku un kreklu, klejo augšup pa muguru, tramigi taustās un lien kā maza vāverīte. Bet necik tālu tā netiek. Pēkšņi viņa raujas prom no manis, pasper pāris ņipru soļu sāņus un pusskriešus pamet visu kompāniju, nozūd blakusistabā. Varbūt viņa raud, izklausās, it kā grieztu un vilktu stingru vīna pudeles korķi.

Es esmu gauži samulsis. Man tā vien liekas, ka esmu ko sliktu izdarījis, gluži visu gan ne. Bet es nezinu, kas tieši viņu tik smagi aizvainojis — varbūt mani skatieni, kas nejauši ieslīdēja starp viņas nožēlojami paceltajām, bet ļenganajām krūtim, varbūt tas, ka es pēc saskūpstīšanās noslaucīju muti ar servjeti, varbūt rokas pastaiga pa viņas muguru? Vai varbūt līgavai jāuzvedas tā, vai arī viņa domā, ka līgavai jāuzvedas tā šādā mirklī, ipaši līgavai ar vainagu?

Tikmēr viņa ir aizgājusi, durvis ciet, un viesus pārņem dūcošs satraukums, vairs nav ne vēsts no jautrās gaidīšanas. Es tik stāvu te — nolaistām rokām, kā mēdz sacīt.

Pie durvīm kāds dauzās, es apjaušu, ka viņu kāds vai kādi meklē, lai pierunātu atgriezties. Bet nekas nenotiek, laiks velkas, nepacietīga rosība pārņem kompāniju.

I

« ^

Kāds ieslēdz magnetofonu, un halli līdz pēdīgam kubikmilimctram piepilda liega, glāsaina un gauži saldena orķestra mūzika, Liekas, ka instrumenti ietērpti spilgtos lakatiņos, izrotāti strausu spalvām, apkarināti ar lupatu strēmelēm un tillu — gluži kA masku ballē, kur viesi attēlo kādu Austrumu reliģijas ritu. Es ļoti labi pazīstu mūziku, to radījis kāds, kas uzlicis krāšņu Morisa Ravēla masku.

Laiks tomēr skrien, magnetofona kasete griežas, viesi dunkst un ņudz kā bites uz skrejas. Es nekad neesmu redzējis tik daudz plankumotu, tik daudz kailu muguru un tik īsus svārkus dažādās karameļu krāsās. Sajūtu mentola saldo smaržu mutē. Man iešaujas prātā bārs, lūkoju pēc tā, meklēju vietu, kur, pēc manām domām, pēdējo reizi to redzēju. Es cenšos pārliecināt sevi, ka daudzi veras manī izvairīgiem skatieniem. Bet varbūt tie nav viņi, bet es pats, kura mirkļi slīd projām.

Es jūtos ļoti vientuļš. Zaļā sieviete un mana mazā meita ir nozudušas. Arī savu veco tēvu es nevaru atrast. Ar skatienu meklēju viņu drūzmā, līdz atceros, ka viņš kļuva akls pēc eksplozijas jau sešdesmit, sešdesmit piecu gadu vecumā. Tāpēc man jāatsakās no cerības ieraudzīt viņu, un es sāku meklēt savu veco māti. Pēdīgi ieraugu viņu. Viņa nāk man pretī no tās puses, kur nozuda līgava. Varbūt viņas aprunājušās kā sieviete ar sievieti, un varbūt viņa grib man kaut ko teikt, dot padomu, kādu ziņu?! Es tuvojos viņai — bet mani pārsteidz kaut kas nepieejams un skumji pārmetošs viņas stājā un sejas izteiksmē. Ar acīm meklēju viņu, mēģinu izlasīt, ko viņa būtu varējusi man sacīt, nevaru noteikt, vai tas ir brīdinājums vai padoms. Es iekšēji saraujos, šķiet, tieku atgriezts bērnībā un saprotu, ka tieši tas man vajadzīgs! Tieši šo atgriešanos gaida no manis, lai es varētu apjaust, kas viņai sakāms šajā mēmajā spēlē, kas turpinās garajā hallē. Es saskatu viņas acīs pārmetumu — ari mīlestību, labvēlību, kura atbruņo stingri, ar maigu un liegu, tomēr neuzpērkamu stingrību manis paša labā — ar mātišķību, jā, tieši ar mātišķību!

Pēkšņi man ataust gaisma jeb nokrīt zvīņas no acīm — viss noskaidrojas, pēkšņi es saprotu, kur ir kļūda un kas man jādara!

Drēbes . . . mans apģērbs . .. apakšveļa!

Es esmu nepiedienīgi apģērbies. Esinu nepieklājīgi apģērbies. Esmu apkaunojis sevi un apkaunojis arī citus — savu mīļoto, savu līgavu, sev līdzīgos! Man taču nav mugurā apakšveļas, uzvalks un krekls uzvilkts uz plikas miesas! To mana nabaga sieva pamanīja, kad tik paļāvīgi aplika man roku!

Es esmu pavirši apģērbies, it kā mestu izaicinājumu viņai un l visiem, un visai šai ceremonijai! Bez aplinkiem runājot, savā

ziņā es izskatos neapģērbies — it kā nebūtu pārliecināts, ka neesmu pazemojies viņas un viņas draugu priekšā. Jā, vēl ļaunāk — it kā es būtu gribējis sagatavot bezceremoniālu un .steidzīgu izģērbšanos, it kā es šajās kāzās, viņaS un manās kāzās, nebūtu saskatījis nekā cita kā vien gatavošanos savtīgai miesas baudai. Es esmu apģērbies tā, it kā viņa būtu mana rotaļlieta, mana lelle, bezdvēseliska karnevāla lelle, kas domata, lai sniegtu man apmierinājumu, un it kā visi šie viesi, draugi, radi un pārējie nebūtu nekas cits kā vien nožēlojami skatītāji un klausītāji, kuri tup aiz līgavas istabas durvīm savtīgi, velti gaidīdami skaņas, ko rada mīlas baudas.

Mans nekautrīgais apģērbs un uzvešanās, viss mans izskats un mana būtība liecina par izaicinājumu un par to, ka es esmu malāstāvētājs — ka eju uz savām kāzām kā uz parastu publisko namu.

Es zinu, ka šajos pārmetumos ir kaut kas ļoti netaisnīgs. Es zinu, visdziļākajā savas dvēseles dzīlē zinu, ka neesmu tāds, par kādu mani uzskata,— tāds vien ne.

Protams, tā ir vistīrākā nejaušība, ka es esmu apģērbies tik nepieklājīgi un izaicinoši, man nav bijis ļaunu, viltīgu nodomu. Es taču pat nenojautu, par ko bija runa, kad devos uz šīm kāzām, bez šaubām, es neko nezināju. Bet tik un tā nevaru vainot nejaušību. Vainot nejaušību taču būtu ļoti slikti, ļoti kļūmīgi — jo, ja es atzītu to, ka nejaušība ielauzusies manā dzīvē un sagūstījusi mani, tad man vajadzētu uzņemties atbildību par savu dzīvi, tikai tad es dzīvotu tuksnesīgā tālumā, vienā vienīgā naidā un augstprātībā, un varas alkās.

Es taču zinu, visdziļākajā savas dvēseles dzīlē zinu, ka tā daļa, ko mēs nesam cits citā un sevī, mūsu dzīvē, nebeidzas pie mūsu varas vai mirdzuma — mūsu vājās varas, mūsu nespodrā mirdzuma — robežas. Un es zinu, visdziļākajā savas dvēseles dzīlē zinu, ka jūtu cieņu un maigumu pret citiem — tāpat kā pret sevi, turklāt tajā pašā juceklīgajā veidā. Tā ir cieņa un maigums, un atbildība, ko modinājusi dziļa, noslēpumaina neuzticība pret to, kas norisinās vien šeit. Tā ir cieņa, ko gara mūžā vairojušas un tālāk virzījušas pamācigas vilšanās un pārmācības — noteikumi un augšāmcelšanās, dāvanas no tukšuma valstības un pārvērtības ar neredzamā ziņu.

Es zinu, ka nepacelšu roku pret cilvēkiem un radībām — nē, tikai to ne! Bet manī tomēr ceļas kauns. Mani nodomi un mani uzskati ir viena lieta. Ko citi gūst no tā — tas ir kaut kas cits, bieži pavisam kas cits. Bet ari par tiem es nesu atbildību un esmu tiesīgs prasīt atbildību. Es savai dzīvei esmu atbildīgais izdevējs, lai gan lielāko tiesu tajā sarakstījuši citi. Mana dzīve rit šeit, es

pats pastāvu tajā caur un cauri, bet es nepastāvu tikai šeit, un tieši tāpēc es esmu tiesīgs prasīt norēķinu par to.

Es saku spraukties cauri pūlim uz garderobi. Es īsti nesaskatu cilvēkus ap sevi — sajūtu tikai viņu smaržas: ziepes, maijpuķīšu parfīmu, mentolu un sviedru smaku. Varbūt savās domās viņi man pārmet tāpat kā mana māte. Es steidzos tālāk, man jātiek no šejienes projām, cik ātri vien iespējams, man nav tiesību apkaunot šo sabiedrību ar savu klātbūtni.

Man jāvērš viss par labu, jāparāda sava īstā daba un jālabojas. Es metos augšup pa kāpnēm uz savu jumta dzīvoklīti — pa trim vai četriem pakāpieniem uzreiz —, taustos gar durvīm, pēdīgi atrodu atslēgu, īsu mirkli baidījos, ka esmu to pazaudējis, tad steidzos iekšā.

Durvis vēl nav aizvērušās, kad es jau metu nost savu jaku. Es novelku kurpes, nemaz neatraisīdams saites. Pēdīgi nostīvēju nost bikses. Es norauju kreklu, runa ir par dzīvību un nāvi, augšējā poga iztrūkst, man nav cita krekla, man jāpiešuj poga, man tā ilgi jāmeklē pa grīdu, aši parakņājos pāris kumodes atvilktnēs, tad beidzot atrodu adatu un diegu, baltu diegu, es ieduru sev, uz krekla parādās asins traipi, mazliet aizkavējos kambarī, lai saslapinātu lupatu un izberzētu traipu, man taču nav cita balta krekla, viss vēršas pret maani, viss soda mani. Mitrais krekls guļ uz maniem ceļiem, man nav gludekļa, es piegludinu to ar rokām, izklāju uz gultas, piespiežu klāt spilvenus, lai krekls kaut kft izžūtu. Esmu izmisis, laiks skrien.

Esmu gluži kails, tikai zeķes kājās. Man jāatrod pavisam tīra vai gandrīz tīra apakšveļa. Es savandu kumodes drēbes, kas nu guļ kaudzē uz grīdas, atrodu tikai netīras drānas, cigāru kastītes, papīra lapas ar piezīmēm, tūkstoš un vienu lietu, apavu lāpstiņu, korķviļķi, zīmuļus, čības, saburzītas kaklasaites. Es iesteidzos ateljē, atvelku drēbju pakaramā aizkaru, meklēju plauktos un uz grīdas.

Tā ir elle, kurā esi sevi nosodījis. Tomēr tā ir bezjēdzīga, nereāla un necienīga elle — siltena un tukša —, un tas ir nespēcīgs, bezmērķīgs, nožēlojams sods. Tā ir elle, kas aizstāj Elli,— kas man šeit meklējams, un kurp es varētu doties!?

Es zinu, ka laiks skrien. Varētu domāt, ka esmu novirzījies no sava ceļa un ļaunumu vērtis lielāku, sējis vien nicinājumu. Bet es zinu, ka man jānes atbildība arī par to, pie kā neesmu vainīgs!

Es atgriežos pie jucekļa kumodes priekšā, kur kankari un tūkstoš un viena lieta izmētāti ap izvilktajām un apgāztajām atvilktnēm. Es rakņajos pa krāmiem, jau kuro reizi pēc kārtas pārcilāju visu, kas atgādina apakšveļu, lai izmeklētu labāko un tīrāko no nonēsātās veļas, kas vēl varētu tomēr noderēt. Izklāju

uz grīdas tīrākos un jaunākos svīterus un apakšbikses, lai tos salīdzinātu un beidzot man izdotos izšķirties par vienu komplektu.

Man iešaujas prātā, ka vajadzētu būt ari zeķu gumijām, tām vajadzētu piederēties pie akurāta līgavaiņa apģērba. Man atkal jāmeklē. Es skraidu kails pa savu istabu, kails kā Ādams pirms grēkā krišanas. Tomēr atziņas koks nezaļo man. Zeķu gumijas es nevaru atrast.

Un laikam ir savs plūdums. Es vairs ilgāk nevaru vilcināties. Es ģērbjos, piedurknes un apakšbikšu staras sapiņķējas, krekls ir mikls un auksts, kaklasaites mezglu nav iespējams sasiet, un man jāmeklē cita kaklasaite, kurpju saišu gali savijusies tik cieši kopā kā odzes ziemas guļā, man apkārt ļaunums, viss ir sazvērējies pret mani. No lejas vairs nenāk ne skaņa. Magnetofons klusē jau mūžību.

ELNAS nama durvis stāv pusvirus. Visur klusums. Mēteļu pakaramais ir tukšs, gluži kā sauljums uz statīva vai kā tukšs fotoaparāta futrālis, kurš platu muti žāvājas un atgādina mazu govs zvaniņu. Zāle ir tukša. Smaržas un cigarešu dūmus tik tikko var sajust, ja es nezinātu, ka tie šeit ir, tad nemaz nepamanītu. Bāra durvis savā nodabā žāvājas, un attaisītām pudelēm nav kam piedāvāt gardos dzērienus, tās var piedāvāt vienīgi cita citai. Neviens nekur nav manāms. It kā šeit neviens nebūtu bijis vairākas nedēļas. Mazās istabiņas gaiteņa otrā pusē šķiet kā iztukšotas karameļu kārbas, tās neko nevar piedāvāt, vien lētu greznību un neērtību.

Cik tad ilgi esmu bijis projām? Kurp visi aizgājuši, vai nevarēja mani pagaidīt, kāpēc es tā esmu pievīlis viņus?! Vai esmu slikts cilvēks? Vai pret mani tiek justs slēpts nicinājums un naids? Vai es atgrūžu cilvēkus? Jautājumi brāžas man pa galvu.

Lai gūtu galīgo apstiprinājumu savai pamestībai, es pusskriešus metos uz virtuves nodalījumu. Tieši tā: pieblīvēta, šaura virtuve ar marmora galdiņu trauku mazgāšanai, gāzes pavards, ar cinku apsista malkas kaste, kas pārveidota par bufeti. Blakus virtuvei vannasistaba ar siltā ūdens rezervuāru, apakšveļa žūst uz auklas, kas nostiepta no vienas sienas līdz otrai. Bet, dabiski, neviena paša cilvēka. Tikai mežģīnes un krāsu mija — neliels herbārijs izlikts žāvēšanai.

Es atkal izmetos hallē, eju pa labi pāri koridoram un ieeju vienā no mazajām jaunkundzes istabām. Atvelku biezos, smagos aizkarus un lūkojos lejā, uz iekšpagalmu.

Tad es pēdīgi ieraugu kāzu gājienu, tas mainījis virzienu. Kāzinieki dodas uz velvi, pa kuru no pagalma var nokļūt uz ielas.

Karieti rotā zariņi un puķes. Tā tikko pabraukusi zem velves. Tā virzās uz priekšu ļoti lēni, gandrīz plūdeni. Bet es zinu, ka tas nav sapnis. Tas nav vienīgi sapnis, tikpat netverams kā es pats,— viens vienīgs sapnis, tikpat netverams kā šī brūnā, krunkainā un vājā roka, kas tur aizkarus, tā arī ir viens vienīgs sapnis.

Es ļoti labi pazīstu šo ekipāžu. Tā pieder lielam mājlopu īpašniekam novadā, kuru mans tēvs krustām šķērsām izbraukājis, lopus ārstēdams. Uz bukas sēž jaunākais dēls — uzcirties un tikko noskuvies, naģene galvā, melnos svārkos, pogcaurumā ir neļķe. Es zinu, kas viņš ir un kāds viņš ir. Viņš ir mans draugs.

Viesi vasaras drēbēs drūzmējas aiz ekipāžas, viņu nav nemaz tik daudz, varbūt savs ducis jaunu cilvēku. Sievietēm galvā lielas vasaras cepures, jaunajiem vīriešiem kailas galvas. Es dzirdu baznīcas zvanus kā īstā veco laiku baznīcas ceremonijā — ļ gandrīz vai. Līgava un ligavainis, kā parasti, brauc ekipāžā, jo tā ir pieņemts, pārējie iet nopakaļ.

Viesu vidū es ieraugu savu tēvu un māti. Viņš ir jauns un stalts un kustas naski un vingri. Viņa acis, šķiet, nav bijušas slimas. Mana māte ir jauna un spirgta. Viņas gaišie mati ir biezi .] un veido augstu, kuplu vainagu ap galvu. Es tik tikko spēju ticēt 1 savām acīm: viņi kaisa rīsa graudus nopakaļ karietei — ašām, 1 maigām kustībām.

Mans tēvs meklē kaut ko jakas kabatā un atrod vecu kurpi, ko ļ taisās mest jaunajam pārim. Tajā pašā mirklī, kad viņš grib to \ mest, pa burzmu viņu kāds pagrūž — viņam nepaveicas, metiens j neizdodas, un viņš ar spēku nomet kurpi grambā tieši pie savām j kājām. Viņš noliecas un paceļ to jaunam metienam. Bet zibenīgā ļ mirklī viņam uzklūp laiks, desmitgades aizšvīkst manu acu j priekšā, un man šķiet, ka vīrietis, mans tēvs, kas vēl tik tikko bija ! jauns, ir pazudis un pavīd vecs, pusakls večuks ar nepaklausiI giem locekļiem, stīvu muguru un blāvu skatienu, viņš neveikli ļ un stūraini klumzā, turēdams roka kurpi un gatavodamies ļ metienam. Sis skats iegriežas mani kā pātagas cirtiens. Tur lejā 3 atkal sagumst, gandrīz vai rāpo, ar pleciem bezmaz skardams J zemi, nevarīgais večuks, ko saliecis vecums un slimības, cilvēks, j kas dzīvojis cilvēka dzīvi pirms daudziem, pārlieku daudziem gadiem. Svelošas sāpes iegriežas manī — bezpalīdzība un naids .1 pret dzīvi, kas mūs salauž.

Bet tikpat ātri pārbaudījums beidzas — un es atkal redzu iedegušu, spēcīgu roku, kas atvēzējusies metienam. Večuks, stiprs un vingrs, dzīvespriecīgs un darbīgs, atkal izslējās, viņš ir i atgriezies dzīvē. Es redzu arī smaidu sejā, lai gan viņš aizgriezies projām, un es redzu sārto ādu, kas vēl nav kļuvusi sarkanīga un raupja, tēvam pārlieku daudzus gadus braukājot pa lauku ceļiem,

gan teļus saņemot, gan buļļus kastrējot, no glāzītes līdz glāzītei, ar ko pacienā lopu dakteri.

Es zinu, ko ieraudzīšu, kad mans skatiens no jauneklīgās, vasaras drēbēs uzpostās kāzu procesijas pārslīdēs uz vaļējo ekipāžu.

Pagriezusies pret mani, priekšējā sēdeklī sēž mazā līgavas māsa, meitene gaišā, zilibaltā tērpā ar lielu puķuzirnīšu klēpi un ar savu līgavas māsas dāvanu uz sēdekļa, krita baltu, tikko pirktu rotaļu lācīti ar piparkūku brūnām stikla kreļļu acīm un zilu zīda lenti ap kaklu šai dienai par godu.

Un ar muguru pret mani sēž abi jaunie: es redzu vienīgi plecus un pakaušus, iesānis pavīd viņu profili. Viņai galvā ir līgavas vainags — no balti mirdzoša sudraba. Baznīcas dārglieta, ko viņa aizņēmusies. Plāns, balts plīvurs sedz pakausi un krīt pār labo plecu. Mugurā zilibalts tērps ar augstu apkakli, īsa pērļu rota ar mazām pērlītēm ap kaklu, ausīs spilgti zili auskari, tā bija kāzu dāvana, pusdārgakmeņi sudraba ietvarā. Interesanti gan, kur tie patlaban varētu būt.

Kaklarota un auskari ir pirkti juvelieru veikalā, mazā veika liņā Vermlandē. Tiem piemīt spēcīgs, riebinošs spulgojums, ko izstaro gari dārgakmeņu dzilē. Sis dvašojums viegli sasniedz mani un brīvi ienāk caur logu rūtīm, saplūst smagajās aizkaru krokās, tāpat kā vijoles stīgu vibrācija saplūst pašas vijoles atbalss telpā. Dvašojums, šādā veidā pieņēmies spēkā, paceļas līdz manim. To savirmina dzīvība, ko tas rod viņpus mūsu laika un telpas. Tas dzīvo turpat aiz šīs vienīgās mūsu laika un telpas trauslās, gaistošās robežas.

Es sajūtu zirga sviedru un mēslu smaku — sulīgus, siltus izgarojumus no pilsētas, kas savas ielas, ieliņas un laukumus, savus žogus un pagalmus, mājas un baznīcas nes projām no seklās, mainīgās atspulgu pasaules, kas apņem mani, pretim kādai citai dimensijai — varbūt pazemei, varbūt mirāžai, varbūt gluži vienkārši prom no sevis, paredz kādam uzdevumam un aicinājumam, kam vajadzīga mana uzmanība un uzticība. Tur kustas mirušie, vēl nedzimušie — pusveidolā pamestie. Tie iedveš manī lielu, pāri plūstošu maigumu. Izgarojumi sabiezē, gandrīz vai reibina — smaržo ne jau puķes no svētlaimīgām pļavām, ne jau nektārs un ambrozija, bet zirga āda, zirga mēsli un skābu kāpostu zupa, kuras mitrie, siltie garaiņi paceļas virs bruģētā laukuma, ceļas no bļodām un katliem teltīs ierīkotās pārdotavās un veikaliņos, salmu smarža, degošu pagaļu smārds, cilvēka sviedri, degvīna dvaša no daudzām mutēm.

Sis dīvainās un gariem pilnās rotaslietas tomēr nav apbrīnas vērtas, kā pašam likās, cik nu labi es varu tās aplūkot no tik liela

attāluma. Tās ir maziņas, nevarētu būt dārgas, tās pircis kāds, kam ilgi nacics krāt naudu, lai tās iegādātos. Viņa ienākumi droši vien bijuši pieticīgi un neregulāri. Spriežot pēc tā, kā man pašam klājās, veicamo uzdevumu nav bijis daudz un tie nav bijuši labi atalgoti; nejaušība lēma, cik daudz man vajadzēja pārdot un kad un cik lielu algu man pienācās saņemt. Mans tēvs droši vien būtu man palīdzējis — ne tikai kaisīdams rīsa graudus un mezdams kurpi. Bet es pats gribēju tikt galā — kad nu biju devies ceļā un izvēlējies šo nedrošo eksistenci un šo nenoteikto profesiju. Es uzskatīju, ka ir nepareizi un nav godīgi dzīvot no citu žēlastības dāvanām, kad nu reiz biju nolēmis dzīvot tīru, pieticīgu, patiesīgu dzīvi, droši raudzīties īstenībai acis — kā biju sev iestāstījis.

Siltas pateicības un atvieglojuma jūtas, jā, lepnuma jūtas ieplūst manī. Esmu ļoti pateicīgs, lai gan nezinu, kam un par ko. Esmu pateicīgs par to, ka man beidzot ienāca prātā nopirkt viņai šo kaklarotu un šos auskarus, un ari par to, ka nācu uz tādām domām, ka man tas jāizdara, ka man jāatlicina nauda, lai es varētu tos nopirkt, un arī par to, ka nācu uz tādām domam, ka man jādāvina viņai šāda dāvana. Bet varbūt visvairāk es jūtu pateicību par to, ka šis atmiņas raisījās manī tagad šādā veidā,— vai ari par to, ka varu ļaut tām tēloties savu acu priekšā šādā veidā. Varbūt es tomēr neesmu ļoti nelādzīgs cilvēks, neesmu tikai sačunkurojies un badīgs punduris.

Es nevaru atskārst, vai būtu nokļuvis blakus viņai šādā veidā — vai viņa tic man, paļaujas uz mani un vēl man labu! Es jūtu, kā sirds sakāpj kaklā no dīvaina, jauna pārsteiguma un kā man sareibst galva. Es neesmu cienīgs sēdēt viņai blakus, neesmu cienīgs klausīties radu un draugu murminašanā, izkliegt asprātības un klausīties ceremoniālā nevārītu rīsa graudu grabēšanā pret ekipāžas dubļu sargu, spīdīgo šasiju un nolaižamo jumtu. Es neesmu cienīgs stāvēt šeit aiz aizkariem un vērot, kā manu acu priekšā atdzīvojas gandrīz vai idilliska skatu karte. Es neesmu cienīgs būt par cilvēku, dzivot starp cilvēkiem, sajust velve pavasara vējus, kas smaržo pēc zirga un kaprifolijas, kuras stīgas vijas ap ieejas durvīm un tik tikko ir salapojušas, sajust vaska un matu pomādes, un sejas ūdeņa smaržu, kas uzvirmo no mana bijušā skolasbiedra, kurš sēž uz bukas manā priekšā.

Laime, svētlaime un prieks — es nezinu, vai tie ir, un, ja ir, tad taču nevar būt ap mani. Kaut zinu, ka iztēle nevar būt bez laimes, svētlaimes, skaidrības un miera. Un iztēle elpo un smaržo, tā ir dobena, tajā skan atbalss, tai ir vara, gari mājo tajā — ne jau vienmēr, ne jau pēc pavēles, bet kad kāda vara to sagrābj. Tas nozīmē, ka nedrīkst ļauties mulsumam,— ši iztēle daudzējadā

ziņā ir vienkārša un trūcīga, ne tik dīvaina, kā pašiem licies, bieži vien gauži nožēlojama un konvencionāla, ari ja tā, iespējams, gūta, uzupurējoties un apliecinot pašdisciplīnu. Elki un dzīvās bildes taču nav vienīgi šeit. Tie taču pastāv arī kaut kur citur un pasniedzas zem stigrās, plānās virsas, kur tie spoguļojas un kur mēs paši dzīvojam. Varbūt tie vēsti par kaut ko tādu, kas nemaz nepastāv mūsu pasaulē,— vēstī par kaut ko tādu, kas vienmēr pastāv citur. Mēs taču varam tikai tuvoties šai citurienei mums pieņemamā veidā — ar mūsu elkiem un mūsu sprediķiem, kas domāti cilvēku balsīm, nevis eņģeļu mēlēm. Mums svētlaimība pastāv vien zīmēs un butaforiskos priekšmetos un vielās — risa graudos, karameļu krāsās un skatu kartēs, un tajā parvarlgajā jūtīgumā, kas pilda dvēseli ar neīstu saldmi. Bet tur taču pastāv tik un tā šī pavisam citādā dzīvība — šeit, starp mums, tieši iztēlē, tieši tajā citurienē, ko tā apliecina,— trūkumā, nepietiekamībā un tukšumā — tieši tajā, ko mēs spējam radīt un atrast.

Liels siltums strāvo manī. Es neesmu dzīves cienīgs — protams, protams, es neesmu cienīgs! Bet es tomēr dzīvoju, tik un tā dzīvoju — un tātad man tik un tā kaut kādā veidā, ko es pats neizprotu, jānopelna dzīve! Es miršu, visi tic, kurus es mīlu un kuri trokšņo ap mani vai arī klusēdami sēž man blakus vai man priekšā,— visi mirs. Mes pārvērtīsimies pīšļos, mēs esam nīcīgi, mēs ejam nīka. Taču mēs vel dzīvojam, dzīvojam kopumā, blakus cits citam un ar citu, cits citam — un tas ir brīnišķīgi, fantastiski! Tas ir mums dāvāts brīnums, līdz kuram mēs visi esam pacelti, it kā būtu to nopelnījuši.

Varbūt mēs esam dzīves cienīgi?

Es dzirdu, kā ekipāžas ritenis čirkst, čirkst grants zem riteņu dzelzs apkalumiem pa akmens klājumu velvē. Cirkstoņa ir manā ķermeni. It kā plīstu vai plaisātu mans skelets. Šķiet, ka ledus krakšķ zem kājām.

Atkal smarža iesitas degunā un iezīžas manā sejā, man ir vienīgi seja, acis, deguns, ausis, mute: zirgs, vasks, kaprifolija, āda. Es zinu, ka svētlaimība var uz zemes atklāties daudzveidīgi, kā tā ir izdomas bagāta, neaptverama un stiprāka, nekā mēs jebkad varam iedomāties, kad mēs neticam tai vai ari ilgāku laiku neesam to pamanījuši un esam gatavi noliegt paši sevi. Es nu zinu, ka viens no tās goda ģērbiem ir — zirgs, vasks, kaprifolija, āda un sīku, sīku smilšu graudiņu stipra čirkstēšana zem pasaules riteņiem, kad tie griežas. Tā ir neparasta, ļoti neparasta svētlaimība. Tā var līdzināties Ziemsvētku svinībām, skatu kartei, publiskajam namam, smērējumam. Tai ir daudz veidolu — rupji, ja tā vēlamies tos apzīmēt, spilgti, uzkrītoši, trausli un mulsi. Bet kas cits mums tiks piedāvāts? Viss šeit tomēr vēstī par kaut ko

pavisam citu, un tas nav apmāns un butaforijas. Mūsu dzīvei ir maska, mums ir maska. Bet šajā neizteiktajā un mūžam vārdos neizsakāmajā slēpjas neaizsniedzams spožums, kam mēs tikai varam tuvoties savveidīgi — maldoties, bēgot.

Tad es jūtu, ka man kāds pieskaras, paņem aiz rokas. Tur stāv mazā, pārdrošā meitene, uzposies rūķītis ar dzidrajām, pārmetumu pilnajām acīm un nepiekāpīgo izskatu. Viņa aicinoši pastiepj man pretī roku un saka:

—  Kupons! Kupons?

Protams, es iebāžu roku kabatā, kļūstu nervozs, ka neatradīšu kvīti. Bet papīrs ir tur, un es varu pasniegt viņai mazo, gaišzilo lapiņu. Kad loku to vaļā, uz grīdas izkrīt pāris cietu risa graudiņu. Es uzmetu tai skatienu, lai pārliecinātos, vai tā ir īstā. Viss ir pareizi, paraksts ir:

Frekene Laila, pulksten 15, 150 kronas. Saņēmusi lilna Florda.

Protams, es esmu attaisnojis savu eksistenci — savveidigi —, attaisnodams esmu gan attaisnojis, gan ne. Atvieglojums, kas pārņem mani, ir dziļš kā krāteris. Redzu savu seju spoguļojamies avota ūdenī. Un es pēdīgi varu arī ieskatīties mazajai meitenei acīs, tajās nav kauna un baiļu. Draudzīgi un tēvišķi es uzsmaidu viņai, un viņa uzsmaida man. Viņa uzsmaida man uzticības pilnām acīm un izpaticlgi. Viņas acu zīlītes ir lielas un melnas, un tajās es spoguļoju savu veidolu, savu seju, gluži kā dziļa avota ūdeni.

Es nesaprotu, vai mazā izsmej mani un nicina vai ari ne, bet es tomēr nekaunos par sevi. Es varu sev raudzīties acīs bez kautrēšanās — nevis kautrējoties vien.

BRIEDUMS

Zem manis dzīvo vecs pāris. Viņu dzīvoklis ir ļoti mazs. Tajā ir garderobe, tualete turpat blakus, guļamistaba, virtuve, kalpones kakts pie virtuves.

Mazais dzīvoklītis ir ļoti šaurs. Nu viņi ir pensionāri. Pirms viņi aizgāja pensijā, viņiem bija daudz lielāka apdzīvojamā platība. Kad viņi pārcēlās uz šo nelielo māju, uz šo nemoderno dzīvokli sētas mājā, viņi bija spiesti atbrīvoties no gandrīz visām savām mantām. No lielā, vecmodīgā spoguļskapja, no lielā ēdamgalda un daudzajiem krēsliem, no lielās, pulētās bufetes, no platajiem grāmatu plauktiem ar grieztu skapi — visu vajadzēja likvidēt. No daudzām mazākām mēbelēm un daudzām sīkām lietiņām tiem arī vajadzēja tikt vaļā, pat no nedaudzām mirušo radu un draugu fotogrāfijām, kas bija iestiklotas un ieliktas ietvarā. Viņiem bija grūti izvēlēties, ko paturēt un rio kā

atteikties. Savā ziņā tā šķita nodevība, kad vajadzēja noniecināt to, kas bija gādāts gandrīz vai visu inužu. It kā viņi ar visu sirdi nebūtu rūpējušies par visu to, kam bija ticējuši. Sevišķi smagi biia šķirties no vecajām fotogrāfijām.

it kā nevienam nevajadzētu mebeles un lietas, kas sagādātas ar tik lielu rūpību un apdomību. Šķita, ka neviens cits nepiešķir vērtību visām šīm lielām, kas bija veidojušas viņu dzīves ietvaru un no kā bija tik ļoti smagi šķirties. Likās, ka kalpotājs izsolē izrādīja viņiem milzīgi lielu labdarību, paņemdams visu, no kā viņi bija spiesti šķirties.

Viņi saņēma ļoti maz naudas par savām mantām, un bez šīs nelielās summas viņi tikpat labi būtu varējuši iztikt. Viņiem šķita, ka šī nauda ir tādi kā Jūdasa graši. Gandrīz vai aizvainojoši bija tos saņemt. IJn kalpotājs izsolē vienmēr bija tik aizņemts. Bet ko citu viņi varēja darīt? Nevarēja taču atstat mantas atkritumu savācējam!

Viņu vecais mājoklis un viss, pie kā viņi bija pieraduši, taču bija it kā kļuvis par viņu pašu dalu. Tāpēc viņi ilgi bija centušies to visu saglabāt. Viņiem nebija bērnu, kas būtu varējuši kaut ko pārņemt. Turklāt — ja viņiem ari būtu bijuši bērni, tad nekad nevar būt drošs, ka bērni gribētu savos mājokļos paturēt to, kas piederējis vecākiem. Viņi atcerējās, kā viss bija, kad paši bija jauni un iekārtoja savu dzīvi. Un, kad viņu vecāki pēdīgi bija miruši,— viņi nebija īpaši likušies zinis, lai gan tās biia bijušas viņu pašu bērnu dienu mājas. Tāpēc vecie pūlējās paņemt lidzi pēc iespējas vairāk mantu uz mazo dzīvoklīti sētas mājā — uz jauno inaju, kas tik un tā nekad īsti nekļuva par viņu mājām. Tā bija vienīgi uzgaidāmā zāle, kur nācās pavadīt laiku, pirms viņi dosies uz vēl šaurākiem mājokļiem — slimnīcu, kādu veco ļaužu iestādi vai kapsētu.

Ta nu viņu dzīvoklis bija pieblīvēts ar daudzum daudzām mēbelēm un nieciņiem. Mēbeles biia domātas lielākām istabām un platībām. Tāpēc pie viņiem bija tik šauri. Viss šķita mazāks, nekā tam vajadzētu būt, ja tur būtu ievākušies citi, kuriem dzīve vairs nebija ilgi dzīvojama un daudz atmiņu krājamas.

Vecais vīrs bija strādājis par grāmatvedi kādā mazā uzņēmumā, kas atradās netālu no nelielas pilsētiņas Vermlandē. Viņš bija cēlies no kalējiem. Viņš pats ari droši vien būtu kļuvis par kalēju, jo, protams, puikas gados bija bijis kalēja māceklis. Bet skolā atklājās, ka viņam ārkārtīgi viegli padodas rēķināšana, ka viņš apveltīts ar pārsteidzošām spējām rēķināšanā. Skolas gados viņu bija apbrīnojuši klasesbiedri un skolotāji — pēc kalendāra un nedēļas dienām viņš mācēja aprēķināt zviedru karaļu miršanas vai dzimšanas dienas. Viņš mācēja aprēķināt, kad būs pilns

mēness, ar visvisādiem veikliem paņēmieniem saskaitīja daudzus ciparus vai arī rentes aprēķinus vai rēķināja ar x un y visu iespējamo, ko varēja apgūt skolā. Viņš bija pielietojis likumus, ko pats bija izdomājis.

Varbūt no viņa būtu iznācis gudrs un ievērojams vīrs, ja viņš, būdams labs rēķinātājs, būtu ieguvis nopietnu izglītību. Ja viņam būtu bijušas lielākas dotības lasīšanā nekā pārējiem, par ko viņš dažkārt dzirdēja runājām, labāka atmiņa un sprediķošanas spējas, kas lieti noder, kad jāvirknē garas skaistu vārdu virknes,tad viņš noteikti būtu izmācījies un kļuvis par mācītāju, varbūt bīskapu, jā, varbūt pat par vēl ievērojamāku vīru. Bet viņam taču bija spējas rēķināšanā, un par kaut ko tādu viņa bērnībā netika dzirdēts. Neviens nezināja, ko ar lām iesākt. Tās taču it kā bija vairāk piemērotas visvisādām mākām un viltīgiem paņēmieniem, nevis nopietniem diždarbieni. Un la viņš no smēdes un skolas nonāca kāda uzņēmuma kantorī, nevis Upsalas vai Lundas universitātē. Kantori viņš veiksmīgi tika galā ar darbu un drīz vien kļuva par labāko darbinieku. Dažkārt viņam nācās braukt līdzi saimniekam uz Karlstādi vai Stokholmu un vest sarunas ar uzpircējiem vai varasvīriem.

Tā nu viņš kļuva par grāmatvedi un kantora cilvēku. Bet senču mantojums — viņi vīsi bija bijuši kalēji — viņā bija jaušams. Viņam bija plati pleci un liels augums tāpat kā viņiem. Viņam bija lielas, stipras dūres, lai gan viņš turēja rokā tikai zīmuļus un tādas sīkas lietiņas, kas noderīgas kantorī. Viņam bija spēcīgas rokas kā kalējam. Tāpēc viņš bija iemantojis cieņu, un neviens neuzdrošinājās apmānīt viņu vai izturēties nevērīgi, kad runa bija par naudu un naudas vērtību. Tātad viņam bija ne tikai ass matemātiķa prāts, ko viņš lika lietā, bet arī spēcīgs, nevainojams kalēja augums.

Protams, viņam klājās labi un bija paveicies! Bet varbūt viņš tomēr nebija atradis savu īsto vietu? Varbūt viņš varēja būt lielāks vīrs, nevis grāmatvedis novecojuša un nomaļā Vermlandes uzņēmumā? Kas to lai zina — varbūt tieši šādas pārdomas reizēm nodarbināja viņa prātu spēka gados. Viņš labi paveica savu darbu un bija cienījams vīrs apvidu. Bet kaut kas patīgs un dīvains ari bija viņā, un apkāitejie nekad īsti viņu neizprata.

Uzņēmums, kuram blakus viņš bija uzaudzis un dzīvojis, bija diezgan mazs un vecs, un tas nespēja iet līdzi laikam. To bija mantojušas vienu un to pašu saimnieku vairākas paaudzes. Ne uzņēmums, ne tā īpašnieki labi nesaderējās ar jaunajiem laikiem. Saimnieki bija pārāk vecmodīgi, tie nespēja tikt līdzi. Nelīdzēja ari iielie kantora galdi un gudrās matemātiķu galvas tas viss, ko butu vajadzējis ņemt vērā un ierakstīt lielajās, vecajās grā-

.

mātās, kļuva arvien mazāks tin mazāks un nedrošāks, un arvien grūtāk bija savilkt galus kopā. Bet algas kļuva lielākas un izdevumi kļuva lielāki, un pēdīgi uzņēmums izputēja un to nācās pārdot mežrūpniecības sabiedrībai. Uzņēmuma galvenais grāmatvedis ar lielajām spējām matemātikā un raupjajām kalēja rokām zaudēja darbu un dienesta dzīvokli. Viņam vairs neatradās vieta uzņēmumā, kura tuvumā viņš bija nodzīvojis visu savu mūžu. Viss, kas bija palicis pāri no tā, ko gudrā galva viņam bija sagādājusi, bija neliela, trūcīga pensija, ko mežrūpniecības sabiedrība apņēmās maksāt — vairāk aiz labvēlības nekā aiz pienākuma.

Tad viņš dabūja darbu dzelzslietu veikala kantorī pilsētiņā, kas atradās uzņēmuma tuvumā. Bet tur viņš nekad neiejutās. Viņš bija pieradis, ka viņam bija zināma teikšana un ka viņš varēja kārtot visu tā kā neviens cits un veica svarīgus uzdevumus, un baudīja lielāku uzticību nekā citi. Bet dzelzslietu veikalā viņš lielākoties bija tāds kā palīgs vai māceklis. Viņš nekādi nespēja pielāgoties viņu jaunmodīgajam un nevīžīgajam atskaišu un rēķinu grāmatu stilam. Viņš alka būt tik vecs, lai vairs nevajadzētu strādāt un varētu aiziet no darba, lai šķistu, ka viņš kļuvis nederīgs. Kad viņam palika septiņdesmit gadu, viņš uzskatīja, ka izdarījis visu, ko varēja prasīt no cilvēka, pat no tāda, kam bija rēķinātāja dāvanas. Tad viņš aizgāja no dzelzslietu veikala.

Varbūt viņš nebija apmierināts ar savu dzīvi, lai gan diezgan labi bija vadījis savas dienas. Varbūt viņam likās, ka dzīvojis veltīgi un, tuvojoties mūža novakarei, galu galā iemantojis vien izsmieklu, nevis to, kas sākumā likās tik daudzsološs. Daudz draugu viņam nekad nebija bijis, un tie, kas bija, gandrīz visi jau miruši. Radu arī vairs nebija. Tad viņš devās projām no pilsētas un ciema, kur viņam vairs nebija ko darīt.

Trīs reizes viņš savā dzīvē bija devies ceļā. Pirmoreiz, kad bija jauneklis, gandrīz vēl zēns, pameta kalēja darbu un kļuva par ciparu kalpu, rakstāmgalda kalpu. Tas bija kaut kas līdzīgs panākumam, solim uz priekšu. Bet pēc tam viņš bija spiests vēl divas reizes doties ceļā — visupirms atstāt uzņēmumu, kad tas izputēja un tika pievienots mežrūpniecības sabiedrībai, tad dzelzslietu veikalu, kur bija gājis ar pēdējo cerību uz žēlastību. Abas reizes viņš bija spiests no daudz kā atteikties — atbrīvoties no tā, ko ar sievu bija sagādājis. Viņa gudrā galva vairs nekam nekalpoja, nevienam tā nebija vajadzīga, un viņš pats tai nerada nekādu pielietojumu.

Viss saruka, viss it kā zaudēja vērtību. Jā, it kā visam, kam bija bijusi kāda vērtība, patiešām nekad nebūtu piemitis nekas cits kā vien šķietamība, vienigi varbūtība, it kā viņš būtu klimtis apkārt

un sev iedvesis, ka tam ir kāda vērtība. Varbūt tā bija savveidīga spītiba, kad viņš izšķiras pamest visu, kas saistīts ar veco dzīvi, un pārcelties uz Stokholmu, uz mazu, mazu dzīvoklīti sētas mājā, pēdīgo graustu. Varbūt aiz bēdām. Varbūt tāpat vien.

Taču pavisam bezjēdzīga viņa dzīve nebija, lai gan vienīgi nabadzība gāja viņam secen. Viņu nepameta pats dārgākais — un tā nebija nedz gudrā galva, nedz kalēja augums. Lielākā vērtība bija viņa sieva, un viņš bija ārkārtīgi viņai pieķēries.

Viņš bija pieķēries viņai daudzējādā ziņā. Viņa bija bijusi maziņa un piemīlīga, dzīva un jautra jaunības dienās un vēl ilgi mūža novakarē. Viņa bija bijusi kā maza meitene, kurai jāpalīdz un par kuru jābaiļojas — to viņš bija darījis. Netraucēja arī tas, ka viņiem nebija neviena bērna — viņa bija viņa bērns, viņa meita. Un dīvainā kārtā tāpat bija ar viņu — kaut viņš bija tik liels un viņa tik maziņa, viņai bieži vien likās, ka viņš nav nekas cits kā zēns, viņas pašas zēns, kas viņai jāšūpina un jāaprūpē. Varbūt patiešām bija labi, ka viņiem pašiem nebija bērnu — jā, droši vien tā bija vislabāk.

Viņa bija bijusi viņa mīļotā, arī mīļotā — lai gan par to, protams, viņi nekad nerunāja, par kaut ko tādu nemēdz runāt. Bet tas bija nojaušams, kād viņš lūkojās viņā vai arī kad pieskārās viņai, kad palīdzēja uzvilkt mēteli vai kad atbalstīja viņu, pastaigājoties pa nelīdzenu ceļu. Daudz kas ļāva nojaust, ka viņiem abiem bija ļoti labi, tā bija jaukākā tuvība. Un tā bija bijis gadu gadiem. Šķiet, ap viņiem vizēja gaisma.

Viņa bija strādājusi tajā pašā uzņēmumā, kur viņš, visupirms virtuvē. Viņi pazina viens otru jau bērnībā, skolas gados — viņi apprecējās, tiklīdz kļuva pieauguši. Viņa arī bija lietpratīga un tā bija savveidīga lietpratība —, bija apķērīga, labu galvlt un veikla, un viņai visi darbi brīnum viegli šķīrās. Viņa ātri iemanījās mājas darbos, kas veicami sievietēm,— beigu beigās kļuva par tādu kā ekonomi uzņēmumā, parraudzīja drēbju kambarus un ietaupījumus, virtuvi un sakņu dārzu, mājlopus un kalpus, austuvi un veļas māju — visu, kas piederēja pie lielās saimniecības.

Kad pienāca grūtie laiki un viņiem vajadzēja pamest uzņēmumu, viņa kļuva par smalku virēju, virējas kundzi. Viņa palīdzēja lepnākajām pilsētas ģimenēm, kad tam bija jārīko smalkākas vakariņas vai citas svinības. Viņa bija ļoti iecienīta. Viņa prata visus darbus — gatavot ēdienu un pasniegt to, dekorēt un uzklāt galdu, salīgt palīgus, raudzīties, lai viss tiktu izdarīts, kā nākas,— un visi zināja, ka darbs būs godam paveikts. Beigu beigās viņa pelnīja vairāk naudas nekā viņš, kas saņēma savu vecuma tiesu dzelzslietu veikaliņā. Bet tas neko nemainīja.

Viņš nemaz neņēma ļaunā. Viņus saistīja tik ciešas saites tin viņi bija tik ļoti pieķērušies viens otram, ka vienu nevarēja pazemot otra priekšā. Un bija taču labi, ka ienākumi lielāki, lai gan patiesībā viņiem nevajadzēja tik daudz.

Kad es ievācos ateljē, savā dzīvokli bēniņos, vecais pāris jau ilgu laiku bija dzīvojis šajā mājā.

Viņus bija piemeklējusi liela nelaime — daudz smagāka nekā uzņēmumā, daudz smagāka nekā viss cits. Veco kundzi bija ķērusi trieka, un viņa bija paralizēta. Viņa bija piesaistīta pie gultas un vairs nekad nepiecēlās. Kājas bija kļuvušas neklausīgas, kreisā kāja pavisam paralizēta, tā bija kā mirusi, izliekusies un neveikla. Visa kreisā puse bija nespēcīga. Roka ari bija vārga, lai gan ar kāju bija vēl ļaunāk, un plauksta bija svalbana, ar to gandrīz neko nevarēja darīt.

Viņa gulēja lielajā, platajā gultā, un tā stāvēja istabas vidū, lai vīrs varētu viņu apkopt. Pats viņš gulēja nišā. Tur pietika vieta tikai nelielai kalpones gultai, ta bija pārlieku šaura un īsa viņa gurdajam kalēja augumam. Bet kur citur viņš varētu gulēt, citur taču vietas nebija.

Vecā kundze nevarēja pati tikt galā, viņai vajadzēja palīdzēt visādā ziņā — paēdināt un nomazgāt, un pieskatīt kā mazu bērnu. Un viņu vajadzēja pagriezt un pakustināt, lai izvairītos no sāpēm un izgulējumiem. Visu to darīja viņas vīrs. Un viņš lasīja viņai priekšā. Viņš lasīja avīzi, jo viņai bija grūti to noturēt — patiesībā tikai vienu roku viņa varēja kustināt. Viņš lasīja viņai priekšā grāmatas, viņi kopīgi klausījās radio. Viņi pārrunāja lasīto vai dzirdēto, kad bija kas pārrunājams. Bet viņiem nebija daudz, ko runāt. Viņi zināja, ko nozīmēja viens otram. Viņi bija pateikuši visu, ko bija gribējuši sacīt viens otram, daudz vārdu viņiem vairs nevajadzēja. Jaunus draugus un paziņas viņi nebija iemantojuši, kopš bija pārcēlušies uz Stokholmu. Viņi gan nejuta vajadzību pēc tiem. Viņi dzīvoja sev, viņi dzīvoja viens otram. Dienas nemanāmi aizrit dažādās rūpēs, un vēlāk cilvēks nevar aptvert, kur tās palikušas un kas tad īsti padarīts. Taču galu galā bija labi — tik labi, cik vien labi varēja būt.

Es laikam gan nekad neesmu saticis divus cilvēkus, kas bijuši tik laimīgi viens ar otru.

Bet veca dāma, kas gulēja gultā, izblīda. Viņa taču nekustējās, kā bija radusi, kad bija vesela un spirgta, ļoti spirgta. Un ēda viņa tomēr gandrīz tikpat daudz kā savā darbīgajā dzīvē. Kaut ko jau viņai nācās pašai darīt. Pamazām viņa kļuva aizvien neveiklāka, un aizvien grūtāk bija viņu pacelt un pakustināt, palīdzēt viņai un aprūpēt viņu. Reizēm viņa pajokojās, viņi abi divi pajokojās, jo negribēja viens otram parādīt ka tik sāpīgi pār

dzīvo tagadējo dzīvi. Bet viņai nebija viegli. Viņu mocīja aizdusa, un viņa smagi elpoja un elsa, un krūtīs reizēm čerkstēja. Viņa baidījās kustēties un izkrist no gultas, gulēt nepiemērotā pozā.

Aizvien grūtāk un grūtāk vecajam vīram bija viņu apkopt, bet viņa aizvien vairāk un vairāk kļuva atkarīga no sava kopēja, pati nespēdama nenieka izdarīt. Tad es nācu uz domām, ka pie gultas gala, ciktāl viņa varēja sniegties, vajadzētu pieskrūvēt zvaniņu, velosipēda zvaniņu. Kad viņa pazvanītu, būtu dzirdams manā dzīvoklī. Es noietu lejā, lai palīdzētu vecajam vīram pacelt viņu, saklāt gultu vai kā citādi padarīt to, ko viņš viens nevarēja. Un, ja gadītos, ka viņš aizgājis kādās darīšanās ārpus mājas, viņa varētu pazvanīt, es pie viņas aizietu, un viņai nevajadzētu palikt vienai. Es noietu leja un pasniegtu viņai visu vajadzīgo vai arī palīdzētu pagriezties gulta, ja viņai būtu tik neērti gulēt, ka tas viņai sagāda sāpes. Viņa pazvanītu — ja būtu liela nepieciešamība, kaut gan viņi negribēja nevienu apgrūtināt. Tomēr zvaniņš dotu viņiem drošības sajūtu. Man bija viņu dzīvokļa atslēga. Viņi nedrīkstēja justies pārlieku bezspēcīgi un pamesti.

Kādā agrā rītā es pamodos un sapratu, ka sapnī tik tikko biju atgriezies savā bērnībā. Tas bija jauks sapnis. Tajā bija drošums un prieks. Bija ziema. Mēs — māte, tēvs un es — braucām ar ragavām pa šauru meža ceļu, kuram abās pusēs bija augsti sniega vāli. Biezi, pūkaini sniega cimdi sedza egļu zarus. Man galvā bija ādas cepurīte ar pūkainām ausīm. Es un māte bijām apsegušies ar pamatīgu, smagu aitadu. Bija silti, un mēs jutām viens otra tuvumu. Tēvs sēdēja priekšā un turēja grožus. Es redzēju, kā elpa izplūda no viņa mutes līdzīgi cigāra dūmiem. Ausu ļipiņas, kas pabāzās no kažokādas cepures, vizēja sarkanas un caurspīdīgas kā ērkšķogas. Brauciens bija ātrs, bet patīkams. Ragavas slīdēja aši un laideni ceļa pagriezienos. Es snaudu, es gandrīz gulēju, tomēr dzirdēju un redzēju, un sajutu — balto, tīkamo siltumu zem kažokādas un zvaniņus, kas zvanīja un dimdināja. Es dzirdēju aizjūga zvaniņus, tie zvanīja visu laiku — pērļaini un spalgi, un dzidri. Tie zvanīja.

Tad es tiešām pamodos, un zvaniņi vairs nebija dzirdami. Bet joprojām zvanīja ļoti skaidri un aicinoši manā atmiņā. Sie zvani veica sapņa uzdevumu, bija sapņa dvēsele. Es jau biju pamodies, tin nekas cits nebija dzirdams, vienīgi dobji klauvējieni kaut kur ārpusē.

Man likās, ka zvani atskan no ārējās telpas, kur es gulēju, ne tikai sapņa iekšējos ateljē. Es sapratu, ka tas bijis velosipēda zvaniņš, kas signalizējis. Nu tas bija apklusis, varbūt jau zvanījis pirms laba laika, tālajās nakts stundas. Bet klauvējieni

vai smagie soļi nemitējās. Tie nāca no lejas. Tic bija juceklīgi, it kā kāds slātu vai sistu ar dūri vai galvu pa grīdu.

Es nometu gultas drēbes, pielecu kājās un uzvilku bikses, kurpes un mēteli. Varbūt vecajam pārim gadījies patiešām kaut kas slikts. Viņi nebūtu saukuši mani tādā laikā, ja viņiem neklātos pārpārēm grūti. Es izskrēju vai klupdams krizdams, izmetos kāpņu laukumiņā, lejā pie viņu durvīm. Biju ļoti uztraucies. Nojautu, ka esmu viņus atstājis vienus, kad necēlos augšā, kaut ari zvaniņš bija mani aicinājis.

Klauvējieni nāca no turienes. Tie bija labi dzirdami, it kā skanētu ne tikai aiz durvīm, bet ari manā galvā. Tie bija juceklīgi, diezgan reti starp smagajiem sitieniem. Kā vājas, slimas, trīsulīgas, vecas sirds puksti.

Atslēgas manās rokās zvanīja, durvis beidzot atvērās, tikai daži soļi — un es stāvēju starp garderobi un istabu.

Vecā, neveiklā sieviete nekustīgi gulēja gultā ar plati ieplestām acīm un pavērtu muti. Viņa bija pelēka. Lūpas sausas un cementa krāsā, mēle saraukusies un zemes krāsā, vaigi un mute iekrituši. Seja vairs nebija spirgta. Tā atgādināja sazelētu un pēc tam izžāvētu avīžu papīru. Tā bija dīvaina, līdzīga priekšmetam un bez izteiksmes.

Pirmajā mirkli man šķita, ka viņa ir mirusi, bet tā nebija. Viegls mirdzums acīs liecināja, ka viņa vēl ir dzīva. Bet acis nemirkšķinājās. Viņa nemaz vairs nekustējās, lai gan pie kakla vāji pulsēja. Acis visu laiku nenolaida no vira, sirmgalvja. Es sapratu, ka viņai radies vēl viens asinsizplūdums smadzenēs, liels un liktenīgs bojājums, un ka viņai vairs nav atlicis ilgi dzīvot.

Pirmajā mirklī es domāju, ka viņa jau ir tur, kur neviens viņu vairs nevar aizsniegt un no kurienes viņa nekādi nevienu nevar aizsniegt. Bet viņa nebija tikai tur tāltālis, tajā vientulībā, kura nevienam citam nav pieejama. Viņa bija arī istabā, gultā. Mani viņa neredzēja, nedzirdēja. Varbūt viņa vairs nemaz nedzirdēja vai neuztvēra dzirdēto: klauvējienus, soļus un sirds pukstus istabā. Viņa vairs nekad neko nesacīs, nekad nekustēsies. Viņa nomira jau pēc dažām stundām tajā pašā dienā.

Viņa bija šķīrusies gandrīz no visa, kas bija ap viņu,— no sava ķermeņa, gandrīz no visiem cilvēkiem, runām un sarunām, žestiem un vārdiem. Es ceru, ka viņa bija šķīrusies arī no mokām un izmisuma. Bet viņa tik un tā bija ari šeit, līdz ar to bija šeit — un viņa bija šeit kādā citādā veidā, ne tādā kā dzīvie, it kā viņa būtu mirusi citādā veidā, ne tādā, kā parasti mirst. Viņa bija šeit, tas bija redzams pēc acīm, tas atklājās skatienā.

Viņa bija ar viņu, ar veco vīru.

īsu bridi cs baidījos, ka viņš vairs nav savā prātā, ka zaudējis spēkus.

Likās, viņš nebija dzirdējis, ka esmu ienācis istabā. Viņš šķita garāks un stiprāks nekā pirmīt, liels, lēnīgs, neveikls, kā milzis no brīnumu pasakas, galva pinkaina, saraina, viņš nebija noskuvies. Asaras ritēja pa vaigiem uz muti. Galvu viņš turēja paceltu, bet acis nenolaida no sievietes, kas gulēja gultā. Rokas viņš turēja paceltas virs galvas, saliektas, raupjās dūres savilktas mezglā virs baltā matu vainaga. Tās vijās viena ap otru. Noslīdējušās krekla piedurknes atsedza rokas — spalvainas, vēl aizvien muskuļainas un spēcīgas.

Viņš dejoja.

Viņš kustējās šurpu turpu pa mazu laukumiņu turpat aiz gultas kājgaļa. Viņš šūpojās, griezās un taisīja tūres uz priekšu un atpakaļ, neko daudz nepārvietojoties. Viņš turējās slimnieces acu tvēriena attālumā un pastāvīgi cieši turēja viņu ari savās acis. Viņš pacēla vienu kāju pāris decimetru no grīdas un pēc tam to nolaida atpakaļ — spēcīgi, smagi, it kā koka boze dobji klaudzētu pret grīdu. Tad viņš atkārtoja to pašu ar otru kāju — smagi, nedz lēni, nedz ātri, dīvaini kļūmīgā taktī, ko, par spīti kļūmīgumam, likās, stingri vadīja kāds sens dejas ritms. Viņš šūpojās un lēni lika soļus. Viņam bija kailas kājas. Garais, svītrainais flaneļa krekls vērpās ap potītēm kā talārs. Pie krūtīm tas bija atpogāts un atklāja skatienam plato krūšu biezo ādu ar sirmajām spalvām.

Reiz sen manā bērnībā es uz tirgus laukuma redzēju krievu, kas rādīja dejojošu lāci ar riņķi degunā, ķēdi ap kaklu un otru ķēdi, kas bija savienota ar vēl vienu riņķi ap kājas locītavu. Krievs (vai varbūt tas bija soms — viņš tik tikko mācēja kādu vārdu zviedriski) šad un tad sita takti ar nūju pa kluci, lai piedabūtu nabaga lāci laikā uzsākt deju. Vīram bija pamatīgs koks ar asu pakava naglu galā.

Lācis, tirgus ļaužu apbrīnots, bija dancojis tāpat kā večuks manā priekšā — izslējies pakaļkājās, līgani, ķepas paceltas virs galvas, deguns gaisā, tūļīgi. Kūtri, bet nepiekāpīgi viņš šūpojās dejas ritmā, kas nekādi nebija līdzīgs tām cilvēku dejām, ko var redzēt svētkos vai bērēs. Lāča — un večuka — veidolu un kustības iezīmēja smags spēks un iekšēja savāktiba. Ķēmīgais izskats un primitīvā mīņāšanās bija rupja, dzīvnieciska. Varētu teikt, ka tā bezmaz modināja smaidu vai žēlumu. Bet smaids un vēlīgais žēlums bija bezgala tāls. Viņā pašā un šajā dejā atklājās kaisle, kas bija pārlieku spēcīga un pavisam citāda, lai varētu ietverties vārdos un veidā, kādā cilvēku dotumi mēdz izpausties. Likās, viņš pats un viņa deja atgriezās pasaulē, kas pastāvēja vēl pirms

cilvēkiem,— varbūt dzīvnieciskā, varbūt cēlā pasaulē, tā bija pasaule viņpus visa pierastā.

Sajā dejā bija dzijas skumjas, smagas un bezveidīgas, vientuļas sāpes. Bet tā tomēr bija deja, skumju raksts, kar. aizsedz pašas skumjas — līdzīgi dārgam ģērbam, kas šūdināts mīlestībā un rūpēs un ko saauž kopā skatieni vai jūtas, vai dzīves virmojums, kur vairs nav skumju varas, sāpju un izmisuma valstības.

Viņi bija savalgoti — tādi viņi atklājās manam skatienam — vecais vīrs un lācis, ko es biju redzējis savā bērnībā. Viņa augums bija savalgots, un viņš bija savalgots savā piekļautibā, mokās, ķēdēs. Viņu bija savalgojis liktenis, kam bija vienaldzīga viņa laime un bēdas un kas sasaistīja viņu ar ķēdēm, ar dzelzs stīpu, koku un pīķi, ar to, kas patlaban notika, ar dzīvi, kas piederēja un tomēr nepiederēja viņam,— dārgu un nepilnīgu. Dzīve bija kaut kur citur — viņā pašā vai ārpus viņa, kaut kur tur, kur viņš nevarēja ietiekties. Ta bija klusa un slepena dzīve, pār kuru viņš nevaldīja. Bet tā tomēr aizsnaicījās līdz viņam un skāra no iekšpuses, tā ka ar viņu notika kaut kas tāds, kas viņam nebija ienācis prātā, ko viņš nekad nebija nojautis.

Mirstošā sieviete nenolaida acis no viņa, acs pret aci. Nebija iespējams atminēt, vai viņa vēl redzēja viņu, vai saprata, ko redzēja, vai vēl varēja redzēt. Bet viņa nenolaida acis no viņa. Varbūt tas bija pēdējais, ko viņas acis vēl spēja skatit — vai nu tās bija aklas, vai redzīgas, vai nu tajās bija apziņas tumsa, vai gaisma. Vien atbalsts palika — acu zīlīšu tumšais brūnums, kas sekoja skatiena ēsmai, kā zivs atplestām žaunām seko iekodām, neapjauzdama, ko dara, varenas lietišķības mehāniska kustība dzīves dibenā, bez izvēles, kur izziņai vai gribai vairs nav nekādas nozīmes — vienīgi pieradums, vienīgi instinkts, vienīgi tumša un plati atvērta, badīga rīkle.

Ne viens, ne otrs nepamanīja mani. Vecais vīrs, tāpat kā vecā sieviete, bija iegrimis lāča dejā, tumšā spoguļskatiena dzelmainajā paisumā.

Ko es tur meklēju?!

Ks varēju piedāvāt vienīgi savu līdzcietību — gudru žēlumu, pieklājīgu kopību iztālēm, pierastas, izkliedētas, nevērīgas sāpes. Un man nebija, visupēdīgi, nekas cits, ko piedāvāt, kā vienīgi sevi — cilvēkiem pierastā, pārlieku pierastā veidā. Ko tas ir vērts?! Ķēpājumi prāta un atmiņu katalogā! Nemākulīgas un godkārīgas piezīmes, kas sliecas notvert pasaules atblāzmu tālu viņpus atmiņu aploces un atskārtas spējām. Tie ir rēgi un butaforijas atspulgu un ilūziju pasaulē, kas pastāv cilvēkiem pierastā veidā un ko dzemdinājusi dzīves šaurība un trūcīgums, un pašapzinīgs laiskums.

Vēl aizvien mani mocija sirdsapziņas pārmetumi, tāpēc ka es laikus nebiju paklausījis zvana aicinājumam un tāpēc ka neko nevarēju palīdzēt šiem vecajiem cilvēkiem, likteņa piemeklētajiem. Bet manas domas vērpās svēlā sašutumā. Liels nemiers kāpa manī. Un, kad es tā biju ticis skaidrībā ar sevi, man nācās arī jautāt sev: kā citādi cs būtu varējis nojaust kaut mazumiņu par šīm pasaulēm viņpus mūsu pašu skopās, nošķirtās dzīves šaurības, ja mums nebūtu bijušas mūsu esības zīmes un ilūzijas, kādas tās nu ir?! Seit es stāvu kāda cita vietā, tā, kura nav,— ārpusē, lai gan stāvu šeit, esmu atspulgs un šķietams cilvēks starp prāta un atmiņu ķēpājumiem. Es taču esmu vienīgi aizvietotājs. Bet kā citādi es būtu varējis nojaust kaut mazumiņu no tā, kas es esmu ārpus sevis, ja es nebūtu aizvietotājs tam, par ko es nekad nevaru kļūt, vienigi varu līdzināties, vienīgi varu atdarināt — kā māņu tēls!?

O, mana līdzcietība, manas sāpes, mans pakalpigums — tie iespiedušies man kaklā kā kamols, tie ir kroplīgi un dzīvotnespējīgi iedīgļi amorfam žēlumam vai mīlestībai, vai naidam, vai skumjām. Tie smacē mani, tie aizvaino mani ar savu trūcīgumu un nespēcību, un godkārīgumu. Bet tie arī iespiedušies man kaklā kā apslāpēts dzīvniecisks rēciens, rupjš un necilvēcisks kliedziens vai svelmains un svēls dzīves cildinājums, kuru es varu vienīgi nojaust, tik tikko varu nojaust. Tas ir vienīgais instruments, kas ir manā rīcībā. Tas ir apklusināts, sabojāts vai arī skan aplam, kad liek sevi manīt. Bet šis instruments ir vienīgais, kas man ir,— tas man ir kāda cita instrumenta vietā. Mēs visi taču esam aizvietotāji.

Es aizzogos atpakaļ uz savu mājokli.

Es attopu, ka mans apmeklējums tur lejā ildzis divas minūtes — lejup pa kāpnēm, iekšā dzīvoklī, vizīte, atkal arā un augšā, savā mājokli: pat ne trīs minūtes nav pagājušas. Tur lejā, istabā: augstākais, viena minūte. Un nu man bija skaidrs, ka esmu dziļi ielūkojies vienā mūžībā, mūžībā.

Es biju skatījis to: nevis nāvi un nevis dzīvi, nevis laimi, nevis dzīves nepilnību — vienīgi varena un svešāda avota bagātīgo paisumu, kas aklina acis ar savām gaišajām zīmēm un sapludina izmisumu un cerības, tuvu tuvu, tālu tālu — izmisumu un cerības.

fedigi es nomiru

Ir ļoti agrs. Gauži auksts ateljē.

Es neesmu vēl apģērbies. Attopu, ka neapgurdams un drebēdams joprojām meklēju melno zīda kaklasaiti un melno lenti, ko apsiet ap svārku piedurkni.

Nesaprotu, kāpēc esmu piecēlies tik agri — drīzāk ir nakts nekā agrs rīts. Es taču nemēdzu celties augšā šajā laikā.

Es joprojām meklēju vecā, neērtā skapja lielajā, šķībajā un pašā apakšējā atvilktnē. Tur es glabāju lielākoties savas bērnības senākās piemiņas lietas — no savu vecāku laikiem. Bet es neesmu kārtības uzturētājs. Ja manā dzīvē vispār ir kārtība un skaidrība, tad tikai kaut kur dziļi. Es atrodu suņa maizi atvilktnē, atliku likām drupačas. Es nevaru uzreiz atcerēties, kad man bijis suns — ja kādreiz bijis.

Es saprotu, ka šī ir diena, kad man būtu vajadzējis apsiet melnu, spīdīgu kaklasaiti un melnu lenti ap svārku piedurkni, kad jārādās cilvēkos. Krekls, ko esmu jau uzvilcis, ir balts un sastīvināts, lai gan mazliet apsmulēts. Varbūt esmu tajā gulējis. Man ir zelta apročpogas. Esmu uzģērbis melnas bikses, kājās — melnas zeķes. Es zinu, ka man ir sēras, lai gan neko īpašu nejūtu. Bet svarīgi jau nav tas, ko jūti, bet tas, kas jājūt. Es meklēju savu uzvalku.

Kāds ir miris. Man ir sēras. Kāds ir jāapglabā. Man jāapliecina sēras, un man jāmeklē tās. Vieglāk ir meklēt drēbju skapī nekā sevī. Es meklēju sēru zīmes, tāpēc ka nesaprotu, kur man jāmeklē pašas sēras. Tas nav nekas pārsteidzošs — tā taču ir vienmēr, tā notiek. Katru dienu nomirst daudzi un gandrīz tikpat daudzi tiek apglabāti. Bet lielākā daļa neskar mūs citus. Reizēm mēs sērojam, tomēr lielākoties mēs nesērojam. Mirušie reizēm izvirza mums prasības, tomēr lielākoties ne. Viņu vara ir niecīga, izturība vāja. Un, ja viņi izvirza mums prasības, tad viņiem nav nekādas pārliecības par mums, garantijas par prasību piepildījumu. Mēs esam ļoti nepastāvīgi, mirušie arī ir nepastāvīgi, mūsu sēras ir trauslas un nenoteiktas — pie pašām sērām mēs nenonākam.

Pašā atvilktnes dibenā es atrodu cietu un biezu, nodzeltējušu un saliekušos kartona loksni, zem suņa maizes drupačām. Uz kartona loksnes ir sakaltušās maizes lielāki gabali un sīkas druskas. Zem loksnes, atvilktnes dibenā, ir cepumu drusku plāna, smalkāka, pulverveidīga kārtiņa, kurā redzami miruši, sakaltuši, saraini insekti — kodes vai jostainie ādgrauži, es domāju. Es paceļu kartona loksni un purinu zemē pelavas. Tad ādgrauži sakustas. Droši vien tie nav miruši, visi ne.

Kartona loksnes otrā pusē ir uzraksts: «J A. Lefgrēna fotoateljē, Filipstāde, fotoiekārtu pēdējie sasniegumi, fotokopijas pēc klienta vēlēšanās, broma vai sudraba fotovirāžas, palielināšana, montāža, viss Priekam un Bēdām. Iegriezieties J.A. Lefgrēna fotoateljē bez šaubīšanās! Lietpratīgs speciālists — pieņemamas cenas.» Maliņā kāds ar zīmuli akurāti uzrakstījis: «Jūnijs, 1896.»

Tā ir veca skolas gadu fotogrāfija. Vismaz divdesmit zēni, trīspadsmit četrpadsmit gadus veci, sastājušies ap savu skoloT tāju. Zēniem galvā ir skolas cepures — augstas, ar lakādas nagu. Viņiem mugurā ir tumši uzvalki — svārki nokarājas kā maisi, gari, bet piedurknes īsas. Viņi stingi raugās objektīvā. Skolotājs sēž vidū, uz sola. Mazākie zēni sēž blakus viņam. Garākie stāv aizmugurē.

Skolotājs ir maza auguma, spēcīgs vīrs, mugurā viņam ir žakete, mētelis atpogāts, kājās zābaki, galvā apaļa cepure, uz deguna pensnejs. Viņam ir plata, četrstūraina seja ar ūsām. Priekšā, starp kājām, vīd spieķis ar sudraba rokturi. Rokas noliktas uz sudraba roktura. Viņam ir raupjas rokas, lielas un neveiklas dūres. Pirksti ir resni, un tie atgādina desas. Tos, šķiet, izdrāzis kāds iesācējs mājamatnieks. Tās ir no laukiem nākuša studenta rokas vai semināru beiguša kalēja dūres. Pensneja melnā aukla, iesieta žaketes pogcaurumā — eleganti. Pensnejs un rokas saistītas apgrūtinošām, bet droši vien laimīgām laulības saitēm.

Uzņēmums izdarīts telpā, ateljē. Aiz skolēnu mugurām iezīmējas romantiska, izteles bagāta ainava — pūkaini mākoņi un kupli koki, lapenīte, pāris bptaforiju pussagrautu kolonnu veidā. Sis fons noder vienmēr — gan priekos, gan bēdās.

Vienā malā, zēnu rindā, turpat blakus solam ar mazajiem zēniem, stav zēns, kura sejai apvilkts burts «O» no vārda EGO, kas uzrakstīts ar tintes zīmuli uz fotogrāfijas. Es ļoti labi pazīstu šo seju. Tā ir garena — jau kā pieaugušam cilvēkam, vērīga un prātīga. Tā varētu būt mana seja. Bet tā ir mazliet nobružāta. Šķiet, kāds novilcis ar pirkstu tieši pār seju. Netīrs plīvurs aizsedz sejas vaibstus. Patlaban es saprotu, ka tas nav sevis aptraipīšanas kaunpilnas sekas. Sejas blāvums ir redzams tikai fotogrāfijā. Tomēr es pēdīgi jūtu, kā uzmanīgi aptaustu pats savu seju — ta ir pavirši noskūta, mazliet izburbusi.

Zēns skolas fotogrāfijā, burta «O» lokā, ir mans tēvs. Drīzāk gan: viņš kļuva par manu tēvu — beigu beigās. Viņš bija veterinārs, vīrs, tēvs, bet nu viņš ir miris. Cik es noprotu, tikpat labi tas varētu būt es pats.

Viņš ir miris jau ļoti sen. Mans pienākums bija sērot pēc viņa. Bet man tomēr grūti noticēt, ka viņš ir manu slepeno, noslēpumaino skumju klusais avots. Tas taču bija tik sen, kad viņš nomira,— protams, viņš vēl aizvien ir miris, miris tāpat kā toreiz, kad tik tikko nomira, mūsu skumjas taču mēdz pamazām izplēnēt. It kā nāve būtu sezonas prece.

Mirušie nav īsti miruši mmns. Mēs sērojam pēc viņiem pavirši, aizmāršīgi un neuzticīgi, nevarīgi — tāpat kā mes mīlam dzīvos: pavirši, aizmaršīgi un bez īstas parliecības.

Mums vajadzētu sērot tā, lai ar savām sērām mēs pieceltu mirušos! Un, ja mēs tā sērot nevaram, tad mums jāsēro, līdz paši nokļūstam blakus viņiem, līdz mūs paņem zemesmāte. Mums vajadzētu mīlēt tā, lai mēs atpestītu savu mīļoto no visām sāpēm un mūžam klusi cildinātu viņu! Un, ja mēs tā mīlēt nevaram, tad mums vajadzētu mīlēt tik kvēli un atdevīgi, ka mēs sadegtu aiz ciešanām, jo nevaram mīlēt kā dievi. Bet mēs mīlam nevērīgi un sērojam nevērīgi. Mūsu mīlestību un mūsu skumjas aizstāj kaut kas cits. Mēs dzīvojam starp simboliem, un simboli mūs maldina. Tomēr simboli ir vienīgais, kas mums pieder, un tāpēc mums jārūpējas par tiem, cik vien labi varam. Reizēm es esmu izmisis (tā gan!), kad domāju, cik nereāla un iluzora ir mūsu dzīve. Bet reizēm es gūstu mierinājumu un atvieglojumu, kad domāju, ka šī dzīve tomēr atklāj pašu dzīvi, bēdas, nāvi, prieku, ciešanas, svētlaimību — kādu realitāti un ne tikai tās ēnas.

Mirušie nav īsti miruši — dzīvie nav īsti dzīvi. Mēs esam gan miruši, gan dzīvi. Mēs nekad īsti nepiedzimstam.

Es nodziļinos domās, kāpēc esmu uzvilcis melnās kapzeķcs, melno uzvalku, gandrīz hallo virskreklu un kāpēc meklēju vēl cilas un vēl viennozīmīgākas sēru zīmes. Sevi es nerodu nevienu mājienu, nevienu pazīmi.

Es atkal pagrozu fotogrāfiju un meklēju domu pavedienu. Es taču zinu, ka mani apņem simboli, kas grib uzrunāt mani. Man jāieklausās viņos — tad es atradīšu.

Tad es ieraugu lielu, dzeltenbrūnu, saviigušu traipu fotogrāfi jas otrās puses apakšējā stūrī. Tas ir ļoti neregulārs, sadalīts vairākās figūrās ar viļņotam kontūrām. Tās gan savienojas, gan izplūst, izveidodamas grūti tulkojamus un daudznozīmīgus rak stus.

Es paceļu fotogrāfiju pret logu un aplūkoju lo. Mēģinu atbrīvoties no pārgudriem un aizspriedumainiem viedokļiem. Gribu klausīties ar acīm, lai mēģinātu nokļūt aiz skaidrās virspuses, rosinošajā un izaicinošajā neredzamajā valstībā, kas atrodas tur aiz viegli šķērsojamās robežas. Nav runa par kaut kādu mistiku. Gluži otrādi, runa ir par ļoti asu un tīru skaidrību, sakāpinātu vērību. Es meklēju skumjas un maigumu, ko atklāj dzīve.

Bet valgais traips man nesaka neko, klusē. Es vairākas reizes pagrozu fotogrāfiju. Mirušais zēns un viņa mirušie klasesbiedri, un mirušais skolotājs veltīgi gaida mani. Viņš ir ļoti līdzīgs man, kad es biju mazs zēns. Lai gan mugurā ir vienkāršāks un neērtāks apģērbs, nekā man reiz bija. Es zinu, ka mājoju viņā — gan mirušajā, gan dzīvajā, noslēpumainajā un nedzimušajā, tajā, kas dzīvo patlaban. Es vēl neesmu piedzimis, lai gan ļoti skaidri saskatu savu īkšķi, ko esmu ielicis starp zēniem fotoateljē.

Kad es atkal pagrozu fotogrāfiju, pamanu, ka valgais traips ir sācis atraisīt savu biezo mēli un kļuvis mazliet runīgāks. Es turu kartona loksni savā priekšā un mazliet to pagrozu šurpu turpu, pa saulei un pret sauli. Tad es redzu pazibam divas figūras, kuras noliekušās viena otrai pretim un kuru starpā ir mazs, apaļš galds, tikai galda virsa. Tas atgādina kafijas galdu. Figūras ir neveiklas un sakņupušas. Tikai ķermeņa augšdaļas un galvas var samanīt. Lejāk abi veidoli un galds pārvēršas izplūdušā, haotiskā masā.

Abi vīrieši ir līdzīgi. Abi vienādi izliekuši muguras, abiem izstiepti galvaskausi, gari deguni un zodi. Abi paliekušies uz priekšu un ar elkoņiem atbalstījušies pret galdu. Abiem ir slikta stāja. Viens ir mazāks nekā otrs. Viņš nav vis vīrietis, bet gan zēns vai jauneklis. Un tas otrs ir večuks. Viņi gandrīz salikuši kopā noliektās galvas. Viņi neskatās viens uz otru. Viņi stīvu skatu raugās lejup uz savām rokām un galdu.

Viņi gaida. Viņi ilgi gaidījuši un ir jau noguruši. Viņiem vairs nav ko teikt viens otram. Ko lai viņi saka — ka laiks velkas, ka viņus urda nemiers, ka laiks velkas tik lēni, ka viņi cer, ka viņiem viss drīz būs zināms? Kam tas vajadzīgs? Viņiem nav vajadzības izrādīt laipnību ar tukšām frāzēm, kas tik un tā nespēj uzveikt laiku un nogurumu un izgaisināt nemieru. Viņi ir tēvs un dēls.

Mazais, apaļais galds patiesībā ir šujamgalds, nevis kafijas galds. Tas izskatās tik neērts, tāpēc ka zem tā karājas drēbes maisiņš diegu kamoliem, tamborējumiem, adatu paciņām, diegu spolēm, zāļu trauciņiem un citiem sīkumiem. (Mazajai, vēderainajai pudelītei ar konjaku.) Tas ir mātes šujamgalds. Tas _tāv ateljē, noslēpts aiz skursteņa mūrīša, kas stiepjas šķērsām cauri bēniņu telpai. Galds apkrauts ar koka krūzēm, sliepnēm, lupatām, dēļu pamatnēm, drazām. Bet maisiņš jeb nokarenais vēders ir tukšs, vienīgi lupatas pāri palikušas.

Tas ir skaists galds, no riekstkoka. Tas būtu pelnījis labāku likteni, nevis nekārtīgu bēniņu ateljē. Tas būtu pelnījis uzmanīgāku saimnieku, kas labāk nekā es to saglabātu par piemiņu nākamajām paaudzēm.

Kad es atbrīvoju galda virsu un slauku nost māla pikas, putekļus un netīrumus, ieraugu, ka virsā kāds ievilcis cilpas un burtus ar kādu neasu riku — varbūt ar spalvaskātu, varbūt ar zīmuli — sirdis, krustus, vītnes un iniciāļus, kas visu laiku atkārtojas: E.B. vai ari E.F., E.B.F., E.F. Zīmes ir grūti salasāmas — tās ir ievilktas arabeskās, dažādos rakstos un ķeburos. Tic varētu būt mana tēva iniciāļi vai ari mani, vai arī mātes. Mana atmiņa pievīlusi mani. Es tomēr atceros, ka sēdēju pie galda

vakaros, kad gatavoju stundas,— reizumis, līdz pēdīgi māte vairs nemaz nelietoja savu šujamgaldu.

Tur es sēdēju un grebu, un gaidīju, un nositu laiku, kā vien varēju,— cerībā, ka tas, kam jānotiek, atrisināsies pats no sevis. Ko es patiesībā gaidīju? Varbūt es gaidīju, ka kāds atnāks. Varbūt es gaidīju dzīvi. Nu es vienīgi atceros, ka biju ļoti nepacietīgs — un ka laiks vilkās lēni, ļoti lēni.

Večuks, kas sakņupis sēž man pretim, droši vien ir mans tēvs. Viņš klusē — nepārprotami un izteiksmīgi —.varētu pat sacīt, ka viņš klusē tā, ka šis klusums kliedz. Viņš ož pēc cigāriem, dezinfekcijas līdzekļa, skūšanās losjona, darvas ziepēm, zirga, sviedriem un cigāriem, visvairāk pēc cigāriem.

Pats par sevi saprotams, viņš varēja būt tur iekšā, pie mātes. Ja tas noticis mūsu dienās, dabiski, ka viņš būtu bijis kopā ar viņu. Tā taču notiek mūsu dienās. Vīrs ir klāt pie sievas dzemdībām — savā ziņā. Kā veterinārārstam viņam taču bija sava sajēga, kas notiks tālāk, pat kāds praktisks padoms un saprašana, kas varēja papildināt vecmātes ne visai pamatīgo, vairāk gan dievbijīgo izglītību. Starp citu, varbūt tas neko nebūtu mainījis, ka viņš, veterinārs, būtu bijis klāt. Viņš ari bija pacietīgs un cilvēkiem novēlīgs. Bet, ja es tur pats būtu bijis, tad diezin vai uzņemtos rūpes par to, kas pašlaik dzima un sagādāja tik lielas raizes, jo ne jau visi teliņi izdzīvo. Bet viņš nebija tur klāt, večuks,— viņš tik gaidīja ārpusē stundu pēc stundas. Es neticu, ka viņš jutās ļoti satraukts. Viņš bija vienīgi noguris, ļoti noguris. Viņš dzīvoja līdzi.

Viņš iekļāvās garajā grūtniecības laikā. Tas nebija varējis gaisināt viņas iekāri, vienīgi devis tai jaunu izpausmi, jaunas, nepazīstamas formas. Viņš bija cerējis, ka gaidību laiks un bērns (es!) spēs pārraut izmisuma un vientulības ļauno loku un vedināt viņu uz citām domām — jaunā gultnē, gaišākā, cerību pilnā. Bet tā nenotika. Viņa turpināja to pašu gaitu. It kā viņu darbinātu nepielūdzams un mērķtiecīgs mehānisms: rautu iekšā jucekli, vientulībā un tumsā.

Viņa zuda mums tik agri. Es biju pavisam mazs bērns, nepieaudzis, kad viņa pameta mūs un ieslīga tik dziļi savā slimībā, ka mēs nevarējām viņu vairs aizsniegt. Es viņu atceros tikai no pirmajām zīdaiņa dienām — smaržu, gaišo matu mirdzumu, dzidru un pasmalku balsi, siltumu. Un raudas. Pēc tam viņa mazpamazām zuda. Manas skumjas pēc viņas, mans izmisums bija bezmērķīgs un jūklains.

Vēlāk es sapratu vai ari domāju, ka esmu sapratis, ka viņa it kā atgrūdās pati no sevis. Vai varbūt pareizāk būtu sacīt: viņā kaut kas, pār ko viņa nevaldīja, atraidīja viņu un pārvērta visu ap

viņu neauglīgā un bezgala nejēdzīgā tuksnesī. Reizēm jaunībā, kad mana fantāzija bija kaismīgāka nekā tagad, man šķita, ka viņa ir apsēsta. Ļauns gars saindēja viņu ar vienu vienīgu naidu, kas vērsās pret viņu pašu. Un vienlaikus viņa pati bija ļaunais gars un mocīja cilvēkus.

Ļaunais gars skrāpēja ari tēvam un man. Mēs neko nevarējām darīt. Mēs nevarējām glābt viņu, palīdzēt viņai un vieglināt viņas dienas. Pēdīgi mēs pat nevarējām aizsniegt viņu — caur klusumu un tumsu.

Viņa kļuva par mūsu žēlo un nedziedināmo sirdsapziņu. Viņas izmisums un mokas draudīgi snaikstījās pretim mums abiem, mēs bijām viņas tuvumā un tomēr bijām bezspēcīgi. Viņa kļuva par mūsu vājuma, mūsu vienatnes, mūsu neesamības ķermenisko veidolu. Viņa — vai arī ļaunais gars viņā — ietiecās mūsos, lai spīdzinātu arī mūs, saindētu mūs pašus, saārdītu mūsu cerības un mūsu ticību, sapostītu, noniecinātu un noliegtu mūs pašus un visu mūsu dzīvi. Vainas apziņa un bezspēcība bija viņu ieroči. Tā bija nesaudzīga un neprātīga vaina, jo tā piemeklēja mūs, mēs paši nebūtu to uzvēluši sev. To, gluži otrādi, bija radījusi tieši pati bezspēcība — tā nebija nekas cits kā tieši šīs pašas bezspēcības rēgaina izpausme. Tā piemeklēja mūs, kaut gan mēs bijām nevainīgi,— tā piemeklēja mūs, tāpēc ka mēs bijām nevainīgi.

Izplūdušais, valgais attēls, kurā redzami divi cilvēki, kas sēž un gaida pie mazā, izplūdušā galdiņa, paceļas man pretim, attēls top ļoti skaidrs, ļoti izteiksmīgs. Tas atgriež mani atpakaļ senā pagatnē. Tas atgriež mani atpakaļ pie mazā galdiņa tur, aukstajā istabā, gaidu laikā.

Es biju pilnīgā neziņā. Es sajutu spiedienu uz galvas virsu, it kā to spiestu šaura kapuce. Galvu spieda aizvien vairāk. Kājas bija pavisam saliektas un rokas pavisam savilktas, tās šķita smagas un nejutīgas. Man vajadzēja tās iztaisnot — izstiept, izgrūst ārā. Bet es neuzdrošinājos. Es nezināju, vai neizdarīšu kaut ko briesmīgu, ja es piecelšos un pārtraukšu šīs bezspēcīgās, paralizējošās gaidas. Un es arī nezināju, vai rīkojos pareizi, neuzsākdams kaut ko agrāk,—vienīgi ļaudamies.trulajam spiedienam un mēmajam, muļķīgajam satraukumam. Es biju liels nejēga, piedevām māņticīgs. Man bija gauži juceklīgi priekšstati par to, kā tam vajadzētu notiki un kas man pašam jādara.

Vienā no mana tēva grāmatām, medicīnas vēstures biezā, vecā sējumā, es biju atradis veselu lappusi ar gravīru reprodukcijām, kas attēloja dzemdību noslēpumus. Tur bija attēloti dažādi augļa stāvokļi un to secība dzemdībās. Vislabāk bija, ja auglis gulēja ar galvu uz leju un kājām augšup pie dzemdes augšējās sienas. Tad auglis pats varēja no visa spēka atgrūsties un dzīties. Sliktāk bija,

ja augļa galva bija augšā un dibens lejā. Bet gudrs un veikls auglis varēja visu izdarīt nevainojami ari šajā stāvoklī — izstiepjot rokas virs galvas un atgrūžoties no visa spēka. Sliktāk bija tad, ja auglis gulēja šķērsām — tad tas varēja atspiesties tikai ar vienu roku un gan galva, gan pleci virzījās vienlaikus un traucēja viens otram.

Bet šie attēli un skaidrojumi bija veci, savu laiku nodzīvojuši. Iespējams, tie bija kļūdaini, varbūt pat bīstami. Padomājiet — ja nu jaunpiedzimušais iesper savai mātei pa vēderu, tā ka rodas caurums, ja nu viņš pats dzenas ar savām mazajām, smailajām kājelēm!? Padomājiet — ja nu viņš dara viņai sāpes un vairo viņas mokas!? Padomājiet — ja nu tas notiek vienīgi aiz egoisma un nepacietības, viņam gribot tikt uz kājām, izstiepties, atspiesties un dzīties!? Neliels spiediens uz galvas virsu, nelielas galvassāpes, saspiestība un elpas trūkums jāiztur. Un nākas prasīt nelielu pacietību un uzmanību. Varbūt no paša nekas nav atkarīgs — pat dzīvība ir citu rokās?

Es ienesu mazo šujamgaldiņu savā guļamistabā un nolieku to pie loga, iededzu lampas pie griestiem. Galda virsa ir šķība, taja ir plaisas, koks ir izžuvis. Bet pats galds stāv stingri — tam ir trīs kajas. Es pievelku krēslu pie galda un apsēžos, nolieku fotogrāfiju sev priekšā — ar otru pusi uz augšu. Es sakrustoju rokas un noliecos pār tām, apmēram tāpat kā figūras valgajā traipā. Es noslīgstu zemu. Ja galds netraucētu, es varbūt pēdīgi nokristu uz grīdas. Es pamanu, ka raujos čokurā, it kā gribētu apmesties otrādi un zemu noliekt galvu. Poza ir ļoti smieklīga un mazliet mulsina mani.

Es manu, ka cītīgi mēģinu atcerēties kaut ko vai atklāt, kā valgais traips un galds, un mans salikušais un sērās ietērptais augums mēģina attālināties no manis. Man jāizzina izplūdušo simbolu mājieni. Es gribu uztvert to nozīmi. Es sajūtu stipru smaku, bet nesaprotu, kur man tie būtu jāmeklē. Manas kaprīzes un domas, kas lidinās ap mani un izlūko dažādos virzienos, šķiet, grib iestāstīt man, ka tie mīt pagājībā, kura man jāmeklē — jāmeklē notikušajā. Bet manai atmiņai vairāk nav nekā, ko stāstīt man, tā ir iztukšota.

Ļoti nepatīkami un neērti sēdēt nolikušam pār mazo galdiņu ar otrādi apgriezto fotogrāfiju. Es nekādi nesaprotu, kāpēc esmu ģērbies sērās un kāpēc mans sēru tērps ir tik trūcīgs un neakurāts. Es gluži vienkārši neapjaušu, kāpēc es šeit atrodos.

Varbūt mani māc izmisums, lai gan es neapzinos to.

Manī ir tukšums. Es vēl neesmu piedzimis. Es vēl neesmu piedzimis un vēl neesmu ieguvis veidolu.

Tad no jauna manī atzeļ pārliecība, ka es gaidu pats savu piedzimšanu. Kaut kas turpinās kaut kur, lai gan es neesmu tur klāt, bet man galu galā ir daļa par to, un mans pienākums ir iekļauties šajā norisē.

Kad atmiņa pieviļ, jāatraisās iztēlei. Kad pagājība ir mēma un nākamība ir mēma un tukša, tad mirklis var nākt: ar kaprīzēm, untumiem. Es zinu, ka neviena zīme nav patvaļīga — viss aizstāj kaut ko. Atmiņa aizstāj kaut ko — to, kas bijis. Kaprīzes aizstāj kaut ko — to, kas ir. Untumi veido visas tās trīsas vai atspulgus nedzimušām dzīvēm, kas gaida mūs viņpus tā, kas ir tagad.

Viss ir gaidībās. Gari ir visvisur. Vienīgi mūsu pašu acis un ausis ir mēmas. Aiz augstprātības tās ir mēmas — aiz augstprātības, jo pašas grib paust, ko tas dzirdes un redzēs. Mūsu mute ir mēma, kad grib pavēlēt,— tai jāiemācās klausīties, nevis platīties.

Es caur un cauri esmu sūtnis, kas aizstāj kaut ko. Es esmu sūtnis no kādas citas pasaules ar slepenu kārtību. Es nezinu, vai šī apjausma dzen mani izmisumā vai iedveš cerības. Bet šī apjausma riešas manī jau daudzus gadus: viss šeit ir aizstāts, un es nemūžam neizbēgšu no šīs atspulgu pasaules, kaut šo pasauli pilda simboli, balsis. Visur ap mani ir norādījumi un zīmes. Ja es to nesaprotu, ja es nedzirdu un neredzu vai arī neatskāršu, ko dzirdu un redzu,— tad tā ir mana un neviena cita vaina. Tad man ir vienīgi jāgaida — jāgaida ar cerībām —, tā pēdīgi es dzirdēšu un redzēšu.

Sī apjausma ir mana darba un dzīves pamatā. Mans darbs un mana dzīve, es pats, viss, kas attiecas uz mani, ir pelnījis 1 nicinājumu — bet tas viss ir arī uzslavas cienīgs. Tas ir nederīgs,_ jo pastāv kaut kā cita vietā un tam pietrūkst paša vērtības. Bet vienlaikus, tāpat kā mūsu dzīve un viss ap mums ir nederīgs un 1 ies bojā, tikpat lielā mērā ir arī pamācošs un uzslavas cienīgs — j tieši tāpēc, ka tas liecina par kaut ko citu un kalpo tam, un mīl | to — kaut ko citu, kas nav nedz nederīgs, nedz mēms.

Es noliecos pār galdu, uz kura stāv otrādi apgriezta fotogrāfija. Divi cilvēki sēž viens otram pretim, klusēdami gaida. Viens no viņiem ir vīrietis, diezgan vecs. Viņam vajadzētu būt ļnanaml tēvam — un viņš ir miris. Bet es esmu viņā, un viņš ir manī. Man * viņa ļoti pietrūkst. Es neizturējos pienācīgi pret viņu, kamēr viņš bija dzīvs, tāpēc ka es esmu ļauns un maziņš, sarāvies čokurā, un neesmu ieguvis veidolu. Arī tad, kad es gribu labu un daru to, ko uzskatu par labu,— zinu, ka ļaunība slēpjas manā rīcībā, man neapjaušot, slepena, tomēr tik un tā ļoti spēcīga. Tā sliecas atstāt manas miesas — pret manu gribu un bez manas j ziņas. Taču es galu galā nedaru ļaunu vien. Es daru arī ,

labu — lai gan labais itin nemaz nepakļaujas manai varai. Tas itin nemaz nav mans nopelns.

Otrs, kas sēž man iepretim pie galda, ir zēns. Viņš ir dēls tam vīrietim, kas sēž viņam pretim. Viņš neeksistē. Vienīgi vārgs un neskaidrs, un daudznozīmīgs viņa tēls — vienīgi neveikls ķeburs, nejaušības smērējums.

Viņam sāp galva. Galva ir saliekta un izķēmota. Tā tiek spiesta un mīcīta. Tā tiek spīlēta un veidota, un cepta, lai viņš varētu izspiesties ārā — āra no klēpja. Viņš nevar pakliegt, jo nevar attaisīt muti lielās spiešanās dēļ. Starp citu, neko nelīdzētu arī, ja viņš varētu pakliegt. Labāk nekļūtu. Ja kādam ari butu tiesības kliegt, tad viņš jau nu tas nav! Varbūt viņš varētu spert. Bet viņa spērieni gan neko nedotu. Ja viņam arī tas izdotos, tad sperot viņš vienīgi nožēlojamā kārtā sauktu garus, tāpēc ka grib atbrīvot sevi. Bet spērieni nebūtu soļi, kas varētu vest uz atbrīvošanos,— tie būtu vienīgi soļu simboli. Viņš vēl nav ieguvis veidolu. Neviens cilvēks nav līdz pilnībai izveidots.

Dzirdama smaga elpa, gandrīz vai vaidēšana. Izelpa, kas ietin viņus, ir aromātiska un valga, sātīga un smaržo pēc dzīvnieka. Dedzina acīs — no karstuma, no iekšēja spiediena un svešāda šķidruma, kas no ārpuses plūst uz acīm. Varbūt tas līdzinās asarām, bet tajās nav manāmas skumjas.

Istabā ir ļoti smacīgi un top arvien siltāks. Viņš jūt, kā atdalās līpena valguma plāna plēvīte un pieguļ ādai. Viņam ir bail, un viņa bailes pieaug, jo laiks rit, bet nekas nenotiek, nekāda atbrīvošanās. Viņš ir noguris, un nogurums pārmāc viņu aizvien vairāk. Viņš ir pavisam nonīcis. Varbūt vecais, mirušais vīrs pretēji viņam arī ir nonīcis no šīs gurdās un bezspēcīgās gaidīšanas. Varbūt kāds mirs, varbūt viņš pats mirs, varbūt viņš pats izraisīs kāda nāvi. Varbūt vecais, čokurā savilcies vīrs pretēji viņam saprot arī to. Un varbūt viņš pārmet jaunajam. Varbūt vecais ienīst viņu, kaut slēpj savu naidu aiz klusēšanas un pussēdus pozas un varenās, dzīvnieciskās izelpas.

Tā ir ļoti gara nakts, garas gaidas.

Rītausmā beidzot kaut kas notiek. Izlaužas spalgi, asi kliedzieni. Tie joņo cauri istabai. Tie skan kā svešādu zvēru balsis — riesta laikā vai tvīksmē citam pēc cita. Skan kā fazānu vai pavu balsis, kad tie kliedz no meža biezokņa pavasarī. Sie kliedzieni ir ļoti nepievilcīgi. Tie griež ausīs. Tie neko nepauž, un tos nevar nedz saprast, nedz atbildēt uz tiem. Tie izspraucas no kaut kā svešāda, kas viņam tuvu pietuvojas, tie ir pavisam sveši un uzbudinoši, un pretīgi.

Pie durvīm dauzās. Es apjaušu, ka sviedri izspiežas uz vecā veterināra pieres un ka viņš pieceļas. Mirkli viņš nekustīgi stāv,

noliecies uz priekšu un savilktām dūrēm atbalstījies pret gald.t virsu, ieklausās. Tad viņš sakustas, domīgi pastaigājas' šurpu turpu no galda līdz durvīm, kas ved no priekšistabas uz guļamis tabu. Viņš nevar saņemties ieiet tur. Pelēka, miegaina rītsvīda gaisma valda istabā.

Es ceru, ka neviens neblenzīs uz mani un nepiegriezīs vērību tam, ka man mugurā balts, kaut mazliet nosmulēts, iestivināts krekls ar zelta apročpogām un melnas bikses, it kā es gandrīz vai būtu saposies uz bērēm. Manu apģērbu varētu iztulkot kā sliktu zīmi. Vai arī kā ļaunestīgu garu piesaukšanu. Varbūt tāarī ir slikta zīme vai nelabu garu piesaukšana. Es neko nesaprotu. Starp citu, es nezinu, kurš varētu apvērot mani. Bet es kaunos par sevi un vēlos, kaut es varētu izzust vai arī pārvērsties pavisam citā cilvēkā.

Es alkstu pārvērsties (ādā cilvēkā, kurš spētu attaisnot mirušo cerības un izpirkt viņu gaidas. Bet tāda cilvēka nav — to es zinu pārlieku labi. Tāpēc dziļi savas dvēseles dzīlēs apjaušu: es alkstu izzust bez pēdām — tapt par nedzimušu, nemūžam nedzimušu. Es klusībā alkstu, es neizsakāmi alkstu pēc atbrīvošanās.

Es saprotu, ka vecais vīrs droši vien ir ļoti norūpējies, kaut gan pieredzējis neskaitāmas dzemdības savā ilgajā veterinārā praksē. Viņš nav nemaz tik ļoti norūpējies par pašām dzemdībām. Viņš ir norūpējies par nākamību: mātes nākotni, manu nākotni, savu pagātni un par to, ko pats ir izdarījis.

Es gribu atraisīties no visa un izzust, un es nojaušu, ka tas notiek tieši tāpēc, ka esmu saposies kā uz bērēm. Mēs sāpinām cits citu. Bet tas vēl nav pats sliktākais. Kaut kas bezspēcīgs un nedrošs ir ari šajā ļaunumā, ko mēs nodarām. Sliktākais ir tas, ka mēs nevaram būt īsti labi cits pret citu. Protams, mēs darām labu, daudz laba. Bet šajā labajā, ko darām, slēpjas arī mūsu bezspēcība un kļūmigums. Nodevīgums slēpjas šeit. Ļaunums slēpjas šeit — un tik un tā mums jādara labu. Ja mēs nedarītu labu, cik spējam, lai cik nejēdzīga šī rīcība būtu un lai cik tā būtu sajaukusies ar ļaunumu,— tad jau mēs nekad nevarētu paredzēt labā atmirgojumu, ko nav sagandējusi kāda ļaunestība. Es vēlētos izgaist dūmos vai gaismā, vai zvanu skaņās un steigties projām no šejienes, tālu projām no šejienes, kur gaiss ir smags no nenogurdināma nemiera un smacīgs no izmisuma, kas atausis no mūsu dzīves dzīlēm.

Kliedzieni, kas bija tik stipri dzirdami, apklusa diezgan drīz. Pēc tam atka! tie atskanēja — atkal apklusa — un pēc tam atkal atgriezās pēdējā mirklī: dzīvnieciski, sēcoši. Bet tad beidzot iestājās klusums. Kļuva vieglāk. Atkal kāds dauzījās pie durvīm. Maigi vārdi plūda cauri sienām. Varēja dzirdēt dudināšanu. Asi,

īsi pīkstieni lidināja cauri istabai, pēc tam skaņas, kas atgādināja vārgus un klusus smieklus. Bet tad no jauna iestājās klusums, un klusums sabiezēja, sašķeldamies troksnī, kas bija dzirdams iau agrāk. Es varu dzirdēt klusumu. Es nezinu, vai tas pauž atvieglojumu jeb vai tas vienīgi ir sasprindzinājuma un nemiera vīzijas jauna forma.

Vecais vīrs staigāja turp un atpakaļ pa istabu — neveikliem un smagiem soļiem kā lācis. Viņa soļi dzirdami tik skaidri un smagi dziļajā klusumā, kas pārmāca kliedzienus un durvju klaudzienus isi pirms tam.

Tas ir dižens klusums, pelēks kā tas agrais rīts. Bet tas varbūt vairs tā neiemidzina. Kaut kas taču pēdīgi ir noticis. Un, kad rīts atveras jaunai dienai un aust gaisma, ari klusums sāk vizēt. Ausma pati saviem spēkiem iezogas pa logu. Un kopā ar gaismu dzimst ari dienas skaņas — cilvēki dzimst, zvēri. Pelēkums pamazām sāk pildīties ar krāsām, it kā tās paceltos no dziļuma, no lietām pašām, tik klusi, ka es nezinu, kā tas notiek.

Cilvēki ap mani sāk mosties Tie mostas cits citam, balsis var dzirdēt. Vīrietis ieiet ateljē, drīzāk gan virtuvē. Uz gāzes pavarda stāv kafijas kanna. Tā ir auksta. Viņš ieliek snīpi mutē un dzer auksto, atdzisušo kafiju, košļā biezumus. Es jūtu, kā tic ieķeras starp zobiem — maltās kafijas cietie graudiņi. Skapītī virs pavarda stāv burka ar brūkleņu ievārījumu. Viņš apēd dažas karotītes ievārījuma.

Tad no pagalma atskan pakavu klaudzoņa pa akmens bruģi. Tur alus vedējs gatavojas darbam. Var dzirdēt, kā viņš atkāsējas un spļauj. Viņa soļi trin bruģi, viņš mazliet paburk.šķ pie sevis vai uz zirgu. Kaut kas šķind, varbūt aizjūgs. Apkalumi un metāla daļas, saskaroties cita ar cilu, zvana kā mazi pulksteņi. Klusināti būkšķ un trinas alus kastes, kas tiek pārliktas vai krautas grēdā. Kaut kur aizcērtas durvis. Varbūt nāktos sajust zirga mēslu, zirga sviedru, zirga ādas smaku.

Gaiss ap mani pamazām kļūst maigāks, siltāks un sausāks. Tas kustas. Arā ir agrs pavasaris. Gaiss ieplūst kopā ar atkušņa, zirga un aizjūga ādas smaržu.

Kaut kur dun. Varbūt kāds noceļ vāku malkas kastei. Dun, dauzās. Pulss sāk pulsēt priekšmetos, varbūt tikai malkas šķilās, varbūt tikai krāsns mutē, malkas krāsni, kas diezin vai vēl sastopamas, plīts riņķi trinas, soļi, bļodas, tek ūdens no rokas pumpja, kurš dun un sprauslā. Priekšmetos pukst sirds. Cilvēki ir priekšmetos, cilvēki ir viņpus priekšmetiem.

Beidzot kaut kas viņā mostas: atvieglojums, savveidīgs maigums. Varbūt kafija iedarbina kādu mehānismu viņā — varbūt atmiņa sak strādāt, vēl īsti neatraisījusies un nesagatavojusies

pārsteigumiem. Varbūt tā ir savveidīga atbrīvošanās, savveidīga, laime. Brīnišķīga sajūta, ka beidzot var izsliet muguru un izstiept, kājas.

Nakts smacīgums atkāpjas austošā rīta priekšā. Viņš nezina, vai viņam vajadzētu smieties vai īgņoties par to, ka laimi nevar nošķirt no domām par auksto kafiju, šķindošiem instrumentiem un zirga, cigāru, ziepju un atkušņa smaržas. Smarža, starp citu, varbūt pat nav nekur citur kā vien atmiņā vai iztēlē.

Kā tad īsti cilvēku mīlestība izpaužas?! Nav zināms, vai vajadzētu uzsmaidīt tai vai raudāt. Vecais virs beidzot atver durvis. Viņš nāk iekšā tik viegli un uzmanīgi, cik vien uzmanīgi var, nesdams savu smagnējo augumu. Viņam jāaizzogas līdz gultai, kur guļ viņa sieva. Viņam jātuvojas tik bērnišķīgi un neveikli, it kā viņš domātu, ka viņa ir aizmigusi. Bet viņa nav aizmigusi. Viņš uzliek roku uz viņas pieres, noglāsta to. Viņiem jāuzsmaida viens otram.

Tad viņš pieiet pie groza, kur guļ jaunpiedzimušais. Viņš noliecas pār to. Viņam ir sārti vaigi, viņš ir liels un raupjš. Viņa apģērbs ir kā maiss, negludināts, netīrs. Virs nav noskuvies, un jaunpiedzimušais ir maziņš, ietīts baltos autiņos, un viņa sejas āda ir krunkaina un sarkana, un plāna. Vecais virs, protams, smaržo pec cigāriem, zirga un sviedriem. Nav zināms, vai jaunpiedzimušais spēj sajust šo smaku, bet tā tomēr aizsniedz mazuli, grozu. Vecā vira dūres ir ļoti raupjas. Tās ir kalēja rokas, tās ir mācīta zemnieka rokas. Tām ir sarkana, asa āda, ļoti īsi apgriezti nagi. Tās ir veterināra rokas, mūžam nomazgātas. Pirksti ir resni kā desas.

Viņš izstiepj vienu pirkstu. Labās rokas rādītājpirkstu. Viņš noliecas pār bērnu, kas guļ grozā. Ja es sajēdzu, ko es redzēju, tad man, protams, bija jāapjauš, ka pieaugušais, kurš noliecas pār bērnu, smaida, lai gan viņš smaida bikli un diezgan mulsi. Viņš kļuvis tēvs vecūkšņa gados. Kā nu būs? Ko viņš izdarījis?! Kur viņš iesaistījis citus cilvēkus?! Kā viņš varēs uzņemties atbildību par dzīvi — sievu, nedēļnieci, un dēlu, svešādo un maziņo?

Bet viņš ir atvieglots un laimīgs, jo viss ir garām. Šoreiz atbildība novelta no pleciem — vienīgi viņa paša vaina ne. Viņš ir brīvs — šoreiz. Varbūt viņš ir brīvāks, nekā viņš to apjauš, kaut gan viņš arī stāv tur, ieslēgts savā smagajā, saliektajā ķermenī un sagūstīts savā raupjajā ādā un dvakā, un šajā neveiklaja liekumā pār bērnu, ko ietin balti autiņi un plāna, plāna āda un kas guļ šajā dvakojumā, kurš nāk no tēva ķermeņa un atkušņa, un cigāriem, un zirga.

Viņš paceļ savu raupjo rādītājpirkstu un noliec virs groza. Tas ir laimes vai maiguma mājiens, smieklīgs un svinīgs mājiens.

Nav zināms, vai vajadzētu īgņoties par to vai pasmaidīt. Viņš brauc uzmanīgi ar raupjo rādītājpirkstu pa vīstokli, kas guļ grozā, un gausi saka savā zemajā, dobjajā balsī:

—  Mazais mantinieks! Mantinieks!

Nevienam nav ienācis prātā izdomāt jaunpiedzimušajam vārdu. Varbūt viņi neuzdrošinājās.

Es sajūtu raupjo rādītājpirkstu vēderā, pret vēdera apaļo klaipu. Es nezinu, vai man vajadzētu baidīties vai uzjautrināties, ļauties baismām vai mierinājumam. Pirksts no vēdera virzās augšup uz zodu — jeb zodiem, zīdaiņa zodiem. Tur tas knibinās, un balss atkal neskanīgi ducina:

—  Mazais mantinieks! Mazais mantinieks!

Viss ir ļoti dīvaini, viss ir ļoti komiski, un viss ir ļoti svinīgi. Es nezinu, vai man vajadzētu smieties, tāpēc ka man kut,— ap mani ir tuvība, smaržas, skaņas, gaisma un cilvēki — jeb vai man būtu jāraud, jājūt bailes no uzmācības tieši aiz tiem pašiem iemesliem. Klīst kaut kur manā sejā, ap muti un acīm,— vai asara vai smieklu vaibsts, neviens nevar pateikt. Tas ir pusceļā apstājies viepsts. Tas kustas kā svešāds, mazs dzīvnieks manā sejā, it kā meklētu sev ligzdu.

—  Mantinieks! Mantinieks!

Laimes zīme!? Nav zināms, vai vajadzētu smieties vai raudāt. Viss ir ļoti smieklīgs, un viss ir ļoti svinīgs. Viss ir ļoti biedējošs, viss ir ļoti atraisīts.

Tad pēkšņi es ļoti tālu dzirdu gaili, kas sāk dziedāt. Tik tikko spēju ticēt savām ausīm! Bet neviens nevar kļūdīties šajā skaņā. Gailis izdzied visu, ko spēj,— it kā dienai vajadzētu sākties tikai tāpēc, ka gailis sāk dziedāt.

Dziedošais gailis iespaido mani gauži nesaprotami — tik tikko varu tam noticēt. Neatvairāmi galva noslīd uz rokām manā priekšā. Es jūtu, kā miegs beidzot neatvairāmi pieveic mani pēc nakts garās un apnicīgās, mokošās negulēšanas. Mani apņem smaržas, sapņi, vīzijas, skaņas, pieskārieni, atmiņas, sapņi, smaržas — tūkstoš liecinieku, tēlu, neskaitāmu zīmju. Es aizmigšu, aizbēgot no tām, es aizmigšu paļāvīgi. Es taču zinu, ka tās gaidīs mani, kad es pamodīšos. Mans mantojums ir bagātīgs. Mūžībā mani nodarbina simboli. Es esmu viens no tiem. Tie vēl man labu. Seit es esmu mājās, kaut gan man nav māju,— es esmu izraidītais un tomēr pastāvīgais iemītnieks, bērns mājā un tomēr izstumtais.

Gailis dzied. Lēnprātīgu pagānu gailis. Viņš dzied no pazemes valstības. Dzied augšāmcelšanos. Viņš ir ļoti parasta būtne, kam piemīt smieklīgs gods.

TAD SĀKĀS VISS BRĪNIŠĶĪGAIS

Gluži vienkārši

Piezīmes no pansionāta, kur man bija jākļūst par LABĀKU CILVĒKU*

* Publicējam daļu piezīmju.

PRETENCIOZS PRIEKSVARDS

Dzīvoja reiz Bībeles tulkotājs un zīmju skaidrotājs, ko sauca par Origenu. Viņš izvirzīja moto savam darbam:

HISTORIAE NON NARRANTUR.

Tas nozīmē: šeit netiek stāstīti stāsti.

Viņš uzskatīja, ka Bībele ir dīvainu, nekautrīgu un aizraujošu tekstu krājums, kurā atrodami piedauzīgi kara apraksti, stāsti par nogalināšanu un slepkavošanu, un vardarbību, un visvisādiem nomaldiem, par dievu, kas šķiet untumains un pilns naida, aizspriedumu, tuvredzības un pretrunu. Mēs lasām taja vienīgi dižmanīgus stāstus par nekauņām un augstprāšiem, kuri mānās un plūcas, un iedveš bailes un šausmas un kuri paši sevi un savu ciltstēvu ieceļ par visas pasaules soģi un uzraugu. Bībele ir dīvainu, nekautrīgu un aizraujošu stāstu krājums, kurā rodamas vienas vienīgas lielības un platības. Katru izglītotu cilvēku, kam piemīt grieķu un romiešu kultūras izpratne, prāts un gaume, mērenība un sirdsapziņa, šī grāmata izaicina, modina viņā izsmieklu vai nievas, vai nepatiku. Visdrīzāk tā kļūst par izaicinājumu tad, ja grib to vērtēt augstāk par citām un domā, ka tajā rodami labi un taisnīgi, visugudri un visuvareni dieva vardi un norādījumi. Un tieši to grib šie ļautiņi un ari tie, kuri tic Bībeles vārdam!

Bet — kā domā labais un viedigais Origens — Bībele, šī dīvainā un nekautrīgā grāmata, nav jālasa tā. Tās tekstus nevajag uztvert tikai tieši, nevajag saskatīt tajā stāstus vien. Jo šajos stāstos un to dīvainajās nekautrībās slēpjas dziļš vai cēls saturs — vai vairāki šādi satura slāņi. Un tieši tie mums jāpētī un jāatšifrē — tad mēs tik tiešām saklausīsim Dieva vārdu un mācību, uzzināsim Viņa augstās domas un labos norādījumus, iemācīsimies dzīvot labu un taisnīgu dzīvi un beigu beigās nonāksim Viņa mīlestības pilnajā godībā, mūžīgi mūžos, āmen. Seit netiek stāstīti tikai stāsti — šeit tiek pavēstīts ari kaut kas cits.

Viņš uzskatīja: Historiae non narrantur - tas, kas šeit tiek pavēstīts, ir kaut kas tāds, ko mēs nevaram izstāstīt līdz galam, it

kā tas būtu vēstījums, ko varam apraut pusvārdā. Scit nevar pielikt punktu. Seit tas pavēstī kaut ko citu, ko neviens nav piedzīvojis, mūžam kaut ko citu — lai cik ilgi mēs par to stāstītu, lai kā mēs to pūlētos definēt. Patiesībā stāsti izstāsta mūs — mēs neizstāstām stāstus. Un tie neizstāsta mūs vien. Tas attiecas ne tikai uz Bībeli — bet ari uz vēsturi, dzīvo dabu, jā, uz visu, kas jebkad ir radīts.

Tas, ko mēs pārdzīvojam, tas, ko izjūtam, tas, ko lasām Bībele vai Vēsturē, vai Dabas Gramatā, vai arī mūsos pašos, musu fantāzijās, domās vai jūtās, ir maskētas ziņas par citu īstenību, nevis vārdu juceklis, kuru radījusi vēsture un nejaušība un kurš mums tiek piedāvāts. Aiz stāstiem slēpjas augstāka, pamācoša, kārtība — un tā mums jāmeklē. Stāstu juceklis ir šķietams. Aiz jūklainās kaunpilno un tīksmigo stāstu šķietamības un daudzskaitlības ir godība, kur viss top skaidrs un pilnīgs. Bet vienīgi iztēlē un stāstos, vienīgi šīs pasaules drūzmā un juceklī godību var nojaust un tā var atklāties mums, kas paši nevaram citādi dzīvot, kā vien uzliekot maskas, noklīstot neceļos un liekot sevi kaunā. Seit netiek stāstīti stāsti — jo stāsti ir tikai ieroči, maskas un zīmes tam, ko stāsti pavēstī.

O, Origen, tu gudrais un labais aizstāvi, tu gribi mūs mierināt ar Bībeles un Vēstures, un Dabas, un Mūsu Pašu jūklaino daudzskaitlību, ko rada zemiskums un saldtīksmība apsēstā, vilinošā un mānīgā juceklī! O, Origen, labais un gudrais slavinātāj! Ko tu dari — tu un visi tie, kas tev līdzinās un rīkojas kā tu, kad alkst izskaidrot, iežēlināt un samierināt?! Vai tu noņem masku no Pasaules dīvainā un nekautrīgā vaiga, lai atkailinātu vēlīgu, cilvēka sejai līdzīgu seju? Jeb vai tu esi grimētājs, kurš uzliek nevainojamu un vēlīgu masku tam daudznozīmīgajam un liekulīgajam vaigam, tā ka mums, nabagiem, jāparādās tādā izskatā, mūsu pašu izskatā?! Vai tad kā citādi nav iespējams atklāties?!

O, Origen un visi labie un gudrie aizstāvji tajos senajos un vēlākajos laikos un šobaltdien, patlaban,— kā lai uzdrošināmies ticēt jums, jums visiem!? Jūs sūtāt tik daudz dažādu ziņu! Kā jūs varat prasīt, lai mēs neredzam to, ko redzam, un nepiederam tam, kam piederam: juceklim, daudzskaitlībai, burzmai! Kāpēc mums bija jāredz tas, ko mēs neredzam viņpus tā, ko redzam, un jāpieder tam, kam nepiederam viņpus ta, kam mēs piederam? Vai tad kā citādi nav iespējams parādīties?!

Es izvirzu moto šai grāmatai un savam darbam:

HISTORIAE NARRANTUR.

Tas nozīmē: šeit tiek stāstīti vienīgi stāsti — gluži vienkārši stāsti.

Es uzskatu: pasaule nav nekāda līdzība, vēsture nav nekāds pielikums, dzīve nav nekāda mācību stunda.

Tā ir juceklīga grāmata, ko sarakstījis juceklīgs cilvēks jucek līgā pasaulē. Dieva nav — un Dievs nav miris, tāpēc ka Dieva nekad nav bijis. Es tomēr rakstu vārdu «Dievs» ar lielo burtu, it kā viņš būtu persona, ko vajadzētu meklēt, cienīt un godāt. Bet Dieva nav, un Dievs nav miris, tāpēc ka Dieva nekad nav bijis.

Seit gluži vienkārši tiek stāstīti stāsti. Sajā pasaulē gluži vienkārši tiek stāstīti stāsti — neko citu tie nepavēstī. Vien tiek stāstīti stāsti — gluži vienkārši!

Vai tad kā citādi iespējams atklāties?!

Es esmu vīrietis labākajos gados. Tāds vienmēr esmu bijis. Oktobrī man paliek četrdesmit septiņi gadi. Es spēju saklausīt circeņus. Es esmu jūtīgs cilvēks. Man nekad nav laimejies iegūt autovadītāja tiesības, pēc sešdesmit piecām stundām pagalam apnicis es beidzu vingrināties un atmetu visam ar roku. Esmu jūtīgs, bet ne viegli ievainojams. Es nepievēršu sev uzmanību. Esmu instruments, ko īstenība izmanto, lai izdibinātu, kādā veidā tā pastāv. Esmu sensibls instruments. Ja es pievēršos sev un izdaru novērojumus, tad ne jau aiz intereses par sevi un sevis dē|. Jo man, instrumentam, jāzina, kā es darbojos, lai gūtu priekšstatu par to, cik piemērots esmu, lai izdibinātu, kāda ir īstenība. Starp citu — es pats taču arī esmu piederīgs istenībai! Jo, kad es novēroju pats sevi un pierakstu piezīmes par sevi, īstenība pati ar manu, sava instrumenta, palīdzību pētī, kāda tā ir, un izdara piezīmes.

Nu man tūdaļ jāpaņem šķīstošā kafija. Burka atrodas uz mazā galdiņa pie loga.

Es dzīvoju Dzirnavu istabā, otrajā stāvā, ziemeļrietumu pusē. Upes straujais plūdums dzirdams aizvien, vēl neesmu pie tā pieradis, jo ierados šeit laikam vakar.

Kad esmu paņēmis šķīstošo kafiju, man jādodas uz corps-delogis*. Tur tiek pasniegtas vakariņas — pulksten astoņpadsmitos, ja atmiņa mani neviļ. Nu man tūdaļ jāiedzer šķīstošā kafija, citādi smarža būs pagaisusi.

*

Es paraudzījos ārā pa logu, pievērsdams uzmanību divām dāmu biksītēm un dvielim, kas karājās uz veļas auklas.

Kad es padomāju, nemaz nešaubos, ka viss sākās tā. Es pārlieku: viss mīlestības stāsts, kas pārvērta manu dzīvi.

Tas ir gauži vienkārši.

Man taču visupirms būtu vajadzējis atmosties un attapties, knr es esmu un kas es esmu, kad un kā es ierados tieši tur, kur esmu. Bet to es neatceros. Man būtu vajadzējis izkāpt no gultas, pieiet pie loga, uzvilkt štoras, lai redzētu, kāds ārā laiks, lai

* Galvenā ēka. (Franču vai.)

pavērtos skats uz parka nostūri. Tas viss un vēl daudz kas notika, tam būtu vajadzējis notikt — un es atceros to, kad ieslīgstu pārdomās. Taču visupirms es atģidos, ka patiešām redzēju to, biju pārliecināts, ka es to atceros pilnīgi noteikti: tā nepārprotami bija veļas aukla ar divām dāmu biksītēm un dvieli, kas žāvējās.

Dabiski, mana dzīve nemainījās. Tā nekad nav mainījusies. Tā jau bija tāda, kad es piedzimu, bija tāda, kāda bija, viss bija savā vietā un nepārprotams, viss tikai gaidīja, līdz drīkstēs atklāties.

Kaut kas tomēr jau atklājās skatienam: divas dāmu biksītes, kas žāvējās uz auklas, un dvielis ar sarkanu apmali.

Un meža zaļā lapaine kaut kur tālumā, un strauts vai krāces, ko dzirdēju mutuļojam un irdzam un kas bija mutuļojušas un irdzējušas augu nakti, es to dzirdēju visu laiku, tomēr nedzirdot, tāpēc ka gulēju, es biju gulējis ļoti labi. Aizvien irdzēja un mutuļoja, kopš es vakarā atbraucu ar taksometru.

Elizabete ir tā, kas ievietojusi mani šaja pansionātā. Viņai likās, ka man klājas pārāk labi. Viņa uzzināja vilcienu un autobusu sarakstus un sagādāja biļetes. Viņa sacīja, ka man «jārod saikne ar vispārību». Šķiet, tādā veidā viņa apliecināja sevi. Tas bija viņas teiciens. Viņa bija to lietojusi diezgan ilgi — divus trīs gadus. Viņa izsmēja mani ar Kirkegora vārdiem — teiciens pieder viņam.

Mani pieraksti domāti Elizabetei. Es turpināšu pierakstīt visu pārdzīvoto, es to attiecinu uz visu, ko pierakstu. Tie domāti Elizabetei, tā ka viņai ir jāsaprot — es piedalos vispārībā.

Redz, es klīstu apkārt un nesu sevi klusu, dzedru izmisumu — paciešamu, nemainīgu un nesaudzīgu izmisumu, ar ko esmu apradis. Tā esmu vadījis dienas jau kopš bērnības, no vienpadsmit divpadsmit gadu vecuma. Tas bijis manas dzīves mugurkauls līdz pat šim laikam. Es nezinu, kā dzīvošu, ja to zaudēšu.

*

Bābeles tornis simbolizē cilvēku vēlmi padarīt sevi par dieviem līdzīgiem,

aizsniegt debesis, stāvot tepat uz zemes un ar līdzekļiem, kas tepat uz zemes,

uzcelt katedrāli, lai tas maksā ko maksādams, radīt sabiedrību, kam vienā elpas vilcienā jādāvā aizgādnība un spēks, un nevainojama fiziskā eksistence, savstarpēja kopībā veicot darbu, jādāvā dzīve un novērtējumi un vienlaikus jāvairo spožums un jāslavina pašai sevi un savas spējas, savi ideāli, solidaritāte un vara — veselība un greznība.

Bābeles tornis simbolizē visas sabiedriskās utopijas, pelaģisma elkdievi'bu.

Bābeles tornis, burtiskā vēsturiskā konstrukcija: gluži taustāms mēģinājums, dīvaina celtne — ka tornis, cietoksnis, baznīca, pilsēta, Romas valsts ar mūriem, māja, ielas, pils, arēnas, cietumi, karamašinas, ceļi, akvedukti, valnis, atomelektrostacija, naftas urbšanas tornis, kosmosa kuģis, atomieroči.

Bābeles tornis, morāliskā konstrukcija: sabiedriskā vienošanās, sabiedriskā sistēma, likumu un morālisko normu krājums, reglaments, pārvaldīšanas tiesības, likumi par laulību, tabu, parlaments un tiesas, universitāte, klosterskolas, bibliotēkas, augstas kultūras paraugi, nabago nicināšana, vecuma pensija, iecirkņa policisti, manierība un moku soli, hidromonitori.

Bābeles tornis, metafiziskā konstrukcija: reliģija, teoloģija, sabiedriskās apziņas forma, zinātne, metafizika, kurai jātulko un jāinterpretē, un jāizskaidro, jāiekļauj mūs pašus aizvien plašākā sistēmā, kuras mērķis ir visaptveroša izglītības un ticības sistēma, ar kuru leģitimēt mūs pašus un mūsu lomu šai pasaulē, lai cildinātu un slavinātu mūs, lai samierinātu un izpestītu mūs.

Kolizejs, Tauers, Pentagons, Notre Dame, Kremlis ir Bābeles torņi.

Amerikas konstitūcija, Padomju Savienības komunistiskā sistēma, NATO policija, Zviedrijas pamatlikums, kārtības noteikumi ir Bābeles torņi.

Platona mācība, kristiānisms, stoieisms, Leibnica filozofija, islams, scientioloģija, psihoanalīze ir Bābeles torņi.

Dieva visvarenība jāuzurpē — un mēs ceļam taustāmus Bābeles torņus.

Dieva lielā labestība jāuzurpē — un mēs ceļam morāliskos Bābeles torņus.

Dieva lielā gudrība un debesu valstība jāuzurpē — un mēs ceļam metafiziskos Bābeles torņus.

Sie trīs mērķi ir tuvi, tie veido lappuses viena un tajā pašā maketā: pašgreznība, platība!

*

Ir tīksmīga trešdiena tīksmīgā maija mēneša beigās. Var just, ka tuvojas vasara — tīksmīgā zviedru vasara ar stipru, tīru gaisu, ar ņipriem atpūtniekiem un jaukām, klusām ķildām par sīkumiem. Pulkstenis ir bez divdesmit minūtēm pieci. Es atbraucu šeit tikai pirms pusotras stundas. Esmu izsaiņojis savas mantas. Esmu ielicis tās sekretāra atvilktnēs un skapī, uzlicis uz naktsgaldiņa un mazā galdiņa pie loga. Esmu iesnaudies gultā. Citkārt es gan

dienā neguļu. Bet es esmu mazliet iesnaudies aiz rituāliem apsvērumiem — lai atgādinātu pats sev, ka esmu atbraucis šeit, lai, kā mēdz sacīt, atslēgtos no itin visa.

Uz šejieni mani atsūtījusi Elizabete.

Kad biju izsaiņojis savas mantas, pirms nolikos mazliet nosnausties — citkārt es gan nemēdzu dienā gulēt —, nolēju pāris centimetru no «Gofēna buķetes» un iepildīju to zobu suku glāzītē, un vienā paņēmienā iztukšoju. Itin nekad nemēdzu tā darīt gaišā dienas laikā. Starp citu, es nekad nemalkoju «Gofēna buķeti». Tas ir riebīgs, ass dzereklis, taču stiprs kā sātans. Es nopirku šo mazo pudelīti un paņēmu to līdzi tieši aiz rituāliem apsvērumiem, tieši tāpēc, lai atgādinātu sev, ka esmu iegriezies dzīves sāņusceļā.

Vakariņas šeit pasniedz pussešos. Tā bija rakstīts mazajā, salocītajā kartē, ko man pie kantora letes iedeva laipnā, apaļīgā viesu sagaidītāja, kad es ierados. Nevis septiņpadsmitos trīsdesmit, tā tur nebija rakstīts, bet pussešos. Man jāiedzer karotīte šķīstošās kafijas, pirms eju uz ēdamzāli, lai es neostu pēc «Gofēna buķetes», jo smaka jau vēl būs jūtama, kaut ari apritējusi gandrīz stunda, kopš esmu iedzēris malciņu.

Es vienmēr piegriežu vērību ārējai pieklajībai. Sis dzīves likums neatbrīvo mani no pienākuma, kaut ari es, kā patlaban, esmu iegriezies dzīves sāņusceļā.

Starp citu, Elizabete varēm atstūmusi mani uz šejieni, nevis es pats.

lis vienmēr esmu stāvējis dzīves malā. Ne jau neveiksmīgi vai spītīgi. Tikai tā kā mēs visi. Kaut arī esmu apzinājies, ka tā ir, un nekad neesmu to aizmirsis vai arī gandrīz nekad neesmu aizmirsis.

Ja stav dzīves malā un iegriežas sāņusceļā — kur tad nonāk? Jā, dabiski — tad nepietiek tikai ar stāvēšanu, tad jākustas, vismaz jāvelkas kādu soli uz priekšu, kur deguns rāda. Bet kur tad nonāk? Vai vēl tālākā malā vai parastā dzīves mutulī, kopībā, uz paša galvenā ceļa? Tieši dzīvē?

Es neesmu pārliecināts, ka ir kāds galvenais ceļš. Dzīve, dzīve! Vienskaitlī? Es neesmu pārliecināts, vai ir kāda jēga runāt par dzīvi, it kā būtu tikai viena dzīve, viena dzīve visiem, lielākajai daļai, viena vienīga dzīve ikvienam no mums, viena vienīga.

Es noteikti vienmēr esmu stāvējis tās malā, dzīves mala. Varbūt visi tā dara — ja nu ir tā, ka nav vienas dzīves, tikai vienas dzīves! Ja ir vairākas dzīves, varbūt neskaitāmas, ikvienam no mums -tad cilvēks vienmēr stāv malā, varbūt dzīves daudzskaitiibas malā.

Trīs sievietes ir manā mūžā, šajā mirklī:

1)    Elizabete. Viņa atsūtījusi mani uz šejieni. Viņa vel man labu, es jaušu. Noteikti rūpējas par mani. Es rakstu viņai par to, ka man klājas un kam es pievēršu uzmanību. Citādi man nekam nenāktos pievērst uzmanību.

2)   Helēne Formarka. Es zinu tikai viņas vārdu un to, ka viņa, iespējams, dzīvo šajā pansionātā. Es izlasīju viņas vārdu uz aploksnes, kura stāvēja uz mazā galdiņa hallē, blakus kantorim. Tur viņi ik dienas noliek pasta sūtījumus. Helēne Formarkas jaunkundze, tā tur bija rakstīts. Vārds uzreiz piesaistīja manu vērību. Man likās, ka tas ir skaists, un tā man liekas vēl aizvien. Helēne Formarka.

3)   Tā, kura izkārusi divas biksītes un dvieli ar sarkanu apmali, lai tic žūst un vēdinās uz auklas blakus Dzirnavu istabai. Es neko vairāk par viņu nezinu, tikai to, ka viņa, iespējams, dzīvo šajā pansionātā, iespējams, Dzirnavu istabā, kur es arī dzīvoju. Un ka viņa ir diezgan maza auguma un tīrīga. Varbūt tā ir viņa, ko sauc par Helēni Formarku. Tas man būtu paticis, kaut ari tam būtu jānozīmē, ka manā mūžā, šajā mirklī, vairs nav trīs sieviešu, bet tikai divas.

Es neesmu pārliecināts, ka Elizabete ir tad, kad es nerakstu viņai. Ja tā tas ir, ka viņas nav vai ari viņa ir tikai šad un tad, varbūt pat nav divu sieviešu manā mūžā, šajā mirklī, bet tikai viena jeb, pareizāk sakot, pa īstam viena. Daudziem nav pat tādas, tā ka tad, kad runa ir par sievietēm, man jāatzīst, ka esmu labi nodrošināts.

*

Es dzīvoju juceklīgu dzīvi juceklīgā pasaulē.

Vārdam «juceklīgs» ir bībelisks skanējums! Tajā var jaust žēlu nokrāsu un mūžīgo sodu. Tā bībeliskām saitēm ir sakars ar grēkā krišanu. Mēs, cilvēki, esam tapuši augstprātīgi, tā sacīts Vecaja Derībā. Tāpēc mūs piemeklējis sods — mēs esam izdzīti no Paradīzes un esam nolemti esamībai, kur valda nekārtība, grūtības, nāve un posts: juceklis. Pēc tam mēs no jauna kritām grēkā, tā sacīts Vecajā Derībā,— tieši tad, kad mēs otro reizi gribējām paši sevi padarīt par Dievam līdzīgiem vai Viņa konkurentiem. Mēs uzcēlām torni, kam vajadzēja sniegties Debesīs, kur dievi mīt. Tad mūs no jauna piemeklēja sods un mēs tikām sašķelti un izdzenāti tā, ka mēs vairs nevarējām

izprast cits citu un atrast kopīgu valodu: un atkal ir juceklis, tā rakstīts Vecajā Derībā.

Vārdā «juceklīgs» var jaust īpašu skanējumu, vainas apziņu, un zemtekstā slēpjas sods.

Bet es nesūdzos — es taču dzīvoju, es taču patiesībā dzīvoju šajā juceklī — pa savai un mūsu visu juceklīgai modei. Es dzīvoju, un es dzīvoju diezgan labi — un tā dzīvo daudzi līdzās man. Es nesūdzos ne par ko, es tikai konstatēju. Es itin nemaz nejūtos vainīgs, neatzīstu, ka esmu spītīgi izturējies pret Dievu to Kungu, tā ka es šīs pārliecības dēļ esmu sagrāvis savu dzīvi un ne velti esmu iemests juceklī, kā sodu saņemdams. Es neticu nekādam Dievam Kungam vai kaut kam citam, kas atsvērtu Viņa visaptverošo valdīšanu. Es taču dzīvoju juceklī, nejēdzībā, nevis kādā dievišķā spožumā vai kādā brīnišķīgā kosmosā.

Jāatceras taču: es izrunāju vārdu «juceklis», un tam ir bībeliska izcelsme — bet man gan nav bībeliskas izcelsmes. Es lietoju šo vārdu «juceklis» nebībeliskā veidā, bez nosodījuma un īpaša skanējuma. Es varu arī lietot kādu citu vārdu, kam nav bībeliska skanējuma, lietot kādu vielisku un neitrālu vārdu «kontingents». Es dzīvoju kontingentu dzīvi kontingentā pasaulē. Es dzīvoju nejēdzīgu dzīvi nejēdzīgā pasaulē. Es dzīvoju nejaušu dzīvi nejauša pasaulē. Es dzīvoju nepārredzamu, neaprēķināmu dzīvi nepārredzamā, neaprēķināmā pasaulē. Es dzīvoju bagātīgu dzīvi bagātīgā pasaulē — un bagātības ir lielākas, raibākas, bīstamākas, un tās neviens nevar pierakstīt.

*

Paradīze ir ilgu sapnis — fantastiska utopija, kur laime un svētlaimība valda. Tās balvas svētlaimīgie saņem pēc nopelniem. Cik lieliski: ikviens saņem, ko pelnījis. Labais saņem to, ko godīgi nopelnījis,— ari tad, ja tās, kas neizprotamā 2ēlsirdībā dāvājušas kādam šo algu, ir Pārcilvēciskas Varas. Sos labumus nav izdalījusi nedz nejaušība, nedz patvaļa, nedz aizspriedumai nība, bet Taisnīgums — Taisnīgumā.

Uz zemes tā nav Tur klājas gan ļaunajam labi, gan labajam labi, gan vienam, gan otram tiek patvaļas veltes. Taisnīgumam nav neviena, ko aicināt talkā. Taisnīgums ir bezpalīdzīgs mi nlstrs bez portfeļa, komentētājs — bet dzīves likumus diktē citi valdnieki.

Elle ir ilgu sapnis — fantastiska utopija, kur mokas un sāpes terors un spaidi seko pa pēdām ļaunumam un netikumam un ik viens saņem, ko pelnījis. Cik lieliski: katram — pēc tā samaitāti bas! Ļaunums, kas tevi piemeklējis, patiešām ir oelnīts. Ļau

nurau še nedāļā nedz nejaušība, nedz patvaļa, nedz arī aizspriedumainība, bet gan Taisnīgums — Taisnīgumā. i

Uz zemes tā nav. Tur klājas gan labajam slikti, gan ļaunajam slikti, gan vienam, gan otram belž patvaļa. Taisnīgumam nav neviena, ko aicināt talkā. Taisnīgums ir bezpalīdzīgs ministrs bez portfeļa, komentētājs — bet dzīves likumus diktē citi valdnieki.

Un šeit, uz zemes, mēs visi beigu beigās nonākam ellē. Mums jāmirst, lielākā tiesa no mums tiek pazemota un mocīta, spīdzināta gluži kā Ellē. Un viss, ko mēs mīlam, un visi, ko mēs mīlam, galu galā tiks iznīcināti. Mūsu idejas, sapņi, visas vēlmes, ko uzskatām par labām, visas ieceres un viss, ko veidojam, lai padarītu dzīvi labāku sev un cits citam, un tiem, kas nāks pēc mums, un tam, kas nāks,— viss ir ellei lemts! Viss tiks pazemots, pārvērsts savā pretmetā, satrunēs un sairs pīšļos, un izplēnēs, it kā nekad nebūtu bijis un nekad nebūtu pelnījis būt. Kā labais, tā ļaunais, kā daiļums, tā netīrība, kā parastiba, tā spožums — viss ir nīcībai lemts, pīšļiem lemts, kā viens, tā otrs lemts ellei! Ellei, ellei — it kā mēs dzīvotu Ellē. Tomēr mēs nedzīvojam Ellē, kur Taisnīgums valda. Elle ir ilgu sapnis, dievbijības svētīta cerības Utopija.

Uz zemes nav Debesu, nav Elles — bet šeit tiek dalīta alga un sods, it kā algu un sodu izspriestu nepielūdzamais un meistarīgais Soģis, dalīta laime un mokas, it kā tas, kas notiek ar mums, būtu uzticēts neuzpērkamiem cietuma sargiem. Un beigu beigās viss nonāks ellē, it kā mēs visi būtu pelnījuši Elli.

Bet šeit uz Zemes nav Debesu un nav Elles, un nav neviena Soģa. Vienīgi mūsu sapņos, ilgu sapņos, ir Debesis un -Elle, un Soģis, kas izsver, ka mēs dzīvojam, kas mēs esam un kas notiks ar. mums.

*

Pasaules būtības un pastāvības priekšā divi nesavienojami pārdzīvojumi saliedējas manās krūtis, ir spēks manas sirds pukstos, siltums asiņu sulā: valdzinājums un šausmas.

Brīnumi — pavasara gaisma, tikko plaukušas bērzu lapas, eža kamols grāvja malā, ledus tinkšķēšana līcī, nakts klusums, skaitāmie pantiņi, ko bērni spēlējoties skaita, sarkanas brūklenes baltā rūgušpienā, trīs rozes, ko Elizabete ienesusi manā istabā, un viņas vēlēšanās atnest šīs rozes, mīlestība starp cilvēkiem, visas maiguma, līdzjūtības, cēlsirdības izpausmes, spulganie, pelēkbaltie ziemas mākoņi, vasaras gaidas, atmiņas par tēvu Ziemsvētku vecīša pārģērbā, H. K. Andersena pasaka par Šķiltavām, sajūta, kad ar pēdām pieskaros grīdai, sajūta, ka varu

iet — vēl aizvien varu, iracionāls skaitlis, viss, viss; kas pastāv, un nekas vairāk nav vajadzīgs —, ka es dzīvoju, ka kāds ir.

Un tad — šaušalīga, nežēlīga cietsirdība, kura var rasties no jebkurienes, no jebkā, no labā, no brīnišķā. Iznīcība, kas sagaida visu un visus,— sāpes, ciešanas, spīdzināšana, vilšanās, nedrošība un nodevīgums — nenoteiktā, noslēpumainā mūsu nodošana likteņa varai, pār ko neviens nevalda un kas galu galā saplosīs drisku driskās un apkaunos un sagraus visu — mūs un visu to, kas mums pieder. Saturna valdīšana, čūska paradīze, mūsos pašos! Sātans!

Es esmu maniheists* — es esmu Redzējis, un es Redzu! Apburtība un bailes pārņem mani — ne jau aiz pesimisma vai optimisma, vai kāda abu šo stāvokļu apvienojuma, ne jau kādu manu psiholoģisku īpatnību dēļ, personisku apsvērumu dēļ, bet aiz godbijības. Es esmu Redzējis, es Redzu, ka pasaules būtība un pastāvība ir tāda, kāda tā ir: pārsteidzoši ēdeniska, brīnumainām dāvanām līdzīga, arī bailes modinoša, postoša, apkaunojoši ellišķīga.

❖

Pilnīgi veltīgi izkopt sevī vīrišķību, jo nāve beigu beigās mūs visus aprīs. Laika pārvērtības samaitās to, ko mēs esam mīlējuši un ko esam centušies uzcelt un nosargāt. Jebkurā brīdī mūs var piemeklēt smagas ciešanas: slimība, kroplums, bēdas, nabadzība, tuvinieku nelaime vai nāve. Mēs esam bez žēlastības nolemti karam un mērim, vardarbībai, mūs plosa mūsu pašu nemierīgā daba, grūtsirdība un izmisums, it kā mūs savās rokās turētu baismīgs, untumains un bezsirdigs tirāns, Saturna dēmons. Mēs visi dzīvojam pārbaudījumu pasaulē. Lai kas mums lemts, mēs neesam noteicēji par to un nevaram to atvairīt pčc. saviem ieskatiem un ar saviem likumiem. Vienīgi par dzīves plūduma ņirbu vilnīšiem un to, kas mums lemts, mēs esani noteicēji. Vaimanas un gaviles, kliedzieni, sīkas iebildes, dažs labs diždarbs, nenozīmīgi uzdevumi reizēm ir mūsu varā. Bet, kad mēs tādā veidā atklājamies un gatavojamies tam pēc mūsu pašu

* Miinihcists — maniheisma piekritējs, kas piedalījās reliģiskā kustībā, kura izplatījās Romas impērijā, sākot ar m. e. 3. gs., un kurai raksturīgs kristiānisma elementu sajaukums ar mazdaismu, seno irāniešu reliģiju. Maniheists uzskata, ka pasaule sastāv no diviem pretstatiem: gaismas, ko identificē ar Dievu, labo, patiesību, un tumsas, ko identificē ar velnišķīgo, ļauno. Seit ir runa par to, kādā veidā tiek aptverta patiesība.

saprašanas, tad it bieži izrādās, ka mūsu saprašana bijusi apšaubāma, tā bijusi saprašana, ko vairojis un dzemdinājis vārgs, maldīgs prāts un satrunējusi griba. Tad mūžam viss vēršas tā, ka tas mazumiņš, ko mēs spējam saglābt, kā būtu gribējuši, mūsu cēlajos un labajos nodomos vēršas pret mums un beidzas ar nepatikšanām vai nelaimi, kas ir ļaunāka inde nekā tā, kas būtu radusies, ja mēs vispār nebūtu neko pasākuši.

Pilnīgi veltigi izkopt sevī vīrišķību. Viss galu galā pavērsīsies pret mums, un viss sabruks. Jā, arī tas, kas vēršas pret mums un skar mūsu godu un labklājību, un pati dzīve galu gala sabruks, kaut pirms tam tai izdevies samaitāt mūs un sadauzīt mūs drumslu drumslās.

Nē, patiešām pilnīgi veltīgi izkopt sevī vīrišķību un gaidīt nākotni ar paļāvību!

Tomēr, par spīti visam, mums jāizkopj vīrišķība, un tomēr mums drosmīgi jagaida nākotne ar gaišu un stipru paļāvību — tāpat vien. Tāpat vien mūs piemeklē nelaime, un tāpat vien mūs spirdzina laime — tāpat vien mums jāmetas nākotnes bezdibeņos, tagadnes rīklē un jātiecas pēc tiem ņirbu vilnīšies dzīves plūdumā, par ko mēs spējam būt noteicēji, pēc tām gaviļu skaņām un tiem vaidiem, un pēc tās rīcības, ko vada stipra vai vāja griba, kuru mēs spējam savalgot. Tāpat vien mums vīrišķīgi jādzīvo tālāk un tāpat vien drosmīgi jārūpējas par mūsu uzņēmumiem un to attīstīšanu — arī tad, ja beigu beigās vērsīsies pret mums un mūs sagraus, varbūt agrāk ne, bet tad, kad mēs paši jau sen būsim miruši un aizmirsti.

Kā pacelt Bibeles — Dieva vārda — lasīšanu tādā pakāpē, lai tas nešķistu tikai kā daždažādu pasaku, izdomājumu un piedzīvojumu krājums, kam ārkārtīgi raibs morāliskais saturs? Kas padara Bībeli par Dieva vārdu? Kas padara ikonu par svētu, pasauli — par sakārtotu un harmonisku kosmosu, dzīvi — dzīvošanas vērtu, esībai piešķir jēgu?

Vai tā ir atzīšanās, kas Bībeli pārvērš Dieva vārdā, ikonu — svētumā un tā tālāk. Vai tas ir postulāts, dekrēts, kas nosaka reizi par visām reizēm, ka tā ir, un pēc tam šo atzīšanos neatstāj novārtā jebkuros laika apstākļos? Bet kur tad gūst šī atzīšanās savu spēku un ietekmi? Vai tikai gribā — vai patgalvibā? Vai gribā, vai lēmumā, ko izmisums briedinājis, iepretim tam stāvoklim, kas valda pirms atzīšanās, kad Bībele ir nieki un neviens Dievs nerunā no vēstures lappusēm, kad viss ir tikai mēms jucenis, kad pasaule ir juceklīga un dzīve bezvērtīga?

Bet, ja ir tā,— ja atzīšanās ir iekšējs, dvēselisks īssavienojums, kas radies, lai novērstu šo postu,— tad taču atzīšanās, ticība ir vienīgi psihoterapeitisks, mānīgs numurs, garīga apžilbināšana, piespiedu meli?

Kur rodas posta vai izmisuma spēks, kas spēj iekvēlināt šo vēlmi, spēj vedināt izdarīt beidzamo lēcienu no jucekļa, neticības un nabadzības uz pārliecību, atzīšanos, ticību? Nav taču itin nemaz apstrīdams, ka stāvoklis pirms atzīšanās — kad Dievs ir mēms un dzive bezjēdzīga — rada kādu smagu un iznīcinošu postu un izmisumu. Daudz kas tad ir iemantojams — izklaidēšanās, nespēcība, aizmiršanās, rutīna, ikdienība utt., utt.— dzīve bez visa metafiziskā nemiera vai daudzām visaptverošām prasībām. Kur tad rodas posta vai izmisuma spēks? No vēl vienas atzīšanās, tieši no atzīšanās postā un izmisumā — no vēl viena lēciena, tālāka lēciena — pirms ticības lēciena? Un kur tādā gadījumā nokļūst — vai lēmuma un lēciena bezgalīgā regresā?

Varbūt ir tā, ka izmisums un posts ir žēlastības produkti vai instrumenti — dāvanas vai pārbaudījumi, Kaina zīmes, kas neapšaubami pārsteidz cilvēku, un cilvēks pats nav noteicējs par tām? Varbūt tad arī ir tā, ka bez kādiem aplinkus ceļiem un bez kādām gribas izmisīgām viltībām, tiešā veidā žēlsirdība, talants vai atklāsme dāvā Bībelei to spēku, kurš padara to par Dieva vārdu, par Dieva verbālo personificējumu? Varbūt žēlastība, talants vai atklāsme uzlādē ikonu ar svētu strāvojumu — atklāj mums, ka pasaule ir sakārtots un harmonisks kosmoss,— parāda, ka esamība ir jēgpilna, padara dzīvi dzīvošanas vērtu?

Varbūt mēs neesam spējīgi izvēlēties paši sev likteni — neesam spējīgi sev izvēlēties ne svētlaimi, ne mūžīgo sodu? Neesam spējīgi paši saviem spēkiem novērtēt ne ticību, ne tās noliegšanu, ne lēcienu, ne izmisumu?

Vai tad būtu pareizi lietot vārdu «lēciens»? Lēciens taču ir kaut kas tāds, ko cilvēks izdara, pats izdara, tā var likties. Citādi apzīmējums «kritiens» būtu atbilstošāks. Bet, no otras puses,— lēciens taču arī ir kritiens, kritiens, ko cilvēks pats sev dāvā, tā var likties. Lēciens ir kombinācija, ko veido kaut kas šķietami nosacīts un brīvi izvēlēts, tieši ieskrējiens, uzticība — un kaut kas šķietami nenosacīts, par ko cilvēks pats vairs nevalda, tieši kritiens, risks. Vai te ir runa par savveidīgu saskaitīšanu — par kaut ko, kas no viena redzesleņķa ir gribas un brīvības akts, bet no cita redzesleņķa ir dāvāšanas un sajūsmas akts? Divkārša patiesība?

Pasaule nav sakārtota, skaidri salasāma, jēgpilna, kamēr cilvēks nav nolēmis dzīvot tajā un lasīt kādā jēgpilnā un sakārtotā veidā. Bet šo lēmumu cilvēks pats nevar pieņemt vienīgi ar paža

spēkiem. Tā ir atbilde uzrunai, ko cilvēks sagaida no pasaules talants, atklāsme, ja gribat. Tekstam ir jēga, attēli kaut ko izsaka — cilvēks to atklāj, kad ir nolēmis: tekstam ir jēga un attēJi kaut ko izsaka, un šo lēmumu apjauš, kad ir tiešām atklājis, ka tekstam ir jēga un attēli kaut ko izsaka. Un kā var dzīvot pasaulē, nedzīvojot tajā un nelasot, netulkojot un neatzīstoties? Dzīve ir tieša, prasa tieši, pieņem tieši, ka cilvēks rīkojas, sistematizē, pasūta un rūpējas, dod nosaukumus, atceras, plāno un saprot. Mēs paši esam radīti no tā paša materiāla un satvara, no kā radīta pasaule ārpus mums,— mēs esam pasaules bērni, kuros spoguļojas kosmoss ārpus mums, kurš veido mūsu pašu attēla un mūsu pašu ticības starojumu.

*

Mēs esam dzimuši, lai dzīvotu, nevis lai komentētu.

No mums netiek prasīti nekādi pierādījumi, ka mēs patiešām dzīvojam, ka mums patiešām jādzīvo,— netiek pieprasītas nekādas aizstāvības runas, nekādas apoloģijas, teodiccjas vai kosmodičejas. Viss tas ir sekundārs, liekas pūles. Viss tas ir uzpirkts sofistisks pierādījums vai uzpirkta sofistiska pārslavēšana, un uzpircēja ir dzīve, tas fakts, ka mēs dzīvojam. Un šī uzpircēja var dabūt, ko tā būtu gribējusi, ja tā būtu gribējusi, apoloģiskas un pārslavinošas, aizstāvības un cildinošas runas, teodicejas un simboliku, filozofijas, teoloģijas, konsolācijas un patētiskus izsaucienus, lai kas tas būtu. Un, lai kas tas būtu, būtu nokārtots tā, kā uzpircēja vēlas un saprot — ēģiptiešu vai aramiešu, angļu vai Dekarta, Leibnica vācu vai Svedenborga latīņu, hernhūtiešu, budistu, Platona grieķu vai Origena grieķu, Augustīna latīņu vai Rudbeka valodā , viss atkarīgs no vēsturiskiem vai konkrētiem apstākļiem un vārdu plūdiem, kas nejauši top pieprasīti, lai kur tas būtu. Apoloģijas var būt vienmēr pieprasītas, un apologi vienmēr gatavi rīcībai, gatavi paskaidrot un ieviest kārtību, parādīt, kā viss ir, un norādīt, kā visam jāturpinās, lai kāds ir sākuma stāvoklis, lai kā pieprasītie priekšstati un aizspriedumi piedāvā savu materiālu. Advokāti var apmierināt jebkuras sirdsapziņas vajadzības.

Ļausim postulātam pastāvēt pašam par sevi, atsakoties no ietērpšanās aizstāvības runu un komentāru, apologu un izskaid rojurnu rotājumos gatavo drānu rotājumos! Tomēr postula tam jāpauž un tas ari pauž domu: «Tas ir pamācoši, ka esamība ir tāda, kāda tā ir» Mēs rodam šo apziņu, turamies pie tās, balstāmies uz šīs atziņas sākotnējo spēku, kam jāpauž: «Tas ir pamācoši, ka esamība ir tāda, kāda tā ir.» Tas nav šausmīgi un

postoši, tas nav sods, kauns, tas nav absurds, ka esamība ir juceklīga — ka mēs, juceklīgas būtnes, d?.īvojam juceklīgu dzīvi juceklīgā pasaulē.

«Tas ir pamācoši, ka esamība ir tāda, kāda tā ir!» Karu mums apoloģijas un izskaidrojumi! Tie būtu lieki! īstenība, ietērpta vārdos, ir estētiska īstenība.

Gaišajā, tumšajā, mainīgajā rīta nostundā, kad dvēsele tik tikko modusies no snaudas, vēl gan īsti nav pamodusies, kad sapņa naktsjūra vēl vilina ar savu tumšo, spulgo spoguli kā plānu un glāstošu, caurlaidīgu plēvīti pār dziļiem piedzīvoju miem un noslēpumiem —, kad visas sajūtas lidinās kā liegas, klusas pūces kādā robežzemē, kādā robežslānī starp nakti un rītu, kadā rītausmā starp sapni un nomodu, kādā mijkrēslī starp dienu un nomiegu, es nezinu vēl, kur es esmu un kas es esmu, es neesmu nekas, nekāds, es esmu visi, viss ir iespējams, viss ir atvērts, plašs kā jūra vai līdzenums, viss, kas apņem manas sajūtas, ir glāsains, maigs un siltens kā pūkaina putnu ligzda, kā apskāviens, klēpis nebeidzams; man nav ne vārda, ne gadu skaita, visas sajūtas — redze un dzirde, oža un tauste, un garša ir pulcējušās gluži kā strazdi, notuļas, tomēr galu galā nesaraujami sasaistītas vienā kopībā; es dzirdu troksni un zinu, ka tā ir upe, kas irdz aiz mana loga, un upes plūdumu es neuztveru vienīgi ar ausim, bet sajūtu arī ar ādu, muskuļiem un miesu; un rītsvīda gaisma, kas plūst caur loga aizklāju tumši zilajā zvaigžņu naktī un strūklo aizkaru malās kā blāvi miglas rituļi pār mežezeru, pilda istabu ne tikai ar savu maigo paklaidu spozmi, bet arī ar si.ltenu snaudu, kas līdzīga kamenes vaskainai, samtainai dūkša nai; visas sajūtas ir viena vienīga sajūta, un nekas nav savrups, un es pats un nomiegs tik un tā lidināmies no sajūtas uz sajūtu, kas mundrina mani, viss ir bagātīgs un nenosakāms, un iespējams; un tas, kas ir nenosakāms, tik un tā ir skaidrs kā ūdens klusā mežezerā — spirdzinošs un dzidrs; viss ir savrups, un viss veido kopību, viss lidinās, un tas esmu es, kurš lidinās, es esmu viss un nekas — šajā robežzemē, kam jābūt Paradīzes Prieku dārzam, šajā mierā un klusumā, un bezgalībā, kur neviena ziņa neiegriež atšķirības zīmi un griba vai alkas nesavienojas ar kādu uzdevumu, bet klejo brīvi, vilina tāpat kā prieks vai untums; tad pēkšņi es dzirdu no blakusistabas, kur dzīvo kāds cits, kaimiņi, citi viesi kopā ar mani šajā pasaulē,— diena ielaužas brutāli un nevaldāmi, izgaisina rītausmu vai mijkrēsli, diena ir piedzimusi,

spīva diena ar skaņas un gaismas dzilgo vizmu, ar gaismu un ēnu, ar šķautnēm, ar prātu un gribu, dzilga un ļauna, asa un ķildīga, ar spiedzīgu sievietes balsi:

—  Nē-ē vācies pie velna ar savām pieķēzītajām apakšbiksēm ej ratā mazgā pats es nav nekāda kalpone!

Bndi vēlāk kāda īgna, neskanīga, nokaitināta vīrieša balss

—  I never vairs muti vaļā!

—  Es nemazgās tavas pieķēzītās apakšbikses!

—  Pievaldi savas žaunas, pati tu esi sūds, es tev virsū vairs nekāpšu!

—  Es diršu virsū tev un tavām piedirstajām apakšbiksām, na tev tās!

—  Vai tu ir pavisam ķerta, ko tu man tās ģīmī met, nolādētā mauka, pati tu esi sūds, es tev virsū vairs nekāpšu! Na tās atpakaļ!

—  Tu, sasodītais pakaļa, esi atļāvies par daudz!

—  Ko plēs drēbes, ķerta esi, vai?!

Diena, diena ielaužas manā istabā uz palikšanu — visas iespējamās jaukās snaudas izkliedējas kā migla vai dūmaka pār mežezeru, kad pirmais rīta vējiņš iešalcas dzidri, dzidri, strauji un noteikti ceļ augšā nomoda dzīvi, kā loga aizvirtnis atcērtas vaļā, kad to atrauj spēja, stipra vēja brāzma — cilvēku pasaule, īstenība.

Diena.

Seit es esmu kopībā, šeit es esmu mājās, šeit, kur neviens nav mājās vai arī kur man vajadzētu būt mājās. Šodienā.

*

Sērens Kirkegors ir uzrakstījis kādu plaši atzītu, ļaunīgu vērojumu par to, kā cilvēce var iet bojā, kamēr visas gudrās galvas ui. vienaldzīgie aplaudē; tie ir pārliecināti, ka runa ir par izpriecu vai kādu citu izklaidēšanos svētkos. Varētu likties, ka aizdedzies teātris — un āksts uznāk uz skatuves un paziņo, ka uguns plešas plašumā. Viņš ir satraukts, runā dedzīgi, spēle nav iederīga — un pēc brīža publika sāk smieties par nesaderību starp viņa apģērbu un grimu un to, ko viņš saka un kā viņš pasaka, un par to, ka viņš traucē spēlēt pārējiem aktieriem. Āksts kliedz arvien izmisīgāk — jāsteidzas, runa ir par dzīvību un nāvi, ikvienam jāglābjas, cik vien ātri var. Un publika smejas, aplaudē — aizvien jūsmīgāk, jo cītīgāk un jo izmisīgāk āksts izkliedz savus brīdinājumus un aicinājumus. Publika gavilē, rēc: «Atkārtot! Atkārtot!»

Un nav taču nekur teikts, ka tam, kurš aicina un brīdina, jābūt āksta ģērbā. Nē — viņš var būt pirmais mīlētājs, smalki tērpies

un pieklājīgs, viņš var būt direktors, ģērbies smokingā, viņš var būt zinātnieks, apbruņojies ar visu to, ko uzkrājusi zinātne, viņš var būt politiķis, dzejnieks, pamācību devējs, kuru spārno paša zināšanu augstais patoss.

Mēs pazīstam viņus, viņu līdziniekus un gara radiniekus — tos, kuri brīdina un aicina, un saņem aplausus par aizkustinošo meistarību, ar kādu tie ceļ priekšā savu vēstījumu, kuri iegūst atzinību par saviem sludinājumiem, kuri modina cieņu, jā, uzticību un sajūsmu par neviltoto nopietnību, kaisli, cilvēcisko atbildības izjūtu un diženo tālredzību, ko tie parāda. Tie saņem uzslavas, pateicību, uzmundrinājumus, jā, balvas un pagodinājumus — un daudziem beigu beigās sākotnējo uzdevumu licis aizmirst starojums, kas tos apmirdz. Un pasaule iet bojā.

Tā gan — reiz varbūt tie tomēr kādā vidē, sabiedrības daļā vai kopībā šur un tur, tagad vai kādreiz, sāks nojaust, ka runa ir par kaut ko citu, nevis par uzstāšanos un sludināšanu — par kaut ko, kas noliek ārpus skatuves un izrādēm.

Kas notiek tad?

Jā — tad sākas ķīviņš par to, kā ceļas ļaunums un nevaldāmi izplatās šausmas, kā katastrofu izprast, par to vai visupirms par tiem, kas ir atbildīgi par notikušo, lai kā viss noticis; par to, kā meklēt glābiņu, kā meklēt izeju un kā visam notikt, kuram ko darīt un kuriem iet pirmajiem. Tad tiek izdomāti sīkumi, par ko kašķēties, muļķibas, par ko strīdēties, godkārība, prestižs, stāvoklis, ceremonijas, etiķete un ārišķība. Tad cits citam sāk acis skrāpēt, tāpēc ka ir dažādi viedokļi par to, vai šādā brīdī ir tiesība novilkt virsjaku vai nav, un tie, kuri būtu gribējuši virsjaku, sāk neprātīgi cīnīties par šo tiesību un sāk celt neprātīgu naidu pret tiem, kuri uzskata, ka šādā brīdi virsjaka jāvelk nost. Un sākas neprātīga kaušanās par kabatlakatiņiem, tik dedzīga, ka jāslauka sviedri no pieres. Tie, kuriem ir kabatlakatiņi, sāk aizsargāt šos dārgumus līdz pēdīgai asins lāsei, bet tie, kuriem nav nekā, sāk citus kropļot, sist un slepkavot, lai piesavinātos kabatlakatiņus, vai ari cenšas noraut gabaliņu no šiem lakatiņiem un sadalīt tos savā starpā. Un sākas savstarpējs naids un morāla iznīcināšana, pēc sirds patikas nu var izķildoties vai izkliegties: «Mūsu māja ir liesmās — glābjas, kas var!» Vai arī ikviens izsaka sevi šādi: «Glābjas, kas var,— mūsu māja ir liesmās!» Un, saņemot visus miesas un dvēseles spēkus, noris cīņa, kurā tiek upurēti bērni un radinieki, pāri palikušie draugi un mīļie, līdz pats ej nāvē, lai dabūtu iespējami daudz konfekšu un šokolāžu, un skābo karameļu, kas vēl palikušas pāri uz saldumu pārdevēja paplātes.

Tikmēr pasaule iet bojā — un neviens par to neuztraucas, vienīgi āksts vai teātra direktors.

Pingvīni rāmi zvalstās apkārt — kaut plēsīgie putni šad tad to barā kādu nosit, šur un tur nonāvē un notiesā tikko izperētus mazuļus, izknābā caurumu olā un izstrebj šķidrumu ar visu iedīgli.

Brieži netraucēti staigā un ganās — kad hiēnas saplosa nomirušo teliņu.

Zivju baram uzbrūk kairas — tās nelido projām, neizklīst, līdz visas zivis nav aprītas.

Līdaka notiesā pati savus mazuļus — viņu brāļi un māsas aposta jau pusdzīvos brāļus un māsas un paķer kādu gabaliņu.

Nekur nav redzami mirušie, nav redzami liki — pat paša līķis ne, gandrīz vai tā.

Mēs, cilvēki, to uzskatām par nesaudzību, vēsu prātu. Mēs esam liekuļi, lai kas — bads, slimības, trūkums, mokas — mums ir visapkārt, visapkart vēl dzīvajiem cilvēkiem, tiem, kam klājas labi. Un ar šādu apziņu mēs labi dzīvojām. Gluži kā ievīstīti netiklībā un nabadzībā, jūtamies labi paši sava ādā — netraucēti ganāmies, mierīgi gremojam savus labumus, skaļi rosāmies, it kā nāve mūs neskartu, kaut tā pātago mūsu tuvākos kaimiņus. Nāve ir banāls stāsts, bet trūkums — drūma anekdote. Kurš gan tiek saudzēts mūsu slimnīcās, mūsu pansionātos, mūsu vidū? Kas valda mūsu mājās —«sadzīves nepatikšanas», rupjš spēks pret nomāktām sievietēm, kājas spērieni sejā, despotisms pret bērnu, varmācība, bieži jo bieži rupja cīņa par pārspēku — mūsu idillē. Banāli stāsti.

Apdomība, lēnprātība, pacietība, gudra atkāpšanās — atsakoties, izlīdzinot, pieklusinot. Nota bene: pašu dēļ tajos gadījumos, kas attiecas uz pašiem, uz mūsu pašu godkāri, pašu labklājību. Bet ko sauc par parastu apdomību, un kāda tā šķiet citu vārdā, citu lietās? Atsakoties no pienākuma, kad runa ir par citu ambīcijām un labklājību, apslāpējot līdzjūtību, vienkāršojot idejas par to, kādai jāšķiet citu dzīvei un komfortam, atsakoties cilu vietā. Cinisms, vēss prāts, nesaudzība!

Hi

Levandersones jaunkundze dzīvo šeit. Viesu vidū viņa spīd kā lieldienu ola — savā puķainajā kleitā, ar platu, gaišzilu zīda lenti ap izbalināto matu mezglu pakausī. Viņa ir pansionāta eņģelis un gaismas nesēja. Allaž priecīga un jautra, priecīgi čivina, nekad neaizmirst savu «labrīt, visi jaukie cilvēki!». Viņai riebjas klusums. Viņa to pārvar. Tas ir viņas lielais ienaidnieks,

jā, visu jauko cilvēku lielais ienaidnieks. Klusums esot tumsa starp cilvēkiem. Tas mūžam jāizkliedē, lai cilvēki var redzēt cits citu un lai redz, cik jauki tie ir — visi kopā, pašā dvēseles dzīlē. Viņa uzveic klusumu.

Pusdienlaikā, pulksten divpadsmitos, vai arī vakariņu laikā, pulksten sešos, viņa ir izlasījusi «avīzi»— un viņa uzskata, ka viss ir skaidrs,— arī citi ir izlasījuši «avīzi», to pašu avizi. Ja klusums draud ieilgt vairāk par pusotru minūti, vienmēr atrodas «avīze», ko ņemt talkā. Tad viņa stāsta, ko izlasījusi, it sevišķi to, ko izlasījusi kultūras problēmām veltītajā lappusē. To viņa lasījusi pārpārēm cītīgi. Viņa ziņo par to, kas rakstīts visos rakstos. Viņa sīki stāsta, pie kādām domām nonākusi, lasot vienu vai otru rakstu, un kas viņai patīk no tā, ko izlasījusi. Pēc tam viņa izjautā te vienu, te otru no tiem, kuri klusējuši vairak par pusotru minūti,— kas viņam vai viņai paticis vienā vai otrā «avīzes» rakstā un kas viņam vai viņai paticis no tā, kas viņai pašai paticis. Ja nu kādam, ko viņai izdevies pievērst sev, ir tādi paši uzskati kā viņai, viss ir labi, ļoti jauki. Ja viņam vai viņai tomēr patīk kaut kas cits, varbūt pat ir pretējs viedoklis, tad viņa nodziļinās domās un to pauž viņas seja. Karote vai dakšiņa vairs nekustas, acis šaudās uz visām pusēm, tās ir norūpējušās, pārmetumu pilnas un reizē šķelmīgas. Tomēr beigu beigās viņas skatiens slīd ar apskaidrotu, jaunu prieku un mīlīgi pievēršas tam, ar kuru viņa runājas, un viņa ir sapratusi, ka viņai jāpiekrīt, tā taču arī varēja skatīties uz šīm lietām, tik interesanti, protams, tā ir, kā es varēju to nepamanīt!?

Bet brokastu laikā, pulksten deviņos, «avīze» vēl nav iznākusi. Tad klusuma vara ir daudz lielāka nekā pusdienu un vakariņu reizēs. Visi nav skatījušies televizoru iepriekšējā vakarā, un tie, kas ir skatījušies, nav redzējuši vienu un to pašu programmu. Kāds laiks būs dienā, vēl nav zināms, un minējumu par laiku nepietiek, lai atgaiņātu klusumu, līdz biezputra vai rūgušpiens ir notiesāts. Tad vajadziga atjautība, daudzpusīgas zināšanas, laba atmiņa, enerģija un takta izjūta. Tas viss piemīt Levandersones jaunkundzei tikpat lielā mērā kā atjautība.

Reiz brokastu laikā viss šķita slikts. Diena bija apmākusies, un komentāri par to jau izteikti pa divi lāgi. Tikko izceptie, vēl krāsns siltumu saglabājušie rudzu plāceņi bija sirsnīgi uzteikti, jā, uzlielīti un salīdzināti ar siltajām, tikko ceptajām karašām, kas bija papildinājušas brokastis pirms divām dienām, pie tam ne rudzu plāceņi bija īpaši uzteikti — ka ir labāki par karašām, ne arī karašas labākas par plāceņiem, tie bija «nesalīdzināmi, kā mēdz sacīt, tieši tāpat kā iracionāli skaitļi».

Klusums draudēja atkal. Tas lidinājās kā ļauns gars tieši virs tumšajām tējas un kafijas tasītēm. Tad gluži kā glābēja elfa sarosījās Levandersones jaunkundzes labā atmiņa un atjautība.

Viņai ienāca prātā kāds dīvains atgadījums.

—  Jā, es sāku domāt par izklaidību. Padomā tik, cik cilvēks dažbrīd var būt izklaidīgs. Padomā tik, es reiz nonācu lejā brokastīs ar rullīšiem matos! Padomā tik, kas vien nenotiek ar izklaidīgiem cilvēkiem! Man nāk prātā atgadījums ar pulksteņmeistaru, kurš bija ārkārtīgi izklaidīgs. Kad viņš apprecējās, daži draugi aizsūtīja viņam telegrammu, ko viņš saņēma nākošajā rītā pēc kāzām. Viņi zināja, cik viņš ir izklaidīgs, tāpēc telegrammā ierakstija vienīgi: «Neaizmirsti no rīta uzgriezt pulksteņus!»

Pēc tam Levandersones jaunkundze smēja savus pērļainos, lipīgos smieklus. Neviens cits netika aplipināts. Bet aptieķnieks Kropka neapmierināti norūca:

—  Levandersones jaunkundze atstāsta atgadījumu kļūdaini Telegramma vēstīja: «Neaizmirsti nolaist urīnu!» Tā pienāca vakariņu laikā un tika nolasīta visiem viesiem, kas gardi izsmējās.

Nu pie galda bija dzirdama klusa ķiķināšana.

Levandersones jaunkundze mirkšķināja savus ašos mirkšķienus un iebilda:

—  Jā, protams, vakariņu laikā, zināms! Bet saturs nebija peļams, kā jau sacīju.

—  Levandersones jaunkundze nošauj greizi! — īsi atbildēja aptieķnieks Kropka.

Atkal ķiķināja daži, kas nevarēja apslāpēt savus smiekli ņus.

—  Tas ir gluži tas pats! Nolaist urīnu jeb uzvilkt pulksteņus!— uzskatīja Levandersones jaunkundze, kura šādā veidā samierinoši un laipni pamanījās izkliedēt klusumu. Ja viņas balsī art jautās pārmetums, tad nu tas tika pārklāts ar miermīlības kārtiņu.

—  Nē! atbildēja aptieķnieks Kropka lakoniski.

—  Jā?!— ietiepās Levandersones jaunkundze un, it kā atbal stu meklēdama, lūkojās apkārt cerībā, ka sarunas pavedienu pārtvers kāds cits, kurš tikpat nešaubīgi kā viņa pati uz skata, ka «uzvilkt pulksteņus» nozīmē tieši to pašu, ko «nolaist urīnu».

Bet tad iestājās klusums, kas uzveica šo izspēli

Fasetacs kukaiņiem sastāv no tūkstošiem fasēšu*, tūkstošiem miniaeliņu, no kurām ikviena ir vērsta uz savu apkārtējās pasaules daļu un veido savu vienfasetes attēlu. Ikviens atsevišķs fasetacs elements iegūst savu pasaules attēlu — tik mazu, tik neparastu! Lai cik komiski nepilnīgs šis attēls būtu, to vajadzētu likt pamatā mācibai par visu pasauli! Lai cik groteski tas būtu, šo elku, kuru veido viena atsevišķa fasete vienā fasetacī, vajadzētu pasludināt par varenu, pilnīgu attēlu, kurš atspoguļo visas pasaules vērtības un īpatnibas!

Tāpat ir pamats runāt par fasetaci kā par veselumu — ar visām tās tūkstoš fasetēm. Pastāv tik daudz dažādu acu, tik daudz dažādu gaismu, tik neaprakstāmi daudz veidu uztvert un atainot dažādus starojumus, formas un kustības, kas atstarojas pasaulē un ko vajadzētu spēt atstarot! Lai cik komiski, īsredzīgi, neērti, aizspriedumaini un pašapmierināti tas būtu, izvēloties vienu vai otru acu veidu vai citu optisku reģistrēšanas ierīci īstenības bagātību un modeļu pareizai un pietiekamai atklāsmei! Lai cik komiski tas būtu, tieši šas īpašās izvēlētās acs vai ierīces radītam pasaules attēlam, tā projekcijai, tā elkam, vajadzētu kļūt par pamatu visaptverošai un universālai mācībai par to, kā pasaule ir iekārtota!

Tāpat ir pamats runāt par visām acīm un citām optiskām attēlu veidojošām ierīcēm, kad papildina tās ar dažādām citām metodēm, kas palīdz uztvert īstenības un pasaules diždarbus. Kāpēc tikai redze un starojums, un optika?! Pastāv taču arī citas uztveres spējas, pie kurām pieskaitāma dzirde, garša, oža, tauste. Ikvienā no šiem uztveres laukiem līdz ar to pastāv neskaitāms daudzums specializāciju, ieskaitot tādas tehniskas ierīces, ko cilvēki ir izgudrojuši vai var izgudrot nākotnē.

Un nepieliek ar to — ar šiem cilvēciskiem un cilvēkiem pielāgotiem, antropomorfiskiem dažādu veidu uztveres mehānismiem, reģistrējot un fiksējot esamību. Pastāv sajūtu un uztveres spējas, kuru mums nav, bet kuras piemīt citām būtnēm. Piemēram, spēja uztvert polarizētu gaismu, zemes magnētisko lauku, dažādas ķīmiskas vielas, kuras mēs nesajūtam ne ar garšu, ne ar ožu utt., utt. Droši vien pastāv vēl kaut kas, ko mēs nezinām un nevaram izzināt, jo tas pastāv ārpus tiem «interešu laukiem», kuri ir mums un tām būtnēm vai lietām, uz kurām mēs iedarbojamies?

* Kasete — zooloģijā omatīdijs, t. i., katras vienkāršās actiņas radzene; no omatidijiem sastāv posmkāju saliktā acs (fasetacs).

Vel — cik gan bezgalīgi daudz saikņu piemīt dažādiem asociāciju mehānismiem, atmiņas funkcijām, koordinācijas un atšifrēšanas principiem, komunikāciju attieksmēm, valodai, domāšanas sistēmai utt., utt., ar ko visi tie bezgalīgi savienotie un savienojošie fakti, kas vispār var pastāvēt, pēc tam var saslēgties, veidojot dziļu jēgu, modeļus, norādījumus, ikonas! Cik gan neprātīgi, cik komiski un pārliecīgi neapdomīgi, aizspriedumaini tas skan, ka šajā nepārskatāmajā, nepabeigtajā un nebeidzamajā daudzuma ikonu pastāv griba izvēlēties dažas sevišķas, liekot par pamatu vienu totālu redzi, vienu universālu, neizsmeļamu mācību par īstenību un pasauli, metafiziku, ontoloģiju!

Un cik gan komiski nabadzīga un neiederīga, cik naiva ir doma, ka var savākt arvien vairāk un vairāk šo neskaitāmo ikonu, lai tādā veidā uzceltu svētbilžu sienu, kurai vēlāk vajadzēs sniegt šo bagatigo, plašo un pietiekamo pasaules īstenās būtības atveidu! Sīs alkas līdzinātos iegribai ar tējkaroti izsmelt okeānu — turklāt (ādu okeānu, kurš pastāvīgi atjauno savus ūdens krājumus un kurš piedevām satur sastāvdaļas, kas pilnīgi svešas tējkarotes formai, iespējām un apetītei. Tās līdzinātos iegribai ar tējkaroti izsmelt okeānu, bezdibenīgu okeānu, kurā ir ne tikai milzīgs ūdens daudzums, bet arī ļoti daudz citu elementu, kā, piemēram, gaisma, valoda, mīti, magnētiskie lauki, algebriskās izteiksmes, kašelotvaļi, valsts robežas.

Mūsu pasaule, mūsu pasaules attēls ir jūklains — to veido ārkārtīgi maza minifasete, patvaļas un aizsprieduma dēļ atrauta no citu pasauļu un iespēju bezgalības. No mūžības skatu punkta un bezgalības perspektīvā — sub specie aeternitatis* — mums ir pieejams vienīgi kaut kas nejaušs, izrauts no nepārskatāma kopsakara vai arī no šā kopsakara neesamības. Ko vērts mūsu pasaules attēls, ko vērti modeļi un to secība, to visu mēs šķietami atrodam un nešaubāmies, ka varatn to radit, aptverot visu pastāvošo — modeļus un to secību: to visu mēs domājam atraduši vienā smilšu graudā, domājam, ka esam varējuši uzcelt uz viena smilšu grauda, turklāt uz smilšu grauda, kas nav nekas cits ka daži mūsu uztveres spēju uzdzirkstījumi un daži spulgi refleksi mūsu saprātā un musu iztēlē!?

*

Stāstu par donu Žuanu ir sarakstījis kāds spāņu garīdznieks vai mūks, dievticīgs un labdomigs vīrs. Tas ir pamācošs piedzīvojums, nevainojams sprediķis, nevis traģēdija, gluži otrādi — priecīga spele ar laimīgām beigām. Samaitātais, dumpīgais dons

* No mūžības viedokļa. (Latiņu vai.)

Žuans saceļas pret dievu un pastāvošo kārtību un sagrauj cilvēkus un ikviena cieņu — nevaldāmās varas alkās. Beigu beigās viņš nonāk Ellē, un tieši šīs beigas ir pamācošas un laimīgas šajā komēdijā — ilgu sapnis, ko izsapņojis kāds dievticīgs un labdomīgs virs.

Elle ir cilvēkiem vcligs izgudrojums — tā kā pastāv Elle, pastāv arī spriedums. Tad ir kāda jēga tam, kā mes dzīvojam un ko mēs darām. Tad viss ir vienlīdz nevērtīgs, viss ir ziepju burbuļi. Tad visa mūsu kalpošana, viss mūsu patoss, visa mūsu kaisle un visas mūsu ciešanas nav vienīgi duļķes laika upē — vienīgi muļķības un ilūzijas —, nav lemtas, lai izgaistu tukšumā vai aizmāršīgo pēcteču piemirstās anekdotēs. Dona Žuana nonākšana ellē ir pamācoša. Tā veido morāli, gala norēķinu dona Žuana paša dzīvei — tāpat kā tikumiski pamācošas pieredzes formā noder citiem, tiem, kas seko šai drāmai un gūst ieskatu, cik tā ir patiesīga.

Bet — Dievs Tēvs! — ši drāma taču ir rakstāmgalda produkts, dramas formā pārlabots sprediķis! Tas neparāda īstenību vai Elli — bet tikai īstenību, kas veidojusies rakstnieka iztēle vai rakstnieka gribā. Dona Žuana Elle ir papīra elle — aplinkus anekdote vai aplinkus sprediķis ap anekdotes būtību.

Samaitātība nekad netiks tiesāta. Un kas gan notiktu, ja samaitātība tiktu tiesāta? Ko tas dotu tiem, kurus samaitātība aptraipījusi un izmocījusi? Kristīgo Elle ir kulise, ilūzija — turklāt slikta kulise, neapdomāts ilgu sapnis par atmaksu — jo nekas tāpēc nepaliek neizdarīts. Nekādas samierināšanas. Samaitatiba, kas bijusi, vēl aizvien ir palikusi. Labais, kas cietis, vēl aizvien cieš, lai kādām mocībām pakļauti tie, kas nesuši samaitātību.

Taču pat šī Elle nepastāv — tā ir tikai ilgu sapnis, tuvredzība, muļķīga ilūzija. Kas paliek no visa, kas bijis,— no nāves, dzīves, mīlestības, slepkavošanas, laimes, ciešanām? Sajā vērtību mērā vispār nekas nepaliek pāri; kad nav vairs to, kuri dzīvojuši, miruši, mīlējuši, ienīduši, bijuši laimīgi un cietuši, viss pārvēršas vienīgi atmiņās — vārdos uz papīra, vārdos, kuri tiek izteikti zīmēs, citās svešādās matērijās. Stāsti — tie saglabāti mirklīgās matērijas, tos stāstījuši untumaini un izklaidīgi pēcteči, kuri bijuši gauži aizņemti paši savā dzīvē, tā ka tas, ko tie gūst sev un saglabā, tiks pārskatīts viņu pašu dzīvē, kamēr tā turpinās. Stāsti ir pakļauti untumainiem izkropļojumiem un labojumiem, trūdēšanai un aizmirstībai, daždažādiem tulkojumiem un pārveidojumiem, patvaļai — patvaļai, kas nāk no citu žēlastības un iedabas. Stāsti ir pakļauti jebkadai izrīcībai — it kā tie paši un tas, par ko tie no paša sākuma stāsta, savā sākotnē nemūžam nebūtu

ieguvuši spēku un vērtību, un substanci, bet no paša sākuma domāti izdeldēšanai, pārveidošanai, aizlaušanai. It kā tic jau savā iedīgli domāti vienīgi anekdotēm — banālām pļāpām, banāliem stāstiem.

Anekdotes par Ēdeni, anekdotes par Aīdu, Augustu, Aleksandru, Neronu, Kristu, Jūdu, Zannu d’Arku, Husu — par svētajiem, mocekļiem, blēžiem, varoņiem. Lūk, kas paliek, kad viņu pašu vairs nav: vārdi, komentāri, sprediķi, asprātības, pamac.ošas leģendas, atbaidoši piemēri — anekdotes, sodrēji uz papīra, burti, runas baznīcā, priekšlasījumu zālē, krogā, studentu istaba, salonā. Viss pārvēršas tukšā mēļošanā — varbūt ne vienmēr pavisam izbeidzas, bet parasti gan tā notiek.

Lūk, kas ir mūsu dzīve: patētiski dramatisks romāns, kurā tēlota cīņa uz dzīvību un nāvi,— bet galu galā vienīgi banāls stāsts, papīra driskā, papļāpāšana, anekdošu mazumiņš. Lūk, kas ir tautas dzīve un liktenis, kultūras uzplaukums un panīkums: aizraujoša drāma, kurā tēlota cīņa uz dzīvību un nāvi,— bet galu galā vienīgi banāls stāsts, kada nemainīga vai visiern obligāta substance. Ja kāds patiesības grauds jāatrod, tad tas jāmeklē neesamībā — vienīgi tur tas var atrasties, ja nu tāds pastāv. Svētbilžu siena, celtā un nepabeigtā,— kultūras, uzziedošais un mainīgais, un vīstošais — anekdotes, kulises, kreatūra — vienīgi tajā neesamībā un tajā bezspēcībā, kas tās vieno, var meklēt to jēgu. Nemūžam tajā, kas ir sasniegts vai turpinās, jo tas, kas ir sasniegts vai turpinās, ir ilūzijas, himeras, anekdošu augļi — banāli stāsti.

Patētiskais mūsu dzīvē — nopietnība, ciešanas un nāve, tāpat kā svētlaimība, laime, radīšana un mīlestība — ir tajā visnodevīgākais, viskārdinošākais. Jo patētiskais mūsu dzīvē visspēcīgāk parliecina mūs, ka mūsu dzīve ir mūžības bērns un mantiniece, ka tā ir kaut kas cits, nevis garām skrejošas putas vai nenoteikts spožums, nolemts pilnīgai pazušanai vai vispēdīgai iespējai turpināties anekdotēs. Viss nopietnais mūsu dzīvē, ciešanas un nāve, uz mūžības fona — sub specie aeternitalis — ir apkaunojoša cietsirdība, kas mūs iekārdinājusi padarīt savu dzīvi vienīgi par apkaunojoši smieklīgu āksta pārģērbu, kurš tiek uzstiepts mums un ar kuru mēs savā aklībā vēlāk lepnojamies, it kā būtu savās īstenajās drānās ietērpti. Viss nopietnais mūsu dzīvē, mīlestība un piedzimšana, uz mūžības fona ir šausmīgi rupja nekrietnība, kas ietērpj mūsu dzīvi pārģērba, kurš mums šķiet žilbinošs, lielisks, krāšņs, majestātisks, apbrīnas vērts utt., bet kurš patiesībā — sub specie aetemitatis — ir āksta pārģērbs. Tā šausmīgā nepiekāpība, kas ir mūsu dzīvē, nokristī to visu par ieročiem, ar kuriem mūs pazemot.

Banāls stāsts — sub specie aeternitatis stāsts par dzīvi un nāvi: par mūsu dzīvi, mūsu nāvi.

Osvencima, Vjetnamas karš, inkvizīcija, krusta kari, Romas dedzināšana Nerona laikā, Kristus krustā sišana — vārdi, liega pūsma, pigmenti uz papīra! Ja pastarā diena nekad nepienāks, ja spriedums nekad netiks pasludināts, tad viss mūsu patoss, visas mūsu ciešanas, visa morāle ir vienīgi liega pūsma, vēja vārds, papīrs, anekdotes. Vēstures rutinētā žonglēšana ar kultūras augšupeju un panīkumu un bioToģijas rutinētā žonglēšana ar atsevišķu būtņu un dzimšu rašanos, ziedu laiku, ciešanām un nāvi degradē mūsu patosu līdz kaut kam nepiederīgam, komiskam — lidz banalitātei. Ja dies irae, pastarā diena, nekad mūs nepārsteigs, tad visam dzīvajam tiks norauta maska ar tādu rupju, brutālu spēku, ka maskas noraušana kļūs par skeleta rādīšanu, nāves deju, baudkāru perversitāti bez baudas.

Bet pastarā diena ir ilgu sapnis. Dies irae rodama tikai dievbijīgu mūku un vientiesīgu cilvēku ilūzijās. Ja pastarā diena nāks, tad tik un tā neko nevarēs vērst par nenotikušu un pagājušo nevarēs pārveidot jaunā, nebijušā nākotnē.

Visi piedzīvojumi ir banāli stāsti.

*

Es nesu izmisumu sevī, un es zinu, es apjaušu to tā, ka man jāizprot šīs apjausmas dziļums — mans izmisums ir pretīgs.

Man nav nekādu ciešanu, man nav (vismaz tā šķiet) vēža vai kādas citas smagas slimības. Mani mīļie ir ap mani — veseli (vismaz tā šķiet), uzticīgi (vismaz tā šķiet). Es un viņi nedzīvojam terora, spaidu un draudu apstākļos. Mēs esam nodrošināti, mums ir labs darbs, rosinoši un uzticīgi draugi un paziņas. Mēs dzīvojam labi.

Taču citi, lielum lielākā daļa, dzīvo pavisam citādu dzīvi šeit, šajā pasaulē. Un lielākā daļa, lielum lielā daļa, kas reiz dzīvojuši, ir dzīvojuši pilnīgi citādos apstākļos. Un lielākā daļa, kas dzīvos, dzīvos sliktāk nekā es un mani tuvinieki, daudz sliktāk.

Man ir labi. Tāpēc mans izmisums ir pretīgs. Un šis ieskats, ka mans izmisums ir pretīgs, smagi nospiež mani un apzīmogo izmisumu, ko es mūžam nesu sevī kā otru sirdi. Mans izmisums ir auksts, mierīgs, kluss, bezkaislīgs.

Es vēl aizvien esmu mazs bēms: neesmu samierinājies ar esamības noteikumiem, esmu samulsis par to, ka mums jāmirst, par mūsu bezspēcību un mūsu eksistences nīcību, par divdomī gumu un jucekli mūsu pārliecībā un centienos, par ciešanu un

spaidu, un trūkuma izplatību un lielo spēku, par cietsirdību tagad un agrāk, par to, ka mēs neesam dievi, kas var izveidot pasauli un nokārtot eksistenci tajā cienīgi un taisnīgi; par bezjēdzīgo mūsu dzīvē un visu veltīgo pretī sparošanos) ko mēs raižpilni vai kaismīgi uzsākam, cik bieži vien spējam-, par riebumu, par to, ka mēs mirsim un būsim miruši nesalīdzināmi ilgāku laiku, nekā esam dzīvojuši, tā ka musu dzīvēm — -šīm aizgrābjošajām, biedinošajām, sodpilnajam plaisām mužibas kolosa, kur valda tumsa un klusums,— vajadzētu būt tādām, kādas tas nemaz nevar būt.

lis nesu izmisumu sevī pastāvīgi — pretīgu, aukstu, nepiekāpīgu, nesamierināmu, neizvēlīgu izmisumu.

Pēc kā gan es tiecos, mana dzīve, starp citu,— arī pēc mēģinājuma uzskaitīt šo izmisumu, itin kā tas stāvētu grāmatvedības kontā kā nekustīga summa, šis izmisums ir, bet tiek ierakstīts vienā atskaites ailē — vienā atskaitē vai daudzās atskaitēs, kas var attaisnot šo summu kontā, nevienam nekaitējot. Man nav laimējies — mans uzdevums attaisnot esamību ir tikpat neatrisināms kā visu citu uzdevumi. Varbūt «diskusija dod atbildi uz jautājumu»— saruna, mēģinājums, darbs, pūliņi, griba, tēls, ko es radu no savas dzīves? Varbūt viss paliek pie tā — pie šis neveiklības un nekompetences klišejas, ar ko tik daudzas sterilas, juceklīgas, nemākulīgi sāktas, no strīdīgiem un neskaidriem sākuma punktiem ievadītas tikšanās un sarunas beigušās: «diskusijai jādod atbilde uz jautājumu».

*

Kad putns pleš spārnus, izlidojot no savas ligzdas, viņš neko nezina par meteoroloģiju, itin neko nezina par aerodinamiku, viņam ir svešs muskuļu enerģijas mehānisms vai smadzenīšu spēja nekļūdīgi vadīt muskuļus, viņš neizdara nekādus aprēķinus, viņš nav aeronauts, viņš nezina neko, viņš pat nezina, ka spārni viņu nes, viņš ne reizi nepapūlas savā sirdī un prātā iedegt gaišu ticību — viņš izlidojot pleš spārnus — neapdomīgi, nezina neko par tehniku un taktiku, viņš vienīgi pleš spārnus, viņš lido. Viņam ir sveša zinātne un tehnoloģija, nav ne jausmas par pasaules uzskatu, viņš neliekas ne zinis par filozofiju vai mitoloģiju, neko nezina par kosmosu — viņš dzīvo akosmiskā pasaulē, nejaušību pasaulē, kurā ik notikums notiek pats no sevis,— un viņš pleš spārnus, izlidojot no savas ligzdas, viņš metas prom no sava zariņa un lido.

Kam mums kosmoss? Ko mēs esam ieguvuši ar mūsu pašu lāpītu universumu — ar sekundāru pasauli, ko paši esam sameis-

i tarojuši no mūsu iztēles un pašpārliecinātības? Kāpēc mums vajadzēja iegūt pasaules attēlu, lai varētu dzīvot pasaulē, kad mums ir iespēja plest spārnus un izlidot no savas ligzdas, mesties prom no mūsu zariņa un lidot, ja mēs tā varam? Kam rūp mūsu ticība, ne vējam, nc gaisam nav daļas, vai mēs gribam atzīties savā ticībā vai ne, mūsu spārnu forma nemainās no mūsu aprēķiniem un gaismas kopijām, pasaule nevadās pēc mūsu kosmoloģijas, mēs paši savu dzīvi nepagarinām, apgūstot dažādas mācības par cilvēka savdabībām! Vai nu mēs dzīvojam kosmosā, vai akosmosā, labi iekārtotā un harmoniskā kopībā vai nepārskatāmā nesavienojamu nejaušību daudzskaitlībā — runa ir par iztēli un pašpārliecinātību, par tukšvārdību —, plešot spārnus, mums jāpārliecinās, vai spārni ir derīgi un vai vēji mūs nes, un vai mēs iekļaujamies lidojumā vai ne. Bet runa nav par ticību vai uzticību — ne par lidojumu un vēja nesošo spēku, ne par meles sniegtiem paskaidrojumiem un dvēseles grēksūdzi. Runa ir par spārnu cilāšanos un gaisa nesošo spēku, bet ne par spārnu grēksūdzi un ne par gaisa sniegtiem paskaidrojumiem — ne par kosmoloģiju, bet par lidojumu un mieru.

■   Ceļa nav, iekams mēs neesam to nogājuši. Tikai tad paveras tā garums un galamērķis — ne jau iepriekš kādā kartē. Pasaules modelis, kosmoss, ja tā gribam to nosaukt, nav rodams kosmoloģijas, teodicejās un cilas līdzīgās mācībās, bet atklājas mūsu lidojuma, mūsu mierā, kad plešam spārnus, izlidojot no ligzdas, daudz neprātodami, kad mēs metamies prom no zariņa — vai ar ticību, vai bez ticības.

*

Kontinenti slīd pa savām plātnēm. Saskares punktos, kur kontinenti cits ar citu saduras vai arī šķiras, kur tie ietiecas cits citā, tiek padzīti cits zem cita un pacelti cits virs cita, sagrūsti kopā, saliekti, sablīvēti, kur tie zaudē saskari, atkailina apakšējo slāni un zemzemes upes, utt., utt.,— tur zemes dzīlēs sāk darboties vulkāni, sākas izvirdumi, lavas straumes, zemestrīces, katastrofas. Tur rodas dzīļu enerģija — svelme, varenas straumes un spēki.

Tā nav nekāda metafora, nekāda līdzība, nekas pamācošs. Vienīgi tā ir. Seit neslēpjas neviena programma, nekāda attīstība, i nekāds mērķis, nekāda konkurence un nekāda noderīgā un stiprākā izdzīvošanas ideja. Seit notiek tikai auksts, bezmērķīgs process.

Tāpat notiek arī ar cilvēces kultūrām — to kolīzijām, konglomerācijām, atdalīšanos, konfliktiem, bojāejām, to rašanos un virsrokas gūšanu vai apspiešanu, to zelšanu, izplatību un

regresu, plūdumu un burzguļošanu laika maginā. Seit nenotiek nekāda dievišķīga spēle, šeit neparādās neviens dievs — ne vēsture, ne likteņos —, šeit neattīstās nekāda pārcilvēciska valoda un nekas neatklājas — tas ir vien auksts process, kurā pārpārēm muļķīgu, personisku un nošķirtu, un nekomunikatīvas brutalitātes. Seit nav nekā pamācoša — un itin nekā tāda, kas būtu pretējs tam, nekā dēmoniska. Seit nav vietas gavilēm vai žēlabam, priekam vai bēdām, ticībai vai izmisumam. Seit iznāk tikai mēma un bezmērķīga spēle.

«Zvaigžņu pilna debess pār mani — un morāliskais likums mani»— kā viens, tā otrs: auksta spēle, kompleksu konfrontācija, kas nekad neiesaistās kaut kadā viedokļu vai sarakstes apmaiņā. «Cilvēciskā morāle»— vienskaitļa forma ir melīga: cilvēciskās morāles ir bluķi, kas beržas cits gar citu, saduras, konfrontējas, saspiežas kopā, slīd katrs par sevi, neiztur, paceļas pāri cits citam, tiek samalti, sablīvējas jaunās formācijās, tiek sasmalcināti, uzsprāgst, sadrūp. Seit nav nekā pamācoša — tikpat maz, cik zvaigžņu pilnajās debesīs pār mani.

*

Nesen kādā rītā es pamodos ļoti agri. Es tūlīt piecēlos, acumirklī atmodos pavisam, piegāju pie loga, auklu pavilku tā, ka štora pacēlās ar nekautrīgi ierasto troksni. Uz veļas auklas karājās sieviešu krekls, pāris biksīšu un dvielis ar sarkanu apmali. Gaiši sārta jeb rozā ir tā krāsa, kas vienmēr piederējusies meitenēm vai jaunām sievietēm.

Viņa droši vien bija izkārusi veļas gabalus vakarvakarā, lai žāvējas pa nakti. Bija pavasaris, silta un vasarīga nedēļa, arī nakti veļa žuva. Bija gaišs, tomēr ne tik gaišs, ka mēness nebūtu redzams. Tas vizēja apaļš un pilns debesu zilajā bļodā.

Divaina sajūta pēkšņi modās manī, kad es pidžamā stāvēju tur pie loga. Saviļņojums un sāpes uzkūsāja manī ar tādu pašu negaidītu straujumu, kā piens pārskrien pāri katliņa malām. Kamols sakāpa kaklā, it kā es taisītos raudāt. Pamanīju, ka valgums sariešas acis, it kā teju, teju sāktu raudāt. Deguns pieplūda pilns. Es nošņaucos pidžamas labaja piedurknē. Un gāju prom no loga.

Es nepiederu pie tiem, kas dievina sieviešu apģērba gabalus vai citas sieviešu lietas. Nekas tāds man nekad nav nācis prātā. Manī nerodas arī māņticīgas idejas, ka mēness maģiski iedarbojas uz lietām vai cilvēkiem, tā ka tie top noburti, apsēsti. Mani tik pēkšņi un nežēlīgi nomāca doma, ka šai sievietei vai meitenei varbūt jāmirst un ka visas viņas rūpes un jūtīgums bijuši veltigi.

Jā, tas jau gan zināms, tas nav nekas jauns. Mēs izdzīvojam savas ikdienišķās, lēnīgās dzīves — it kā ciešanu un nāves nebūtu vai vismaz tās nekad nepārsteigtu mūs pašus vai kādu citu, kurš mums nav dārgs, it kā sāpes mums nebūtu lemtas. Bet, kad es stāvēju tur pie loga, manī atplaiksnījās apjauta — manā dzīlē, sāpju uzplūdā: viņai jāmirst. Ne jau tagad, ne jau drīz — jā, varbūt drīz — ko es zinu — varbūt pēc astoņdesmit gadiem. Es neko nezinu. Taču to es zinu: jaunajai sievietei jāmirst,— un šī spokainā atklāsme ir rēgs, kas piemeklē mūs visus. Tas piemeklē mani, tas piemeklē visus, kas man dārgi. Un rēgs ietver sevī arī to: tev rūp visi, visi un ikviens ir tev tik tuvi, ka viņi var sagādāt tev sāpes. Viņi ir tevī, viņi ir manī, es esmu viņos — viņi ir es, es esmu viņi. Es esmu viegli ievainojams līdzās viņai, un līdzās viņai es esmu viegli ievainojams arī līdzās visiem — līdz nāvei ievainojams.

Es aši gāju prom no loga. Es negribēju redzēt viņu. Tad viņa bija pazudusi, viņa un viņas nāve. Sajūta apdzisa tāpat, kā apdziest uguns, kas iešāvusies sausos žagaros un čauganā papīrā,— nežēlīgs karstums, spilgtas liesmas, tikpat spēji, kā ugunsmēles uzšaujas, tās noplok.

Jutīgums, jutīgums.

Es noskuvos. Apsēdos krēslā. Es iemigu. Es pamodos, aizmirsu, ka esmu jau noskuvies, un sāku ņemt ārā skūšanās aparātu, lai skūtos no jauna, tad aptvēru, ka esmu jau noskuvies. Piegāju pie loga, ieraudzīju, ka ve|as gabali vēl aizvien karājas uz auklas. Tie neteica man neko daudz — vien pačukstēja kaut ko par nāvi. Tie neskāra manī gandrīz neko, bet čuksti atbalsojās manā dzīlē kā gārdziens, un es apjautu, ka tam vajadzēja dziji skart mani, ja tas dziļi skāra mani. Es apģērbos un aši aizsteidzos garām tualetes un blakusistabas durvīm, lejā pa kāpnēm, žigli garām tualetes un divu istabu durvīm apakšstāvā, ātri cauri priekšnamam, cauri dārzam, ēdamistabā iekšā, ēdu ar nevainojamu apetīti: aukstās uzkodas, šķiņķi un paštaisītu aknu pastēti, olu kulteni ar cīsiņiem, kefīru ar brūkleņu ievārījumu, divas sviestmaizes ar sieru, pusi greipfrūta, nedzēru ne kafiju, ne tēju. Es ēdu ar nevainojamu apetīti. Pēc tam likos gulēt agrā diendusā.

*

Sis pansionāts ir skaida pasaules plašumā. Seit dzīvot ir ļoti pamācoši. Var vērot, kā viss notiek. Visu var uzzināt, ar visu saskarties, ja vien atlicina pietiekami daudz laika un saasina uzmanību tā, ka tā kļūst kā ass mikroskops. Tikai patiešām cītīgi

jāpievērš uzmanība tam, kas notiek, un tam, ko pats apdomāsi savās domās un izprātosi.

Dabiski, šeit nesprāgst atombumbas, nenotiek dūņucīņas*. Nenotiek ari policijas pratināšanas, grieķu pareizticīgo mises, smadzeņu operācijas, hokeja spēles un tamlīdzīgas lietas, netiek izcirsti dižmeži. Lielas izrādes, lieglaime un bēdas netiek šei spēlētas — tieši ne. Tās notiek lielajā pasaulē, bet šeit ir maza pasaule — leļļu skapis vai maza, īpaša laboratorija, vai putnu būris, kā nu gribam to nosaukt. Viss tiek spēlēts šeit, kaut lielākoties mazuļiem atbilstošā, mazā formātā, mazām figūrām — kā jau spēlē. Bet būtība nemainās, lielais tiek pārstāvēts mazajā.

Ja šeit uzkavējas pietiekami ilgi, tad varbūt parādās zilonis vai kāda cita būtne, kas neievēro tai svešu un svētu likumu kodeksu. Tic, kuri ir apguvuši varbūtības teoriju, parasti spēj pierādīt šādu lietu ja arī varbūtības iespējamība ir visai maza, galu galā tā tomēr radīsies, ja vien atlicina pietiekami daudz laika. Tik daudz laika man nav, un šis pansionāts ari tik ilgi nepastāvēs. Pēc pāris desmitgadēm manis vairs nebūs un, iespējams, pansionāta arī ne Sis pansionāts ir vienīgi sīka lauska pasaules plašumā. Visa šeit nav, taču to ērti var iegūt. Un. tas, kas šeit pastāv, pastāv vienīgi mazos mērogos, nevis lielos apjomos. Sis pansionāts ir kā mazs lauku veikaliņš. Sortiments ir ierobežots. Bet patiesībā šeit atrodamas tās pašas pirmās nepieciešamības preces un sīkumi, kas lielajos universālveikalos. Ja to nav pašreiz, tad tās parādās kādā jaukā vai arī sliktā dienā. Ļaunākajā gadījumā agri vai vēlu uzrodas kāds, kas tās sagādā.

Sis pansionāts nav nekāds simbols, nevajag pievilties savā pārliecībā. Tas ir lauska. Es arīdzan neesmu nekāds simbols, un simbols nav arī tas, kas notiek ar mani, un arī ne tas, ko es izdomāju, ne tas, kas man tēlojas. Viss ir tieši tā, kā tas ir. Nekas neaizvieto neko — nemūžam to nevajag iestāstīt sev, tādu piepušķotu atrunu nevajag atļauties. Viss ir ļoti vienkārši tieši to ir grūti, grūti atcerēties un grūti samierināties ar to. Viss ir ļoti vienkārši — ir tieši tā, kā ir, un nekas nav citādi!

*

Fantāzijas, sapņi, kaprīzes un konstrukcijas ir tikpat patiesi liecinieki kā tas, ko mēs parasti saucam par pieredzi, atklājumi un vērojumi acīm tveramā īstenībā. Ilūzijas un izdomas ir tikpat

* Neparsts cīņas veids, kurā partneri pirms cīkstēšanās apsmērējas ar dCiņām.

objektīvas kā vērojumi, taču ne vrenmēr tie — izdomas, vērojumi ir objektīvi patiesi.

Pa daļai mēs uztveram ar mūsu empīriskiem vērojumiem — notiek subjektīva atlase no liela vairuma, no kura atlasi var izdarīt neskaitāmi dažādos veidos. To, ko mēs uztveram — apzināti un neapzināti —, ir iespaidojuši agrāk aizgūti maketi, hipotēzes, cerības, bažas, programmas utt., utt. Subjektīva atlase — bet subjektīva atlase nenozīmē, ka tai jābūt personiskai.

Pa daļai tas, ko atklājam savās fantāzijās, nav nekas tāds, ko mēs paši dieviem līdzīgā suverenitātē rodam no nekā (ex nihilo). Tas, ko mēs savās domās atrodam paši uz savu roku, būtiski neatšķiras no tā, ko pārdzīvojam bez pašu gribas. Mūsu fantāzija ir maņu orgāns un nav pasaku avots, kas saviem spēkiem atbrīvojas no citiem priekšnoteikumiem, nevis no pašu radīšanas spēka. Mūsu fantāzija ir lieciniece — un ne tikai, vai pat lielā inērā tā ir lieciniece mūsu pašu dziļumam (kā daudzi psihoanalītiķi un citi zinātnieki uzskata). Tā ir lieciniece objektīvām attiecībām ārpus mums pašiem — tam, ka mēs esam kalpojuši par ligzdām īstenības iedīgļiem (loģoi spermatikoi), ko acīm tveramā pasaule ir ielikusi mūsos, izperējusi un izšķīlusi mūsos. Tā ir objektīvs dokuments — bet tas nenozīmē, ka tai jābūt neitrālai.

Nekas nav pilnīgi subjektīvs — ja ar subjektīvo domājam privāto, personisko sfēru.

Nekas nav pilnīgi objektīvs — ja ar objektīvo domājam autonomo, neitrālo sfēru.

Viss ir tēls — subjektīvā un objektīvā sakausējums. Viss ir iemiesošanās divas iedabas nešķirami savienotas vienā un lajā pašā veidolā (hypostas). Pat sāpes, pat mokas iezīmējusi cilvēka dīvainība, kas raujas ārā, plosās, kliedz.

Un nāve — kad mēs runājam par nāvi, rakstām par to, domājam par to, baidāmies no tās,— mēs nākam saskarē ar nāves tēliem, mūsu tēliem! Un šī nāve, kuras nav, ir mūsu nāves tēls tur mēs neesam! Sī apcere, kas līdzinās sofismam, nedrīkst kļūt mums par aizbildināšanos, samierināt mūs ar nāvi, pareizāk sakot, ar nāves faktu, parasti visupirms notiek samierināšanās ar citu nāvi. Sāda samierināšanās būtu vienīgi nekrietnība, tukšs triks. Apcerei, kura līdzinās sofismam, jāveido apziņa, kas balstās uz mūsu pašu radīšanas spēju uz mūsu zināšanām vai ieskatu, jā, mūsu viskvēlāko ieskatu, kas nav dzīvs un rosinošs, bet vārgs, iluzors priekšstats, ieskats, kas gūts netieši, no otrās vai trešās personas.

Mēs esam bezspēcīgi nāves priekšā, tāpēc ka nāve mājo starp mums, dzīvajā dzīvē — tieši mirušā, neesmes veidolā, mūsu priekšstatu vai tēlu patstāvībā — mūsu tēlos, mūsu ikonās, kas

vienlaikus apmāna mūs; tās ir melīgas un nedzīvas, bet vienlaikus liecina vai lūdz, izlaužas no īstenības, kura mājo mūsu dzīlē un tiecas pēc saskares — īstenības spilgtas apliecinātājas.

Nāve, par kuru mēs runājam, domājam, baidāmies, nav tā nāve, kurā mēs mirstam,— tā nav īstā, dzīvā, nāvējošā nāve, bet vārds, doma, bailes: tēls. Un kā tēlam tai piemīt trūkums — atrautība no īstenības, stingums, nāve. Nāve, kas ietērpta vārdos, nav nāve, kurā mēs mirstam. Tā nāve, par kuru mēs runājam, ir mirusi nāve.

Un tik un tā nāve mājo tur — šeit starp mums — mūsu dzīvās dzīves kodolā. Tik un tā nāve mājo tur — vai tāpēc, tieši tāpēc un tieši tādā veidā tā mājo tur — šeit — starp mums — mūsu dzīvās dzīves kodolā.

*

Kāpēc vajag pašam sevi mīlēt vai arī augstu godāt, vai arī tikai godāt sevi — it kā pašam būtu savs mērķis un nebūtu savu līdzekļu?

Jēgpilna, jā, cienīga dzīve neprasa, lai pats ļoti patiktu sev vai sevi augstu godātu, tāpēc ka pats esi pats. Vai kramplauzis mīl savu mūķīzeri vai savu lauzni, vai narkomāns augstu godā savu injekciju šļirci, vai lāču medniekam ļoti patīk lāču bedre?

Kāpēc vajag pašam sevi ienīst vai just riebumu vai nepatiku pret sevi, vai pat noniecināt sevi — it kā pats būtu tas, kurš raksturo sevi, nevis savus līdzekļus?

Jēgpilna, jā, mērķtiecīga un noderīga dzīve neprasa, lai skatītos uz sevi no augšas vai apspiestu sevi, tāpēc ka pats esi pats. Vai zemnieks ienīst savu arklu, vai drēbnieks noniecina savas šķēres, vai miesnieks jūt riebumu pret savu nazi?

Kāpēc vajag pašam sevi tiesāt, tiesāt un apspriest — it kā kādam ari dzive vēstītu par viņu pašu un it kā pats būtu iecelts par tiesnesi — lietai, kas attiecas uz pašu, vien uz pašu un nevienu citu?

*

Es nevaru noliegt pats sevi — nevar noliegt pats sevi, nenoliedzot arī savu vidi. Tāpēc man jāatvaira kārdinājums noliegt sevi. Ja es aptraipu pats sevi, ja es pietaisu pats savas bikses — tad es vienlaikus apkaunoju sev tuvus cilvēkus, tad es nedaru godu ari tiem, kas atrodas ap mani, savu tuvāko. Man jārūpējas par savu ārieni un jādzīvo tā, it kā es cienītu pats sevi — aiz cieņas pret citiem. Manī dzīvo ari citi — viņi ir atkarīgi no manis, tāpat kā es esmu atkarīgs no viņiem, gādājot dienišķo maizi.

Mutes mēmums — kad nevari runāt. Domas mēmums, prāta mēmums — kad nav ko teikt. Auss mēmums — kad nav ko atklāt, kad nekas uz pašu neattiecas. Dvēseles mēmums — kad nav ko lūgt, nav ko atzīt, vientulība. Mutes mēmums — kad nav neviena, ko uzrunāt, kad nav par ko runāt. Domas mēmums, prāta mēmums — kad pārņem slinkums. Auss mēmums — kad nav ko sajust, vienaldzība. Dvēseles mēmums — kad nav uz ko cerēt, nav par ko bīties, nav ko dievināt, vientulība.

*

Ja neņem vērā Henniju Velteres jaunkundzi, kas dzīvo nelikumīgā laulībā — jā gan, sirdsapziņa, sirdsapziņa!? — ar savu parasienu Galvenā grāmatveža ēkā, tad šeit, pansionātā, dzīvo divas jaunākas neprecējušās dāmas, ja nekļūdos, jaunkundzes — Helēne Formarka un Vera Vannmū.

Pēdējais uzvārds ir mākslinieces vārds. Tas ir cerību pilns vai ari iedveš drosmi — darināts tā, ka to var izlasīt un izrunāt arī citās valodās, ne tikai zviedru valodā. Vienlaikus tam vajadzētu skanēt kaut kā ziemeļnieciski —«šalc dziļais mežs», «viz ūdens spogulis», kluss mežezers dus noslēpumains dziļdziļā ziemeļmežā.

Vienai no viņām vajadzētu būt tai, kas dzīvo šeit, Dzirnavu istabā, un izžauj savu apakšveļu uz auklas, kas karājas aiz mājas, iepretim ūdenskritumam.

Viņa ir tā, kurā ēsmu iemīlējies no pirmā acu skata (es nešaubos par to). Lai kas viņa būtu. Otra man itin nemaz neliekas interesanta, ja nu ir tā, ka tā otra ir Helēne Formarka — vārds, ko esmu cieši ielāgojis (es nešaubos par to).

Vienu rītu es dzirdu, ka blakusistabā kāds ieiet, kāpnēs atskan viegli soļi, varbūt nācēja ir jauna sieviete.

Vispirms es svilpoju dziesrniņu:«Ielūkojies manā kajītē, tad skausim viens otru un mīlēsim!» Klusums. Es velti dodu mājienu, viņa neliekas ne zinis par svilpošanu — viņa ir tik jauna, ka nepazīst šo veco, iemīļoto dziesmiņu. Tad es dziedu ar vārdiem — iesākumā nedroši, tad mazliet drošāk. Pēc tam nokaunos un klusēju. Klusums. Es velti dodu mājienu, viņa neliekas ne zinis par dziesmu — viņa ir bikla un kārtīga jauna sieviete, sargā savu neskartibu.

Viesu grāmata guļ plauktā kantorī. Lindholmenes «jaunkundzes» grib, lai, braucot projām, tajā kaut ko ieraksta, dažus laipnus teikumus. Esmu palasījis Viesu grāmatu. Atradu šādu ierakstu, kas tapis pirms gada:

Mans vārds ir Vera Vannmū Esmu slavena šansonete Bet savā dvēslē Pavisam parasts meitēns Kas pateicas Megijai, Kārenei,

Vendelai un Līsei

Par laipnu aprūpi un lukullisku azaidu.

Ierakstīts ar zaļu tinti vai arī ar zaļu lodīšu pildspalvu. Apakšā paraksts: Vera Vannmū,-— lielais burts «V» ar izliektu ļipu, kas stiepjas pa labi.

Dažas rindiņas zemāk kāds cits ierakstījis.ar parasto zilo un melno lodīšu pildspalvu:

Sis pantiņš bij muļķība «e» jādzird vārdā Līse raksta rupjš čalis kas pateicas par jauko flirtu.

Un tad vārds, diezgan nesalasāms. Dzejoļa rindas bija pārsvītrotas ar vairākiem vilcieniem un svītrām. Ar zināmu piepūli varēja izlasīt — tinte, ar kādu bija uzrakstīts pantiņš, atšķīrās no tās, ar kādu bija svītrots.

Es gribētu zināt, kura flirtēja. Vera Vannmū? Līse? Ja nu vispār ir bijis flirts un viss nav bijis tikai neizdevies dzēlīgs joks.

Es esmu pārliecināts, ka esmu stiprāk iemīlējies — iemīlējies no pirmā skata Helēnē Formarkā vairāk nekā Verā Vannmū.

*

Helēnes Formarkas mikla ir atminēta. Vārds ir ieguvis veidolu, kurā to var ietērpt. Tas notika pirms krietnas nedēļas. Tā bija piektdiena, taksometrs uzbrauca pagalmā pie galvenās ieejas, kāds izkāpa, ienāca pa durvīm, kas atradās man aiz muguras. Es biju bijis kantorī, lai saņemtu pasta pārvedumu, un nu gāju ārā no halles. Lises jaunkundze sēdēja kantorī. Kad viņa izdzirdēja piebraucam taksometru un kādu ienakam, pameta rakstāmgaldu, izsteidzās ārā, aizsteidzās man garām un sagaidīja atnācēju:

Sirsnīgi sveicu, Formarkas jaunkundzi Jūsu istaba jau gaida jūs. Atļaujiet panest somu! Nu, tīkliņu — vismaz to?!

Tā bija pamaza auguma jauna sieviete, apmēram trīsdesmit gadus veca, ja nemaldos. Brunete, cirtainiem matiem, lielām acīm — tālu viena no otras, tās dzīvi raudzījās apkārt. Sejas augšdaļa paplata, ar augstu un platu, gaišu pieri — viņai bija

kaila galva. Pie zoda vaigi sašaurinājās, sejai bija sirds forma. Viņai bija tumši brūnas, lielas, nopietnas acis. To es vislabāk ievēroju viņā. Bet mutes kaktiņi kādā nojautā pacēlās augšup, it kā viņa teju, teju gribētu kādam uzsmaidīt. Taču es nekad neesmu viņu redzējis smaidot — jā gan, nu es esmu viņu redzējis jau divas trīs reizes pazibam ēdamzālē un istabā, kur viesi skatās televizoru. Viņa nepaliek ilgi, ierodas tikai šad un tad nedēļas nogalēs — turas par sevi, dodas vientuļās un garās pastaigās. Viņa ir ļoti neuzkrītoši ģērbusies, gandrīz vai sportiski, lielākoties brūnā krāsā. Viņa ir skaista — varbūt ļoti skaista.

Tajā pašā vakarā es iegāju istabā, kur viesi skatās televizoru. Programma jau bija sākusies, bija tumšs, diezgan daudz cilvēku. Es apsēdos krēslā pašā aizmugurē. Pirms es apjautu, kas tur sēž, sajutu sevi tādu kā trulu, smagu spriegumu. Tas ielauzās mani, taču es nevarēju nojaust, no kurienes un kāpēc. Tas bija gan nospiedošs, gan nemierīgs un vilinošs, gan saldkairs! Tas nenāca no tā, ko es dzirdēju, ne no tā, ko es redzēju,— ja to vajadzētu izteikt citādi, tad to drīzāk varētu pārveidot bezsmaržas smaržā, bezmiesigā elpā.

Tas bija starojums, ko dāvāja kaut kas, kas skāra mani, jā, tiecās pēc manis. Tā bija sajūta, ko radīja kāds starojums — vienīgi starojums — nereāls, bet varens, it kā to tomēr piepildītu smaga substance vai it kā tas apņemtu mani ar neredzamu, tumšu blāzmu. Tas cēlās no manas dzīles, taču to aiznesa kāds spēks, kas nebija mani pašā, bet ielija no ārienes.

Es sapratu, ka tas bija starojums, ko dāvāja jaunā sieviete; Helēne Formarka pakļāva mani šādā veidā. Bet es nezinu, kā varēju pieļaut kaut ko tādu — tā bija patvaļa, neaptverama, jā, patiešām muļķīga. Bet tā tas bija. Es nemaz nešaubījos, man bija stingra pārliecība, ko nekas nespētu satricināt vai sašķobīt: tā tas bija, starojums, ko dāvāja šī nepazīstamā Helēne Formarka, ieplūda manī un piepildīja mani, un pakļāva mani tā, ka es nejutu neko citu. Man nebija ne jausmas, ko rādīja televīzijas programmā. Nekas cits nepastāvēja — vienīgi šis tukšais, smagais, nereālais starojums. Un tas piepildīja mani ar spriegumu un laimi, ar kvēli un alkām — vienīgi tukšām, nereālām alkām bez kāda satura, bez mērķa.

Es aizgāju, pirms programma bija beigusies. Negribēju redzēt, vai viņa tur patiešām ir, vai viņa patiešām tur sēž. To es vēl aizvien nezinu, vēl šodien ne — un nemūžam neuzzināšu.

Tas pats bija noticis šeit jau divas reizes — pirms es vispār zināju kaut ko vairāk par šo Helēni Formarku kā tikai vārdu, pirms es biju redzējis viņu. Reiz kādu pēcpusdienu stāvēju lejā pie slūžām un cieši skatījos ūdeni. No debesu zilgmes vai saules

uzzaigoja, atspīdēja, šad un tad atmirdzēja mazi, spulgi krāsu laukumiņi — gludas, sidrabainas spoguļlauskas. Un šis staro jums mani cēlās augšup kā avots, kas pēkšņi izlaužas, sniegiem kūstot. Tas nāca no mana auguma, no manas ādas un kājām visā garumā, un tas piepildīja mani — negaidīti —, es palūkojos apkārt, lai apjaustu, no kurienes tas nāk. Taču tuvumā neviena nebija. Starojums nāca no manis — šis svešādais starojums. Otro reizi tas atkārtojās istabā. Es gulēju gultā un lasīju. Tas bija četras piecas dienas pēc tam, kad biju sajutis to pašu pie atvariem,— tas pats starojums, tas pats smagais, urdošais nemiers, tas pats izsīkums vai skumjas un tas pats negaidītais uzplūds, tā pati vientulība, ko caurstrāvojis kaut kas svešs,— nē, kāds svešinieks. Tā pati sākotne manis paša dzīlē.

Es abas reizes sapratu, ka tā bija Helēne Formarka, kura tuvojās man ar šo izstarojumu, un ka cita nodoma viņai nebija kā tikai atgādināt sevi — pareizāk sakot, vārdu, jo nekas cits viņa nebija, vien vārds un starojums.

*

Jauns pāris dzīvo mansardā, mājā, kas atrodas Galvenā grāmat vēža ēku rindā. Viņi nav precējušies. Istabai, kurā viņi dzīvo, ir divi logi. Viens ir priekšpusē, fasādē, dārza pusē. Otrs logs atrodas pašā mansardā. Priekšpuses logs vienmēr ir ciet.

Kad jaunais pāris iet gulēt, viņi nolaiž štoru logam, kurš iziet uz dārzu. Tā ir ļoti skaista un tīksmlga štora. Tumši zilā krāsā, spilgti ultramarīnziia. Bet tā nav vienā krāsā, šķiet iluminēta, apgleznota.

Aizkara vidū ir uzkrāsots ovāls ietvars, zeltaini brūns, ar gaiši zeltainu cilpu, kura izlokās piena šokolādes brūnumā. Ietvars ir izveidots kā loga aploda. Tam jārada ilūzija par loga aplodu, ja to aplūko no istabas. Ovālajā ietvarā ir uzgleznota vai arī reproducēta ļoti skaista un tīksmīga glezna. Gaiši zilas vasarīgas debesis augšā. Daži pūkaini mākoņi bezē baltumā peld neaizmirstulīšu zilumā. Ļoti skaista un tīksmīga pļava redzama apakšā, tā ir zāles zaļumā. Tā ir bagātīgi rotāta ar dažiem lieliem zilajiem zvaniņiem, dažām lielām mārpuķītēm un dažām lielām atraitnītēm Divi krējumbaltl ceriņzari pace|as virs pļavas pret gaiši zilajām debesīm. Starp tiem pār p|avu lidinās divi tauriņi Viņi tur spārnus novēlīgi paceltus ar mugurpusi pret vērotāju. Spārni ir dzelteni kā citrontauriņiem un izskatās lieliski pret gaiši zilajām debesīm. Tie Ir izrakstīti kā dižtauriņiem. Tauriņi ir ļoti skaisti un tīksmīgi. Visa glezna ovālajā ietvarā caur un cauri ir ļoti skaista un tīksmīga. Vasara tajā ir daudz brīnišķīgāka, nekā uz

zemes jebkad var būt. Laiki un dzimtes ir apvienoti dāsnāk un cēlsirdīgāk, nekā daba pati to spēj. Tam, kurš apvēro šo štoru no istabas, nav jāšaubās, ka ir pacelts augstu debesīs, gandrīz vai pašos augstumos. īpaši tad, kad saule to apspīd,— rīta saules spožajos staros.

Rīta saules spožie stari tomēr neiespīd šajā logā, jo tas veras uz dienvidrietumiem. Spožie stari iespīd mansarda logā, kas veras uz dienvidaustrumiem. Tieši tāda pati štora ir pie mansarda loga — tieši tādā pašā skaistā un tīksmīgā ultramarīnzilā krāsā un ar tādu pašu skaistu un tīksmīgu ovālu gleznu vidū.

Jaunais pāris gu| pie atvērta loga. Mansarda logs ir atvērts. Ap to laiku, kad rīta saules spožie stari sāk apmirdzēt mansarda logu pa īstam, kad saule jau bijusi nomodā gandrīz stundu un sākusi sildīt drēbes, pieceļas jaunais vīrietis. Viņš parauj štoru, līdz tā ar troksni satinas. Var redzēt, ka viņš gulējis bez naktsveļas. Viņš ir kails, ar biezu, melnu apmatojumu. Kad štora ar troksni satinusies, viņš aiztaisa logu un pēc tam norauj to atkal lejā, tā ka istabā nevar ieskatīties.

Divi četrpadsmit piecpadsmit gadus veci zēni zina, ka jaunais pāris dzīvo mansardā, ka viņi guļ pie atvērta loga un ka jaunais virietis pieceļas stundu pēc saules lēkta, lai logu aizvērtu. Reizēm viņiem ir līdzi viens vai divi citi zēni. Neviens no šiem zēniem nepieder pie pansionāta viesiem. Viņi nepieder arī pie pansionāta personāla. Zēni droši vien nāk no tuvākās apkaimes mājām, varbūt no nelielās apdzīvotās vietas, kur atrodas Pārtikas kooperatīvu veikaliņš un pasts. Kā zēni dabūjuši zināt to, ko viņi zina, nevienam nav ne jausmas. Nav jau neparasti zināt to, ko puišeļi zina, ja ir zināms, ka ir ko zināt. Nav neparasti redzēt to, kas notiek, ja ir zināms, ka ir ko redzēt.

Tie, kuri redz, ka jaunajam virietim ir biezs, melns apmatojums, ir tieši tādi zēni, kuri zina, ko tie zina, zina, kas jāzina.

Jaunais vīrietis nezina, ka saprātīgie zēni novēro mansarda logu istabai, kur viņš un viņa jaunā draudzene* guļ. Ja viņš uzmanīgāk paraudzītos ārā pēc tam, kad pacēlis štoru tā, ka tā ar troksni satinas, tad droši vien varētu pamanīt zēnus. Viņi nav noslēpušies tik uzmanīgi. Viņi zina, ka jaunajam vīrietim nerūp viņi, tāpēc ka viņam nav ne jausmas, ka viņi tur ir, tāpēc viņš nav paraudzījies ārā, vai viņi tur ir. Viņi sēž cieši pie mansarda sienas, pie tālākā stūra. Reizēm viņi sēž aiz ceriņu krūma. Tur viņus būtu vieglāk pamanīt tam, kurš raugās ārā pa mansarda

* Oriģinālā — sambo. Zviedru valodā vārds sambo apzīmē kopdzīves formu un personu, ar ko dzīvo kopdzīvi, kurā ir laulāto attiecības, bet laulība nav reģistrēta; ieit — draudzene.

logu, ja viņš zinātu, ka viņi tur ir. Viņam pat nevajadzētu izliekties pa logu.

Kad jaunais vīrietis ir aizvēris logu un nolaidis storu, saule apspīd skaisto un tīksmīgo gleznu štoras vidū. Tas droši vien ir brīnišķīgs un tiksmīgs pārdzīvojums — raudzīties logā no istabas un verot dzidro, gaišo debesu štoru, kam saule spīd cauri. Tam, kurš ir tur iekšā, jā, tiem, kuri ir tur iekšā, abiem diviem, laikam gan nav jāšaubās, ka viņi pacelti debesīs, abi divi, jā, gandrīz vai tikuši Debesu valstībā.

Ovāls attēlo auglības vārtus. Ovāla zīme apņem eņģeļu un svēto galvas, Kristus seju un Marijas augumu. Ovāla zīme ir iegriezta sienās, solos un vārtos kopš neatminamiem laikiem. Visi cilvēki to pazīst. Tā apzīmē auglības un mīlestības vārtus, visas radības klēpi. Puķu spilgtkrāsainās vainaglapas ir tās skaistās un tiksmīgās, smaržīgās lūpas, kas aptver ik puķes dzimumorgānu — ceriņu ķekaros, zilos zvaniņos, mārpuķīšu vainadziņos, atraitnīšu mazajās lapiņās. Tauriņi ar plandošajiem un nerimtīgajiem, izplestajiem spārniem iezīmē auglības laiku tauriņdzimtas dzīvē, īsu un žilbinošu cēlienu tauriņbutņu mainīgajā, ilgajā, skumjajā smaga darba mūžā — kurā oliņu un kūniņu, un mazuļu mokpilnā un bēdīgā, un nepievilcīgā eksistence paņem mūža lielāko cēlienu. Tauriņu saspringtajā un saviļņojošajā, nervozajā dzīvē ir periods, kad tauriņbūtnes tuvojas cita citai, kad tām jāsapārojas. Spārni ir viņu smaržīgās lūpas, kas aicina uz juteklisku dzīvi, kad tauriņš aicina tauriņu.

Kad jaunais vīrietis ir nolaidis štoru un rīta saule klāj skaisto un tīksmigo gleznu ar savu debešķīgo starojumu, zēni nemanāmi atstāj savu stūri. Viņi rāpo vai pusnoliekušies zogas projām. Viņi rāda cits citam klusēšanas zīmi — ar rādāmo pirkstu pār lūpām. Viņu zīme ir neatlaidīgs, pacelts rādāmais pirksts cieši pie sārtajām, valgajām un pilnīgajām, jaunajām lūpām. Sī zīme simbolizē klusumu piedevām tam, ko tā parasti apzimē, būdama zīme. Zēni izskatās priecīgi un gaidu pilni. Viņiem ir sārti vaigi. Viņi izskatās satraukti un pacietīgi gaida. Viņi ir pieriesuši siltas asinis tiku tikām savos mīkstajos, pilnīgajos vaigos. Viņu dzīvās sejas ir it kā uzvērtas uz darbīgajiem, paceltajiem rādāmiem pirkstiem, kad viņi šad un tad signalizē cits citam, lai atklātu savu satraukumu un kāpinātu to. Viņi izskatās kā īsti zaglēni tīksmīgā vasaras brīvlaikā, skaistā un tiksmīgā vasaras rītā, varbūt grasās nočiept ābolus vai aptīrīt kādu murdu. Viņi zogas cieši gar mansarda logu, zem tā. Tur viņi sēž, uz visām četrām vai arī ir pietupušies. Viņi pastiepj augšup galvas, cik vien iespējams tuvu logam, bet viņu pakauši audekla cepurītēs teju, teju sniedzas pāri palodzei un met ēnu uz skaisto štoru. Viņi ir ļoti

klusi. Viņi ir aizmirsuši draugus, ikviens ir iegrimis sevī. Neviens vairs nesignalizē. Viņi klausās. Ikvienam ir tikai ausis. Ne, ikvienam ir tikai viena auss, abas ausis ir savienojušās vienā aust, ikvienam ir viena vienīga sasprindzināta auss. Nē, ikviena vienīgā auss ir savienojusies ar stīgu, kas cieši novilkta no kakla pār krūšukurvi, caur kuņģa aizmuguri tālāk uz leju un beigu beigās izšaujas ārā ar nospriegto galu uz leju. Viņi klausās aizrautīgi un netikli. Viņu ausis ir kā puķu lielās vainaglapas, kā izplestie tauriņu spārni. Aizrautīgi un netikli viņi seko kamermūzikai, kas tiek spēlēta tur aiz štoras, mansardā,— andante, allegro un gaudulīgajam, griezīgajam skerco ar tauru skaļo skanējumu. Un sitamajiem instrumentiem, finālam ar vienu vienīgu raudošu vijoli.

Viņu vaigi ir sārti. Viņi šķiras pēc tam. Katrs iet uz savu pusi — par sevi. Katrs dodas pie savām rūpēm. Nē, ne vienmēr. Katram būs savas rūpes, protams, — kāds var jau būt iemantojis savas rūpes zem loga.

«Kas noticis ar Tevi, ar kādām cūcībām Tu nodarbojies!?» rakstīja Elizabete. «Pubertātes vecuma izdomas, veča izdomas! Jo es taču nevaru iedomāties, ka Tu pats esi tur bijis vai arī redzējis tos pienapuikas! Voyeur*, esmu dzirdējusi runājam. Bet Tu esi čcouteur**sdvā fantāzijā — dīks klausītājs! Tā nav, kā es biju iedomājusies, kad iekārtoju Tevi tajā cūcīgajā pansionātā,— ka Tev vajadzīga sabiedrība. Sīrupsalda pornogrāfija! Kas Tev nāk prātā?» jautāja Elizabete savā vēstulē. «Jo es nevaru iedomāties, ka Tu pats esi ielaidies dēkā ar kādu dāmu — tajā skaistajā un tiksmīgajā mansardā!»

«Jā,» atbildēju es. «Es esmu bijis visā, ārpusē un iekšpusē, un kur vien Tev labpatikas — šeit vai tur. Es esmu starp cilvēkiem — vai guļu slims tajā mansardā vai arī esmu notupies zem ceriņkrūina, vai ari esmu klusumā un vientulībā, šeit augšā, savā Dzirnavu istabā. Es nekad neesmu pa īstam viens — mana vientulība ir vienīgi kopība, kurai liegts ļaužu jūklis.»

*

—  Bet mīļā Bergmaņa kundze,— saka Lindholmenes «jaunkundze», vecākā, (pareizāk sakot, Vendela Lindholmenes kundze) aizbildnieciskā toni, lēnprātīgi un diplomātiski.— Bergmaņa kundze taču pati nepeldas.

* inspektors. (Franču vai.)

** Slepus klausītājs. (Franču vai.)

—  Tam nav nozīmes,— asi iebilst Bergmaņa kunga atraitne.— Meitenes ir jaunas un pievilcīgas, un viņas strādā šeit, viņas pieder pie personāla.

—  Patiesi? Man jāatzīstas, ka es īsti nesaprotu, ko Bergmaņa kundze tur sadara,— atbild Lindholmenes «jaunkundze» smagi.

—  Ja negrib saprast, tad, protams, neko nesaprot. Nevienam nav noslēpums, pat Vendelai, ka viens no viesiem mēdz gulēt uz klints un baudīt saules vannas pavisam kails, es atkārtoju — pavisam kails! Viens no vīriešu kārtas viesiem, es neteikšu, kurš, es vienīgi atkārtoju: viens no vīriešu kārtas viesiem. Precējies, vecāks vīriešu kārtas viesis.

—  Jā, es zinu, faktors* Silversteds ļoti mīl gulēt saulē un labprāt peld turp . ..

—  Neviena vārda, es uzskatu, ka mums jāizvairās no vārdu nosaukšanas! Tas būtu iejūtīgi, cienījamā Vendeta!

—  Jā, labprāt, es gribēju būt delikāta, es uzskatu, ka esam izlēmušas — mēs abas zinām, par ko runājam. Starp citu, nekā ļauna es tur nesaskatu.

—  Tieši tā! Bet viņš sauļojas tur viens pats un gluži kails.

—  Bet es jau to zinu,— dusmīgi pārtrauc Bergmaņa kunga atraitne.— Es pati esmu redzējusi. Ivarsona kungs reizēm izvizina mani ar laivu vienu stundu pēcpusdienās — uz Linnenu, dabiski, par nelielu atlīdzību, tas nāk par labu maniem bronhiem, man mazliet vajadzīgs jūras gaiss, starp citu, šeit tik daudzi smēķē. Vajag taču vismaz pašai ticēt saviem vārdiem. Viņš guļ tur klints plaisā gluži kails un sauļojas. Daudziem cilvēkiem ir tik dīvaini uzmācīgas idejas, varbūt viņš ir pārliecināts, ka iemanto skaistumu,—vīrietis, kurš grib būt skaists! — varbūt jauneklīgs! — viņš liek starp kāju pirkstiem sērkociņus, tie taču droši vien ir nolauzti īsāki, starp īkšķi un nākamo pirkstu, rādāmo pirkstu, kā to pa jokam mēdz saukt, varbūt viņš grib justies patīkami, tā, ka saule tiek klāt, tās nu ir idejas, man jāsaka, es pati to esmu redzējusi binoklī vairākas reizes, es mēdzu ņemt līdzi savu mazo teātra binokli, protams, lai paskatītos uz dibeniem un laučiem, no sākuma pati savām acīm neticēju.

—  Piedodiet, cienījamā Bergmaņa kundze, bet man ir daži jautājumi, kuri jāpārrunā ar Hagberga kundzi par sestdienas vakariņām. Es i'ienīgi nevaru saprast, kāds tam sakars ar Megiju un Kāreni? Meitenes strādā labi, viņas ir uzticamas un kārtīgas, ja viņas kādu reizi aizbrauc ar laivu līdz klintij pusdienlaikā nopeldēties, tad es neredzu tur nekā slikta. Ja faktors Silversteds

* Tehniskais vadītājs tipogrāfijā.

vai kāds cits ir tur, tad viņas, dabiski, laikus griežas atpakaļ un nenokāpj krastā.

—  Jā, ja negrib saprast, tad arī nevar saprast! Vai Vendela nesaprot, ka daudzi vīrieši met nekautrīgus skatus uz pansionāta darbiniecēm un mazākā neapdomība no jaunas sievietes tiek uzskatīta par mājienu, it īpaši ja meitene ir pansionāta darbiniece? Vai Vendela nesaprot, ka pansionāts var iemantot sliktu slavu?

—  Es paļaujos uz savām meitenēm un uz viņu prātīgumu un kautrību. Ja viņas tur kādu pamana, tad laikus griežas atpakaļ, par to es esmu pilnīgi pārliecināta.

—  Seit nav runa tikai par meitenēm, cienījamā Vendela Lindholmene! Ko Vendela zina par faktoru Silverstedu, šo Aronu Silverstedu, jā gan?! Vai Vendela var paļauties arī uz viņa prātīgumu un kautrību? Vai tā ir kautrība — gulēt pavisam kailam uz klints un sauļoties ar sērkociņiem pirkstu starpās, vai tā ir kautrība un apdomība? Vendela ir atbildīga par savām jaunajām darbiniecēm un par pansionāta labo slavu. Vai Vendela nekad nav dzirdējusi par viriešu klimaksu? Kad vīrieši mana, ka noveco un dzīve aizrit, bet viņi nav guvuši to, ko gribējuši. Sādi vīrieši ir bīstami, šausmīgi bīstami! Vai Vendela nekad nav dzirdējusi par to — par vīriešu klimaksu? Un par naudas varu?

Vai arī… par to_______ pat par izvarošanu?! Vai arī, starp citu,

par netiklību, jā, arī par jaunu meiteņu netiklību, par nekautrīgo ziņkāri, pašapliecināšanās tieksmi un pārprasto miesaskārību, kas reizēm sagrābj un šausmīgi aizrauj jaunas meitenes? Es nekad neesmu atzinusi kaut ko tik neciešamu, tik neciešamu bezatbildību, mīļā miera labad sauksim to par neapdomību!

Nu iemājo Velns «jaunkundzē»— Lindholmene, vecākajā!

—  Bergmaņa kundze droši vien ilgi nav lasījusi avīzes! Tikai viens vienīgs piemērs, pats jaunākais. Sīrīta avīzē bija rakstīts, ka Dienvidāfrikā policija nošāvusi vairāk nekā divdesmit neapbruņotu melnādaino strādnieku. Vai tad Bergmaņa kundzei tas nelikās kaut kas neciešams?!

—  Protams, tas ir šausmīgi, tam es varu pilnīgi piekrist, starp citu, neesmu pārliecināta, vai paguvu to izlasīt. Es nevaru gan apgalvot, ka būtu bijusi vai man būtu bijis jāsajūsminās, ja būtu to uzzinajusi. Starp citu, televīzija mums ceļ priekšā tik daudz drausmu. Mēs taču zinām, ka nav iespējams ne mirkli aizmirst satraukumu par visu to, kas notiek pasaulē. Starp citu, es domāju, ka tiem, kuri atbild par televīziju un radio, un avīzēm, ir pienākums parādīt arī pozitīvo. Bet nu Vendela novirzās no šī

jautājuma ne visai smalkā veidā. Tikpat neciešamā kārtā Vendela nejūt atbildību par savām jaunajām darbiniecēm, bet ļauj tām piedāvāties pansionāta viesiem.

—  Nē, nu man ir jāprotestē! Nu Bergmaņa kundze atļaujas par daudz! Kārene un Megija ir kārtīgas un nevainīgas jaunas sievietes un nebūt nav nenobriedušas un nesaprātīgas! iis protestēju . ..

—  Nomierinieties nu, cienījamā Vendela! Nevainīgas?! Jā, nelūko meitu pēc vaiga, mēdz sacīt, ne arī kuci pēc spalvas! Un «nebūt nav nenobriedušas», jā, Vendela to saka pati — un «nebūt nav nesaprātīgas», jā, tieši tā! Man jāsaka Vendetai, ka parasti gan jaunām meitām pietiek saprašanas krist kārdināšanā un nopelnīt vēl mazliet kabatnaudas un citus labumus ar Savu sievišķību, tieši ar savu nobriedušo sievišķību.

—  Nu Bergmaņa kundze atļaujas par daudz!

—  Es neesmu tā, kura atļaujas par daudz, cienījamā Vendela! Vendela ir tā, kura atļaujas par daudz. Vendela pārāk paļaujas uz savu labo gribu un iztēli. Vai Vendela vēl aizvien ir tik bērnišķīga, ka tic — slikti rīkojas tikai slikti cilvēki? Vai Vendela iedomājas, ka ir labi un slikti cilvēki un ka viss atkarīgs no tā, kādi ir cilvēki? Vai Vendela no dzives nav neko vairāk mācījusies, ka tic — kārtīgi un prātīgi cilvēki nevar citādi rīkoties kā vien kārtīgi un prātīgi? Vai kārtīga un prātīga rīcība ir caur un cauri kārtīga un prātīga? Vai Vendela domā, ka tas ir tāpat kā ar tiem policistiem, tiem jaunajiem baltajiem vīriešiem, kuri šauj uz neaizsargātiem nēģeriem? Jā, tā ir uzticiba pienākumam, disciplīna, paklausība un griba aizstāvēt to, ko tie augstu vērtē! Pavisam nevainojami un pārliecinoši, un apdomības pilni rosinoši motīvi! Un, dabiski, ari cietsirdiba — daudziem no tiem, cietsirdības drumslas — droši vien lielākajai daļai, visiem — parasti veselīgs prieks par pašu spēku un pārsvaru, biedrisks gars, rīcības alkas, noderīgums, jaunu cilvēku bezkaunība, viss, kas piederas nobriedušiem un veselīgiem cilvekiem, to es varu apgalvot, Vendela! Vai Vendela tiešām ir pārliecināta, ka kauna jūtas ir kaut kas vārgs un nospiedošs, kas atņem cilvēkiem varoņdarbu alkas un ātrsirdību? Tad Vendela maldās! Kauna jūtas un pārkāpums, it īpaši kaunpilna rīcība, kas iet roku rokā ar zvērestu, var būt kaut kas ļoti uzmundrinošs un kvēls, jā, pat skubinošs un baudpilns. Un vai Vendela domā, ka Dienvidāfrikas valdība gribēs rīkoties tik rupji un apspiest nēģerus,— vai prāts! Tas gan ir tas, kas patiesībā ir,— aprēķins, briedums un prāts. Ne jau neapdomība, ne jau prāta trūkums vada šos nožēlojamos ļautiņus Dienvidāfrikā, par kuriem Vendela ir tā satraukusies. Gluži otrādi — par to gādā liela rūpība un pārlie

cīga saskaņa. Atbildība ir tā, kas slēpjas aiz vardarbības, ko piekopj Dienvidāfrikas valdība,— nobriedusi atbildība par visu to, kas tiek augstu vērtēts, par tiesībām uz īpašumu, par bērnu nākotni, par drošību, kārtību un labu dzīvi.

—  Cienījamā Bergmaņa kundze, var patiešām izbīties, dzirdot, kā Bcrgmaņa kundze iedegas! Vai patiešām šitādi sīkumi jāpār,spīlē šadā veidā? Man jāprotestē meiteņu deļ — un ari faktora Silversteda dēļ. Viņš ir smalks un patīkams, ir pastāvīgs viesis šeit jau ilgus gadus, es viņu labi pazīstu.

—  Nē, Vendela! Nu Vendela vienkāršo visu sevis labad. Runa nav par Megiju un Kāreni un arī ne par faktoru Aronu Silverstedu. Runa ir par to, uz ko var un uz ko nevar paļauties,— un lielākoties tā ir, man jāteic, Vendela. Un man jāteic, Vendela,— un par to Vendela, ja grib, var apvainoties —, ka tas, kurš notic cilvēku saprātam, atbildības izjūtai, apdomībai un tam, ko te Vendela ātrumā sarunāja, pats sevi nolemj bojāejai. Un arī citus. Saprāts pieder pie tā visbīstamākā, kas vien atrodams! Cilvēku saprāts! Tieši saprāts un rūpība, un piesardzība aizstāvēs mūsu pašu intereses un privilēģijas un sargās tās, un gādās, lai to ir arvien vairāk. Tas viss ir ļoti saprātīgi — un, jo labāk veicas, kā pašam šķiet, jo aug augumā drosme, un beigu beigās pats nemaz vairs nešaubies par savu pārliecību — tu pats vari par sevi atbildēt! Un par citiem! Tas ir valdonīgs saprāts, deformēts un samaitāts cilvēku saprāts un ziņkāre, kas slēpjas aiz Dienvidāfrikas policijas un valdības vardarbības un visu pārējo ļaunprātību un nelietību lielākās daļas. Ja tu paļaujies uz labo sevi un cilvēkos un uz savu viedokli un spējām — tas agri vai vēlu vedina uz pašapmierinātību un uz mānīgu optimismu, tā ka beigu beigās esi ieslēgts sevī un savā cilvēkmīlestībā gluži kā kāršu namiņā, ko apņem paša uzmācīgās idejas un paša glaimojošā iztēle. Tāpat ir ar bruņošanās drudzi — tas mūs visus novedīs pie bojāejas. Tā ir tieši tā pati šķietami saprātīgā rūpēšanās par sevi, ciniski izmantojot citu cilvēku nekautrīgās intereses, bailes, agresivitāti, labvēlību un cilvēkmīlestību,— un tas viss noved pie tā, ka pasaule izskatās tāda, kāda tā ir. Mēs dzīvojam augšāmceltā Romas valstī, man jāsaka tev, Vendela. Kaut nerunājam latīniski. Mēs ejam pretī savai bojāejai. Paši savas uzticības un cits cita uzticības aklināti, ar kvēlām alkām mēs metamies pretim savai bojāejai, it kā būtu ceļā uz īstu, ar visu nepieciešamo apgādātu un nevainojami sagatavotu kafijas galdu, it kā jau būtu ierauti pašā bojāejā. Un drosme ir tā, kas virza mūs un aklina būs. Tā ir mūsu neprātīgā ticība mūsu cilvēciskai saprašanai un spējām, jā, Vendela, tā ir ticība mūsu p.ātam un mūsu briedumam, un mūsu kārtīgumam, un mūsu

nevainībai, kas aizmālē mums acis ar liimerām, lai mēs ticētu, ka dzīvojam nevainojama pasaulē, paši savā paspārnē, esam kungi paši savās mājās! Tieši mūsu cilvēciskums, mūsu viscēlsirdīgākais cilvēciskums vedina mūs uz Elles vārtiem — un talak. Kad mēs savā radīšanas varenumā kļūstam augstprātīgi un gribam iecelt sevi par tiesnešiem un mestriem — tad mēs krītam zemu, pavisam zemu, Vendela!

—  Jā, ja Bergmaņa kundze tā raugās uz šīm lietām un uzskata, ka tas ir slikti, tad man, protams, tas jāpastāsta Megijai un Kārenei! Lai gan man, kā jau sacīju, žēl meiteņu — viņas nedabū izklaidēties savā īsajā pusdienlaikā, kā pašas vēlētos. Bet nu,: jaukā Bergmaņa kundze, nu man patiesi mazliet jāparunā ar Hagberga kundzi. Tas attiecas uz sestdienas vakariņām, es domāju, ka mums jāaicina viesi uz varavīksnes forelēm, nelaime tikai — var gadīties, ka tās nevar dabūt pietiekamā daudzumā. Tā, jaukā Bergmaņa kundze, ja Bergmaņa kundze atļautu . . .

—  Es neesmu jauka.

—  O, jā, cienījamā Bergmaņa kundze! Bet man, saprotams, jāparunā ar meitenēm.

Odensstrazds priekšpusdienās apmetas uz akmeņiem vecā dzirnavu dambja malā, turpat virs mazā krituma, kur straume griežas un mutuļo, burbuļodama un urdzēdama akmens spraugās un pār pussadēdējušā aizsprosta malu. Tas ienirst, papeld zem ūdens, atkal uznirst, noskurinās, paplikšķinās, no jauna metas ūdenī, strazdam aši peldot, mirdz viņa spalvu ģērbs, it kā metāliski atbalsojoties gaisa šaltij, viņš izšaujas atkal ārā, palēkā, paplivina spārnus, atpūšas brīdi uz akmens, no jauna metas dzidrajā ūdenī starp akmeņiem.

Es vēroju viņu, un man grūti noticēt, ka viss, ko viņš dara, nes kādu labumu. Viņa možums ir lielāks, nekā prāts to prasa, tā liekas man. Ja viņš ir labs stratēģis, kas lolo viltīgus plānus par savu izdzīvošanu, ar smalku aprēķinātāja talantu apveltīts taktiķis, kas cītīgi taupa spēkus un enerģiju, zvejnieks ar aukstu aprēķinu, kurš ar minimālām pūlēm sagādā sev to mazumiņu, ko izdzīvošana prasa,— vai tad viņam tā jārosās, tā jāpūlas, tā jānorūpējas, it kā liktos, ka viņš spēlējas pats ar savu ķermeni un prātu un pats ar savu dzīvi, it kā viņš dejotu un rotaļātos, netaupīdams enerģijas pārpilnību, kam pašai savs avots?

Protams, viņš neapšaubāmi it gudrs un taupīgs saimnieks, ir tāds aiz nepieciešamības un pēc dabas, protams, tas tā ir, arī tā, bet neviens nevar mani pārliecināt, ka tas ir vienīgi tā, vienmēr

vienīgi tā! Prieks — prieks dzīvot, prieks kustēties, nirt, peldēt, plikšķināties, protams, te ir prieks un rotaļa, un laime dzīvot, izdzīvot — tik tikko balansējot uz tās trauslās virves, ko sauc par dzīvi un kas nostiepta starp piedzimšanu un nāvi, novilkta pār gaismas un esamības blāvu, no tās bezgalīgās tumsas un mūžīgā klusuma sienas, aiz kuras sākas jau milzīgs, melns tukšums, kas nāks vēlāk; virve nostiepta pār bojāejas un nāves bezdibeni un to pašu drūmo klusēšanu, kas rodama iepriekš un seko pēc tam, prieks dzīvot kā virves dejotājam, protams, dzīvē ir pārpārēm prieka un možuma, un laimes, ir gan, kaut viss pauž, ka tā nevar būt, un viss liecina, ka laime drīz beigsies un zudīs, it kā nekad nebūtu bijusi! Protams, manī viss mutuļo un urdz aiz laimes gluži kā atvarā — tur ūdensstrazds nirst, peld, mirdzēdams kā sudrabs, tur ūdensstrazds aiz prieka un laimes plikšķinās, noskurinās, metas darbības un dzīves mutuļos, peld ātri un moži, droši, veikli, it kā viņš patiesi būtu savās mājās, tieštieši dzīvē, tieštieši priekā, tieštieši dzīves un prieka pārpilnībā!

Kam tas viss — kāpēc tam jākalpo kaut kam?

Un es gribu mirt, es alkstu izvairīties no šīs šausmigās, no šīs pastāvīgās konfrontācijas ar varmācību un cietsirdību, kas rodama mūsu esamībā,— no šis nenogurdināmās, nesatricināmās konfrontācijas ar iznīcināšanu iznicināšanas dēļ! Es pats esmu pasargāts — pagaidām glābts — un varbūt tikšu atpestīts no paša ļaunākā, no tā, kas piemeklējis un kas piemeklē man līdzīgos, kamēr vien cilvēki dzīvojuši uz šīs zemes un kamēr vien dzīvos. Tā taču notiek, tā ir, šāds pārbaudījums pārpārēm bieži viņiem tiek uzlikts, bez žēlastības vai mērenības — tas piederas pasaulei, īstenībai, mūsu apstākļiem — jā, ari man, vai nu mani pašu tas piemeklējis, vai ne.

Kvēlais, neprātīgais izmisums nav radis vietu manī — es taču esmu pasargāts — pagaidām — un varbūt tads palikšu, līdz nāve mani paņems! Kliegt skaļi un saukt aiz izmisuma būtu piedauzīgi, apkaunojoši tādam kā man, pārvērst citu sāpes par kliedzienu manā mutē — tā būtu kaunpilna, neīsta spēle; ja es pārvērstu viņu skarbo īstenību ar stipriem vārdiem un skanīgiem kliedzieniem, tad atgādinātu tirgotāju, kas krāpjas ar parastām, lētām precēm, bet dēvē tās par retām un dārgām.

Tomēr aukstu un klusu izmisumu es vienmēr nesu savā sirdī un savā prātā, apvaldītu, patapinātu izmisumu — izmisuma tēlu nesu sevi pastāvigi, parocīgu, piejaucētu atveidu, tas nav izmisums pats, bet tik un tā tas, līdzīgi dievības tēlam, iespaido ar svešādu varu, atspoguļo un atspoguļo — ne to, kas redzams.

Un, protams, ir prieks dzīvot — kad atvars skan manā

džilē — ūdensstrazds-ar prieka atspulgu nirst sirds atvaros un aukstais, klusais, tumšais ūdens slīd pār sadēdējušā aizsprosta inalu, lai kristu lejā burbuļojošos vizuļos un šaltīs.

*

Ir tumša nakts, vasaras tumsa, pareizāk sakot, vasaras nakts tumsa, kura sajaukusies ar smalku spīdumu, kas ļauj nojaust, ka nakts ir diena, pa jokam ietinusies plānā un caurspīdīgā dziesnas plīvurā,— ir tumša nakts, un es pamostos no spilgtas un lielas, griezīgas, nedabiskas gaismas, kas ielaužas manā istabā, plūst pret griestiem un sienu no loga, no kāda griezīga un nedabiska, cilvēciska gaismas avota tur āra, dārzā, kaut kur uz celiņiem.

Ko es zinu?

Neizprotamas šausmas iebrāžas manī un pilda mani gluži kā nelabums — stiprs kā reibonis, kā sāpes, kā ūdenskritums, aprāvains, kā lietusgāze.

No kurienes nāk šausmas?

■   Es guļu gultā kā sastindzis, kā paralizēts — stīvu skatienu raugos taisni uz priekšu, tieši gaišajā sienā un gaišajos griestos, kurus pāršķeļ spīva, spoža gaisma, kas nāk no loga man aiz muguras.

Es nesaprotu, kāpēc neceļos augšā, neeju pie loga un nepaskatos, kas šādā veidā cirtis svešādas gaismas zobenu tieši caur maigo, silto, tumšo nakti.

Japāņi briesmīgo atombumbu nosauca par «lielo gaismu». Sis apzīmējums piederēja pie tiem vārdiem, aizliegtiem jēdzieniem, ko japāņi lietoja atombumbas apzīmēšanai — aizsegam.

Tad es dzirdu nodārdam durvis, stikla rūtis nograbam sažuvušajā mastikā. Es saprotu, ka tās ir ārdurvis, kas ved no lielās ēdamzāles uz dārzu. Es dzirdu balsis, jaunas balsis, mašīnas durvis aizcērtas, un motors ierūcas, mašīna aizbrauc. Gaisma atkāpjas, aizslīd projām. Grants zvirkst. Ļaunā gaisma pazūd — un atkal nakts dus ap mani, siltā vasaras nakts, kas ir tā pati diena, kura pārtapusi rotaļā un gaidās, ietinusies caurspīdīgā tumsas plīvurā.

Gaisma, ko es redzēju, itin nemaz nebija dīvaina. Itin nemaz pārdabiska. Tā bija parasta gaisma. Tā nāca no mašīnas, kas stāvēja tur ārā un gaidīja tos, kuriem vajadzēja aizbraukt no šejienes, viesus, kuri bija palikuši pēc vakariņām pie pansionāta iemītniekiem vai arī pie darbiniekiem, vai arī pie tiem, kuriem vajadzēja brauki prom un kuri bija svinējuši atvadas hdz vēlai naktij. Itin nekā dīvaina nebija šajā gaismā. Tā nāca no mašīnas lukturiem, kura stāvēja tur un gaidīja. Tā bija mašīnas gaisma.

Tā spīdēja tik spilgti, tik kvēli, ļaunīgi, varmācīgi un tādā nevaldāmā baltumā, jo bija nakts, es pamodos, biju kails, samiegojies, neaizsargāts.

Bailes, kas mani sagrāba, cēlās mani kā vulkāniska pazemes avota izvirdums — tajās nebija itin nekā dīvaina. Tās vienīgi bija tur, es biju tik samiegojies, tik tikko pamodies, izrauts no miega. Bailēm nebija nekāda sakara ar gaismu. Tām bija pašām savs avots.

Gaisma bija ļoti parasta, dabiska gaisma. Tā neko nevarēja bailēm padarīt. Starp tām abām nebija nekādas saskares.

Bailes bija ļoti dabiskas un parastas, tādas, kas var sagrābt cilvēku, kad kaut kas pārsteidz, lai kas, kam pat nav nekāda sakara ar bailēm.

Griezīgā, šausminošā gaisma bija ļoti dabiska, parasta kaut parādās citādā veidā: aizplīvurota, kā ietinusies dziesnā, klusinātā, cilvēkiem vēlīgā maigumā, vasaras tumsas kliedēta. Gaisma, kura mani samulsināja, tāpēc ka es biju neaizsargāts un bezspēcīgs, un kails, ir no tās pašas gaismas, kas pieder visām gaisinām — saulei, cigāra oglītei, pavasara vakara dziesnai, aprīļa rīta ausmai, pusmēness spīdumam, jūras vizuļiem, gaismai, ko dod dzīve, un gaismai, kas apžilbina, deg, moka un nonāvē,— japāņu gaismai, gaismai, kad Varšava dega, kad Romu dedzināja, gaismai, kas apžilbināja gāztos ķeizarus Konstantinopolē, gaismai. Tā ir ļoti dabiska un parasta gaisma — dabiski un parasti ietīta žēlīgā, cilvēkiem vēlīgā dziesnas vai ausmas plīvurā.

Jēdziens «elle» ir dabisks un parasts inkognito. Tas klejo starp mums ar aizliegtu vārdu. Tas baksta mums ar cimdotu pirkstu.

Bailes, kas pildīja mani, bija pavisam dabiskas un parastas — kaut atmaskotas. Es taču dzīvoju tik un tā, turpināšu dzīvot vēl dažas stundas, cik es zinu. Un tās bailes ir ļoti dabiskas un parastas — dabiskas un parastas, tomēr pārvērstas līdzjūtīgā, cilvēkiem vēlīgā stingumā, maigās un atgaiņatās skumjās, aizgai ņātās un aizplīvurotās, klusās šausmās, kuras tik tikko atgādina par sevi, kad netiek pamanītas, kuras klusē ilgi, iekams sāk runāt, vārgi un mostoties vieglai apjausmai, laipni un delikāti lielākoties, kad tās runā.

Nāve ir ikdienišķi atturīga. Tā ir šeit — taču inkognito, aizplī vurota, tāpat kā vasaras nakts tumsu ir aizplīvurojis vasaras dziesnas vai vasaras ausmas spīdums un tāpat kā vasaras diena vēl dzīvo naktī, kaut sajaukusies ar rāmu, necilu tumsu.

Mūžībā ir vienīgi tumsa, kad mēs neesam — pirms dzīves, pēc nāves —, cietsirdīgas, necaurspīdīgas tumsas koloss, kas visu

citu atvaira. Mūžības tumsa slēpjas vasaras nakts plīvurā īn kognito.

Bailes, izmisums — šos inkognito aizplīvuro ikdienas paļāvi gais, cilvēkiem vēlīgais nemiers, spēle un derdzīgums.

*

Viens no vīriešu kārtas viesiem sēdēja Puķu istabā, stūra istabā starp nelielu bufeti un lielo ēdamzāli, un gaidīja brokastu laiku. Tad ienāca skaistā brunete, kura dzīvoja kopā ar spalvaino, jauno vīrieti mansardā, mājā, kas atradās Galvenā grāmatveža ēku rindā. Kad viņa ieraudzīja viesi Puķu istabā, likās, ka viņa gribētu griezties atpakaļ. Taču viņa pārdomāja, palika un uzrunāja viņu šādi:

—  Jūsu skatiens aizvaino mani! Ikreiz, kad es ienāku istabā, kurā esat jūs, tā tūlīt sastopos ar šiem jūsu skatieniem! Neviens cits šeit neuzvedas tā kā jūs!

—  Ak tā gan! Man no tiesas žēl, jo jūs nejūtat, ka tiek novērtēti jūsu dotumi, man patiešām žēl!

— «Zēl», «novērtēti dotumi»!? Vai jums kauna nav!? Jūs tā glūnat uz mani! Jums gan nevajadzētu žēloties, ka citi nav tikpat uzbāzīgi! Vai jums neliekas, ka man ir vēl kaut kas, ne tikai krūtis!?

—  Jā, bez šaubām! Bet kas par krūtīm — izsaku jums komplimentu, komplimentus, divus patiesi lielus komplimentus! Jūs gan nenēsājat krūšturi. Vai arī jums ir tāds, kurš vienīgi pa daļai apklaj krūtis, tāds, kurš paceļ tās uz augšu, taču galiņus atstāj neapsegtus. Tas dara jums godu, tas dara godu jūsu loģiskajai domāšanai!

—  Jūs taču esat teļapakausis! Vai jūs esat pārliecināts, ka sieviete ir vienīgi seksbumba? Kādā laikā jūs galu galā dzīvojat? Vai jus sev iestāstāt, ka viņas personība patvērusies krūtīs!?

—  Nē, bez šaubām, ne, ne tikai tur! Vai jūs zināt, kā es jūs saucu savās domās? Es daudz domāju par jums, it īpaši vakarā, gultā, kad esmu atlaidies pirms iemigšanas, un no rīta, kad esmu tik tikko pamodies un izstaipos, pirms ceļos augšā. Es taču nezinu, kā jūs sauc. Es saucu jūs par La Belle aux Fesses Blanches, tikai es jūs ta saucu, nevienam citam es neesmu to teicis.

—  Lis neko nesaprotu, ko jūs īsti domājat?

—  Tas ir franciski. La Belle nozīmē «Skaistule». Aux nozīmē «ar». Blanches nozīmē «baltiem».

—  Un Fesses, kas tad tās būtu?— viņa aizdomīgi nošņācās.

—  Gūžas, gūžas, manu skaistulīt!! Jūs zināt Izoldi tajā romānā

par Tristānu un Izoldi, viņu godāja par Baltroci Izoldi. Jūsu godavārds ir Baltgūžu Skaistule.

—  Gūžas, gūžas, ļoti nekrietni! Vai jums kauna nav nemaz!? Es esmu ievērojusi, ka jūs aizgriežaties prom, kad eju garām! Tādu bezkaunību nekad neesmu pieredzējusi!

—  Jūs esat to ievērojusi!? Tas dara jums godu, tas dara godu jūsu loģiskajai domāšanai! Jums ir daudzi nenovērtējami dotumi — atļaujiet tos nosaukt, ja es nekļūdos, septiņi, nē, astoņi neatvairāmi dotumi: seja, jusu sarkanbrūnie mati, jūsu balss, jūsu loģiskā domāšana un tad vēl četri lieliski dotumi, kurus es jau esmu nosaucis, bet negribu atkārtot, jo tas, šķiet, saniknos jūs. Un vēl devītais punkts, ko es aiz kautrības gribu noklusēt, taču savā vēlībā pieļauju, ka tas tomēr ir.

Tad viņa pēkšņi pagriezās un aši devās ārā no istabas. Durvis stāvēdama, viņa asi pagrieza galvu un pār plecu izmeta:

—  Baltās gūžas, baltās gūžas — ko jūs zināt par tām!?

Es sēdēju un gaidīju lielās ēdamzāles stūrī, noslēpies aiz avīzes, ta ka viņai nenācās papūlēties, lai saprastu, ka es esmu visu dzirdējis. Viņa steidzīgi izgāja cauri ēdamzalei un devās uz halli. Varbūt viņa pat neredzēja mani. Tomēr es pamanīju, ka viņas gaita neļauj novērtēt viņas dibenu. Viņa to sasprindzināja. Mīkstie apaļumi, kuri citkārt līgani viļņojās līdzi gurniem, kas atgādināja divus pilnmēnešus, nu bija dīvaini sastindzināti. Un seklie, mazliet uz iekšpusi pavērstie flangi, katrs un savu pusi, virs pilnmēnešiem, bija gandrīz izlīdzināti un gludi, jo viņa savilka muskuļus. Bet kairinošo pāreju augšpusē, kur gurnu izstieptie kupoli slīdēja pretim viduklim, viņa nekādi nevarēja pārvērst.

«… Netraucē mani ar savām infantilajām, netiklajām piezīmēm,» Elizabete man rakstīja nākamajā vēstulē. «Tu taču uzvedies kā vecs kāribnieks vai arī kā nepieredzējis onānists, kas glūn visapkārt un velk uz gultu jebkuru, ko nu sadabūjis! Iedomas un dīkas atmiņas!»

«Mīļo Elizabet,» es atbildēju. «Runa nav par mani. Runa ir par maniem vērojumiem cilvēkmīlestības nekoptajā dārzā — šajā koptu džungļu un aizauguša parka hibrīdā. Jaunā dāma bija Velteres jaunkundze, kura dzīvo kopā ar spalvaino, jauno vīrieti mansardā, mājā, kas atrodas Galvenā grāmatveža ēku rindā,— viena no diviem mīlniekiem. Jaunais muļķis, kurš bārstīja infantilas bezkaunības, bija jaunais radikālis, avīžnieks Tūre Aterbijs. Tajā pašā nedēļā es nejauši palūkojos pa savas istabas logu lejup uz straumi. Tur aiz sienas stāvēja tie abi no Puķu istabas, redaktors un tā otra vīrieša mīļākā, un skūpstījās — neatlaidīgi, ilgi, neatraudamies, kairi, netikli. Tik daudz ceļu ved

uz cilvēku sirdīm — daudzi apkārtceļi. Jeb ķermeņa daļas, kuras iemanās satuvināties.

Kas būtu dzive bez mīlestības — cilvēkmīlestības?

Kas būtu mīla bez skūpstiem — cilvēkskūpstiem?

Kas būtu skūpsti bez vārdiem — cilvēkvārdiem?»

*

Nav neviena visaptveroša, zinātniska pasaules attēla — to neviens nekad nav atradis un nekad nevarēs atrast. Viss, kas pastāv — un var pastāvēt, iekļaujas lielā un progresējošā skaitā zinātnisku aprakstu vai izskaidrojumu, kuros ietverts liels un progresējošs īstenības fasēšu skaits. Un šīs fasetes nevar apvienot vienā visaptverošā veselumā.

Medicīnā, piemēram, pastāv šūnu komponentu un to funkciju, ķīmisko un fizioloģisko analīžu, vielmaiņas datu un molekulārbioloģisko norišu strukturāli apraksti. Taču izsmeļošu zināšanu par tiem un par to, kā visi šie aspekti jāapvieno vienā visaptverošā modeli, nepastav. Tomēr ir pētījumi, kas modernajā medicīnā noved šīs attiecības līdz visaugstākai attīstības pakāpei un izsmalcinātībai. Un tomēr šī medicīniski bioloģisko pētījumu sfēra nav nekas cits kā tieši viena sfēra — relatīvi maza apjoma sfēra salīdzinājumā ar visām citām zinātnes sfērām.

Un no šīs attīstības un izsmalcinātības nelieliem pētijumiem un eksperimentiem neviena starpzinātne neved, piemēram, uz embrioloģiju — tā arī ir fasetēts, tiku tikām izpētīts lauks, kur nebūt ne visi atzinumi ir pārliecinoši un tos nevar apvienot vienā visaptverošā modelī. Neviens nozīmīgs tilts pat neved uz psihiatriju (tāpat, tāpat) vai rematoloģiju (tāpat, tāpat), vai Stereoīdķīmiju (tāpat, tāpat) utt., utt.

Medicīna ir daudzveidīgs universums, kur zināšanas un nelieli pētījumi ietverti dažādās fasetēs jeb dimensijās,— tā nav viena zinātne, bet atšķirīgu zinātņu lupatu sega, kur ikviena lupatiņa savureiz dod vienīgi nepilnīgu aprakstu un nepietiekamu atšifrējumu tam, kas ietilpst atbilstošā sfērā. Starp citu — man nevajadzētu lietot apzīmējumu «lupatu sega», bet labak citu tēlu, kurš izteiktu to, ka atšķirīgas fasetes neiekļaujas kādā kopīgā struktūrā. Tās taču pielieto atšķirīgas metodes, jēdzienus un teorijas, ko nevar saskaņot,— tās nav salīdzināmas. Dažādas zinātnes sfēras, tā sakot, atrodas atšķirīgās dimensijās. Tātad runa nav par viendabīgu zināšanu «lupatu segu», bet par «spietu», «konglomerātu» vai ko tamlīdzīgu.

Un no «medicīnas»— pēdiņas te ir vietā, jo šeit nedomājam vienu zinātni, vienu disciplīnu,— nav nevienas zinātniskas, lo

ģiskas vai obligātas un vienojošas pārejas, piemēram, uz «socioloģiju», «matemātiku», «fiziku», «psiholoģiju», «ekonomiku», «ekoloģiju»— ari šeit pēdiņas ir vietā tā paša tikko pieminētā iemesla dēļ.

Tātad nepastāv neviena zinātne, vienskaitlī nepastāv neviens zinātnisks pasaules attēls, neviens zinātnisks domāšanas veids — ja ar «zinātnisku domāšanas veidu» nesaprotam kaut ko tik abstraktu un vispārīgu, ka tas kļūst gandriz vai par kaut ko neko neizsakošu vai patvaļīgu, piemēram, par «uzskatu, ka pasaule ir izzināma», par «uzskatu, ka pasauli veido atspulgi, kas ietverti modeļos, tie var sasaistīties racionālā un kritiskā vai citā veidā, notiek pārbaudes saspēle starp cilvēkiem».

īstenība ir juklaina, kontingenta. «Pasaule» vienskaitlī ir fikcija un ilūzija. Pastāv milzīgs un progresējošs daudzums «pasauļu» un pasaules attēlu — parādību, notikumu, ikonu neaptverama virkne. Tās likumības un pārskatāmās, aptveramās, aprakstāmās un prognozējamās saskares, ko mēs izmantojam un lemjam mūsu dzīvei kā atsevišķi indivīdi un kā sabiedriskas un kulturālas būtnes, katra par sevi ir ieslēgta mazā, izolētā lauka. Tās ir sarucinātas fasetes daudzkārt fasetētā, daudzdimensionālā īstenībā — šī īstenība ir tik kvalitatīvi un kvantitatīvi nospiedoša, ka ikviens mēģinājums tai pārmest tiltu vai to vispārināt un pakļaut analoģijai, ņemot mūsu rīcībā esošās fasetes šai nospiedošajai īstenībai, ir grotesks, komisks. īstenība ir kontingenta, juklaina, raiba daudzveidība, ko veido lauskas, kas nesaskaras.

īstenība ir kontingenta, jūklaina! Tas neattiecas tikai uz empīrisko īstenību, ko pētī zinātnieki, bet ari uz morālisko īstenību, ētisko. Mēs dzīvojam atšķirīgu vērtību sistēmu margojošā gaismā, kur ik sistēma darbojas par sevi (jā gan!!) vienīgi mazā, izolētā fasetē, kas pieder daudzdimensionālam, neizmērojamam un vēl aizvien augošam morāliskam universumam. Sī saskaldītība jeb fasetēšana ir acīm redzama globālā perspektīvā, kur atšķirīgas etniskās kultūrpasaules ar savam atšķirīgām un bieži vien pretrunīgām ētiskām likumu sistēmām konfrontējas cita ar citu. Līdzīgā veidā tas ir acīm redzams arī vēsturiskā perspektīvā, tur parādās tie paši kontrasti un bieži vien pārsteidz vai šokē vērotāju, paaudzes. Bet tas — saskaldītība, fasetēšana, saikņu trūkums — taču arī ir acīm redzams šādā fasetē, tāpat kā jau pieminētajās, definētajās sistēmās, šķietami vienveidīgajā un konsekventi morāliskajā sistēmā. Piemēram, vienā un tajā pašā sabiedrībā visbiežāk taču pastāv atšķirīgas morāliskas idejas, ko pauž dažādas šķiras, paaudzes vai citas grupas. Viena un tā pati persona dažādos laikos vai atšķirīgās sakarībās var lolot daždažā

dus nesavienojamus morāliskos principus, piemēram, nodokļu jautājumos; kad runa ir par kontrabandu, sīkām zādzībām darbvietās utt. un citās privātekonomiskās sakarībās, kad runa ir par nelieliem parādiem starp draugiem, kāršu parādiem, kopīgiem restorāna rēķiniem utt., kad runa ir par muitas apmānīšanu vai lodīšu pildspalvu piesavināšanos darbavietā, tas viss var notikt, bet apmānīt draugus par tādu pašu summu nav iespējams. Citas sakarības, kur atšķirīgi morāles likumi var attiekties uz vienu un to pašu personu, var ietekmēt vārdu lietojumu ģimenē un ārpus ģimenes, seksuālās attiecības dažādos dzīves posmos, katra paša morāli un strīdus trūkumcietēju tuvumā un tālās zemēs utt., utt.

Mēs nedzīvojam vienā pasaulē, mēs dzīvojam atšķirīgu, nesavienojamu pasauļu krustojumā, nesavienojamu fasēšu saskaldītā pasaulē.

*

Esamībā, kur viss ir nejaušs, viss ir izklaidens un nekas nav secīgi saskanīgs un kur nekas nevar neko aizstāt, pasaulē, kur nekas neliecina par kādu nemainīgu kārtību un nekas neatklāj augstāku varu visvarenu spēli,— tur viss ikreiz ir savveidīgs brīnums, it kā viss galu galā liecinātu par noslēpumainu kārtību, par slepenu spēku izpausmēm.

Vienīgi pasaule, kura ir pārskatāma, tnūžam pazīstama un ne ar ko nepārsteidz, ir triviāla. Bet triviāla nav ne tā pasaule, kas ir neatminēta mikla, kura palīdz atklāt noslēpumainas pasaules mirkļus viņpus pieejamās robežas, — ne arī tā pasaule, kas pilnībā ir pieejama, lai gan tajā ir vienas vienīgas nejaušības, kuras pat nevar izskaidrot kā pārpasaules izpausmju formas.

Stingri reliģioza dzīves izjūta, kurai viss asociējas ar atklāsmi, Dieva vārdu dabā un vēsturē,— un stingri sekularizēta dzīves izjūta, kurai nekas neasociējas ar atklāsmi, ne ar Dieva vārdu, kaut izlasītu paradoksālā veidā: viss ir dīvains.

Dīvainais atklājas, kad mēs sastopam svešādo — to, kas neietver cilvēka teiu.

Vai nu — Dievs un dievišķīga kārtība, kas stāv tālu no cilvēka,— Svešāds Dievs, bezgalīgi tāls un neaizsniedzams, kosmoss un morāliski metafiziska kārtiba, kuru nav radījis cilvēks un kura nav pielāgojusies cilvēku saprašanai un nodomiem. Vai nu — totāls kārtības trūkums, līdz ar to arī totāls cilvēciskas kārtibas trūkums, cilvēciskas morāles un cilvēciskas jēgas trūkums.

Kārtības atliekas, ko mēs varam pamanīt, lai pēc tam tās ņemtu vērā, vienā gadījumā ir vienīgi nepilnīgas līdzības pārcilvēciskai, pārpasaulīgai vai dievišķīgai kārtībai un taisnīgumam. Citā

gadījumā tās ir vienīgi efemēras himeras, kam mēs varam ļauties vienīgi savā iztēlē, klājot pāri mūsu iztēles rakstus sīkiem, izraudzītiem fragmentiem no tās pasaules, kurā mēs dzīvojam. Tas ir tikai tas īsais laiks un tā īsā perspektīva, kas iemidzina mūsu uzticību mūsu pašu konstrukcijām, programmām un attēliem,— mēs varam aizmirst, ka tās noliedz tā lielā, nomācošā, cilvēkiem svešā un juceklīgā pasaule, kurā mēs esam iemesti. Ja sev izvēlas pietiekami sašaurinātu redzesloku laikā un telpā, un satvarā, tad var likties, ka tajā var rast to kārtību, ko pats esi izraudzījies,— to ilūziju, kura izvēlēta rakstam. Bet, ja redzesloku paplašina — ļauj laikam daudz ko vairāk izvirmināt no mūžības avotiem —, tad pat konstrukcijas sabrūk līdzīgi smilšu pilij liedagā, zīmējums tiek izdzēsts tāpat kā zīmes smiltīs, kad pūš vējš,— un cilvēciskais kosmoss izrādās patvaļīgs rēgs, ko cilvēks pats savveidīgi izniodelējis iepretim fasetei, kas pieder bezgalīgam, amorfam, daudzveidīgam haosam.

To, kuram pasaule ir pilna ar noslēpumiem, noslēpumainām zīmēm, Dieva vārdu pārģērbiem, dievticība atrauj no māņticības, no visiem cilvēka radītiem dieva tēliem un visiem cilvēku aizspriedumiem par to, kā Dievs pastāv un ko Dievs grib. Viss ir brīnums. Viss pastāv ārpus viņa paša prāta un viņa paša taisnības priekšstatiem.

Tam, kuram pasaule ir pilna ar noslēpumiem, ar to, kas ir negaidīts, nevaldāms, pagāniba liedz iestāstīt sev, ka iluzorās, trauslās, nejaušās un fragmentārās fasetes, kas pieder kārtībai, cilvēku pielāgotai kārtībai, ko viņš var rast, ir kaut kas cits, nevis himeras. Viss ir brīnums. Viss ir ārpus viņa paša sajēgsmes un viņa paša taisnības priekšstatiem.

Tam kaismīgajam un īstenībā dievbijīgajam un tam kaismīgajam un īstenībā pagānam viss ir brīnums — un robežu starp debesīm un elli nevar iezīmēt. Nepastāv nekādas robežas starp saldtīksmīgo un šausmīgo.

*

Meža pīles, kas laižas pār peldlīci. Niedre, kas noliecas vējā. Zaļganbrūnā zivs, kas nekustīgi guļ pie «dzirnavām». Skudru ceļš, skudrskābes smarža. Viena vienīga dzeltena lapa bērzā vai arī līdzīgs brīnums — neskaitāmas zaļas lapas ap vienu vienīgu dzeltenu lapu. Smiltis, kas zvirkst zem kājām,— dārza taciņa. Ena no saules pulksteņa rādītāja, rūsas plankums — tas, kas nav nācis no rūsas,— gaismas svītra, kas rāda laiku. Tas viss, kas pastāv,— un piedevās tas, ka tas viss pastāv vienlaikus un neviens nav vēlējis tam visam būt vai arī būt vienlaikus. Un tas nenozīmē neko citu kā vien to, ka tas pastāv. Nē, pat ne to, ka

viss pastāv vienlaikus, tas nozīmē kaut ko citu, nevis to, ka tas pastāv, tas pat nenozīmē, ka tas pastāv vienlaikus.

Tas viss pastāv — un nekas cits nepastāv, vien tas, kas pastāv, ka tas pastāv, pastāv.

Neesamība, kas dveš no meža pīļu bara, kurš laižas pār vakarīgi tumšo, mierīgo līci. Pārpārēm valgais gaiss, kāda notuļa vārpstina. Gaiss un ēnas, un caurspīdīga pliva niedru stiebros, kas noliecas rīta vēja pūsmā. Zivs pelēki baltais vēders. Dārzs kam vēl nebija aizsākuma, kas nebija iecerēts, nē, pat vēl nebija nojausts un kas laiku laikos pletās tur,— šis dārzs nu plešas, tas ir aizmetnī tai nemūžam neesošā dārza vietā — un kas vēl plešas tajā vietā, kur tam visam jāplešas, bet kas vēl nav aizmetnī, nav iecerēts, nē, vēl nav pat nojausts.

Tas viss, kas nepastāv — kas vēl nepastāv un nekad nav bijis, jā, varbūt nemūžam nebūs —, tas viss, kas pastāv, tas, kas nepastāv,— un neviens nav vēlējis tam visam nebūt — nē, neviens nav pat vēlējis, ka tas viss, kas nepastāv un kas pastāv, tas, kas nepastāv vienlaikus ar visu pārējo, kas nepastāv, nepastāvēs vienlaikus ar visu pārējo, kas nepastāv.

Kaut kas pastāv, bet vairāk ir tā, kas nepastāv,— kaut kas ir pastāvējis, bet vairāk ir tā, kas nekad nav pastāvējis,— kaut kas pastāvēs, bet vairāk būs tā, kas nekad nepastāvēs,— un nekas nav kaut kas cits, vien tas, kas ir, un nekas nav kaut kas cits, vien tas, kas nav,— un viss ir neaptverams, it kā būtu brīnums. Viss ir apbrīnojums, it kā ietvertu sevī kādu noslēpumu, kādu noslēpumainu spēku, it kā tas būtu zīme kadai citai esamībai, nevis tai, kas pastāv. Bet nekas cits nepastāv, vien tas, kas pastāv,— un noslēpums ir tieši tas, ka tas pastāv. Un nekas neietver sevī to, kas irapslēpts,— un viss ir zīme vienīgi sev, sava zīme, savas esamības zīme. Un tas viss ir brīnums — nekas cits, v’ien brīnums, spēks — ka tas pastāv, ka nekas cits nepastāv,— un visam ir sava zīme, vienīgi sava zīme.

Loga palodze, bieza, balta krāsa, neaprakstāmi balta krāsa. Abi aizbīdņi, kas aizver logu, tverekļi, kas ir gredzena platumā, un mazas, apaļas, krāsu zaudējušas gropītes, kurās jāieslīd šautrām uz palodzes. Mirusi muša guļ uz muguras saulē uz neaprakstāmi baltās palodzes, guļ saliektām un pie vēdera pievilktām kājām. Cik neiedomājami!

*

Aizvakar, svētdien, es piecēlos diezgan agri, pavilku tālāk mazo galdiņu, kas stāvēja pie loga, piegrūdu klāt krēslu, cik vien tuvu varēju, apsēdos lasīt — lai redzētu, kas notiek arpasaulē. Es

biju nolēmis izdibināt, kurš karina biksītes un dvieli uz veļas auklas.

Taču es iesnaudos — tad atmodos, izstaipījos, lai nenokavētu to, ko gribēju atklāt,— atkal tik un tā iemigu. Un, kad no jauna pacēlu acis, veļas gabali no auklas bija nozuduši,— es neko nebiju redzējis.

Tajā pašā dienā, pēc pusdienas, es devos savā rietumu apgaitā — tā es to saucu — pāri tiltam, pāri slūžām, gar Linnenu, prom uz līci. Tad es satiku viņu, Helēni Formarku,— viņa nāca pretim ašā pastaigas solī, kailu galvu, garās biksēs un svīterī. Protams, viņa bija skaista — ziedoša un jauna, dzīva krāsainība un možas, izteiksmīgas acis, tajās bija jaušams — teju, teju atplauks smaids! Atrās kusibas, elpa, ko paātrinājusi ašā gaita un ko es dzirdēju tajā mirklī, kad mēs viens otram pagājām garām.

Protams, viņa bija skaista — protams, viņa ir skaista! Bet, kad es viņu nu beidzot ieraudzīju acīm tveramā veidolā, tiešā tuvumā, dienas baltā gaismā, es tūlīt sapratu, ka viņa man ir pavisam vienaldzīga! Vai, pareizāk sakot, ka viņa man uzreiz kļuvusi caur un cauri vienaldzīga!

Ko es ar viņu būtu iesācis? Ar viņas vārdu, ar viņas augumu, ar viņas krāsainību, ar viņas elpu, ar viņas acīm, ar viņas spirgto, skaidro skaistumu, kas viņai neapšaubāmi piemīt, ar gribu, dzīvo un skadro, juteklisko starojumu, kurš jautās it visā — gribā, krāsainībā, matos, acīs, augumā, vārdā, iespējās?!

Dabiski, šo starojumu, ko izjutu, uzbūru es pats un manu jutekļu iztēles spēks. Starojumu, ko rada kāds, kaut kas, lai kas tas būtu!

Es saprotu, ka neesmu izraudzīts šīm divām sievietēm — tai, kura dzīvo Dzirnavu istabā, un šai Helēnei Formarkai. Viņas nav lemtas man, bet gan manas iztēles rakstāmgaldam vai keramikas virpai. Es vairos no viņām — vai, pareizāk sakot, no tā, kas manā dzīlē pazemo mani, kad gaiņāju tās projām. Varbūt tas ir tāpēc, lai es nepieviltos. Varbūt tas ir tāpēc, lai atturētu mani no pārkāpumiem, muļķībām. Bet varbūt tas ir tāpēc, ka īstenība ir kauna traips vai krunka mūsu iztēlē,— un tāpēc, lai es, skatīdams abas sievietes, kuras tik sāpīgi likušas man izjust brieduma trūkumu un neauglīgu starojumu, atcerētos tieši to: īstenība ir krunka mūsu iztēlē.

Krunka jāizlīdzina.

Starojums — ko uzbur kāds, kaut kas, lai kas tas būtu,— nav nekas tāds, ko rada prieks vai skaistums, vai jaunība, vai dzīvība, vai daži citi jaukumi, ko varētu pievienot tiem, kuri jau ir. Kad krunkas izlīdzina, paliek pāri kailais, tukšais, varenais staro

jums — gluži kā smarža tukšā flakonā, no kura Izlieta rožu esence.

Krunka jāizlīdzina.

*

Pastāv virziens, ko sauc par aleatorisko mākslu, no latīņu vārda alea — spēļu kauliņš, nejaušība. Vācot materiālu vai izveidojot no tā mākslas darbu, tiek izmantota nejaušība, turklāt vārdi «mākslas darbs» jāsaprot plašā nozīmē, tie aptver glezniecību, literatūru, mūziku. Vai arī mākslas darbs tiek celts priekšā tā, lai skatītāju, lasītāju vai klausītāju vedinātu uz nejaušību, lai apjaustu un iztulkotu, ko viņš tajā uztvēris. Tā nejaušība nosaka, kādā kārtībā jāizkārto taktis muzikālā sacerējumā, jāsaliek rindkopas romānā, jāizkārto rindiņas vai vārdi dzejolī, jāsaskaņo detaļas gleznā.

Varbūt mūsu dzīvi var uztvert kā aleatorisku! Ikviens cilvēks ir iekļāvies savā laika cēlienā, vēsturiskā, sabiedriskā, bioloģiskā, tikai savu iespēju sfērā — vienā vienīgā no visām neskaitāmajām sfērām, kur visas pasaules, visu laiku, visu kultūru visi cilvēki ir iekļāvušies vai ari iekļausies — nākamībā.

Es netapu — par Faraonu! IJn no visiem tiem, kuri tapa par Faraoniem, Faraons Ramzess Otrais tapa tieši par Ramzesu Otro, nevis par Ehnatonu un ari ne par vienu citu, kuri arī tapa par Faraoniem, ikviens savā veidā, savā sfērā. Un no visiem tiem apstākļiem un likteņiem, kuri varēja noteikt Ramzesa Otrā apstākļus un likteņus, pat viena vienīga detaļa tajā nepārredzamajā gūzmā, kur drūzmējas reālas detaļas, kas bija noteicējas par viņu un piekrita viņam viņa dzīves laikā un apzīmogoja viņu, nepiekrita viņam citādi: viņam pienācās tieši tie likteņi un apstākļi, kuri tapa par viņa likteņiem un viņa apstākļiem. Ik dienu, ik nakti, ik mirkli, diena vai nakts, viņš nonāca tieši savā reālā likteņa varā — tāpat kā ruletes lodīte, reiz ieripojusi savā trajektorijā, arī nonāk tieši vienā, tieši otrā, tieši trešā sfērā utt., utt., gandrīz vai bezgalībā — bet citās sfērās ne. Iespējas bija neskaitāmas, nepārredzamas, gandrīz vai bezgalīgas — bet viss tapa tā, kā !apa ikreiz, un viss bija tā, kā bija ikreiz, un nevienai dzīvai dvēselei mūžīgi mūžos ne reizi nav bijis jāpārredz tā atsevišķo konkrētību un nejaušību miriāde, kas nāca, lai taptu par Ramzesa Otrā dzīvi ikvienā detaļā un apzīmogotu ikvienu viņa vaibstu un ikvienu viņa dzīves mirkli. Vēl jo mazāk kādai dzīvai dvēselei mūžīgi mūžos bija jāpaskaidro: kāpēc tas, kas tapa, tapa tieši tā, kā tas tapa; vai jāapzinās: bija pilnīgi nepieciešams — tieši šī bezgalīgā, nepārredzamā nejaušību miriāde izvēlēta no vēl nepār

redzamākās, galvu reibinošās nepārskatāmās miriāžu miriādes, ko veidoja citas nejaušības, kam būtu bijis jāveido Ramzess Otrais un viņa dzīve vai kas varētu veidot to.

Es netapu — par algādzi! Un no visiem tiem, kas tapa par algādžiem, tapa .. .

Es netapu — par sievieti! Un no visām tām, kas tapa par sievietēm, tapa tās, kuras tapa par geišām, tieši par geišām, nevis par pārdevējām Cēpingā. Un starp visām tām, kas tapa par geišām, tapa par geišām Kioto 1920. gadā, nevis par geišām Tokio 1820. gadā. Un starp visām tām, kas tapa par geišām Kioto 1920. gadā, netapa . . .

Es netapu — par sāmu veci! Un starp visiem tiem, kuri tapa par sāmu večiem, tapa …

Iespējas ir neskaitāmas, un iespēju iespējas neaprēķināmi neaprēķināmas. Kāpēc vajadzēja kādam reiz uzdrošināties apgalvot, ka tieši tas, kas tapa no visa tā, kas būtu varējis tapt vai varējis likties topam no visiem iespējami domājošiem cilvēkiem, kuri visos iespējamos apstākļos būtu varējuši domāt vai sākt domāt, kā citādi būtu varējuši tapt vai varējuši likties topam,— tātad: kāpēc vajadzēja kādam reiz uzdrošināties apgalvot, ka tas, kas tapa aiz nepieciešamības, tapa tieši tā, kā tapa, un nekādā veidā nevarēja likties topam citādā veidā, bet tas, kurš apgalvoja kaut ko tik pašpārliecināti patvaļīgu un akli tuvredzīgu, netika izsmiets kā plānprātiņš un izmēdīts kā svētulīgs fantasts, fantasts negatīvā nozīmē, to tīši atstājot bez ievērības?!

Kādi esam mēs paši, ikviens savā sfērā, un kāds ir mūsu pasaules attēls, ko ikreiz veido sfēru drumslas, nevis nejaušības, nejaušas nejaušības, patvaļīgi un bez skaita savāktas no haotiska neierobežota daudzumu daudzuma iespējām?! Kas mēs cits esam, katrs pats par sevi un katra atsevišķa lieta par sevi, un katrs atsevišķs notikums vai notikumu virkne par sevi, un katrs atsevišķs raksts vai rakstu virkne par sevi,— kas mēs cits esam kā nejauša nejaušību konstelācija?! Un kam vajadzēja uzdrīkstēties jebkuras nejaušības priekšā parādīt to nepieciešamību sistēmu, kas strikti ved tieši uz šo konstelāciju, nevis kādu citu?!

Mēs neesam nekas cits — vien neparedzētas, nejaušas parādības neparedzētā, nejaušā pasaulē — aleatoriskas mākslas darbi, kas atkarīgi no mākslinieka, kura nav. Ja būtu atradies šis mākslinieks — būtu atradies viņš vai būtu atradusies viņa, vai radusies šī kārtība vai šie likumi, vai šis kosmoss, kas pakļauj mākslu savai gribai, savai varai, savam uzskatam, savam mērķim, savam rakstam,— tad taču nebūtu runa par kādu aleatorisku māksiu, par patvaļību un nejaušību pasauli. Un tad tam, kurš uzdrošinās iecelt šādu mākslinieku, vajadzētu arī uzdrošināties

norādīt to kārtību un tās vajadzības, kam bija jāpazūd līdzīgi adatai siena kaudzē vai pērlei jūras dibenā — starp visām tām iespēju iespējām un visām tām nejaušību nejaušībām, kur saprāts aptumšojas un fantāzija noslīkst, un pieredze apklust visiem tiem, kuri neļauj pārliecināt sevi, ka patvaļīgam apgalvojumam vajadzējis izraut viņus no patvaļīgas pasaules, patvaļīgi piedāvājot viņiem citu patvaļīgas pasaules attēlu, ar ko apmierināties, noliedzot to patvaļību pasauli, kurā viņi raduši dzīvot.

*

Kā māte, kad viņa grib atradināt bērnu no krūts, uztriepj sinepes uz krūts,— Kirkegors tā apgalvo savās pārdomās,— kā māte uztriepj sinepes uz krūšu galiem, kad viņa grib atradināt bērnu no krūts, tā atmiņa pamazām gandē to, ko tā ielikusi savos apcirkņos, saindē to, kas bijis, to dzīvi, kas bijusi, notraipa tās atmiņas, kas palikušas pāri no dzīves, kas bijusi, apšauba, pamazām rod attēlojumus un skaidrojumus, padara tos citu pēc cita apšaubāmus, neīstus, trūcīgus, tukšus.

Kā māte apsmērē savu krūti, kad viņa grib atradināt bērnu no tās,— tā atmiņa pamazām sagāna un aptraipa atmiņas, kas veido manu dzīvi, lai atradinātu mani no tās.

*

Mēs nedzīvojam traģēdijā, arī likteņdrāmā ne — šādas dimensijas nav mūsu likteņiem un piedzīvojumiem. Mēs nepiedalāmies kosmiskā dramaturģijā vai kādā vēsturiskā opera seria* — šāds cildenums neder tiem varoņiem, kas ir mūsu izrādes darbojošās personas. Nē, mēs pat nespēlējam kādā absurdā farsā. Absurdais taču top absurds, kad pretojas kādai cēlākai iespējai, kas, pareizāk sakot, pienācās pašam. Taču mums nav kur likt tādus vārdus «pareizāk sakot»— vai tādus vārdus, kas apzīmē žēlumu pret sevi.

Mūsu pasaule ir leļļu teātris — un mūsu tēli un likteņi nav atraujami no Grand Cuignol** Kad tur nav cietsirdīgu un bezjēdzīgu varmācības aktu, tad uzstājas zemisks un bezjēdzīgs āksts — un visbiežāk runa ir par abu šo tēmu sakausējumu: ākstu varmācība, cietsirdīga muļķība, kaunpils trūkums, nāvējošs

* Itāļu operas žanrs, kas radies 17.gs. beigās Neapolē. Sī žanra darbos parasti tika izmantoti vēsturiski un mitoloģiski sižeti.

** Grand Cuijļnol (ļranču vai.)— galvenā persona leļļu teātrī, leļļu teātris.

trok.snis. Seit alternatīva neietver ciešanas vai riebumu, kā domāja Sopenhauers, bet vardarbību vai izrādi, pazemojumus vai grimases. Skanot kastroļu un kastroļu vāku, krāsns kruķu un plīts riņķu, dēļu gabalu un svilpju mūzikai, mēs ejam uz Eli ar dziesmu — ar Svētceļnieka dziesmu, kas izkliedz dvēseli.

Ko es esmu še guvis? Kas es esmu, kāpēc man jāātrodaS šeit? Ko tādu esmu izdarījis, ka esmu še izsūtīts? Vai man nevajadzētu jautāt, ko es neesmu izdarījis, ko es esmu palaidis garām — kāpēc mani izsūtīja uz šo vietu, mūsu laikā, šajā vēstures cēlienā? Kāpēc man jābūt še? Vai arī — es esmu nolikts še, tāpat kā bērns nosēdināts skolas solā vai dauzoņa aizsūtīts uz pāraudzināšanas iestādi: lai man iemācītu kaut ko, lai es apgūtu uzdoto vielu vai izlabotu kļūdu, lai nomocītos, labojot kļūdu, kad nu citas pedagoģiskas metodes neder, vien nejēdzīgas, zemiskas?

Un šie jautājumi, ko uzdodu pats sev, nav mani, tos uzdod visi, visos laikos. Es esmu tikai viena auss no daudzām, kas tos saklausījušas. Tie kliedz uz mums no mūsu vientulības dzīles — no dziļu dzīles, no parastās vientulības.

Kad es paceļu skatienu no zemes, kas blenž man acīs, rāpoju, kad paceļu skatienu pret tuvāko nākamību, tad redzu savā priekšā ciešā tuvumā nodevīgu tumsu: Sātana Tūpli. Un tad es zinu, ka tālu projām, tālu priekšā ir Sātana Ilkņi, Sātana Nagi,— un tad mani pārņem dzīvespriecīgs atvieglinājums un samierinošs miers, jo es vēl aizvien neesmu upurēts Sātana Rīklei, Sātana Ķetnām, vien Sātana Tūplim. Atsvabināts es vēl ilgi velkos uz priekšu pustumsā, remdenā siltumā, mīkstos mēslos, pilnīgā miesā, sajuzdams elpas vilcienus un izgarojumus,— dodos pretī nodevīgai tumsai, kur es varu nozust, it kā nekad nebūtu piedzimis.

Tajā pasaulē, kurā mēs dzīvojam, pastāv Sātans — Grand Guignol. Nevis Soģa kalps, ne pārlūks Mūžības Labošanas cietumā, ne Dieva ta Kunga cītībnieks — bet mīksts, remdeni siltens, nodevīgs, sasūpējis, nelietīgs un izčākstējis āksts.

Uz ceļiem mēs rāpojam uz priekšu — nevis aiz pazemības, bet tāpēc, ka esam par daudz iedzēruši, nevis lūgdami, bet blēdami. Zemu mēs esam nolīkuši — nevis tāpēc, ka esam krituši, bet tāpēc, ka nekad neesam piecēlušies.

*

Viss, ko es domāju vai runāju, vai rakstu, pavērsīsies pret mani. Viss galu galā taps citāds, ne tāds, kā mana iztēle vai griba man pasaka priekšā.

Atkal nolika tas pats ar šo jauno, vitālo sievieti, kuru, kā man šķita, mana iztēle bija izraidījusi paša iztēles tuksnesī, kur rēgi velkas kā karavānas, Es no jauna apsēdos tur, tālu projām, pie Linnena seklā līča, aiz slūžām. Tad viņas starojums atkal atgriezās ar lielu spēku. Tā nebija ne smarža, ne smaka — arī balss ne, arī balss skaņas vai elpas virma ne, arī tēls ne. Tas bija vienīgi starojums — nereāls, bez vārda, neaprakstāms starojums: Helēne, jaunā sieviete.

Kā es zināju, ka tā ir viņa, nevis kāda cita? Es nevaru atbildēt uz šo jautājumu — bet es to zināju tikpat droši, tāpat kā zināju to, ka es esmu es, bet man pašam sev nevajag dot vārdu vai radīt paša tēlu, vai atzīties sev pašam. Tas bija kāds starojums, nevis kaut kas cits — vienīgi starojums, gluži vienkārši varens, neatvairāms starojums.

Bet es viņu vairs nekad neesmu redzējis — vienu reizi, varbūt dažas reizes vien — sen, bez vārdiem. Un galu galā — tas ir starojums, kam nav ne smaržas, ne nosaukuma, ne veidola, ne vārda.

Vienīgi — starojums.

Kāda man daļa gar viņas veidoliem, kāda viņai gar tiem daļa, kāda mums daļa par to, kas mēs esam?! Kāda nozīme ir tam, ka mēs esam, kāda nozīme tam, kas mēs esam?!

Kaķa smaids paliek, kad kaķis ir nozudis.

*

Televizoru viesi skatās augšā, hallē. Tur rāda vecu pilnmetrāžas filmu, lai tas, kurš grib, to skatoties, nogalinātu kādu sprīdi no viņam atvēlētā laika.

Es esmu izgājis ārā — ne jau aiz nepatikas pret filmu vai tiem, kuri grib nosist laiku, bet tāpēc, ka mūsu kaimiņiene, šī paša pansionāta viešņa, Emīlija Melanderkrūnas jaunkundze paņēmusi līdzi turzu ar karamelēm, ko rotā sarkanbaltas svītras. Ar šo irzu viņa apgādājas pastāvīgi, allaž šmaukstinās, un vaļīgā protēze šmaukstinot skaļi klakšķ un žļerinās.

Nu sēžu es viens pats klusumā, agras vasaras mierinošajā dziesnas gaismā — Puķu istabā ar logu uz dārzu un Linnenu otrā pusē. Vakari ir dzestri, vasara vēl nav īsti sākusies. Migla no jūras slīd uz manu pusi gluži kā mīksts, liels pēlis. Tā gandrīz aizsniedz saules pulksteņa apli. Tā lēnām lien tuvāk. Ir vakars, drīz būs desmit. Es sēžu pie viena no lielajiem logiem, kājas izstiepis uz krēsla blakus radiatoram zem palodzes. Arā viss ir kluss, vēl ir diezgan gaišs. Es vēl varu lasīt, neiededzis gaismu, taču grāmata, kuru esmu paņēmis no pansionāta nepārdomāti

sakomplektētās bibliotēkas, noslīdējusi uz ceļiem — tas ir detektīvromāns, ko esmu jau lasījis, lai gan neatceros ne intrigu, ne atrisinājumu; laika kavēklis.

Viss ir tā, kā to varēja gaidīt, līs sēžu šeit krēslā, un man vajadzētu dzirdēt tālās, neskaidrās televizora skaņas. Taču es neko nedzirdu. Es neesmu šeit — varbūt esmu dārzā, varbūt miglā, tumšajā ūdeni, kas šad un tad mirgo, kad miglas plīvuri satinas un atsedzas mirdzošais, mierīgais ezera mirgojums. Viss ir tā, kā to varēja gaidit, un es gaidu — spēju gaismu, atklāsmi, dzīvi, epifāniju. Es gaidu — it kā būtu zinājis, ka viss, kas mani apņem, pasaule, kurā esmu nogrimis, ir ietērpusies goda drānās jeb mirāžā, kuras klusums ir nodevīgs un kalpo tikai piedzīvojumu un visa tīkamā un šausmīgā apslēpšanai.

ja šī pasaule, šī aina un šis noskaņojums, šī attieksme pret šo pasauli un šo ainu, šo «es»,— ja šī pasaule ir kulišu pasaule, tad kulises ir mīnētas, var šaut ar kaujas patronām, var atvērties noslēpumiem, briesmām, tīkamajam. Viss ir tāds, kāds tas šķiet, un pavisam citāds — brīnišķīgs, jā, mums nodziļinoties brīnumā, šķiet brīnišķīgs. Viss klusē, tukši un tuksnesīgi, skopi un nabadzīgi kā kulise, un pa vidu visam, kas klusē, klusēju arī es — mēmi, neauglīgi. Bet viss, kas klusē, klusē daudznozīmīgi. Nekas nav tāds, kāds tas šķiet,— un tieši tā tas ir, tā vien!

*

Priekšpusdienā es devos garā pastaigā — pa zilām lentēm iezīmēto ceļu, kas ved uz rietumiem, garām slūžām, gar Linnena krastu, mežā iekšā, uz lielu izcirtumu ar brīnišķīgu skatu uz kalniem un ielejām, atpakaļ uz meža ceļu, garām dažām pamestām un nolaistām kalpu mājām ar nīkulīgiem un par mežeņiem kļuvušiem jāņogulājiem, ceriņu audzi, dažiem raupuļainiem un vecumveciem ķiršiem, savu laiku pārdzīvojušiem un sagruvušiem lieveņiem.

Otrā Linnena pusē ir sekls, ar niedrēm apaudzis līcītis. Pērno sadzeltējušo niedrāju stipri bija nogriezis vai nopļāvis kāds, kas vāca niedres. Varbūt kāds no tiem vāciešiem, kam kaut kur pieder vasaras māja,— nostalģiskās ilgās pēc kaut kā sena, vecģermāniska, veczemnieciska. Droši vien viņš tur bijis ziemā, aizticis pa ledu. Niedres bija nogrieztas dažus decimetrus virs ūdens līmeņa.

Vējš noglāstīja līci un ezera virsu, mainīgs pavasara vējš, tik saudzīgs tas bija, ka šad un tad sacēla vien vieglu pūsmu. Es apsēdos uz akmens. Meža pile izpleta spārnus pār ezeru — tieši

virs ūdens, šļakstinājās un drebēja kā hidroplāns, kas paceļas gaisā. Tad atkal iestājās klusums. Tad es, šķiet, dzirdēju, kā viegis vējiņš svilpo stingrajās, noskalinātajās niedru stabulēs,— tās bija dažāda lieluma, dažāda garuma stabules, tāpat kā stabules baznīcas ērģelēs. Varbūt iztēle, varbūt tūbas un stigas manās ausīs spēlēja man, varbūt liegais un apcerīgais prāts pats. Ko es zinu! Svilpošana bija klusa, čīksti un žvīgas mierīgas, taču ar neskaitāmām variācijām. Bija dzirdama trīņāšanās, kad sausie stiebri berzās cits gar citu. Vējš klusi šalkoja lapās, kas vēl aizvien atbrīvojās no savām spodrajām, trauslajām, mazajām pumpurzvīņām, un zariņos un piezariņos, alkšņos un krūmos. Egles iešalcās, pievienodamas savu balsi. Vēji spēlēja — skanēja mežs un niedres, un krasta bangas.

Liels miers nolaidās pār mani un mani pašā. Es atvēros, pieklusu, saplūdu ar šo mirkli un ar šo krastmalu, un ar šīm daudzveidīgajām skaņām un trokšņiem.

Es! — domāju es. Seit es esmu! Seit es esmu — cieši jo cieši ap kodolu, ko nu es varu nojaust, sajust, kad viss ir klusu un iestājies bezvārdu klusums ap kodolu manī.

Es esmu viens un neesmu daudzi. Bet aizvien vēl vēji spēlē — un skanu es, pār mani skrien vēji, dažādi vēji, flautisti no dažādām pusēm un dažādām balsīm. Un, kad ap mani pūš vēji, spēte vēji,— skanu arī es, it kā ērģeļu stabules skanētu mežā un krastā, un krūmājā, un niedrēs, un līcī. Es esmu viens — bet manas dzīves ir daudzas. Es dzivoju dažadu dzīvju krustojumā, un tās visas ir manas — atbalsojas manī, sauc, vilina, kārdina, saliec, salauž, svilpo. Tas neesmu es, kas ietver sevī daudzus,— tas neesi tu un tu, un mēs visi, ikviens savā vietā, kura ietilpina vairākus «es» mūsos, pārģērbos, bezveidīgos, bet plastiskos veidolos, nodevīgā un izkropļotā daudzskaitlibā! Mūsu dzīves gan ir daudzas. Mēs visi dzīvojam krustojumā, caurvējā, mezglpunktā visām tām dzīvēm, ko esam dzīvojuši un dzīvojam, un dzīvosim un ko vajadzēja spēt nodzīvot! Lielākā tiesa no visām šim dzīvēm nav nodzīvotas — tās ir iespēju dzīves, un mēs paši esam iespēju tikšanās vieta!

Kluss reibums ceļas manī — vārgs un apslāpēts, apmierināts reibums. Es biju mājā — mājā, visu manu dzīvju krustojumā, lielākā tiesa no tām nav nodzīvotas, lielākā tiesa no tām nekad netiks nodzīvotas — mana nodzīvotā dzīve ir daļa no tā, ko es būtu varējis nodzīvot.

Ikviens no mums ir tikšanās vieta dzīvēm, kas saplūst mūsos. No visām dzīvēm, kas saplūst kopa šai punktā, kurš pieder mums, es esmu vienīgi maza, maza daļiņa, kas tiks atklāta. Lielākā tiesa no mūsu dzīvēm nekad netiks nodzīvotas, nekad netiks atklā

tas — tās ir mūsu slepenās dzīves, mūsu nedzimušās dzīves — tas viss, kas vēl aizvien mūsos nav radīts un kam jāpaliek neradītam, tāpēc ka neradītais ir neaptverami bagātāks par tiem mazajiem dzīves fragmentiem, ko nejaušības un apstākļi varējuši izveidot un celt gaismā.

Es .esmu mājā, tieši šeit un tieši tagad, pie visa tā, kas ir tepat, kur esmu. Bet jo vairāk es esmu mājā pie visa tā nedzimušā, pie visa neatklātā, pie tā neradītā, kas ir tieši šeit un tieši tagad, un tieši pie visa tā, kas ir tur, kur esmu. Atvērtībā — brīvību un iespēju mutulī, kas ir netverams.

*

Elizabete raksta, ka nevarot gūt skaidru priekšstatu par pansionātu un tā viesiem. Manas vēstules liecinot, ka es šeit pastaigājos viens; viņa raksta, ka manas fantāzijas un pārdomas, un pats sevi es esot nošķīris no visa. Es laikam gan ne ar vienu nesarunājoties, viņa raksta, pat neklausoties nevienā. Es dzīvojot bezgaisa telpā, viņa raksta. Vienīgais, kas šad un tad atklājoties no tās pasaules, kurā dzīvo cilvēki ar miesu un asinīm, esot dabas tēlojumi, viņa raksta, skopas iluminācijas, ko atplaiksni pasaule ārpus manis.

Elizabete man raksta, ka pansionātā es esot vientuļš, tur neesot nekādas kopības, cilvēki drīzāk atgādinot sapņu un fantāziju tēlus nekā īstenības būtnes, tās esot kā abažūri manis paša ēnu vai gaismas tēliem — paši tie esot vien tukšas plaknes.

Vai viņi slēpjas, vai šie cilvēki slēpjas aiz manis radītiem tēliem, vai arī es esmu pamests?

Es atbildu: tā tas ir. Tas tieši nozīmē «piedalīties vispārībā».Mēs nekad nevaram sazināties citādi, kā vien pamazām tverot to, ko esam atklājuši, tos atspulgus un drumslas, kuras mums šad un tad, šķiet, pavīd,— mēs tveram to, ko mēs redzam vai iztēlojamies, ka redzam, tās tukšās etiķetes, kas tie citi mums ir. Etiķetes — uz kurām mēs varbūt vispirms uzšņāpjam vārdu, titulu, nojausto vecumu un sabiedrisko stāvokli — un pēc tam vairāk vai mazāk aizpildām ar to, ko mēs vēl varam saskatīt vai domājam, ka saskatām ar nojausmām, skaidrojumiem, cerībām, antipātijām, simpātijām, izbailēm, labām īpašībām, sliktām īpašībām utt., utt. Nekāda cita saskare starp mums nav iespējama, tikai tā, ko mēs paši radām,— cita izziņas ceļa mums nav, vien pašu ceļš.

Ja vispār ir kāds cits pamats kopībai, kāds cits avots vienotībai, līdzdalībai, jā, mīlestībai, kas nav akla pielūgsme,— tad šim pamatam un šim avotam vajadzētu atrasties aiz visa tā, ko mēs

zinām un ko varam pavēstīt un izskaidrot. Varbūt kā smarža — aura — mēms un neizsakāms spīdums no kādas gaismas vai substances, vai spēka, ko nav iespējams ieslēgt vienīgi cilvēku pasaulē.

Es taču neesmu galu galā pamests — neviens nav.

*

Es meklēju to nevainību, kas noniecina ikvienu vārdu un nepazīst neviena likuma.

Es meklēju to nevainību, kas gāja zūdībā, kad pirmie cilvēki padarija sevi par Radītāja līdziniekiem un ņēma sev tiesību liecināt par sevi un par to, kādi viņi bija — kaili, neglīti, kaunīgi, apģērbti, neredzami, cienīgi; Paradīze, izdzīšana no Paradīzes.

Es meklēju to nevainību, kas neatģiedas tiesāt, kas neko nezina un neko netiecas zināt, kas nedod vārdu un nenokristī, neieceļ, neievēl, nenoraida un neatsaka,

kas rupji neuzbrūk tam, kas pastāv, lai padarītu par to, kas tas nav, un lai atlīdzinātu ar to, kā nav, kas netiesā sevi un grib atbrīvoties no citiem, tik no sevis ne. Bet mana nevainība ir gājusi zūdibā, es esmu dzīvojis kā cilvēks starp cilvēkiem,

un starp cilvēkiem mana nevainība ir upurēta manī, lai es pāraugtu pats sevi, un pats es esmu vedinājis uz šo upuri, un savus tuviniekus es esmu upurējis, lai iznīdētu nevainību viņos, tā ka viņi un viņu dzīve, un viņu nākamība gūtu to, ko es uzskatīju par iegūšanas vērtu.

Es esmu upurējis savu nevainību, savu kailumu — pats uz sava altāra,

un es esmu dzīvojis starp cilvēkiem, kuri upurējuši sevi un cits citu — uz saviem altāriem,

asinīm noplūduši, kristīti ar varu un spaidos, un mokās, un lepnībā,

pārliecībā, ka paši sēdējuši viszinīgu un visuvarenu dievu sēdeklī,

lai dotu vārdu un tiesātu, un valdītu pār sevi un saviem likteņiem, un valdītu pār visām citām Dieva radībām un lietām,

padodoties tiem iracionālajiem tēliem un tirānijām, ko viņi pasludināja gudrībai un varai.

Es esmu zaudējis savu nevainību, savu kailumu — un es esmu sapratis, kur esmu atvests,

tāpat kā mēs visi esam zaudējuši nevainību, kailumu — un mēs esam nonākuši, kur esam atvesti.

Seit es nevaru ilgāk palikt, šeit mēs nevaram dzīvot, šeit mēs paši gatavojam savu bojāeju, un šī bojāeja velk līdzi tos, kas vēl bez vainas.

Kad mēs padarījām sevi par dieviem, mēs tapām par dēmoniem, un pasauli, kurā mēs dzīvojam un kuru mēs tiem piedāvājam, kura vēl nav zaudējusi savu nevainību, mūsu pārgalvība pārvērš par elli, asinīm noplūdušu, kaunpilnu moku kambari.

Es esmu zaudējis savu nevainību, savu kailumu un visu savu mūžu, ko esmu dzīvojis ar vainu, būdams it kā ietērpts pats savā

augstprātības maskā, neesmu pasācis neko citu kā vien pūlējies kā dēmons starp

dēmoniem dēmoniskā, asinīm noplūdušā, kaunpilnā varmā-v čībā.

Man atliek vien no jauna meklēt to nevainību, ko pats sev esmu atrāvis —

savā vājumā, ko esmu ietērpis varas maskā,

savā pašapmierinātības juceklī, ko esmu ietērpis gudrības

maskā,

savā patmīlā un nepacietībā, ko esmu ietērpis labestības

maskā,

savā varaskārē un iedomībā, ko esmu ietērpis pašaizliedzības un upurētgribas maskā,

savā cilvēciskā cilvēcībā, ko esmu ietērpis dievības maskā.

Es esmu zaudējis savu nevainību, savu kailumu, un tie man jāmeklē no jauna —

it kā nekad pats nebūtu dzemdinājis sevi un devis vārdu pats sev un visam ap sevi,

sodījis un nolādējis, atraidījis un cildinājis, apspiedis un slavinājis.

Man jāmeklē tā nevainība, tas kailums, kur neviens un nekas netiks iekalts manis paša vārda un manās soģa bruņās, kur visi, kas ir, un viss, kas ir, ir vien tāds, kāds ir, —

plaknes ņirb un viz, lietām nav noslēpumu,

būtnes pastāv pašas par sevi, pārcilvēcisku spēku dienestā nevienam sūtnim nav maskas, attīstība atgriežas savā sākuma punktā, tomēr nenes sev līdzi slepenu ziņu.

Man jāmeklē tā bezvārdība, kuru neviens soģis neaizsniedz, tā dzīve, kas nešķir sevi no nāves,— tā nezināšana, ko nevajag slēpt.

Es meklēju to nevainību, kas nepazīst dievu nevienu,— to kailumu, kas neatjauš ne kaunēties, ne lepoties.

SATURS

Kačevska 1. Priekšvārds 11

Dona Žuāna ēnā 159

Ačgārnā atmiņa 249

Gluži vienkārši

Ларе Юлленстен В ТЕНИ ДОНА ЖУАНА ОБРАТНАЯ ПАМЯТЬ ОЧЕНЬ ПРОСТО Рига «Лиесма» 1990 Составила и перевела со шведского Илзе Качевска Художник Лилия Дипсре-Силикм

ИВ № 4869

Larss Jillenstens DONA ŽuanA ENA ACGARNA ATMIŅA GLU2I VIENKĀRŠI

Galvenā redaktora vietnieks 1. Auziņ.š Redakcijas vadītāja M.Lejiete

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore I. Soide Korektore L. Smilga Nodota salikšanai 16. 12. 88. Parakstīta iespiešanai 11.08.89. Formāts 84X 108/32. Tipogrāfijas papīrs Ka 2. Baņņikova garnitūra. Augstspiedums. 16, 8 uzsk. iespiedi.; 17, 64 uzsk. krāsu nov.; 20, 63 izdevn. 1. Metiens 40 000 ek’s. Pasūt. Ka 1551 — 5. Cena 3 rbļ. Izdevniecība <« Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ka 129/33152/D no9. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares skaitjošanas centram. Programmētājs V. Rudzītis.

Iespiesta tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vaks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004, Rīgā, Vienības gatvē 11

Jillenstens L.

Ji 435 Dona Žuana ēnā. Ačgārnā atmiņa. Gluži vienkārši/Sast., priekšv. sarakst. un no zviedru vai. tulk. I. Kačevska; Māksi. L. Dinerc-Siliņa.— R.: Liesma, 1990. —317 lpp.; il.

ISBN 5-410-00102-8

4703010100-129

J- 136-89- 84.4Zv -44

M801 (11) —90

Content

Jillenstens Larss Dona Žuana ēnā. Ačgārnā atmiņa. Gluži vienkārši

PRIEKŠVĀRDS

Dona Žuana ēnā

Ačgārnā atmiņa

Gluži vienkārši

SATURS