de Servantess Saavedra Migels

Atjautīgais idalgo Lamančas Dons Kihots

MlGELS DE SERVANTESS SAAVEDRA

Atjautīgais idalgo Lamančas

DONS KIHOTS

.

.

.

Pirmā daļa

BEHARAS HERCOGAM,

HIBRALEONAS MARĶĪZAM, BENALKĀSARAS .UN BANĀRESAS GRĀFAM, ALKOSERAS VIKONTAM, KAPIĻJAS, KURJELAS UN BURGIĻJOSAS PILSĒTU SEŅJORAM'

Zinādams ka Jūsu Gaišība ar labvēlību un cieņu pieņem visāda veida grāmatas, kā tas pieklājas valdonim, kas labprāt atbalsta daiļās mākslas, visnotaļ tādas, kuras savā cildenumā nepazeminās līdz savtīgai kalpībai pūlim, esmu nolēmis laist klajā Atjautīgo idalgo Lamančas Donu Kihotu Jūsu Gaišības spožā vārda aizsardzībā un lūdzu ar visu godbijību, kas pienākas Jūsu diženumam, to laipni ņemt savā aizgādībā, lai tās paēnā šis sacerējums, kaut arī bez tiem elegances un erudīcijas krāšņajiem izrotājumiem, kas parasti grezno mācītu vīru mītnēs sarakstītos darbus, varētu droši tikt nodots to ļaužu spriedumam, kas, neapmierinādamies savas nezināšanas robežās, mēdz ar vislielāko bardzību un vismazāko taisnīgumu nosodīt citu darbus; bet lai Jūsu Gaišība pievērš savas gudrības acis manam labajam nodomam, un es ticu, ka Jūs nenoniecināsiet šo manas pazemīgās padevības vājo izpausmi.

Migels de Servantess Saavedra

Prologs

Dīkais lasītāj, bez zvēresta vari man ticēt, ka es vēlētos, lai šī grāmata, mana gara bērns, būtu visskaistākā, visatjautīgākā un vissmalkākā, kādu vien var iedomāties. Bet es neesmu spējis grozīt dabas kārtību, kas noteic, ka katra būtne var radīt tikai kaut ko sev līdzīgu. Un tātad ko gan vairāk varēja radīt mans neauglīgais un vāji attīstītais prāts kā tikai stāstu par kaulainu, izdēdējušu un untumainu būtni, pilnu visdažādākām domām, kādas vēl nevienam nav ienākušas galvā, — tieši tādu stāstu, kāds varēja rasties cietumā*, kas ir miteklis visādiem kavēkļiem un mājvieta visādām bēdīgām skaņām. Klusums, mierīga apkārtne, lauku piemīlība, debess dzidrums, avotu čalas, gara miers ir galvenie apstākļi, lai

" Vārdiem ar zvaigznīti paskaidrojumus skat. grāmatas beigas.

arī visneauglīgākās mūzas kļūtu auglīgas un laistu pasaulē bērnus, kas tai iedvestu apbrīnu un labpatikuļ Dažreiz tēvam gadās nejauks dēls, bez jebkādas pievilcības, taču mīla viņam aizklāj acis, un tas neredz dēla trūkumus, bet, gluži otrādi, saskata tajos gudrību un daili, attēlo tos sarunā ar draugiem kā asprātības un smalkuma izpausmi. Bet es, kas, šķietami būdams dona Kihota tēvs, esmu tikai viņa patēvs, negribu iet parasto ceļu, ne arī, kā to mēdz darīt citi, ar asarām acīs tevi lūgt, dārgais lasītāj, lai tu piedotu vai neievērotu šai manā dēlā saskatītās nepilnības, jo tu taču neesi ne viņa radinieks, ne draugs, tavā ķermenī mīt tava paša dvēsele un tev ir brīva griba, tu esi daudz pieredzējis, esi kungs savā mājā, kurā tev pieder tāda vara kā karalim, kas var uzlikt nodokļus, un tu zini parunu — «Zem sava mēteļa varu nosist karali»*. Tas viss tevi atbrīvo no jebkuras cieņas un pienākumiem, tu vari teikt par šo stāstu visu, ko iedomājies, bez bailēm, ka tevi sodīs, ja nu par to runāsi ļaunu, vai arī apbalvos, ja to uzslavēsi.

Gribētu vienīgi pasniegt tev šo darbu tīru un kailu, bez ievada izpušķojumiem, bez neskaitāmiem sonetiem, epigrammām un cildinājumu dzejām, kādas parasti liek grāmatas sākumā. Varu tev teikt: kaut arī šo grāmatu sacerēju ar zināmām pūlēm, tomēr daudz grūtāk man bija uzrakstīt ievadu, kuru tu lasi. Daudzreiz satvēru spalvu, lai to sacerētu, un daudzreiz atkal nometu, jo nezināju, ko rakstīt: un reiz, kad, nolicis papīru sev priekšā, ar spalvu aiz auss, atbalstījis elkoni pret rakstāmgaldu un atspiedis vaigu rokā, šaubīdamies pārdomāju, ko rakstīt, ienāca nelaikā mans draugs, asprātīgs un gudrs cilvēks, kas, redzēdams mani tik domīgu, vaicāja pēc manu pārdomu iemesla, un, neslēpdams to viņam, teicu, ka domāju par prologu, kas vajadzīgs stāstam par donu Kihotu, un ka, nespēdams tādu sacerēt, esmu zaudējis patiku laist klajā grāmatu par tik cēla bruņinieka varoņdarbiem. «Kā jūs varat gribēt, lai mani nebiedētu tas, ko teiks sensenais likumdevējs, saukts — publika, kad tā redzēs, ka pēc tik daudz gadiem, kuros esmu it kā snaudis aizmirstības klusumā*, tagad parādos, nesdams savu gadu nastu, ar stāstu, tik sausu kā žagaru, izdomā trūcīgu, stilā vāju, iecerē nabadzīgu, bez jebkādas erudīcijas un doktrīnas, bez izrakstiem lappušu malās un bez piezīmēm beigās, un kad pats redzu citas grāmatas, pat stāstošas un laicīga satura, piebārstītas ar Aristoteļa, Platona un visu pārējo filozofu izteicieniem, kurus lasītāji apbrīno, uzskatīdami šo grāmatu autorus par daudz lasījušiem, izglītotiem un daiļrunīgiem? Un kā viņi citē svētos rakstus! Varētu domāt, ka autori ir kādi svētie Tomi vai kādi citi baznīcas tēvi, turklāt tie prot to izdarīt tik veikli, ka vienā rindā tēlo izlaidīgu mīlnieku, bet otrā pasniedz kristīgu sprediķi, ko ar prieku un patiku vari lasīt vai klausīties. Visa tā trūkst manā grāmatā, jo man nav nekā ko izrakstīt lappušu malās, ne arī ko piezīmēt beigās, es pat nezinu, kādiem autoriem esmu sekojis, lai tos, kā to mēdz darīt visi darba sākumā, uzskaitītu alfabēta kārtībā, sākot ar Aristoteli un beidzot ar Ksenofontu un Zoilu* vai Zeiksīdu*, kaut gan viens no tiem bija mēlnesis, bet otrs — gleznotājs.

Tāpat manā grāmatā nebūs ievada sonetu, vismaz tādu sonetu, kuru autori ir hercogi, marķīzi, grāfi, bīskapi, dāmas vai visslavenākie dzejnieki; kaut gan, ja es būtu palūdzis divus vai trīs savus augstos amatos esošos draugus, esmu pārliecināts, ka vipi man sacerētu tādus sonetus, kuriem nevarētu līdzināties pat Spānijas slavenāko autoru darbi. īsi sakot, mans seņjor un mans draugs,» es turpināju, «esmu nolēmis, ka seņjors dons Kihots pāliks aprakts savos Lamančas arhīvos, līdz debess atsūtīs kādu, kas viņu izrotās ar visu to, kā viņam trūkst, jo jūtos nespējīgs novērst trūkumus savas neprasmes un vājās izglītības dēļ un arī tāpēc, ka pēc dabas esmu pārāk laisks un bezdarbīgs, lai es ietu meklēt autorus, kas pateiktu to, ko pats protu pasacīt arī bez viņiem.

Esmu jums tagad pastāstījis savu šaubu un apjukuma cēloni, kas man šķiet pietiekami svarīgs.»

To noklausījies, mans draugs iesita sev pa pieri un, skaļi pasmējies, man sacīja:

—     Dieva vārds, brāl, man tagad beidzot jāatzīst, ka esmu maldījies visu šo ilgo laiku, kamēr jūs pazīstu, jo jūs man šķitāt gudrs un saprātīgs visā savā rīcībā. Bet tagad es redzu, ka jūs no gudrības esat tikpat tālu kā debess no zemes. Patiesi, vai tad iespējams, ka tik nenozīmīgas un viegli labojamas lietas varētu samulsināt un kavēt tik nobriedušu prātu, kāds ir jūsējais, kas radīts salauzt un pārvarēt daudz lielākas grūtības? Zvēru, ka vaina ir nevis neprasmē, bet pārmērīgā laiskumā un domu nevīžībā. Vai gribat, lai pierādu, ka runāju patiesību? Tad klausieties vērīgi, un jūs redzēsiet, ka vienā acumirklī es iznīcināšu visas jūsu grūtības un izlabošu visus trūkumus, kas, kā jūs sakāt, jūs traucē un biedē laist klajā stāstu par slaveno donu Kihotu, visu klaiņojošo bruņinieku spīdekli un spoguli.)

—     Tad sakiet, — es atbildēju viņam, noklausījies, ko viņš man teica, — kādā veidā jūs domājat izraut mani no baiļu tukšuma un ienest skaidrību mana apjukuma haosā?

Tad viņš sacīja:

—     Vispirms jūs apstājāties pie sonetiem, epigrammām un cildinājumu dzejoļiem, kuru jums trūkstot grāmatas sākumā un kuriem esot jābūt ievērojamu un dižciltīgu personu sacerētiem, bet jūs varat izlīdzēties, pats uzņemdamies nelielas pūles tos sacerēt, un pēc tam jūs šīs dzejas varat nokristīt un dot tām vārdu, kādu vēlēsieties, piedēvējot tās priesterim Indijas Huanam* vai Trapezundas ķeizaram*, kas, cik man zināms, abi bijuši slaveni dzejnieki: un, ja viņi tādi nav bijuši un atrastos daži pedanti un bakalauri, kas sāktu jums slepus dzelt un klusībā šņākt, ka tā nav patiesība, tad neievērojiet tos, jo, pat atklādami jūsu melus, viņi tomēr jums nenocirtīs roku, kas šīs dzejas uzrakstījusi.

Attiecībā uz to, ka lappušu malās jāatzīmē grāmatas un autori, no kuriem jūs esat aizguvis izteicienus un parunas savam stāstam, tad nav jādara nekas vairāk kā jāpievelk aiz matiem dažas sentences vai latīņu izteicieni, ko jūs atceraties no galvas vai vismaz varat viegli sameklēt; tā, runājot par brīvību un verdzību, varat rakstīt:

Non bene pro loto liber tas venditur auro.

Nav labi par zeltu pārdot brīvību.

Un turpat malā atzīmējiet, ka to teicis Horācijs vai kāds cits. Ja runājat par nāves varenību, izlīdzieties ar

Pallida mors aequo pulsat pede pauperum tabernas, Regumque turres.2

Ja apcerat draudzību un mīlestību, ko dievs pavēlējis mums just pret ienaidniekiem, tūlīt pieminiet svētos rakstus, ko varat paveikt ar nelielām zināšanām, un citējiet vismaz vārdus, kurus teicis pats dievs: «Јgo autem dico vobis: diligite inimicos vestros.»3 Ja runājat par ļaunām domām, atsaucieties uz evaņģēliju: «De corde exeunt cogitationes malae»[2], — ja par draugu nepastāvību, tad Katons dos jums savas divrindas:

Donee eris felix, multos numerabis amicos,

Tempora si fuerint nubila, solus eris.

Šo latīņu izteicienu un čitu tamlīdzīgu citātu dēļ jūs noturēs vismaz par gramatiķi*, un mūsu dienās šāds nosaukums sagādā ne mazumu goda un ienākumu.

Kas attiecas uz piezīmēm grāmatas beigās, droši varat rīkoties šādi: ja savā grāmatā pieminat kādu milzi, tad nosauciet milzi par Goliātu, un tādā veidā, kas jums tikpat neko nemaksās, jūs iegūsiet lielisku piezīmi, jo varēsiet rakstīt: «Milzis Goliāns jeb Goliāts bija lilistletis, kuru gans Dāvids nogalināja ar lielu akmeni Terebintas ielejā, kā tas stāstīts Ķēniņu grāmatā,» — un norādiet, kādā nodaļā tas rakstīts.

Pēc tam, lai parādītu sevi kā mācītu cilvēku laicīgās zinātnēs un kā kosmogrāfu, centieties savā grāmatā pieminēt Taho upi, un, lūk, jūs iegūstat otru teicamu piezīmi, rakstīdams: «Taho upe, tā nosaukta viena Spānija&kara/a vārdā, iztek no tādas un tādas vietas un ieplūst Okeānā, apskalodama slavenās pilsētas Lisabonas mūrus; runā, ka šai upē esot atrodamas zelta smiltis,» utt. Ja attēlosiet zagļus, es jums pastāstīšu notikumu par Kako*, ko zinu no galvas; ja aprakstīsiet pagrimušas sievietes, — jūsu rīcībā ir Mondoņēdo bīskaps*, kas jums aizdos Lamiju, Laidu un Floru, — piezīmē atsaukties uz viņu būs jums Joti izdevīgi; ja runāsiet par nežēlīgām sievietēm, Ovīdijs jums piešķirs Mēdeju; ja par burvēm un raganām, — Homēram ir Kalipso, Vergīlijam — Kirke; ja par drosmīgiem karavadoņiem, Jūlijs Cēzars savos «Komentāros» pasniegs jums pats sevi, un Plūtarhs jums sagādās tūkstošiem Aleksandru. Ja runāsiet par mīlestību, tad ar pāris drupatām toskāņu valodas jūs sapratīsieties ar Leonu Ebreju*, kas piepildīs pilnus jūsu mērus. Un, ja jums nepatīk klīst pa svešām zemēm, tad jūs savā mājā atradīsiet Fonsekas traktātu «Par dieva mīlestību», kurā ietverts viss, ko jūs un arī vislietpratīgākie var vēlēties dzirdēt par šādu tematu. īsi sakot, jums atliek tikai nosaukt visus šos vārdus, minēt savā stāstā visus šos sacerējumus, par kuriem jums runāju, un uzticēt man sastādīt atzīmes un piezīmes, un-es jums zvēru aizpildīt tādā veidā lappušu malas un pievienot četras loksnes grāmatas beigās.

Tagad pievērsīsimies autoru sarakstam, kas atrodams citās grāmatās, bet trūkst jūsējā. Te viegli palīdzēt, jo jums nav jādara nekas cits kā vien jāsameklē grāmata, kurā tie būtu pieminēti visi — no A līdz Z, kā jūs to sakāt. Tad šo pašu sarakstu alfabēta kārtībā ievietojiet savā grāmatā; un, kad skaidri atklāsies meli, jo jums droši vien bijis maz vajadzības kaut ko no viņiem aizgūt, tas neko nenozīmē — gan jau atradīsies tādi vientieši, kas ticēs, ka jūs no visiem šiem autoriem esat kaut ko izlietojis savā vienkāršajā un godīgajā stāstā. Un, ja šis garais autoru saraksts nederēs jums nekur citur, tad tas vismaz piešķirs jūsu grāmatai necerētu nozīmību. Turklāt neviens neņemsies pārbaudīt, vai jūs esat vai neesat pieturējies pie šiem autoriem, un gar to nevienam nav daļas. Jo vairāk tāpēc, ka — cik noprotu no jūsu stāsta — jūsu grāmatai nav vajadzīgi izgreznojumi, kas, pēc jūsu vārdiem, tai trūkstot, jo tā vērsta pret bruņinieku grāmatām, par kurām nekad nav domājis Aristotelis, neko nav teicis svētais Bazīlio, nedz ieminējies Cicerons; šo teiksmaino blēņu stāstā neslēpjas negrozāmas patiesības, ne astroloģijas novērojumi; tam nav svarīgi ģeometriskie izmēri, ne argumentu atspēkojumi, ko izlieto retorika; tas negrib nevienam neko sprediķot, ne jaukt cilvēcīgo ar dievišķīgo, kas ir sajaukuma veids, no kā jāpiesargās katra kristieša saprātam. Jums tikai jācenšas savā sacerējumā atdarināt īstenību: jo pilnīgāks būs atdarinājums, jo labāks būs pats darbs. Un, Jtā kā jūsu stāsta vienīgais nolūks ir iznīcināt bruņinieku grāmatu ietekmi un izplatīšanos augstākajā sabiedrībā un vienkāršajā tauta, tad jums nav vajadzības ubagot no filozofiem izteicienus, no svētiem rakstiem pamācības, no dzejniekiem teiksmas, no retoriķiem runas, no svētajiem brīnumdarbus; bet jums gan jārūpējas, lai ar nozīmīgiem, patiesiem un labi izmeklētiem vārdiem vienkārši veidotos jūsu valoda skanīgos, atjautīgos teikumos, jācenšas pēc iespējas visu attēlot saprotami, skaidri atklājot savus nodomus, nesarežģījot un neaptumšojot savu vārdu jēgu. Rūpējieties arī par to, lai, lasīdams jūsu stāstu, grūtsirdīgais sāktu smieties, jautrais kļūtu vēl jautrāks, vientiesīgais negarlaikotos, saprātīgais apbrīnotu jūsu izdomu, nopietnais to nenopeltu un gudrais nevarētu to neslavēt. īsi sakot, lai jūsu mērķis ir satriekt bruņinieku stāstu slikti celto ēku; jo, kaut gan šie stāsti daudziem iedveš riebumu, tomēr vēl jo vairāk ir tādu, kas tos cildina, un, ja jūs šo savu mērķi sasniegsiet, jūsu veikums nebūs mazs.

Nopietni klusēdams, es noklausījos, ko mans draugs teica, un viņa vārdi iespiedās manī tik dziļi, ka, nevarēdams viņa izteicienus apstrīdēt, atzinu tos par labiem un nolēmu no tiem sastādīt šo prologu, kurā tu, laipnais lasītāj, saskatīsi mana drauga gudrību un manu laimi — atrast tik vajadzīgā brīdī tādu padomdevēju — un sajutīsi atvieglojumu, ka saņem tik patiesu un nesagrozītu stāstu par slaveno Lamančas donu Kihotu, par kuru visā Montjelas novadā* runā, ka viņš bijis visšķīstākais mīlētājs un visdrošsirdīgākais bruņinieks, kāds vien kopš daudziem gadiem redzēts šai apvidū. Es negribu pārspīlēt pakalpojumu, kuru tev izdaru, iepazīstinādams tevi ar tik ievērojamu un godājamu bruņinieku, bet es ceru, ka tu man būsi pateicīgs par iepazīšanos ar slaveno Sančo Pansu, viņa ieroču nesēju, kurā, man šķiet, esmu sakopojis visas ieroču nesēju krietnākās īpašības, kas tukšo bruņinieku grāmatu kaudzēs bija nekārtīgi izkaisītas. Visbeidzot, lai dievs tev dod veselību un lai neaizmirst arī mani!'Vāle!

.

LAMANČAS DONA KIHOTA GRAMATAI

LAMANCAS DONA KIHOTA GRAMATAI

NOSLĒPUMAINA URGANDA*

Ja pie gudriem lasīt(ājiem),

Grāmata, tu spētu no(kļūt),

Tad tev nesacītu nel(ga).

Ka tu pirkstus greizi lie(ci).

Bet,«jķj dīdītu kāds te(vi)

Nokļūt plānprātiņu ro(kās),

Viņi tūlīt savus pirk(stus)

Grūstu tur, kur nevaja(ga),

Cītīgi tie nagus grauz(tu),

Rādot savu zinātkā(ri).

Tomēr pieredze mums mā(ca):

Kas zem laba koka stā(jas).

Paēnu tas iegūst la(bu).

Behārā tev laimes zvaigz(ne)

Rada karalisku ko(ku),

Kura zaros nobriest prin(či),

Un starp viņiem uzplaukst her(cogs),

Līdzīgs pašam Aleksand(ram).

Viņa paēnā tu stā(jies),

Drosmīgajiem smaida lai(me).

Cēlā Lamančas idal(go)

Piedzīvojumus tu vēs(ti),

Kā tas, blēņu stāstus la(sot),

Pazaudēja savu prā(tu),

Dāmas, kaujas, bruņinie(ki)

Viņu aizgrāba tik lo(ti),

Ka tas iekvēlojās mī(lā)

It kā Trakojošais Ro(lands)'

Un ar stipru roku gu(va)

Dulsineju no Tobo(sas). t

Uzbāzīgus hierogli(fus)

Vairogā sev neiegre(bi).

Kas tik bilžu kārtīm spē(lē),

Tam tās viegli nosit dū(zis).

Ievadā ja būsi lē(nīgs),

Neteiks zobgalis tad ļau(ni):

— Skat, kāds Alvaro de Lu(na)*,

Skat, kāds Hanibāls ir ra(dies),

Skat, kāds karalis l-ransis(ko)*

Žēlojas par Uktens k)ū(mēm).

Un, ja debess liedz tev mē(Iei)

Veiklību, ar kādu ru(nā)

Nēģeris Huans Latī(no),

Latīņvalodu liec mie(rā)l

Nedzenies pēc asprātī(bām),

Gudrus citātus met lau(kā),

Jo, kas sapratīs šos jok(us),

Zobus atņirdzis, tas klu(si)

Iečukstēs tev ausī vār(dus):

— Kāpēc pūt man miglu acīs?

Neizplūsti tēloju(mos),

Neiejaucies citu dzī(vē),

Visiem nekustīgiem šķēr(šļiem)

Tu ar līkumu ej ga(rām),

Mēdz pa cepuri dot ta(dam),

Kuram pārāk asa mē(le).

Uzacis sev apsvili (ni),

Lai pie labas slavas tik(tu),

Jo, kas muļķības vien rak(sta),

Nodokļus tas maksās mū(žam).

Iegaumē, ka būtu ne(prāts),

Redzot kādam stikla jum(tu).

Tūlīt akmeni grābt ro(kā).

Lai to kaimiņdaļā svies(tu).

Saprātīgs un gudrs cil(vēks),

Iecerēdams savus dar(bus),

Piesardzīgiem soļiem stai(gās).

Bet, kas papīrus laiž kla(jā),

Jaunavas lai izklaidē(tu),

Tas var rakstīt juku ju(kām).

GALLIJAS AMADISS LAMANCAS DONAM KIHOTAM

SONETS

Tu atdarini manu skumjo dzīvi,

Kad Nabadzības klinti* uzmeklēju,

Lai, ļaudīm tāls un nicināts, tur spēju

Es savam izmisumam ļauties brīvi.

Ak, tavas acis valganums dzeļ sīvi,

Tāpat kā es, daudz asaru tu lēji,

Tu sudrabu un varu pazaudēji,

Un tevi kailā zeme baro spīvi.

Tu dzīvo, ticēdams, ka mūžu tālēs.

Kamēr vien ceturtajā debess sfērā

Zeltcirtains Apollons dzīs zirgus savus,

Tavs varoņvārda spožums neizbālēs,

Lai tavai tēvijai gods dižens veras

Un gudrais autors iegūst tālu slavu.

GRIEĶIJAS DONS BELJANĪSS*

LAMANČAS DONAM KIHOTAM

SONETS

Es cirtu, gāzu, satriecu un teicu:

Nav otra bruņinieka klaiņotāja,

Kam ir tik varena un drosma stāja,

Simttūkstoš netaisnību atriebt steidzu.

Ar varoņdarbiem mūžību es sveicu,

Un mīla manu sirdi dedzināja.

Es milžus tā kā pundurīšus plāju,

Ar savām rokām divcīņā tos veicu.

Pie manām kājām pati laime plaka,

Aiz plānām šķipsnām Gadījumu grābu,

Lai plikgalvis šis padevīgs liec skaustu.

Bet, ja līdz mēnessragam laimes taka

Tā mani aizvestu, ar sirdi slābu,

Don Kihot, tomēr tavus darbus skaustu.

SEŅJORA ORJANA TOBOSAS DULSINEJAI

SONETS

Ak, daiļā Dulsineja, tevi sveiktu,

Pie Tobosas ja Miraflora' būtu,

Tad ciemats tavs man mājasvieta kļūtu,

No savas Londonas pie tevis steigtu.

Mans gars un miesa lielo laimi teiktu,

Ja tavus tikumus un tērpu gūtu

Un redzētu, ka varoņcīņu grūtu

Tavs bruņinieks ar lielu slavu veiktu.

Ai, kāpēc dārgo šķistibu es savu

No Amadisa nespēju tā glabāt,

Kā donam Kihotam tu sevi liedzi!

Tad neapskaustu tagad laimi tavu,

Bet, pati apskausta, es dzīvē labā

Tik prieku sajustu, kas nenoziedzīgs.

GANDALĪNS, GALLIJAS AMADISA IEROČU NESĒJS,

SANCO PANSAM, DONA KIHOTA IEROČU NESĒJAM

SONETS

Sveiks, dižais viis, ko liktens vara

Par ieročnesēju ir pārvērtusil

So ceļu gāji saprātīgi, klusi,

Bez negoda bij darbi jāpadara.

Gan sirpi laukā cilāji pilns spara,

Bet tomēr, vienkāršais, uz citu pusi

Nu ieročslava tevi aizsaukusi.

Un zaimi spīdeklim lai nepieskarasl

Es tavu ēzeli un vārdu skaužu

Un arī pilno ceļa somu tavu,

Kur lielu tālredzību esmu jaudis.

Sveiks vēlreiz, Sančo! Esi labu ļaužu,

Un spāņu Ovīdijs tev vienam slavu

Ar krietnu galvasdunku skaļi paudis.

DRAISKULIS, JUCEKLĪGS DZEJDARIS

SANČO PANSAM UN ROSINANTEM

SANCO PANSAM

Es — Sančo Pansa, ieročne(sis),

Mans kungs ir Lamančas dons Ki(hots).

Es kājām aizbēgt devu va(lu),

Lai dzīvotu ar gudru zi(ņu).

Jo spēja klusais Viļjadjē(go)'

Reiz visas savas dzīves jē(gu)

Tik šādā aizbēgšanā at(rast),

Kā lasīt varam «Selestī(nā)»\

Kas būtu gandrīz dievišķī(ga),

Ja cilvēcīgo vairāk slēp(tu).

ROSINANTEM

Esmu Rosinante cē(lais),

Mazdēls dižajam Babje(kam)*,

Savam liesumam par so(du)

Donam Kihotam es pa (dots).

Gan es vāji rikšot spē(ju),

Bet no manis labas au(zas)

Arī auļos neaizbēg(tu),

Līdzīgs esmu Lasari(ļjo)*,

Aklajam, kas vīnu za(ga),

Slepus izsūkdams pa sal(mu).

TRAKOJOŠAIS ROLANDS DONAM KIHOTAM

SONETS

Gan pērs tu neesi, bet pirmais spētu

Tu būt starp tūkstoš lieliem pēriem,

Tavs varenums iet pāri visiem mēriem,

Neviena nav, kas tevi uzvarētu.

Es Rolands, don Kihot, kas mīlu svētu

Pret Andželiku jūt, pilns sapņiem sēriem.

Pār tālām jūrām slavas ceļš man vēries,

Lai manu drosmi aizmirst nevarētu.

Tev līdzīgs neesmu, jo slavas laurus

Vislielākos par darbiem iegūt spēji.

Bet ārprātīgs, tāpat kā es, tu kļuvi.

Kā es, tu veici augstprātīgos mauru»

Un arī lepnos skitus uzvarēji.

Un mīts vilšanos, kā es, tu guvi.

FĒBA BRUŅINIEKS LAMANCAS DONAM KIHOTAM

SONETS

Ir jūsu šķēpam lielāks spēks kā manam,

Jūs spāņu Fēbs, kam galminieka stāja.

Pret jūsu roku manējā ir vāja,

Jo rietu pārspēj ausmas mirdzēšana.

Man impērijas iekarot bij gana,

Tas austrumi man velti piedāvāja,

Sirds tikai dailes gaismu meklēt gāja,

Ko viņai dot var skaistā Klaridjana."

To mīlēju es brīnumaini, kvēli,

No viņas šķirts, pret pekli roku sleju,

Lai visa pazeme dreb baiļu varā.

Bet jūs, don Kihot, mīlējāt tik cēli,

Ka mūžīgs kļūstat jūs ar Dulsineju

Un viņu slavā nemirstīgu darāt.

SOLISDANS* LAMANČAS DONAM KIHOTAM

SONETS

Kaut, seņjor Kihot, tik ar blēņām trakām

Mēs redzam jūsu galvu pieblīvētu,

Bet tāda nav, kas apgalvot to spētu,

Ka negods jūsu dzīvei ietu blakām.

Par jūsu darbiem dzird tik labu sakām,

Jūs traucāties, lai ļaunu iznīdētu,

Bet ieguvāt sev tūkstoš smagu rētu

No neliešiem, kas klīst pa tumšām takām.

Ja skaistā Dulsineja negrib saprast,

Ka viņas dēļ jums nācās ciest un sērot,

Pret jūsu mokām prāts tai ciets un blēdīgs,

Tad šādā atziņā jūs varat mieru atrast:

Bij Sančo Pansa starpnieks nepiemērots,

Ir dāma salta, jūs tai mīlnieks bēdīgs.

BABJEKAS UN ROSINANTES SARUNA

SONETS

B. Kam, Rosinante, miesa jums tik vāja?

R. Es ēdu maz, bet strādāju bez mēra.

B. Vai auzas jums un salmus nenobēra?

R. Pat mutes tiesu kungs man neatstāja.

B. Seņjor, vai kalpam kungu pulgot klājas?

Kā ēzelis jūs muti paļām vērāt.

R. Kungs pats ir ēzelis, to ņemiet vērā,

Tam patikas būt vienmēr mīlētājam.

B. Vai mīla muļķība? R. Tai maz ir prāta.

B. Jūs esat metafiziķis. R. Aiz badat

B. Par ieročnesi sūdzaties. R. Kas klausīs,

Ja sūdzēšos, par ko sirds skumdināta.

Jo kungs un ieročnesis man ir rada,

Kā Rosinante izdiluši sausi.

I NODAĻA. PAR SLAVENA LAMANČAS IDALGO DONA KIHOTA RAKSTURU UN DZĪVES VEIDU

Kādā Lamančas ciematā, kura vārdu man nav patikas atcerēties, vēl nesen dzīvoja viens no tiem idalgo, kura mantība ir dzimtas šķēps, senlaicīgs vairogs, izdilis kleperis un medību suns. Pusdienās oļja*, visbiežāk no vērša, nevis no jēra gaļas, vakaros parasti vinegrets, sestdienās ceptas olas ar speķi, piektdienās lēcas, svētdienās balodis piedevām — tas viss prasīja trīs ceturtdaļas no viņa ienākumiem. Atlikumu viņš izdeva par svētdienas tērpu — smalkas vadmalas svārkiem, samta biksēm un kurpēm, bet darbdienās staigāja pašaustas, taču labas vadmalas kamzoļos. Viņa mājā dzīvoja saimniece, gados pāri četrdesmit, viņa māsasmeita, kurai vēl nebija divdesmit gadu, un kalps lauku un mājas darbiem, kas prata apseglot zirgu un rīkoties ar dārznieka dzirklēm. Mūsu idalgo gadu skaits tuvojās piecdesmitiem, viņš bija spēcīga auguma, sausnējs miesās, kalsenu seju, mēdza rītos celties ļoti agri un bija kaislīgs mednieks. Dažiem labpatikas apgalvot, ka viņu saucot Kihāda vai Kesāda (šai jautājumā autori, kas par viņu rakstījuši, ir dažādās domās), tomēr ticami apsvērumi liek domāt, ka viņš saucas Kehāna. Bet tam maza nozīme mūsu stāstījumā, ja tikai, stāstot par viņu, nevienu sprīdi neatkāpjamies no patiesības.

Turklāt jāņem vērā, ka minētais idalgo savos vaļas brīžos (kādi viņam bija visu gadu) nodevās bruņinieku stāstu lasīšanai ar tādu patiku un aizrautību, ka gandrīz pavisam aizmirsa medības un savas mājas pārvaldīšanu; viņa zinātkāre un apmātība šai ziņā aizgāja tik tālu, ka viņš pārdeva vairākus hektārus aramas zemes, lai nopirktu bruņinieku grāmatas, un savāca tās savā mājā visas, kādas vien varēja iegūt; taču vislabāk viņam patika tie stāsti, kurus bija sacerējis slavenais Felisjāno de Silva": viņa prozas skaidrība to valdzināja, viņa sarežģītie teikumi tam šķita īstas pērles, sevišķi, ja viņš lasīja mīlas vēstules vai izaicinājumus uz divkauju, kur dažreiz bija rakstīti šādi vārdi:

«Jūsu neprāta saprātīgums attiecībā pret manu prātu tik ļoti vājina manu saprātu, ka man šķiet pilnīgi saprātīgi žēloties par jūsu skaistumu.» Un arī kad viņš lasīja: «Augstās debesis, kas dievišķīgi paceļ jūsu dievišķīgumu līdz zvaigznēm, dara jūs tā cienīguma cienīgu, kas piemīt jūsu diženībai.»

No šādiem teikumiem mūsu bruņinieks zaudēja savu veselo saprātu un pavadīja naktis bez miega, lai noskaidrotu un izlobītu šo vārdu jēgu, kaut gan to nespētu atrast un izprast pats Aristotelis, ja viņš šādā nolūkā pieceltos no kapa. Dons Kihots īsti labi nevarēja noticēt arī ievainojumiem, kurus dons Beljaniss bija guvis pats un cirtis pretiniekiem, jo viņam šķita, ka, pat vislabākajiem ārstiem dziedinot, šā bruņinieka sejai un visam ķermenim vajadzētu būt vienās rētās un skrambās. Tomēr viņš slavēja autoru par to, ka tas nobeidz savu grāmatu ar solījumu turpināt šo nebeidzamo dēku stāstu, un daudzkārt viņam radās vēlēšanās tvert pašam spalvu rokā un pabeigt stāstu līdz beidzamajam burtam, kā tur bija apsolīts; un viņš to neapšaubāmi arī būtu veiksmīgi izdarījis, ja viņu netraucētu citas, daudz svarīgākas un neatlaidīgākas domas.

Viņš bieži strīdējās ar sava ciemata priesteri (mācītu un Siguensā diplomētu cilvēku) par to, kurš bijis labākais bruņinieks: Anglijas Palmerīns vai Gallijas Amadiss. Bet šā paša ciemata bārddzinis, meistars Nikolass, apgalvoja, ka neviens nevarot stāties blakus Fēba bruņiniekam un vienīgais, kas tam līdzinoties, esot dons Galaors, Gallijas Amadisa brālis, visādi ļoti teicams — jo šis bruņinieks neesot ākstīgs un raudulīgs kā viņa brālis un vīrišķībā tam nepaliekot iepakaļ.

Vārdu sakot, mūsu idalgo tā iegrima lasīšanā, ka pavadīja naktis, lasīdams no rieta līdz ausmai, un dienas — no ausmas līdz rietam: un tāpēc, ka viņš tik maz gulēja un tik daudz lasīja, viņam sāka izkalst smadzenes, līdz viņš sajuka prātā. Viņa iztēli piepildīja viss, ko viņš bija lasījis grāmatās, — burvestības, strīdi, cīņas, divkaujas, ievainojumi, maigu jūtu apliecinājumi, mīlestības dēkas, sirds mokas un visādas neiespējamas blēņas, un tās iesakņojās viņa iztēlē tik dziļi, ka viņam šo grāmatu aplamākie izdomu savārstījumi šķita tīrā patiesība un pasaulē viņam nebija nekā īstenāka par šiem stāstiem. Viņš mēdza teikt, ka Sids Rui Diass* bijis ļoti izcils bruņinieks, bet ka tas nevarot līdzināties Liesmojošā Šķēpa bruņiniekam*, kas ar vienu cirtienu pāršķēlis pušu divus niknus un neparasti briesmīgus milžus. Vēl vairāk viņš cienīja Bernardo del Karpio, tāpēc ka tas Ronsevalā bija nogalinājis apburto Rolandu, lietodams Hērakla viltību, kas ar savām rokām bija nožņaudzis Zemes dēlu Anteju. Viņš ļoti cildināja milzi Morgantu, tāpēc ka tas, gan būdams no milžu ģints, kurā visi bija lielīgi un bezkaunīgi, vienīgais bija laipns un pieklājīgs. Bet vispārākais par

visiem tam šķita Montalvanas Reinaldoss*, it īpaši, kad tas savā iztēlē redzēja viņu iznākam no savas pils un aplaupām visus, kas gadījās ceļā, vai aizjūras zemēs nozogam Muhameda tēlu, kas bija veidots, kā stāstā sacīts, no tīra zelta. Bet par iespēju krietni piekaut nodevēju Ganelonu mūsu idalgo būtu atdevis savu saimnieci un mās asmeitu piedevām.

Beidzot, kad viņš bija galīgi zaudējis prātu, viņam radās visdīvainākā doma, kāda vēl nebija ienākusi galvā nevienam ārprātīgajam pasaulē, un proti: lai vairotu savu slavu un pakalpotu savai dzimtenei, viņš nolēma katrā ziņā kjūt par klaiņojošu bruņinieku un zirga mugurā ar ieročiem rokās doties pasaulē meklēt piedzīvojumus un paveikt visu, ko, pēc grāmatu nostāstiem, veikuši klaiņojošie bruņinieki: iznīcināt jebkuru netaisnību, cīnīties pret visādiem negadījumiem un briesmām un tā iegūt savam vārdam mūžīgu slavu. Nabaga neprātis jau garā redzēja, ka viņu par varonību vainago vismaz ar Trapezundas ķeizara kroni; un, šo patī-kamo iedomu pamudināts un gūdams no tām neparastu baudu, viņš pasteidzās izdarīt īstenībā to, ko vēlējās. Vispirms viņš nospodrināja savu senču bruņas un ieročus, kas ilgus gadu simteņus, apklāti ar rūsu un pelējumu, aizmirsti bija mētājušies kādā kaktā. Nospodrinājis un sakārtojis tos, cik labi varēdams, viņš ievēroja, ka trūkst ļoti svarīga piederuma — bruņu cepures, kuras vietā bija vienkārša ķivere. Taču te viņam palīdzēja viņa atjautība: izgatavojis no kartona kaut ko līdzīgu bruņu cepures sejas aizlaidnim, viņš to piestiprināja pie ķiveres, kas tagad atgādināja īstu bruņu cepuri. Tiesa, gribēdams pārbaudīt, vai tā ir stipra un spēs izturēt cirtienu, viņš, izrāvis savu zobenu, tai divas reizes iecirta un ar pirmo cirtienu vienā mirklī izārdīja veselas nedēļas darbu; viņam gan lāgā nepatika, ka cepure tik viegli bija sacērtama gabalos, un, lai nodrošinātos pret tādām briesmām, viņš to pagatavoja no jauna, piestiprinādams iekšpusē dzelzs stīpas; tādējādi viņš bija ar cepures izturību apmierināts un, nevēlēdamies to vēlreiz pārbaudīt, atzina to par ļoti smalki izstrādātu bruņu cepuri.

Pēc tam viņš devās aplūkot savu kleperi, un, kaut gan tam bija vairāk vājību nekā reālā kvartu un vairāk trūkumu nekā Gonelas zirgam, kas «tantum pellis et ossa iuit»1 , viņam šķita, kane Aleksandra Bucefāls, ne Sida Babjeka tam nevarēja līdzināties. Četras dienas viņam pagāja, domājot, kādu zirgam dot vārdu, jo (tā viņš teica sev) nebūtu gudri, ja tik slavena bruņinieka zirgs, turklāt vēl tik labs pats par sevi, nebūtu nosaukts ievērojamā vārdā; un viņš centās tam izgudrot tādu vārdu, no kura varētu noprast, kas šis zirgs bijis, kad vēl nepiederēja klaiņojošam bruņiniekam, un kas šis ir tagad; mūsu idalgo bija dziļi pārliecināts, ka, mainoties saimnieka stāvoklim, arī zirgam jāmaina vārds, tam jāiegūst slavens un skanīgs nosaukums, kas atbilstu jaunajam stāvoklim un pienākumiem. Un tā, izgudrojis dažādus vārdus, tos atmetis, pārveidojis, saīsinājis un papildinājis, dažādi izgrozījis un pārstatījis savās domās un atmiņā, viņš beidzot zirgu nosauca par Rosinanti', — tam šķita, ka šis vārds ir cēls un skanīgs un izteic to, 1ta viņa zirgs agrāk bijis kleperis, bet tagad kļuvis pirmais un izcilākais no visiem zirgiem pasaulē.

Atradis tik labu vārdu savam zirgam, viņš gribēja dot vārdu arī pats sev un, pavadījis pārdomās vēl nedēļu, beidzot sevi nosauca par donu Kihotu, tāpēc arī šī patiesā stāsta autori, kā jau teicu, domā, ka viņš nepšaubāmi saucies Kihāda, nevis Kesāda, kā to gribējuši apgalvot citi. Taču, atcerējies, ka drošsirdīgais Amadiss nevēlējās saukties vienkārši par Amadisu, bet pievienoja savam vārdam vēl savas karalistes un dzimtenes vārdu, lai to darītu slavenu, un saucās par Gallijas Amadisu, viņš nolēma, ka arī viņam, kā jau īstenam bruņiniekam, jāpievieno savam vārdam dzimtenes vārds, un tāpēc nosauca sevi par Lamančas donu Kihotu, tādējādi, kā tam šķita, ļoti spilgti apzīmēdams savu izcelšanos un dzimteni un to pagodinādams ar šo pievārdu.

Tā, nospodrinājis savus ieročus, izveidojis no ķiveres bruņu cepuri, atradis vārdu savam zirgam un pārdēvējis pats sevi, viņš nolēma, ka tam atliek tikai meklēt dāmu, kurā tas varētu iemīlēties, jo klaiņojošs bruņinieks bez mīlas ir kā koks bez lapām un bez augļiem, kā miesa bez dvēseles. Viņš sev teica: «Ja saviem grēkiem par sodību vai sava laimīgā likteņa vadīts es sastaptu vienu no tiem milžiem, kas parasti gadās ceļā klaiņojošiem bruņiniekiem, un to notriektu pirmajā sadursmē vai pārcirstu to vidū pušu, vai, visbeidzot, to uzvarētu un piespiestu lūgt žēlastību, vai tad nebūtu labi, ja es varētu viņu aizsūtīt pie savas dāmas, lai viņš ienācis nokristu uz ceļiem manas maigās seņjoras priekšā un teiktu pazemīgā un padevīgā balsī: «Seņjora, esmu milzis Karakuliambro, Malindrānijas salas valdnieks, kuru divkaujā pieveica vēl nepietiekami cildinātais bruņinieks Lamančas dons Kihots, kas man pavēlēja stādīties priekšā jūsu žēlastībai, lai jūsu augstība ar mani rīkotos pēc savas labpatikas.» Ai, kā mūsu labais bruņinieks līksmoja, izrunādams šos vārdus, un vēl vairāk, kad viņš bija atradis to, kuru varēja nosaukt par savu dāmu! Cik zināms, kaimiņu ciematā dzīvoja kāda ļoti glīta, jauna zemniece, kurā viņš kādu laiku bija iemīlējies, kaut gan viņa to, protams, nenojauta un nepievērsa viņam nekādu uzmanību. Viņa saucās Aldonsa Lorenso, un dons Kihots labprāt apveltīja viņu ar savas sirds valdnieces titulu, izmeklēdams viņai vārdu, kas pārāk neatšķirtos no tās īstā vārda, bet reizē atgādinātu kādas princeses vai dižciltīgas seņjoras vārdu, viņš to nosauca par Tobosas Dulsineju, jo viņa bija dzimusi Tobosā, un šis vārds tam šķita labskanīgs, neparasts un nozīmīgs, tāpat kā visi pārējie, ko viņš bija izgudrojis.

II NODAĻA. PAR ATJAUTĪGA DONA KIHOTA PIRMO IZJĀJIENU ĀRPUS SAVAS MUIŽAS ROBEŽĀM

Paveicis šos sagatavošanās darbus, mūsu bruņinieks nolēma nevilcinoties izpildīt savu nodomu, jo viņam šķita, ka jebkura kavēšanās nodara pasaulei lielu ļaunumu: viņam bija jāizlabo tik daudz pārestību, jāizlīdzina daudz pārkāpumu, jānovērš netaisnības, jāiznīcina ļaunprātības, jāatmaksā parādi. Un tā, nevienam neteikdams par savu nodomu un neviena nepamanīts, viņš kādā rītā pirms ausmas — tā bija viena no vissvelmainākām jūlija dienām — ietērpās savās bruņās, uzsēdās Rosinantem mugurā, uzlika galvā savu salāpīto bruņu cepuri, satvēra vairogu un šķēpu un izjāja pa lopu sētas vārtiem laukos, ļoti apmierināts un priecīgs, ka tik viegli bija sācis piepildīt savu labo nodomu. Bet, līdzko viņš atradās laukos, viņam iešāvās prātā tik drausmīga doma, ka viņš gandrīz gribēja atteikties no sava pasākuma: viņš atcerējās, ka nav vēl iesvētīts par bruņinieku un pēc bruņniecības likumiem nedrīkst cīnīties ne ar vienu bruņinieku, un, pat ja viņš būtu iesvētīts, tas kā iesācējs bruņinieks varēja nēsāt ieročus un vairogu tikai baltus, bez devīzes, kamēr devīze būs ar drošsirdību nopelnīta. Šīs pārdomas satricināja viņa apņēmību, bet viņa neprāts bija stiprāks par visiem apsvērumiem, un viņš nolēma lūgt pirmo pretimnācēju, lai tas viņu iesvētītu par bruņinieku, kā to bija darījuši daudzi citi bruņinieki viņa izlasītajās grāmatās, kas to bija novedušas šādā stāvoklī. Kas attiecas uz baltajām bruņām, tad viņš nolēma vaļas brīdī savas bruņas tik labi nospodrināt, ka tās kļūs baltākas par sermuli; tā sevi nomierinājis, viņš turpināja savu ceļu, ļaudams to zirgam izvēlēties pēc patikas, jo domāja, ka tieši šādā veidā meklējamas īstās dēkas.

Tā, lēnā gaitā jādams, mūsu jaunizceptais bruņinieks sarunājās pats ar sevi un teica: «Nav šaubu, ka nākamajos laikos, kad parādīsies patiesais stāsts par maniem slavenajiem darbiem, mācītais vīrs, kas to sarakstīs, attēlos manu pirmo tik agrīno izjājienu šādiem vārdiem: «Tikko gaišcirtainais Apollons izkliedēja pāri plašajam zemes vaigam savu skaisto matu zeltainos pavedienus un tiklīdz mazie, daudzkrāsainie putniņi ar savām lokanajām mēlēm maigi un labskanīgi sveicināja rožaino rīta blāzmu, kas, atstādama greizsirdīgā vīra balto gultu, atvēra Lamančas apvāršņa durvis un balkonus, — slavenais bruņinieks Lamančas dons Kihots, pamezdams dīkdienības dūnu pēļus, uzsēdās mugurā savam slavenajam zirgam Rosinantem un devās ceļā pa seno, pazīstamo Montjēlas līdzenumu.»» Viņš patiesi jāja pa šo līdzenumu. Un viņš piebilda: «Laimīgais laikmets un laimīgais gadsimts, kurā parādīsies gaismā mani slavenie darbi, kas cienīgi, lai tos iegrebtu bronzā, izcirstu marmorā un attēlotu gleznās, saglabājot tos nākamo laiku piemiņā! Un tu, gudrais burvi, lai tu būtu kas būdams, kad rakstīsi šo neparasto notikumu hroniku, lūdzu tevi, neaizmirsti manu labo Rosinanti, manu mūžīgo pavadoni visos manos ceļos un manās gaitās!» Pēc tam viņš runāja tā, it kā būtu patiešām iemīlējies: «Ak, princese Dulsineja, manas sagūstītās sirds valdniece, jūs man esat nodarījusi lielu pārestību, aizsūtīdama mani projām un stingri pavēlēdama nekad vairs neparādīties jūsu dailes priekšā. Bet es lūdzu jūs, seņjora, atcerēties šo jums padevīgo sirdi, kas jūsu dēļ cieš tādas mokas.»

Šīm blēņām viņš piemetināja vēl citas, visas tādā pašā garā, kā bija lasījis savās grāmatās, pēc iespējas cenzdamies atdarināt šo grāmatu valodu, un tāpēc jāja ļoti lēni, bet saule jau bija pacēlusies augstu un tā svilināja, ka būtu varējusi izkausēt viņam smadzenes, ja tās atrastos viņa galvā.

Tā viņš jāja gandrīz visu dienu, nepiedzīvodams neko tādu, ko būtu vērts atstāstīt, un sāka jau izsamist, tāpēc ka vēlējās jo ātrāk sastapt kaut ko, pie kā izmēģināt savas stiprās rokas varenību. Daži autori apgalvo, ka pirmais piedzīvojums viņam bijis Lapises aizā*, citi saka, ka pie vēja dzirnavām, bet, cik es šai gadījumā varēju noskaidrot — un tas ierakstīts arī Lamančas hronikā, — tad viņš bija ceļā visu dienu, un pievakarē viņa kleperis un viņš pats bija pārguruši un izbadojušies līdz nāvei. Viņš skatījās uz visām pusēm, cerēdams ieraudzīt kādu pili vai ganu būdu, kur varētu atpūsties un apmierināt visnepieciešamākās vajadzības, kad pēkšņi ievēroja netālu no ceļa, pa kuru jāja, kādu iebraucamo vietu, un tam šķita, itin kā viņš redzētu ceļa rādītāju zvaigzni, kas viņu aizvadīs ne tikai līdz pestīšanas tempļa vārtiem, bet ievedīs tieši pašā templī. Viņš paskubināja zirgu un piejāja pie iebraucamās vietas tad, kad sāka jau satumst.

Gadījās, ka tur pie vārtiem stāvēja divas jaunavas — no tādām, kuras mēdz dēvēt par staigulēm; tās devās uz Seviļu kopā ar dažiem mūļu dzinējiem, kas bija šai iebraucamajā vietā apstājušies pārnakšņot; un, tā kā mūsu piedzīvojumu meklētājam viss, ko viņš darīja, redzēja vai garā iztēlojās, šķita veidojamies un notiekam pēc grāmatās izlasītajiem paraugiem, tad, ieraudzījis iebraucamo vietu, viņš iedomājās, ka tā ir pils ar četriem torņiem un mirdzošām sudraba dzegām, kurai netrūka arī paceļamā tilta, dziļā grāvja un visu pārējo piederumu, ar kādiem šādas pilis mēdz attēlot. Tuvodamies iebraucamajai vietai, kas viņam šķita pils, dažu soļu atstatumā no tās viņš pievilka Rosinantes pavadas, cerēdams, ka starp torņa robiem parādīsies kāds punduris, lai ar taures pūtienu pavēstītu, ka pilij tuvojas bruņinieks. Bet, tā kā punduris kavējās un Rosinante steidzās nokļūt zirgu stallī, tad viņš piejāja pie iebraucamās vietas vārtiem un ieraudzīja tur stāvam abas izlaidīgās sievietes, kas tam šķita divas skaistas jaunavas vai divas pievilcīgas dāmas, kas izklaidējas pie pils vārtiem.

Notika, ka šai mirklī kāds cūkgans, dzīdams no rugāju lauka cūku baru (piedodiet, ka tās nosaucu īstajā vārdā), sāka pūst ragu, jo pēc šā signāla cūkas parasti salasījās kopā, un dons Kihots tūlīt iedomājās, ka kāds punduris pavēsta viņa ierašanos, kā viņš to bija vēlējies, un ārkārtīgi apmierināts tuvojās viesnīcai un dāmām; tās, ieraudzījušas tuvojamies tik savādi apbruņotu cilvēku, ar šķēpu un vairogu, baiļu pārņemtas, iesteidzās viesnīcā; bet dons Kihots, noprazdams, ka viņas aizbiedējis, pacēla savu kartona sejas aizlaidni un, atsegdams savu sauso, apputējušo vaigu, laipnā un mierīgā balsī tām sacīja:

—     Nebēdziet, visžēlīgās seņjoras, un nebaidieties, ka es jums varētu nodarīt kādu pārestību, jo bruņinieku ordenis, pie kura es piederu, neatļauj nodarīt pārestību nevienam cilvēkam, vēl jo vairāk tik augstas kārtas jaunavām, kādas esat jūs, spriežot pēc jūsu izskata.

Jaunavas viņu uzlūkoja, cenzdamās saskatīt viņa seju, ko pa daļai noslēpa viņa nelāgais bruņu cepures aizlaidnis, bet, kad viņas dzirdēja sevi dēvējam par augstdzimušām jaunavām, kas tik ļoti nesaskanēja ar viņu nodarbību, tad, nespēdamas novaldīties, iesmējās tik skaļi, ka dons Kihots saskaitās un viņām sacīja:

—     Skaistumam piederas savaldība, un turklāt smiekli bez iemesla ir muļķības pazīme, bet es to nesaku, lai jūs apvainotu vai sabojātu jums omu, jo mans nolūks ir tikai jums pakalpot.

Tāda valoda, ko abas seņjoras nekad vēl nebija dzirdējušas, un mūsu bruņinieka nožēlojamais izskats lika tām vēl skaļāk smieties, par ko dons Kihots vēl vairāk noskaitās, un nav zināms, kā tas viss beigtos, ja šai mirklī neparādītos viesnīcnieks, ļoti resns un tāpēc arī ļoti miermīlīgs cilvēks, kas, ieraudzījis šādu neparastu figūru, apbruņotu ar tik dažādiem bruņu piederumiem kā šķēpu, vairogu, bruņu kreklu un pavadām, gandrīz pievienojās abu jaunavu jautrībai. Bet, tik milzīga apbruņojuma izbiedēts, viņš nolēma runāt pieklājīgi un sacīja donam Kihotam:

—      Ja jūsu žēlastība, seņjor bruņiniek, vēlētos šeit apmesties, tad, atskaitot gultu (jo šai viesnīcā vairs nav nevienas brīvas gultas), visu pārējo pie mums atradīsiet pārpilnībā.

Redzēdams cietokšņa komandanta pazemību, jo viņam viesnīca šķita cietoksnis un viesnīcnieks — šā cietokšņa komandants, dons Kihots teica:

—     Seņjor kastelān, es būšu apmierināts ar visu, jo mans greznums ir ieroči, mana atpūta ir kauja utt.

Saimnieks nodomāja, ka bruņinieks to sauc par kastelanu tāpēc, ka uzskata viņu par krietnu kastīlieti, kaut gan viņš bija andalūzietis no Sanlūkaras piekrastes*, ne mazāks zaglis par Kako un ne mazāks blēdis kā kāds students vai sulainis. Un tāpēc viņš atbildēja:

—      Tātad, žēlīgais seņjor, jūsu gulta būs cietās klintis un jūsu miegs — nepārtraukts nomods, tādā gadījumā jūs varat droši nokāpt no zirga un atrast šai būdā iespēju negulēt visu gadu, nerunājot jau par vienu nakti.

To teikdams, viņš pieturēja dona Kihota kāpsli, un tas ar lielām grūtībām un pūlēm nokāpa no zirga, kā jau cilvēks, kas visu dienu gavējis.

Viņš tūlīt piekodināja saimniekam rūpēties par viņa zirgu, jo no visiem radījumiem, kas pasaulē ēdot auzas, tas esot vislabākais. Viesnīcnieks uzmeta skatienu zirgam, bet tas viņam nelikās pat ne pusi tik labs, kā dons Kihots to apgalvoja, tomēr viņš to novietoja stallī un tad atgriezās, lai uzzinātu, ko vēlas viņa viesis, kuru jaunavas, kas bija jau paguvušas ar viņu salabt, patlaban atbrīvoja no bruņu tērpa: noņēmušas tam krūšu un plecu bruņas, viņas nekādi neprata un nespēja noņemt kakla segumu, ne ari atbrīvot viņu no pašdarinātās bruņu cepures, kas bija pie kakla piestiprināta ar zaļām lentām, kuras patiesībā vajadzēja pārgriezt, jo viņas nevarēja atraisīt sasietos mezglus, bet bruņinieks tās pārgriezt nekādi negribēja ļaut: un tā viņš visu nakti palika ar bruņu cepuri galvā, un viņa izskats bija neiespējami dīvains un smieklīgs. Kamēr viņu atbruņoja, tas, iedomādamies, ka paklīdušās sievietes, kas tam noņēma bruņas, ir kādas pils galvenās seņjoras un dāmas, ļoti cildeni deklamēja:

— Nav vēl bijis tāds bruņinieks, Kam kalpotu dāmas tik cēlas. Tikai donam Kihotam dots šis prieks: Jāj no ciemata drosmīgs viņš karot, Viņam pakalpot grāfienes vēlas, Un princeses zirgu tam baro.

Manas seņjoras, Rosinante ir mana zirga vārds, un es saucos Lamančas dons Kihots, ko gan gribēju jums darīt zināmu tikai pēc tam, kad būtu, jums un manai slavai pakalpodams, izdarījis kādus varoņdarbus un tādējādi sevi jums atklājis, bet vēlēšanās pielāgot pašreizējiem apstākļiem Lanselota* veco romanci ir iemesls, ka es jums pāragri nosaucu savu vārdu; tomēr nāks laiks, kad jūsu augstības man pavēlēsiet un es jums paklausīšu, un manas rokas varonība jums pierādīs manu vēlēšanos jums pakalpot.

Jaunavas, kas nebija paradušas dzirdēt tādu daiļrunību, viņam neatbildēja ne vārda, bet tikai vaicāja, vai viņš nevēlētos kaut ko ēst.

—      Es labprāt kaut ko ieēstu, — atbildēja dons Kihots, — man šķiet, tas būtu īsti vietā.

Bet diemžēl bija piektdiena, un visā viesnīcā nebija nekā cita kā tikai neliels krājums zivju, kuras Kastīlijā sauc par abadeho, Andalūzijā par bakalao un citās vietās par kuradillo, un vēl citās pat forelītēm. Donam Kihotam jautāja, vai viņa žēlastība neiebaudītu forelītes, jo neesot citu zivju, ko viņam piedāvāt.

—      Ja būtu vairāk šādu forelīšu, — atbildēja dons Kihots, — tad tās varētu aizvietot vienu lielu foreli, jo man ir vienalga, vai man

dod astoņus reālus* sīkā naudā vai vienā gabalā. Turklāt pilnīgi iespējams, ka šīs forelītes būs maigākas nekā forele, tāpat kā teļa gaļa ir maigāka nekā liellopu gaļa un kazlēna gaļa maigāka nekā veca aža gaļjpBet, lai būtu kā būdams, dodiet tās šurp, jo neviens nespēs panest darba un ieroču smagumu, neparūpējies par savu vēderu.

Viņam nolika galdu pie viesnīcas durvīm, lai viņš ēstu svaigā gaisā, un saimnieks atnesa slikti nomērcētu un vēl sliktāk izceptu mencu un gabalu maizes, kas bija tikpat melna un appelējusi kā dona Kihota bruņas. Grūti bija novaldīt smieklus, redzot viņu ēdam, jo galvā viņam bija bruņu cepure ar paceltu aizlaidni un viņš pats ar savām rokām neko nevarēja ielikt sev mutē, tāpēc to darīja viena no klātesošajām seņjorām. Bet padzirdīt viņu likās neiespējami, tāpēc saimnieks izurba niedrei vidu, ielika viņam niedres vienu galu mutē, bet pa otru galu lēja vīnu, un visu to dons Kihots panesa pacietīgi, lai tikai nebūtu jāpārgriež viņa bruņu cepures lentas. Šai brīdī iebraucamajā vietā ieradās kāds kuiļu kastrētājs un nākdams četras vai piecas reizes pūta savu niedres stabulīti, ar to donu Kihotu pilnīgi pārliecinādams, ka tas atrodas kādā ievērojamā pilī, kur viņu apkalpo ar mūziku, ka menca ir forele, melnā maize — smalkmaize, paklīdušās sievietes — dižciltīgas dāmas un viesnīcnieks — pils komandants; tāpēc viņam šķita, ka viņa pasākums un pirmais izjājiens ir labi izdevušies. Viņu tikai nomāca tas, ka viņš vēl nebija iesvētīts par bruņinieku un tāpēc viņam likumīgi nebija atļauts meklēt piedzīvojumus, kamēr viņš nav uzņemts kādā bruņinieku ordenī.

III nodaĻa. PAR UZJAUTRINOŠO VEIDU, KĀDĀ DONU KIHOTU IESVĒTĪJA PAR BRUŅINIEKU

Šās domas nomākts, dons Kihots ātri pabeidza savas trūcīgās kroga vakariņas, pasauca viesnīcnieku un, iegājis kopā ar viņu zirgu stallī, nokrita viņa priekšā ceļos, tam sacīdams:

— Es nepiecelšos no šās vietas, drosmīgais bruņiniek, iekams jūsu laipnība man nepiešķirs dāvanu, ko vēlos izlūgties un kas kalpos jūsu slavai un visa cilvēku dzimuma labklājībai.

Viesnīcnieks, redzēdams savu viesi sev pie kājām un dzirdēdams šādus vārdus, apmulsis viņu uzlūkoja, nezinādams, ko teikt un ko darīt, tad sāka viņu neatlaidīgi lūgt, lai tas pieceļas, bet dons Kihots to darīja tikai tad, kad saimnieks bija apsolījis piešķirt tam dāvanu, kuru viņš izlūgsies.

— Es arī neko mazāku negaidīju no jūsu lielās augstsirdības, mans seņjor, — teica dons Kihots. — Un tā varu jums sacīt, kas ir dāvana, ko no jums izlūdzos un ko jūsu devīgums man apsolījis: lūdzu jūs mani rīt, dienai austot, iesvētīt par bruņinieku, šonakt es jūsu pils baznīciņā stāvēšu ieroču sardzē, bet rīt, kā jau teicu, piepildīsies tas, ko tik Joti vēlos, lai es varētu, kā piederas, doties uz visām četrām debess pusēm meklēt piedzīvojumus, palīdzot nelaimīgajiem, jo tas ir bruņniecības un visu klaiņojošo bruņinieku, kāds es esmu, uzdevums, kuru tiecamies izpildīt ar šādiem varoņdarbiem.

["Saimnieks, kā teicu, bija mazliet šķelmis un jau pa daļai nojauta, ka viņa viesim trūkst, veselā saprāta, bet tagad, dzirdēdams šādus vārdus, viņš par to pilnīgi pārliecinājās un, lai tam būtu par ko šonakt pasmieties, nolēma pielāgoties viesa dīvainībām un tāpēc atbildēja donam Kihotam, ka viņa vēlēšanās un lūgums esot Joti saprātīgs un viņa prasība dabiska un piemērota tik dižciltīgam bruņiniekam, kāds viņš esot, jo to pierādot viņa cildenais izskats, un piebilda, ka arī pats jaunībā piekopis šo goda pilno nodarbi, klejodams pa dažādām pasaules daļām, meklējot piedzīvojumus, nepalaizdams garām iespēju apciemot Malagas Perčelesu*, Riaranas salas*, Sevijas kompasu, Segovijas Asogēho, Valensijas Oli veru, Granādas Rondilju, Sanlūkaras jūrmalu, Kordovas Potro, Tolēdo krodziņus un vēl dažādas citas vietas,* kur viņš vingrinājies savu kāju veiklībā un roku izveicībā, darīdams visādas nelietības, aplidodams daudzas atraitnes, pavezdams vairākas jaunavas, piekrāpdams dažus mazgadīgos, un beidzot kļuvis slavens visās Spānijas tiesās, līdz pēdīgi apmeties šai savā pilī, kur pārtiekot no saviem un no citu ienākumiem, uzņemdams pie sevis visus klaiņojošos bruņiniekus neatkarīgi no viņu īpašībām un stāvokļa, tikai aiz sevišķas labpatikas pret tiem un tāpēc, ka tie viņa labos nolūkus atalgojot, dalīdamies ar viņu savā mantībā. Viņš piebilda, ka viņa pilī neesot baznīciņas, kur varētu stāvēt ieroču sardzē, jo tā tikusi noplēsta, lai uzceltu jaunu, tomēr, cik zināms, vajadzības gadījumā atļauts stāvēt ieroču sardzē, kur vien patīk, un tāpēc viņa viesis varot šonakt ieročus sargāt pils pagalmā, bet, rītam austot, ar dieva palīgu izdarīt vajadzīgās ceremonijas, lai viņu varētu iesvētīt par bruņinieku un turklāt par tādu, kāda vēl pasaulē nav bijis.

Tad viņš apvaicājās, vai donam Kihotam esot nauda, bet tas atbildēja, ka izjājis pilnīgi tukšā, jo nevienā bruņinieku stāstā viņš neesot lasījis, ka kāds klaiņojošs bruņinieks būtu nēsājis līdz naudu. Saimnieks atbildēja, ka viņš maldoties, jo grāmatās tas neesot aprakstīts tāpēc, ka autoriem šķitis nevajadzīgi aprakstīt tik vienkāršas un nepieciešami līdzņemamas lietas kā naudu un tīrus kreklus, tomēr nevajagot domāt, ka bruņiniekiem šo lietu neesot bijis, un viņš noteikti un skaidri zinot, ka visi klaiņojošie bruņinieki, par kuriem sarakstītas tik daudzas grāmatas, katram gadījumam ņēmuši līdz brangi piepildītus naudas makus, tāpat viņi ņēmuši līdz kreklus un mazu kārbiņu ar ziedi, kas spēj dzie

dināt kaujās iegūtās brūces, jo ne katrreiz laukos un tuksnešos, kur viņi cīnījušies un tikuši ievainoti, gadījušies tuvumā ārsti, bet dažreiz kāds bruņiniekiem draudzīgs gudrs burvis tiem palīdzējis, atsūtīdams uz mākoņa pa gaisu kādu jaunavu vai rūķi ar pudeli spēka ūdens, no kura iebaudot dažus pilienus bruņiniekiem tūlīt sadzijušas brūces un ievainojumi, it kā to nemaz nebūtu bijis; bet, ja tādi palīgi negadījušies, klaiņojošiem bruņiniekiem šķitis drošāk, ja viņu ieroču nesēji bijuši apgādāti ar naudu un citām nepieciešamām lietām, kā pārsējiem un ziedēm brūču dziedināšanai, un, ja gadījies, ka šādiem bruņiniekiem nebijis ieroču nesēju (kas gan noticis visai reti), viņi paši to visu vadājuši līdz ļoti smalkās somiņās, kas bijušas neredzami noslēptas uz zirga skausta kā jau ļoti dārgas lietas, bet, izņemot šādus gadījumus, klaiņojošie bruņinieki parasti nēsājuši līdzi somas; un tā saimnieks deva donam Kihotam padomu, jo viņš tam varēja arī pavēlēt kā savam nākošajam ķrustdēlam, lai tas turpmāk neceļotu bez naudas un pārējām minētajām lietām, jo tad viņš redzēšot, cik labi tās noderēšot pat tad, kad par tām vismazāk domāšot.

Dons Kihots tam apsolījās ievērot viņa padomu visā pilnībā un sāka tūlīt gatavoties ieroču sardzei lielajā pagalmā, kas atradās blakus viesnīcai; savācis visus savus ieročus, viņš tos novietoja uz siles līdzās akai un, satvēris savu šķēpu un vairogu, lepni un svinīgi sāka soļot gar sili, bet, viņam tā soļojot, lēnām iestājās nakts.

Saimnieks pastāstīja visiem, kas atradās viesnīcā, par sava viesa ārprātu, par ieroču sardzi un gaidāmo bruņinieka iesvētīšanu. Izbrīnījušies par tik dīvainu ārprāta veidu, visi gāja iztālēm aplūkot donu Kihotu, un tie redzēja, ka viņš brīžiem mierīgā gaitā soļoja, brīžiem, atbalstījies uz sava šķēpa, uzlūkoja savus ieročus un ilgāku laiku nenovērsa no tiem acis. Bija jau pilnīga nakts, bet mēness spīdēja tik spoži, ka varēja sacensties ar dienas spīdekli, un viss, ko jauniesvētāmais bruņinieks darīja, bija katram labi saredzams. Šai brīdī vienam no mūļu dzinējiem, kas atradās viesnīcā, ienāca prātā atnest ūdeni savam mūlim, un viņam vajadzēja noņemt dona Kihota ieročus no siles, bet tas, redzēdams viņu tuvojamies, sacīja skaļā balsī:

—     Ak, lai tu būtu kas būdams, pārdrošais bruņiniek, kas nāc pieskarties ieročiem, kuri pieder visdrosmīgākajam klaiņojošajam bruņiniekam, kāds jebkad sev apjozis zobenu! Apdomā, ko tu dari, un nepieskaries tiem, ja negribi samaksāt savu pārgalvību ar dzīvību!

Bet mūļu dzinējs šos vārdus neievēroja (kaut gan labāk būtu bijis tos ievērot — viņa paša veselības dēļ), turpretim, sagrābis ieročus aiz siksnām, viņš tos aizsvieda lielu gabalu projām no sevis. To redzēdams, dons Kihots pacēla acis pret debesīm un, kā likās, domās piesaukdams savu seņjoru Dulsineju, teica:

—      Steidzieties man palīgā, mana seņjora, kad šī jums padevīgā sirds ir pirmoreiz tā apvainota: neliedziet man šai pirmajā izšķil rlgajā cīņas brīdī savu labvēlību un atbalstu.

Teikdams šādus un vēl citus tamlīdzīgus vārdus, viņš aizsvieda savu vairogu, pacēla ar abām rokām šķēpu un trieca to tik spēcīgi mūju dzinējam pa galvu, ka tas nogāzās zemē tā sasists, ka pēc otra tāda belziena viņam vairs nebūtu vajadzīga ārsta palīdzība. To padarījis, dons Kihots savāca savus ieročus un atkal sāka soļot — tikpat mierīgi kā agrāk. Pēc maza brīža, nezinādams neko par notikušo (jo mūļu dzinējs joprojām gulēja apdullināts), tuvojās otrs mūļu dzinējs, arī gribēdams padzirdināt savus mūļus, un sāka novākt ieročus, lai atbrīvotu sili; dons Kihots, ne vārda neteikdams un neizlūgdamies neviena labvēlību, aizsvieda otrreiz vairogu, pacēla atkal šķēpu un iezvēla otrajam mūļu dzinējam tā pa galvu, ka nevis šķēps salūza gabalos, bet galva iesprāga trijās vai četrās vietās. Dzirdot šo troksni, saskrēja visi viesnīcas ļaudis, starp tiem pats viesnīcnieks. Tos ieraudzījis, dons Kihots satvēra savu vairogu un, uzlicis roku uz sava zobena, teica:

—     Ak, skaistuma valdniece, manas pagurušās sirds spēks un stiprums! Tagad ir pienācis brīdis, kad tev jāpievērš sava diženuma acis tavam padevīgajam bruņiniekam, kuru gaida tik liels piedzīvojums.

To teicis, viņš sajuta sevī tādu drosmi, ka nebūtu atkāpies ne soli, pat ja tam uzbruktu visi pasaules mūļu dzinēji. Ievainoto dzinēju biedri, viņus ieraudzījuši, sāka iztālēm donu Kihotu apmētāt akmeņiem, un tas cik labi spēdams aizsargājās ar vairogu, neiedrošinādamies atiet no siles un pamest savus ieročus. Saimnieks sāka skaļā balsī saukt, lai liekot viesi mierā, jo viņš jau esot teicis, ka tas ārprātīgs, un no ārprātīgā neviens atbildību neprasīšot, pat ja tas viņus visus nogalinātu. Bet dons Kihots kliedza vēl stiprāk, nosaukdams tos par atkritējiem un nodevējiem un pils pārvaldnieku par gļēvuli un necienīgu bruņinieku, kas pieļaujot šādu izturēšanos pret klaiņojošiem bruņiniekiem, un, ja vien viņš pats būtu iesvētīts bruņinieku kārtā, viņš to pārmācītu par tādu nodevību.

—      Bet jūs citus, nelietīgie un zemiskie salašņas, jūs es nicinu: sviediet akmeņus, uzbrūciet, nāciet un apvainojiet mani kā varēdami, lai jūs redzētu, kādu algu saņemsiet par savu ģeķību un nekaunību!

Viņš to teica ar tādu dedzību un drosmi, ka iedvesa uzbrucējiem briesmīgas bailes, kuru dēļ, kā arī saimnieka vārdu pārliecināti, tie mitējās mest akmeņus, un dons Kihots tiem atļāva aiznest ievainotos, bet tad atkal sāka apsargāt savus ieročus ar agrāko mieru un aukstasinību.

Saimniekam vairs nepatika viesa joki, un viņš nolēma viņu tūlīt iesvētīt sasodītajā bruņinieku kārtā, kamēr vēl nebija notikušas jaunas nelaimes. Un tā, viņam tuvodamies, tas atvainojās par to nekaunību, ar kādu šie zemie ļaudis bija bez viņa ziņas pret donu Kihotu izturējušies, — tomēr tie par savu pārdrošību esot jau pietiekami sodīti. Viņš vēlreiz atkārtoja, ka pilī neesot baznīciņas, bet ka atlikušajai ceremonijai tā arī neesot vajadzīga, jo pats galvenais bruņinieka iesvētīšanā esot — iesist tam ar roku pa pakausi un ar zobenu pa muguru, kā tas viņam zināms no bruņniecības noteikumiem, un to varot izdarīt arī klajā laukā, bet, kas attiecas uz ieroču sardzi, tad pietiekot stāvēt sardzē divas stundas, kamēr dons Kihots stāvot ieroču sardzē jau vairāk nekā četras stundas. Dons Kihots visam noticēja un teica, ka esot gatavs viņam paklausīt, tikai lūdza viņu to izdarīt iespējami ātrāk, jo gadījumā, ja viņam kāds uzbruktu vēlreiz, viņš kā iesvētīts bruņinieks vairs neatstātu pilī nevienu pie dzīvības, bet saudzētu, aiz cieņas pret pilskungu, tikai tos, par kuriem tas aizrunātu.

Apķērīgais pilskungs sabijies tūlīt atnesa grāmatu, kurā mēdza ierakstīt mūļu dzinējiem izsniegto salmu un miežu daudzumu, tad kopā ar kādu zēnu, kas turēja rokā sveces galu, un ar abām jaunavām tuvojās donam Kihotam un pavēlēja tam nomesties ceļos; lasīdams savā grāmatā itin kā dievbijīgu lūgšanu, viņš lasīšanas vidū pacēla roku un spēcīgi iesita bruņiniekam pa kaklu, tad ar paša dona Kihota zobenu krietni iezvēla tam pa muguru, visu laiku kaut ko murminādams caur zobiem. To izdarījis, viņš pavēlēja vienai no klātesošajām dāmām apjozt bruņiniekam zobenu, ko tā izdarīja ar lielu veiklību un smalkjūtību, jo viņai bija diezgan stipri jāsavaldās, lai nepārplīstu aiz smiekliem šās ceremonijas laikā; bet nupat redzētie jaunā bruņinieka varoņdarbi liedza smiekliem dot vaļu. Apjozusi viņam zobenu, labā seņjora sacīja:

— Lai dievs palīdz jūsu žēlastībai kļūt par ļoti veiksmīgu bruņinieku un piešķir jums sekmes kaujās!

Dons Kihots vaicāja, kāds esot tās vārds, lai viņš zinātu tagad un vienmēr, kam viņam jāpateicas par parādīto labvēlību, jo viņš gribot piešķirt tai kādu daļu no tās slavas, ko viņš iekarošot ar savas rokas spēku. Jaunava ļoti pazemīgi atbildēja, ka viņu saucot Tolosu un viņa esot kāda Tolēdo kurpnieka meita, kurš dzīvojot Sančobjenajas tirgotavās, un ka viņa turpmāk, lai arī kur tā atrastos, kalpošot bruņiniekam kā savam kungam. Dons Kihots lūdza, lai aiz mīlestības pret viņu tā savam uzvārdam pievienojot vārdu «doņja»* un turpmāk saucoties par doņju Tolosu, ko viņa tam apsolīja. Tad otrā jaunava piestiprināja tam piešus, un ar viņu tam bija līdzīga saruna kā ar zobena apjozēju. Viņš vaicāja, kāds esot tās vārds, un tā atbildēja, ka saucoties Molinēra un esot godīga Antekeras dzirnavnieka meita. Dons Kihots lūdza arī viņu pieņemt pievārdu «doņja» un saukties doņja Molinēra, pateicās tai un piedāvāja savus pakalpojumus. Kad šīs neredzētās ceremonijas bija lielā steigā un ātrumā izdarītas, dons Kihots nepacietīgi gaidīja to brīdi, kad varēs sēsties savam zirgam mugurā un doties meklēt piedzīvojumus; apseglojis Rosinanti, viņš uzsēdās tam mugurā un, apskāvis saimnieku, tam pateicās tik dīvainos vārdos par laipno iesvētīšanu bruņinieku kārtā, ka tos nav iespējams atkārtot.

Saimnieks, priecīgs, ka viņš atstāj viesnīcu, atbildēja viņam ne mazāk daiļrunīgiem, lai gan daudz īsākiem vārdiem un, neprasīdams nekādu maksu par naktsmāju, novēlēja tam laimīgu ceļu.

IV NODAĻA. PAR TO, kas notika ar MŪSU BRUŅINIEKU, KAD TAS ATSTĀJA IEBRA.UCAMO VIETU

Ausa jau rīts, kad dons Kihots atstāja iebraucamo vietu, tik apmierināts, tik lepns un ielīksmots par savu iesvētīšanu bruņinieku kārtā, ka viņš aiz prieka palēcās seglos. Bet, atcerēdamies saimnieka padomu par nepieciešamām līdzņemamām lietām, sevišķi par naudu un krekliem, viņš nolēma atgriezties mājās un apgādāties ar visu vajadzīgo un arī ar ieroču nesēju, turēdams padomā, ka viens viņa kaimiņš, nabadzīgs zemkopis un daudzu bērnu tēvs, būs visai piemērots bruņinieka ieroču nesēja amatam. Ar šādām domām viņš pagrieza Rosinanti sava ciemata virzienā, un zirgs, it kā sajuzdams iemīļoto māju tuvumu, sāka aulekšot ar tādu prieku, ka viņa kājas nemaz vairs nepieskārās zemei.

Dons Kihots nebija vēl tālu aizjājis, kad tam šķita, ka pa labi no meža biezokņa atskan vāja balss, it kā tur kāds cilvēks vaidētu; to izdzirdējis, viņš teica:

—      Pateicos debesīm par man parādīto žēlastību, jo tās man tik ātri dod iespēju izpildīt sava amata pienākumu un gūt savu labo nodomu augļus. Tā neapšaubāmi ir kāda nelaimīgā vai kādas nelaimīgās balss, kam vajadzīga mana labvēlība un palīdzība.

Un, pievilkdams pavadas, viņš pagrieza Rosinanti uz to pusi, no kurienes tam šķita atskanam balss. Iejājis mežā dažus solus, viņš ieraudzīja pie ozola piesietu ķēvi un turpat pie otra koka piesietu apmēram piecpadsmit gadus vecu zēnu, kas bija līdz jostas vietai izģērbts; šis zēns vaidēja — un ne bez iemesla, jo spēcīgi noaudzis zemnieks viņu pēra ar siksnu, katru cirtienu pavadīdams ar rājienu un pamācību. Viņš brēca:

—      Muti ciet. un acis vajā!

Un zēns atbildēja:

—     Es tā vairs otrreiz nedarīšu, mans seņjor, nudien, es tā otrreiz nedarīšu un apsolos turpmāk uzmanīgāk apsargāt ganāmpulku.

Redzēdams notiekošo, dons Kihots sauca bargā balsī:

—     Nepieklājīgais bruņiniek, ir Jauni uzbrukt tam, kas nevar sevi aizstāvēt; sēdieties savā zirgā un satveriet savu šķēpu — (zemniekam arī bija šķēps, atsliets pret ozolu, pie kura bija piesieta ķēve), lai es jums pierādītu jūsu rīcības zemiskumu!

Zemnieks, ieraudzījis pār sevi apbruņotu vīru, kas vicināja šķēpu gar viņa seju, nodomāja, ka viņam pienācis gals, un lēnīgā balsī atbildēja:

—      Seņjor bruņiniek, šis zēns, ko es pārmācu, ir mans kalps, kas apsargā manu aitu baru šai apkārtnē, bet viņš ir tik nolaidīgs, ka man katru dienu pazūd pa aitai. Es viņu sodu par nolaidību vai ļaunprātību, bet viņš saka, ka es to darot aiz skopuma, lai nemaksātu tam algu, cik pienākas, taču zvēru pie dieva un savas dvēseles, ka viņš melo.

—      Jūs melojat pat manā priekšā, rupjais nelieti! — iesaucās dons Kihots. — Zvēru pie saules, kas mūs apspīd, ka šai pašā brīdī noduršu jūs ar šķēpu. Samaksājiet viņam tūlīt bez vārda runas, ja ne — zvēru pie visvaldītāja dieva, ka jūs iznīcināšu un nobeigšu šai pašā mirklī. Tūlīt raisiet viņu vaļā!

Zemnieks nodūra galvu un, ne vārda nebilzdams, atraisīja savu kalpu, kuram dons Kihots vaicāja, cik viņa kungs tam parādā. Tas atbildēja, ka tam pienākoties alga par deviņiem mēnešiem, pa septiņi reāli mēnesī. Dons Kihots sarēķināja, ka iznākot pavisam sešdesmit trīs reāli, un pavēlēja zemniekam tūlīt vilkt laukā maku un samaksāt, ja tas negribot mirt no viņa rokas. Bailīgais nelietis atbildēja, zvērēdams pie nāves briesmām, kurās pašreiz atrodoties, un atsaukdamies uz savu iepriekšējo zvērestu (kaut gan viņš vēl neko nebija zvērējis), ka parāds neesot tik liels, jo esot jāņem vērā un jāatskaita trīs pāri zābaku, ko viņš ganam esot iedevis, un viens reāls par divreizēju asins nolaišanu zēna slimības laikā.

—       Labi, lai tas būtu tā, — atbildēja dons Kihots, — bet atlaidiet viņam zābakus un asins nolaišanas naudu par sitieniem, ko viņš bez vainas no jums saņēmis; ja viņš noplēsis to zābaku ādu, kurus jūs nopirkāt, tad jūs esat saplēsuši viņa miesas ādu un, ja bārddzinis tam nolaidis asinis, slimam esot, jūs tam nolaižat asinis gluži veselam: tāpēc šai gadījumā jums no viņa nekas nepienākas.

—      Bet nelaime ir tāda, seņjor bruņiniek, ka man nav klāt naudas: lai Andress nāk man līdz uz māju, kur es viņam samaksāšu visu līdz pēdējam reālam.

—       Lai es eju viņam līdz? — iesaucās zēns. — Aizvien sliktāk! Nē, seņjor, tas man nenāk ne prātā, jo, palicis vienatnē ar mani, viņš tūlīt man noplēsīs ādu kā kādam svētajam Bartolomejam.

—      Viņš tā nedarīs, — atbildēja dons Kihots, — pietiek ar manu pavēli, lai tas manus vārdus ievērotu, un, ja viņš man to apzvērēs pie tā bruņinieku ordeņa likuma, kuram tas padots, es viņu palaidīšu brīvībā un galvoju, ka viņš tev samaksās.

—       Apdomājiet, žēlīgais seņjor, ko jūs runājat, — sacīja zēns, — jo šis mans saimnieks nav bruņinieks un nevienā bruņinieku ordenī nav uzņemts, viņš ir bagātais Huans Aldūdo no Kintanaras apkaimes.

— Tas nav svarīgi, — atbildēja dons Kihots, — arī Aldūdo var būt bruņinieki, jo vairāk tāpēc, ka mēs visi esam savu darbu bērni.

—       Tas ir taisnība, — teica Andress, — bet kādu darbu bērns ir mans saimnieks, ja viņš noliedz manu algu, manus sviedrus un manu darbu7p

—      Es tos nenoliedzu, brāli Andres, — atbildēja zemnieks, — un, ja tev labpatiktos nākt man līdz, tad zvēru pie visiem bruņinieku ordeņiem pasaulē, ka samaksāšu tev, kā jau teicu, reālu pēc reāla un pat ar vīraku apkvēpinātus.

—      Par apkvēpināšanu jums paldies, — teica dons Kihots, — izmaksājiet algu vienkārši reālos, es ar to būšu apmierināts; un pielūkojiet, ka izpildāt visu tā, kā esat zvērējis, citādi zvēru jums ar tādu pašu zvērestu, ka atgriezīšos, lai jūs uzmeklētu un sodītu, un es jūs atradīšu visur, pat ja jūs būtu noslēpies kā ķirzaka. Un, ja jūs vēlaties zināt, kas jums to pavēl, lai jūs to patiesi izpildītu, tad ziniet, ka es esmu drošsirdīgais dons Kihots no Lamančas, netaisnību un pārestību atriebējs; palieciet sveiki un neaizmirstiet, ko esat apsolījis un zvērējis, paturot vērā piedraudēto sodu!

To teicis, viņš iespieda Rosinantem piešus sānos un ātri no tiem attālinājās. Zemnieks viņam sekoja ar acīm un, redzēdams, ka tas izjājis cauri birzei un vairs nebija saskatāms, piegāja klāt savam kalpam Andresam un teica:

—     Nāc šurp, mans dēls, jo es gribu samaksāt, ko tev esmu parādā, kā to man pavēlēja pārestību atriebējs.

—      Goda vārds, — teica Andress, — jūsu žēlastībai jāizpilda tas, ko pavēlēja labais bruņinieks, lai viņš dzīvo tūkstoš gadu — šis drošsirdīgais un taisnais soģis, un, ja jūs man nesamaksāsiet, tad zvēru pie svētā Roka, ka viņš atgriezīsies un izdarīs to, ko solīja.

—     Arī es to zvēru, — atteica zemnieks, — bet mīlu tevi tik ļoti, ka gribu palielināt parādu, lai pieaugtu samaksa.

Un, sagrābis zēnu pie rokas, viņš to atkal piesēja pie ozola un sita tik ilgi, līdz tas gandrīz pamira.

—     Sauciet nu, seņjor Andres, — teica zemnieks, — pārestību atriebēju, jūs redzēsiet, ka viņš šo pārestību neatriebs, lai gan man šķiet, ka neesmu jums vēl pietiekami pārestības nodarījis, jo man ir liela vēlēšanās jums dzīvam novilkt ādu, no kā jūs tik ļoti baidījāties.

Bet beidzot viņš to atraisīja un atļāva viņam iet meklēt soģi, lai tas izpildītu savu spriedumu. Andress aizgāja sadrūmis, zvērēdams, ka uzmeklēs Lamančas drošsirdīgo donu Kihotu un izstāstīs viņam visos sīkumos notikušo un ka tas piespiedīs saimnieku atmaksāt viņam septiņkārtīgi; tomēr viņš aizgāja raudādams, bet viņa saimnieks palika smiedamies. Šādā veidā bija pārestību izlīdzinājis drošsirdīgais dons Kihots, kas, ārkārtīgi sajūsmināts par notikušo, domāja, ka visai laimīgi un cildeni iesācis savas bruņinieka gaitas, un, ļoti apmierināts pats ar sevi, jāja uz savu ciematu, runādams pusbalsī:

— Tu tiešām vari saukties laimīgākā no visām sievietēm, kas tagad dzīvo uz zemes, tu skaistākā starp skaistākajām, daiļā Tobosas Dulsineja, jo liktenis tev lēmis turēt savā kalpībā, pakļaujot savai gribai un vēlmēm, tik drosmīgu un slavenu bruņinieku, kāds ir un bus Lamančas dons Kihots, kas, kā to visa pasaule zina, tikko vakar iesvētīts bruņinieka kārtā un šodien jau izlīdzinājis lielāko ļaunumu un pārestību, ko radījuši netaisnīgums un cietsirdība, šodien viņš izrāva pātagu no kāda nežēlīga ļaundara rokām, kas netaisnīgi pēra nevarīgu bērnu.

Šai brīdī viņš tuvojās vietai, kur krustojās četri ceļi, un tūlīt viņam ienāca prātā, ka klaiņojošie bruņinieki mēdz krustceļos apstāties un pārdomāt, kādu ceļu tiem izvēlēties; sekodams viņu piemēram, viņš kādu laiku palika uz vietas un, krietni pārdomājis, palaida vaļā Rosinantes pavadas, pakļaudams savu gribu zirga gribai, kas, ļaudamies savai pirmajai tieksmei, — izvēlējās ceļu uz savu stalli. Nojājis gandrīz divas jūdzes, dons Kihots ieraudzīja lielu ļaužu baru; kā viņš vēlāk uzzināja, tie bija Tolēdo tirgotāji, kas devās uz Mursiju iepirkt zīdu. Viņi bija seši un jāja, pacēluši savus saulessargus; viņus pavadīja četri kalpi jāšus un trīs mūļu dzinēji kājām.

Tos iztālēm ieraudzījis, dons Kihots tūlīt iedomājās, ka viņam būs jauns piedzīvojums, un, lai atdarinātu, cik iespējams, savās grāmatās lasīto, viņam šķita tuvojamies īstais brīdis izdarīt vienu no nodomātajiem darbiem. Un viņš ar drosmīgu un lepnu izskatu stingri saslējās kāpšļos, ciešāk satvēra šķēpu, pacēla vairogu sev pie krūtīm un apstājās ceļa vidū, sagaidīdams klaiņojošos bruņiniekus, jo par tādiem viņš uzskatīja tirgotājus; un, kad tie bija jau tik tuvu, ka varēja viens otru redzēt un dzirdēt, dons Kihots pacēla balsi un ar augstprātīgu izteiksmi sacīja:

—     Jūs visi paliksiet šeit stāvam, kamēr atzīsiet, ka pasaulē nav skaistākas jaunavas par Lamančas ķeizarieni, par nesalīdzināmo Tobosas Dulsineju.

Dzirdēdami tādus vārdus un redzēdami dīvaino cilvēku, kas tos izrunāja, tirgotāji apstājās; pēc šiem vārdiem un svešinieka izskata viņi noprata, ka tas ir ārprātīgs, bet vēlējās piesardzīgi noskaidrot, kāpēc viņš prasa no tiem šādu atzinumu, un viens no tirgotājiem, kas bija mazliet zobgalis un ļoti asprātīgs, viņam teica:

—     Seņjor bruņiniek, mēs nepazīstam šo labo seņjoru, par kuru jūs runājat, parādiet mums viņu, un, ja tā tiešām būs tik skaista, kā jūs to apgalvojat, mēs labprāt un nepiespiesti atzīsim patiesību, kuru jūs no mums prasāt.

—     Ja es jums viņu parādīšu, — iebilda dons Kihots, — kads nopelns jums būs atzīt tik acīm redzamu patiesību? Svarīgi ir, lai, viņu neredzējuši, jūs viņas skaistumam ticētu, to atzītu, apliecinātu, apzvērētu un aizstāvētu; ja ne, tad es jūs izaicinu kaujā, nekaunīgie un augstprātīgie ļaudis, stājieties man pretim viens pēc otra, kā to pavēl bruņniecības noteikumi, vai arī uzbrūciet visi reizē, kā tas parasts pie jums līdzīgiem nejēdzīgiem salašņam, es jūs sagaidu un ticu taisnībai, kas ir manā pusē.

—     Seņjor bruņiniek, — atbildēja tirgotājs, — es lūdzu jūsu žēlastību visu šo klātesošo prinču vārdā, lai mēs neapgrūtinātu savu sirdsapziņu, atzīdami kaut ko, ko nekad neesam ne redzējuši, ne dzirdējuši, un varbūt tādējādi nenodarītu pāri Alkarijas un Estremadūras ķeizarienēm un karalienēm, tad prasām, lai jūsu žēlastība parādītu mums kādu šās seņjoras ģīmetni, ja arī tā būtu tikai kviešu grauda lielumā, jo pēc viena dzīpara var spriest par visu kamolu, un, ja mēs būsim droši un pārliecināti, tad arī jūsu žēlastība būs apmierināts un gandarīts. Man šķiet, mēs jau tagad esam tik ļoti viņas pusē, ka pat tad, ja ģīmetnē viņai viena acs izrādītos greiza un no otras izplūstu cinobrs un sērs, mēs tomēr, lai izpatiktu jūsu žēlastībai, teiksim tai par labu visu, ko jūs vēlaties.

—     Nekas tāds no viņas neizplūst, nekrietnais nelieti, — atbildēja dons Kihots, iedegdamies dusmās, — nekas neizplūst, es saku, kā vien ambra un muskuss, un viņa nav ne greiza, ne kupraina, bet taisnāka par Gvadaramas vārpstu; taču jūs man samaksāsiet par lielajiem zaimiem, ko izteicāt par manas seņjoras nesalīdzināmo skaistumu.

To teikdams, viņš ar noliektu šķēpu metās tik ārprātīgās dusmās uz runātāju, ka pārdrošajam tirgotājam būtu klājies plāni, ja laimīgā kārtā Rosinante ceļa vidū nebūtu klupis un pakritis. Zirgs pakrita, un viņa kungs aizvēlās pa lauku labu gabalu sānis; tas gan gribēja piecelties, bet nekādi nevarēja — tik ļoti viņu traucēja šķēps, vairogs, pieši, bruņu cepure un viss viņa senlaicīgā apbruņojuma smagums. Velti pūlēdamies piecelties, viņš joprojām runāja:

*— Nebēdziet, gļēvuļi! Pagaidiet, nožēlojamais vergu dzimums! Tā nav mana vaina, ka guļu te garšļaukus zemē, bet gan mana zirga vaina.

Viens no mūļu dzinējiem, kas nebija visai labsirdīgs, izdzirdējis nabaga pakritušo runājam tik izaicinošus vārdus un nevarēdams tos paciest, nolēma tam atbildēt ar belzienu pa ribām. Piesteidzies tam klāt, viņš sagrāba tā šķēpu un, salauzis to gabalos, sāka ar vienu no tiem tā dauzīt donu Kihotu, ka, par spīti viņa bruņām, samala viņu miltos. Tirgotāji sauca, lai viņš tik daudz nesitot, bruņinieku un liekot viņu mierā, bet mūļu dzinējs aizrāvies gribēja spēli novest līdz galam un izgāzt visas savas dusmas; arī atlikušos šķēpa gabalus viņš sadauzīja pret nelaimīgo pakritušo varoni, kurš pat zem sitienu krusas, kas gāzās pār viņu, necieta klusu, bet izkliedza draudus debesīm, zemei un tiem, kas tam šķita ļaundari.

Beidzot mūļu dzinējs pagura, un tirgotāji turpināja savu ceļu, visu laiku runādami par nabaga sadauzīto bruņinieku. Tas, redzēdams, ka palicis viens, no jauna sakustējās, lai izmēģinātu, vai varēs piecelties; bet, ja viņš to nespēja tad, kad bija sveiks un vesels, kā viņš to būtu iespējis, līdz nāvei sadauzīts? Un tomēr viņš sev vēl šķita laimīgs, domādams, ka šādas nelaimes parasti gadās klaiņojošiem bruņiniekiem, turklāt viņš visu vainu uzvēla savam zirgam; piecelties viņš nespēja, tik ļoti tam sāpēja viss ķermenis.

V NODAĻA, KURA TURPINĀS STĀSTS PAR MŪSU BRUŅINIEKA NELAIMI

Sajuzdams, ka tiešām nespēj pakustēties, viņš nolēma ķerties pie sava parastā līdzekļa, proti: atcerēties kādu vietu no savām grāmatām, un viņa ārprāts tam izsauca atmiņā notikumu ar Balduīnu un Mantujas marķīzu*, kad Karloto bija ievainoto Balduīnu atstājis kalnos: šis stāsts bija labi pazīstams bērniem, nebija gluži svešs jaunekļiem, un to cienīja veci ļaudis, kas tam pat ticēja, un tomēr šis stāsts nebija patiesāks par Muhameda brīnumiem. Donam Kihotam šķita, ka tajā attēlotie notikumi pilnīgi atbilst viņa pašreizējam stāvoklim; un, dziļi saviļņots, viņš sāka valstīties pa zemi un, vāji dvašodams, skandēja vārdus, ko it kā teicis ievainotais meža bruņinieks:

Kur tu esi, seņjora mana, Vai zini sāpes, ko ciešu es? Jeb vai mani tev mīlēt gana Un tu viltu sev sirdī nes?

Un viņš turpināja skandēt romanci līdz šādām vārsmām:

Ai, cēlais marķīz no Mantujas, Mans seņjor un mans tēvoci!

Liktenim labpatikās, ka tam, runājot šīs vārsmas, garām gāja kāds zemnieks no viņa ciemata, viņa kaimiņš, kas bija aizvedis kviešus uz dzirnavām; tas, redzēdams zemē pakritušo cilvēku, pienāca tam klāt un vaicāja, no kurienes viņš esot un kas viņam vainas, ja tas tik žēlabaini vaidot. Dons Kihots, protams, iedomājās, ka tas ir Mantujas marķīzs, viņa tēvocis, un tāpēc neatbildēja viņam neko citu, kā vien turpināja skandēt savu romanci un tādā veidā pastāstīja par savām nelaimēm un par ķeizara dēla mīlu pret tā sievu, tieši kā to apdzied romance.

Zemnieks izbrīnījies noklausījās šos murgojumus, tad noņēma tam bruņu cepures aizlaidni, ko sitieni bija salauzuši gabalos, un noslaucīja viņa putekļiem apklāto seju; to notīrījis, zemnieks tūlīt viņu pazina un iesaucās:

— Seņjor Kihāna, — tā viņu sauca, kamēr vēl bija pie pilna saprāta un no miermīlīga idalgo nebija vēl pārvērties par klaiņojošu bruņinieku, — kas jūs novedis šādā stāvoklī?

Bet dons Kihots uz visiem jautājumiem atbildēja ar savu romanci. To redzēdams, krietnais zemnieks ļoti rūpīgi noņēma tam krūšu un plecu bruņas, lai pārliecinātos, vai viņš nav ievainots, bet neatrada ne asiņu, ne ievainojumu. Tad viņš to pacēla no zemes un ar lielām pūlēm uzsēdināja uz sava ēzeļa, jo tas viņam šķita rāmāks jājamlops. Savācis visus ieročus, pat salauztā šķēpa gabalus, viņš tos piesēja pie Rosinantes segliem, satvēra zirga un ēzeļa pavadas un devās uz sava ciemata pusi, pārdomādams tos murgojumus, ko bija sarunājis dons Kihots; bet ari dons Kihots bija kļuvis domīgs, jo pavisam saberzts un sadauzīts viņš ar pūlēm noturējās ēzelim mugurā un šad tad raidīja nopūtas pret debesim; tas pamudināja zemnieku atkal apjautāties, kas viņam vainas, bet pats nelabais bruņiniekam modināja atmiņā stāstus, kas atgādināja viņa paša piedzīvojumus, un, aizmirsis Balduīnu, viņš atcerējās mauru Abindaraesu*, kuru Antekeras pilskungs Rodrigo de Narvaess* bija sagūstījis un atvedis savā pilī. Un, kad zemnieks atkal apjautājās, kā viņš jūtoties un kas tam sāpot, viņš tam atbildēja ar tiem pašiem vārdiem un izteicieniem, ar kādiem sagūstītais Abenserahe* bija atbildējis Rodrīgo de Narvaesam, tādā pašā veidā, kā dons Kihots to bija lasījis Horhes de Montemajora «Diānā», kur šis notikums aprakstīts; viņš to tik veikli pielāgoja sev, ka zemnieks domās raidīja pie velna visus šos blēņu stāstus, no kuriem viņš saprata, ka viņa kaimiņš sajucis prātā, un paātrināja soļus, lai ātrāk nokļūtu ciematā un atbrīvotos no garlaicības, ko viņā radīja dona Kihota garā runa. To nobeigdams, bruņinieks teica:

—     Tagad ziniet, jūsu žēlastība don Rodrīgo de Narvaes, ka skaistā Harifa, par kuru runāju, tagad ir daiļā Tobosas Dulsineja, kuras dēļ esmu veicis, joprojām veicu un vēl veikšu visslavenākos bruņinieku varoņdarbus, kādi pasaulē nav redzēti, kādus neredz un vairs neredzēs.

Tad zemnieks atbildēja:

—     Saprotiet, žēlīgais seņjor, ka es, nabaga grēcinieks, neesmu ne dons Rodrīgo de Narvaess, ne Mantujas marķīzs, bet esmu Pedro Alonso, jūsu kaimiņš, un jūsu žēlastība nav ne Balduīns, ne Abindaraess, bet godājamais idalgo seņjors Kihāna.

—     Es zinu, kas es esmu, — atbildēja dons Kihots, — un ka es varētu būt ne tikai tie, kurus minēju, bet varētu aizvietot visus Divpadsmit Francijas Pērus* un Deviņus Slavas vīrus*, jo visi tie varoņdarbi, ko viņi paveikuši kopā un katrs atsevišķi, nevar nekādi līdzināties manējiem.

Sādi un līdzīgi sarunādamies, viņi pievakarē tuvojās ciematam; bet zemnieks gribēja nogaidīt, līdz iestāsies tumsa, lai neviens neredzētu sadauzīto idalgo tik bēdīgā izskatā jājam uz ēzeļa. Kad bija pienācis gaidītais brīdis, viņš ienāca ciematā un devās uz dona Kihota māju, kur valdīja vispārīgs satraukums, jo bija ieradušies ciemata priesteris un bārddzinis, abi lieli dona Kihota draugi, kuriem viņa saimniece pilnā balsī stāstīja:

—     Ko jūs teiksiet, žēlīgais seņjor licenciвt* Pero Peres (tā sauca priesteri), par mana seņjora nelaimi? Ir jau trīs dienas, kopš viņš pazudis līdz ar zirgu, vairogu, šķēpu un bruņām. Es nelaimīgā! Tagad saprotu, — un tā ir tikpat skaidra patiesība kā tā, ka esmu dzimusi, lai mirtu, — ka šīs sasodītās bruņinieku grāmatas, kuras viņš tik ārkārtīgi daudz lasīja, viņam sajaukušas prātu: tagad atceros, ka dzirdēju viņu vairākkārt izsakām vēlēšanos pašam kļūt par klaiņojošu bruņinieku un doties pasaulē meklēt piedzīvojumus. Lai sātans un Baraba parauj šādas grāmatas, kas pazudinājušas vissmalkāko saprātu visā Lamančā!

Māsasmeita teica to pašu un vēl piebilda:

—     Ziniet, seņjor meistar Nikolas (tā sauca bārddzini), ka dažreiz seņjors tēvocis divas diennaktis no vietas lasīja šīs nelāgās piedzīvojumu grāmatas, beidzot nometa grāmatu, satvēra rokā šķēpu un sāka durstīt sienas, un, kad ļoti pagura, teica, ka esot nogalinājis četrus milžus torņu lielumā, un savus noguruma sviedrus dēvēja par asinīm, kas plūstot no kaujā iegūtajām brūcēm, tad izdzēra lielu kausu svaiga ūdens, atspirga un nomierinājās, teikdams, ka šis ūdens esot kāds ļoti dārgs dzēriens, ko tam atnesis gudrais Eskife — liels burvis un viņa draugs. Bet es esmu vainīga pie visa, jo neziņoju jums, žēlīgie seņjori, par sava seņjora tēvoča neprātībām, lai jūs viņam palīdzētu un neļautu aiziet tik tālu, cik viņš tagad aizgājis, — jūs būtu sadedzinājuši šīs bezdievīgās grāmatas, kuru viņam ir tik daudz un kuras visas pelnījušas ķecerības sārtu.

—     Es saku to pašu, — teica priesteris, — un apsolu jums, ka nepaies ne diena, kad sarīkosim publisku autodafē un iemetīsim tās ugunī, lai tās šo grāmatu lasītājus nepamudinātu darīt to, ko tagad dara mūsu labais draugs.

Visu to noklausījās zemnieks un dons Kihots, un zemnieks, tagad pilnīgi pārliecinājies par sava kaimiņa kaiti, sāka skaļi saukt:

—     Atveriet durvis, jūsu labdzimtības, seņjoram Balduīnam un seņjoram Mantujas marķīzam, kas nāk smagi ievainots, un seņjoram mauram Abindaraesam, ko sagūstītu ved drosmīgais Rodrīgo de Narvaess, Antekeras pilskungs.

Dzirdot šo saucienu, visi izskrēja laukā, un, tā kā vīrieši pazina savu draugu, bet sievietes savu kungu un tēvoci, kas vēl sēdēja uz ēzeļa, nespēdams nokāpt, tad visi steidzās viņu apskaut. Viņš sacīja:

—     Pagaidiet, esmu smagi ievainots sava zirga vainas dēļ; aiznesiet mani gultā un, ja iespējams, ataiciniet gudro Urgandu, lai tā dziedinātu un pārsietu manas brūces!

—     Redziet, kāda nelaime, — iesaucās saimniece, — vai mana sirds man neteica, ar kādu kāju klibo mans kungs! Kāpiet vien zemē, jūsu žēlastība, mēs jūs pratīsim izdziedināt šeit arī bez šīs Urķenes. Lai simtkārt nolādētas ir bruņniecības grāmatas, kas tik tālu novedušas jūsu žēlastību!

Tad tie ienesa viņu gultā, gribēja apskatīt un pārsiet viņa brūces, taču nevienu neatrada, bet viņš teica, ka ticis viscaur sadragāts, kad nogāzies ar savu zirgu Rosinanti cīniņā pret desmit milžiem, visbriesmīgākajiem un pārdrošākajiem, kādi vien atrodami uz zemes.

— Tā, tā, — sacīja priesteris, — arī milži piedalās šai spēlē? Dievs sodi, ja es tos nesadedzināšu rīt, pirms iestāsies nakts!

Viņi sāka iztaujāt donu Kihotu, bet tas negribēja atbildēt, tikai prasīja, lai dodot tam paēst un Jaujot izgulēties, kas viņam tagad esot vissvarīgākais. Viņa vēlēšanos izpildīja un sīki iztaujāja zemnieku par to, kā viņš atradis donu Kihotu. Tas visu pastāstīja, arī blēņas, kuras bruņinieks bija runājis satikšanās brīdī un atceļā, tādēj licenciātam radās vēl lielāka vēlēšanās izpildīt savu nodomu. Otrā dienā viņš aizgāja pie sava drauga — bārddziņa Nikolasa un kopā ar viņu devās uz dona Kihota māju.

VI NODAĻA. PAR LIELO UN JAUTRO APSKATI, KO PRIESTERIS UN BĀRDDZINIS IZDARĪJA MŪSU ATJAUTĪGĀ IDALGO BIBLIOTĒKĀ

Viņš vēl aizvien gulēja. Priesteris palūdza māsasmeitai tās istabas atslēgas, kurā glabājās grāmatas — visa ļaunuma cēlonis, un viņa tās tiem visai labprāt iedeva; visi saimnieces pavadībā iegāja istabā un tur atrada vairāk nekā simt lielu grāmatu ļoti labos iesējumos un citas mazākas grāmatas; tās ieraudzījusi, saimniece steidzīgi izgāja no istabas un tūlīt atgriezās, nesdama trauku ar svētītu ūdeni un slacekli, sacīdama:

—     Lūdzu, jūsu žēlastība seņjor licenciвt, apslaciniet šo istabu, lai kāds no tiem daudzajiem burvjiem, kas mīt šajās grāmatās, arī mūs neapbur, atriebdamies par to, ka gribam tos izdeldēt no pasaules!

Licenciāts pasmējās par saimnieces vientiesību un lūdza bārddzini viņam pasniegt grāmatas citu pēc citas, lai pārbaudītu to saturu, jo varēja atrasties dažas, kas nebūtu pelnījušas uguns sodu.

—     Nē, — teica māsasmeita, — neviena no tām nepelna piedošanas, jo tās visas ir ļaundares: vislabākais būtu tās izsviest pa logu pagalmā, samest kaudzē un pielaist tām uguni, un, ja tā ne, tad aiznesīsim tās lopu aplokā un sakursim sārtu tur, — tad mūs netraucēs dūmi.

To pašu sacīja saimniece: viņas abas vēlējās šo nevainīgo grāmatu nāvi; bet priesteris uzstāja, ka vispirms esot jāizlasa grāmatu virsraksti.

Pirmais, ko viņam meistars Nikolass ielika rokās, bija «Gallijas Amadiss četras dalās»; priesteris teica:

—     Tā ir zīmīga sagadīšanās, jo esmu dzirdējis, ka tā esot pirmā bruņinieku grāmata, kas iespiesta Spānijā, visu šādu grāmatu pirmsākums un avots, un man liekas, ka šādas ļaundabīgas sektes pamatlicēja bez žēlastības sodāma ar sadedzināšanu.

—     Nē, seņjor, — teica bārddzinis, — esmu dzirdējis, ka tā esot labākā grāmata no visām, kas sarakstītas šai žanrā, un kā sava veida retums tā būtu jāapžēlo.

—     Jums taisnība, — teica priesteris, — šā iemesla dēļ pagaidām dāvāsim tai dzīvību. Apskatīsim otro, kas tai stāv blakus!

—     To sauc «Esplandjana varoņdarbi»*, — sacīja bārddzinis,

—    stāsts par Gallijas Amadisa likumīgo dēlu.

—      Patiesību sakot, — teica priesteris, — tēva nopelnus nevar attiecināt uz dēlu: ņemiet to, seņjora saimniece, atveriet logu un izsviediet sētā, lai tā rada pamatu tai grāmatu kaudzei, kuru metīsim sārtā!

Saimniece to darīja ar lielu labpatiku, un labais Esplandjans izlidoja sētā, lai tur pacietīgi gaidītu uguni, kas tam draudēja.

—      Nākošo! — teica priesteris.

—      Tagad nāk «Grieķijas Amadiss»*, — sacīja bārddzinis,

—    man liekas, ka šai plauktā ir sakopoti visi Amadisa ciltij piederīgie.

—     Lai tie visi dodas sētā, — teica priesteris, — par to, ka varu sadedzināt karalieni Pintikinestru un ganu Darinelu ar viņa eklogām un visiem viņa autora velnišķīgi sačokurotajiem prātojumiem, esmu ar mieru sadedzināt pats savu miesīgu tēvu, ja viņš man parādītos klaiņojoša bruņinieka izskatā.

—     Tāpat domāju ari es, — teica bārddzinis.

—      Un arī es, — piebilda māsasmeita.

—      Ja tas ir tā, — teica saimniece, — dodiet tik šurp, lai izmetu visus sētā!

Saņēmusi krietnu daudzumu grāmatu, viņa tās, taupīdama kāpnes, izsvieda laukā pa logu.

—     Kas ir šis brangais sējums? — vaicāja priesteris.

—      Tas ir «Lauras dons Olivants», — atbildēja bārddzinis.

—     Šās grāmatas autors, — sacīja priesteris, — ir tas pats, kas sacerējis «Puķu dārzu», un, atklāti sakot, es nezinu, kura no abām grāmatām ir patiesāka vai, pareizāk sakot, — ma^āk melīga; es tikai varu teikt: šī grāmata dosies sētā savas muļķības un iedomības dēļ.

—      Nākošā ir «Irkānijas Florismarts»*, — sacīja bārddzinis.

—     Tātad šeit ir arī seņjors Florismarts? — iesaucās priesteris.

—    Varu apgalvot, ka arī viņš ātri nonāks sētā, neraugoties uz savu dīvaino piedzimšanu un izslavētajiem piedzīvojumiem, kas aprakstīti tik cietā un sausā stilā, ka neko citu nepelna; metiet viņu sētā un vēl šo piedevām, seņjora saimniece!

—      Ļoti labprāt, mans seņjor, — atbildēja viņa un ar lielu prieku izpildīja to, kas viņai tika pavēlēts.

—      Šeit ir «Bruņinieks Platirs», — teica bārddzinis.

—      Tā ir veca grāmata, — piebilda priesteris, — bet es tanī neatrodu nekā tāda, kas pelnītu žēlastību; lai tā dodas līdzi citām bez jebkādām ierunām!

Tā arī notika. Atvēruši nākošo grāmatu, tie ieraudzīja tās virsrakstu: «Krusta bruņinieks».

—      Šā svētā nosaukuma dēļ varētu šai grāmatai piedot tās vientiesību; bet var tikpat labi teikt, ka aiz krusta slēpjas velns; metīsim to ugunī!

Paņēmis vēl vienu grāmatu, bārddzinis teica:

—      Šeit ir «Bruņniecības spogulis»*.

—      Pazīstu šo cienījamo grāmatu, — sacīja priesteris, — tur darbojas Montalvanas seņjors Reinaldoss ar saviem draugiem un biedriem, kas ir lielāki blēži par Kako, un Divpadsmit Francijas Pēri ar savu patiesīgo vēsturnieku Tirpēnu*; patiesību sakot, es gribētu tos sodīt tikai ar mūžīgu izraidīšanu, jo tie ierosinājuši Mateo Bojardo* slaveno sacerējumu, no kura savukārt ņēmis metus savai poēmai kristīgais dzejnieks Lodoviko Ariosto; un, ja es šo pēdējo atradīšu šeit un ja izrādīsies, ka viņš nerunā savas tautas valodā, tad es nejutīšu pret viņu nekādu cieņu, bet, ja viņš runā savā dzimtajā valodā, tad uzlikšu grāmatu sev uz galvas*.

—      Man viņš ir itāliešu valodā, — teica bārddzinis, — bet es to nesaprotu.

—      Ir labi, ka jūs to nesaprotat, — atbildēja priesteris, — mēs to piedotu arī seņjoram kapteinim, jo tad tas nebūtu Ariosto pārtulkojis Spānijā un padarījis viņu par kastīlieti; tā viņa darbs zaudējis daudz no savas dabiskās vērtības, un to pašu izdarīs visi tie, kas gribēs pārtulkot dzejas grāmatas citā valodā, ar visām savām pūlēm un veiklību tie nekad neaizsniegs to pilnību, kas šiem darbiem piemīt viņu pirmreizējā piedzimšanā. Vārdu sakot, šī grāmata un visas grāmatas par franču dzīvi, kuras šeit atradīsim, jāiemet izžuvušā akā, un lai tās tur guļ tik ilgi, kamēr izdomāsim, ko ar tām darīt, atskaitot «Bernardo del Karpio», kas te kaut kur slēpjas, un vēl vienu grāmatu, sauktu «Ronsevala», — ja tās nokļūs manās rokās, es tās tūdaļ nodošu saimnieces rokās, un viņa tās bez žēlastības iemetīs uguns skavās.

Bārddzinis tam piekrita un atzina šo rīcību par labu un ļoti lietderīgu, jo zināja, ka priesteris ir tik krietns kristietis un tik liels patiesības draugs, ka nekādi pasaules labumi to nepiespiestu runāt nepatiesību. Atvēris citu grāmatu, viņš ieraudzīja, ka tā ir «Olīvas Palmerīns», bet blakus tai atradās «Anglijas Palmerīns». Izlasījis virsrakstus, licenciāts sacīja:

—      Šī Olīva tūdaļ jāsašķaida un jāsadedzina, lai no tās pat pelni nepaliktu, bet šī Anglijas Palma jāuzglabā kā retums un tai jāizgatavo šķirstiņš, līdzīgs tam, ko Aleksandrs atrada starp Dārijam atņemtajām mantām, ko viņš paturēja, lai tanī uzglabātu dzejnieka

Homēra darbus. Ši gramata, dārgais seņjor, pelna ievērību divu iemeslu dēļ: pirmkārt, tā pati par sevi ir ļoti laba, otrkārt, kā dzird, to esot sarakstījis kads gudrs Portugāles karalis. Visi piedzīvojumi Miraguardas pilī tur attēloti priekšzīmīgi un ar lielu māku, tās stils ir smalks un skaidrs, sarunas ļoti piemēroti un sapratīgi izteic personu raksturu. Tāpēc, ja jūs tam piekrītat, seņjor meistar Nikolas, tad lai šī grāmata un Gailijas Amadiss neiekļūst ugunī, bet visas pārējās bez jebkādas tālākas pārbaudes un apskates lai iet bojā.

—     Nē, draugs seņjor, — atbildēja bārddzinis, — man pašlaik rokas ir slavenais «Dons Beljaniss».

—     Viņam par šās grāmatas otro, trešo un ceturto daļu, — piebilda priesteris, — vajadzētu iedot mazliet rabarberu caurejai, lai viņu atbrīvotu no pārmērīgās žultainības, turklāt noteikti jāizmet viss, kas attiecas uz Slavas pili, un citas vēl lielākas aplamības, tāpēc atliksim soda termiņu un, ņemot vērā to, cik viņš labosies, izteiksim žēlīgu vai bargu spriedumu. Pagaidām glabājiet to, draugs, savā mājā, bet nedodiet nevienam lasīt!

—     Ar lielāko prieku, — atbildēja bārddzinis.

Un, negribēdams sevi vairāk apgrūtināt ar bruņinieku grāmatu nosaukumu lasīšanu, pavēlēja saimniecei paņemt visus lielos sējumus un izsviest tos sētā.

Tas netika sacīts ne muļķei, ne kurlai, bet sievai, kurai vairāk patika dedzināt grāmatas nekā aust lielu un smalku audeklu, un tāpēc, sagrābusi astoņas grāmatas reizē, viņa tās izsvieda pa logu. Bet, tā kā viņa bija paņēmusi pārāk daudz, viens sējums nokrita pie bārddziņa kājām, kuram iegribējās palūkoties, kā sauc šo grāmatu, un viņš izlasīja: «Stāsts par slaveno bruņinieku Tirantu Balto».

—      Pasargi dievs, — iesaucās priesteris stiprā balsī, — arī Tirants Baltais ir šeit! Dodiet man to šurp, draugs, jo varu teikt, ka atradu tanī apmierinājuma avotu un neizsmeļamu laika kavēkli. Tur attēloti drošsirdīgais bruņinieks Montalvanas dons Kirieleisons, viņa brālis Montalvanas Tomass un bruņinieks Fonseka, aprakstīta varonīgā Tiranta cīņa ar dogu un jaunavas Plaserdemivīdas atjautības, atraitnes Reposadas mīlas dēkas un viltības un seņjoras ķeizarienes mīla pret viņas pāžu Ipolitu. Teikšu jums taisnību, draugs seņjor, ka stila ziņā tā ir labākā grāmata pasaulē: bruņinieki tur ēd un guļ, un mirst savās gultās, un raksta testamentus pirms nāves, tie dara vēl daudz ko citu, kas šāda veida grāmatās parasti nav atrodams. Tomēr ar visu to varu jums teikt, ka šās grāmatas sacerētājs, neviena nepiespiests, sarakstījis tur bez vajadzības tik daudz muļķību, ka pelnījis, lai viņu uz visu mūžu notiesātu spaidu darbos galerās. Paņemiet to līdz mājās, izlasiet un pārliecinieties, ka esmu jums sacījis patiesību!

—     Lai notiek tā, — atbildēja bārddzinis, — bet ko mēs darīsim ar atlikušajām mazajām grāmatām?

—     Šīs grāmatas, — teica priesteris, — acīm redzot, ir nevis bruņinieku stāsti, bet dzejas.

Uzšķīris vienu, viņš ieraudzīja, katāirHorhes de Montemajora «Diāna»*, un teica (domādams, ka pārējās grāmatas ir līdzīga satura):

—      Sīs grāmatas nav pelnījušas, lai tās sadedzinātu kā pārējās, jo tās nav nodarījušas un ari nenodarīs tādu Jaunumu kā bruņinieku stāsti, tās ir prātīgas un nekaitīgas grāmatas.

—      Ak, seņjor! — teica māsasmeita. — Būtu labāk, ja jūsu žēlastība tās liktu sadedzināt kā pārējās, jo var notikt, ka mans tēvocis, izveseļojies no savas bruņinieku slimības, lasīdams šīs grāmatas, iedomāsies kļūt par ganu un sāks klīst pa mežiem un pļavām dziedādams un stabulēdams vai, vēl ļaunāk, — gribēs kļūt par dzejnieku, kas, kā saka, esot nedziedināma un lipīga slimība.

—       Sai jaunavai ir taisnība, — teica priesteris, — un būtu labi turpmāk novākt mūsu draugam no ceļa šo šķērsli un varbūtējo piedauzības akmeni. Ja runājam par Montemajora Diānu*, tad, man šķiet, to nevajadzētu sadedzināt, bet tikai izņemt no tās visu, kas attiecas uz gudro Felisiju un apburto ūdeni, un gandrīz visus garākos dzejojumus: atstāsim tai uz labu laimi prozu un godu būt pirmajai starp līdzīgām grāmatām.

—      Nākošā, — teica bārddzinis, — ir tā saucamā «Otrā Diāna», kuru sarakstījis Salmantīno, un vēl viena grāmata ar tādu pašu nosaukumu, kuras autors ir Hils Polo.

—      Salmantīno Diāna, — atbildēja priesteris, — lai pavada pārējās un palielina notiesāto skaitu sētā, bet Hila Polo Diāna jāuzglabā, it kā to būtu sacerējis pats Apollons. Bet tagad pasteigsimies, draugs seņjor, jo ir jau vēls.

—      Šo grāmatu, — teica bārddzinis, atvērdams nākošo, — sauc «Desmit grāmatas par mīlas laimi», kuras sacerējis sardīniešu dzejnieks Antonio de Lofraso.

—      Zvēru pie sava garīdznieka amata, — iesaucās priesteris, — kopš Apollons saucas par Apollonu, mūzas par mūzām un dzejnieki par dzejniekiem, nav sacerēta tik jauka un neprātīga grāmata kā šī, tā ir šai žanrā visvērtīgākais un visretākais sacerējums, kāds jebkad parādījies pasaulē, un, kas to nav lasījis, tas tiešām nav nekad lasījis neko gaumīgu. Dodiet to man šurp, mans draugs, — es par to priecāšos vairāk, nekā ja man uzdāvinātu Florences zīda sutanu.

Viņš ar vislielāko patiku nolika grāmatu sāņus, bet bārddzinis turpināja, sacīdams:

—      Tālāk seko «Ibērijas gans», «Enāresas nimfas» un «Atbrīvošanās no greizsirdības maldiem»*.

—      Ar tām nekas cits nav darāms, — sacīja priesteris, — kā vien tās jānodod saimnieces pasaulīgajām rokām, bet nevaicājiet man, kādēļ, citādi mēs nekad nebeigsim.

—      Tagad nāk «Filidas gans».

—      Tas nav gans, — teica priesteris, — bet ļoti smalkjūtīgs galminieks, — uzglabāsim to kā retu dārgumu!

—      Šo biezo sējumu, — turpināja bārddzinis, — sauc «Dažādu dzejojumu krātuve».

—      Ja to nebūtu tik daudz, — sacīja priesteris, — mēs tos vairāk cienītu: no šās grāmatas jāizravē un jāizmēž viss mazvērtīgais, kas tur sastopams līdzās augstvērtīgajam. Uzglabāsim to, tāpēc ka tās autors ir mans draugs, un aiz cieņas pret citiem daudz varonīgākiem un diženākiem darbiem, ko viņš sarakstījis.

—     Nākošā, — turpināja bārddzinis, — saucas Lopesa Maldonādo «Dziesmas».

—     Arī šās grāmatas autors, — piebilda priesteris, — ir man liels draugs, un, kad viņš pats dzied savas vārsmas, tās visi klausītāji apbrīno; tās dziedot, viņš ar balss maigumu visus apbur. Viņa eklogas ir pārāk garas, bet laba jau nekad nav par daudz; uzglabāsim šo grāmatu starp izraudzītajām! Bet kas tā par grāmatu tai blakus?

—      Migela de Servantesa «Galateja»', — atbildēja bārddzinis.

—     Šis Servantess ir jau daudzus gadus mans draugs, un es zinu, ka nelaimēs tam lielāka pieredze nekā dzejā. Tomēr viņa gramatā ir laba izdoma; viņš dod nelielas cerības, bet neko nenobeidz; gaidīsim apsolīto otro daļu, varbūt viņš labosies un izpelnīsies iecietību, kas tagad tam liegta, bet līdz tam laikam turiet to ieslēgtu savā mājā.

—     Ar lielāko prieku, draugs seņjor, — atbildēja bārddzinis.

—     Un tagad seko visas trīs kopā dona Alonso de Erisiļjas «Araukāna»", Kordovas tiesneša Huana Rufo «Austriāda» un Valensijas dzejnieka Kristobala de Viruesa «Monserrals»*.

—     Šīs trīs grāmatas, — sacīja priesteris, — ir labākās, kas spāniešu valodā sarakstītas heroiskā dzejā, un tās var sacensties ar visslavenākajām šā žanra itāliešu grāmatām; saglabāsim tās kā viskrāšņākos spāniešu dzejas dārgumus!

Daudzo grāmatu aplūkošana priesteri nogurdināja, un viņš galu galā pieprasīja, lai visas pārējās grāmatas sadedzinātu bez apskates; bet bārddzinis turēja rokās vienu atvērtu grāmatu, ko sauca «Andželikas asaras».

—      Es pats raudātu, — sacīja priesteris, dzirdēdams nosaukumu,

—    ja būtu licis šādu grāmatu sadedzināt, jo tās autors ir viens no ievērojamākiem dzejniekiem ne tikai Spānijā, bet visā pasaulē, turklāt viņš ļoti veiksmīgi tulkojis dažas Ovīdija teiksmas.

VII nodaĻa. PAR MŪSU LABĀ BRUŅINIEKA LAMANČAS DONA KIHOTA OTRO IZJĀJIENU

Šai brīdī atskanēja dona Kihota balss:

— Šurp, šurp, drošsirdīgie bruņinieki, parādiet savu varonīgo roku spēku, citādi galminieki gūs pārsvaru turnīrā!

Viņi pārtrauca atlikušo grāmatu apskati, lai steigtos turp, kur atskanēja saucieni un troksnis, un domājams, ka tāpēc neizlasītas un neaplūkotas tika iemestas ugunī «Karolea»* un «Spānijas Lauva»* un arī dona Luisa de Avilas sarakstītie «Imperatora varoņdarbi»*, jo neapšaubāmi šīm grāmatām vajadzēja atrasties starp saudzējamām un varbūt tām netiktu piespriests tik bargs sods, ja priesteris tās būtu apskatījis.

Kad viņi iegāja dona Kihota istabā, viņš bija piecēlies no gultas un turpināja skali brēkt un trakot, cirzdams un durdams ar savu šķēpu uz visām pusēm, tik mundrs, it kā viņš nemaz nebūtu gulējis sasists. Viņi to satvēra un ar varu noguldīja gultā; mazliet nomierinājies, viņš sacīja priesterim:

—     Esmu pārliecināts, seņjor arhibīskap Tirpēn, ka ir liels kauns, ja mēs, kas saucamies Divpadsmit Pēri, nezin kāpēc ļaujam šai turnīrā uzvarēt galma bruņiniekiem, kad mēs, klaiņojošie bruņinieki, esam ieguvuši uzvaru godalgas trijās iepriekšējās dienās!

—     Apmierinieties, jūsu žēlastība, draugs seņjor, — sacīja priesteris, — ar dieva palīgu liktenis var mainīties, un šodien zaudētais var tikt rit atgūts; bet tagad, jūsu žēlastība, padomājiet par savu veselību, jo man šķiet, ka esat pārlieku noguris un varbūt pat smagi ievainots.

—     Neesmu ievainots, — teica dons Kihots, — bet neapšaubāmi sasists un padauzīts, jo šis bastards Rolands mani dauzīja ar ozola stumbru un darīja to tikai aiz skaudības, redzēdams, ka es vienīgais esmu viņa sāncensis varoņdarbos. Bet lai es nesaucos vairs Montalvanas Reinaldoss, ja, piecēlies no šās gultas, viņam neatmaksāšu, par spīti visām viņa burvestībām; taču tagad atnesiet man pusdienas, jo tās man patlaban visvairāk vajadzīgas, bet atriebi atstājiet manā ziņā!

Tā tika izdarīts: tie viņu paēdināja, pēc tam viņš atkal iemiga, un tie vēlreiz nobrīnījās par viņa ārprātu.

Tai pašā vakarā saimniece sadedzināja visas grāmatas, kas atradās sētā un visā mājā, un starp tām sadega droši vien arī tādas, kas bija pelnījušas, lai tās mūžīgi uzglabātu arhīvos; bet tām to liedza liktenis un pārbaudītāja laiskums, un tā piepildījās paruna, ka grēcinieku dēj dažreiz jācieš taisnajiem.

Viens no līdzekļiem, ko priesteris un bārddzinis izdomāja pret sava drauga slimību, bija — aizmūrēt un pārklāt ar tapetēm telpu, kurā glabājās grāmatas, lai piecēlies viņš to vairs neatrastu (viņi domāja, ka, iznīcinot cēloni, izzudīs arī sekas); tie nolēma viņam pateikt, ka kāds burvis aiznesis grāmatas līdz ar visu istabu un tās iekārtu; nodomāto darbu paveica lielā steigā. Pēc divām dienām dons Kihots piecēlās un vispirms gāja aplūkot savas grāmatas, bet, neatrazdams telpu, kurā viņš tās bija atstājis, staigāja no vienas vietas uz otru, to meklēdams. Pienācis klāt tai vietai, kur agrāk bija durvis, un to aptaustījis ar rokām, viņš vairākkārt palūkojās visapkārt, ne vārda neteikdams; tad pēc ilgākas meklēšanas jautāja saimniecei, kur atrodoties viņa grāmatu glabātava. Saimniece, jau labi apmācīta, kā viņam jāatbild, teica:

—     Kādu glabātavu jūsu žēlastība meklē? Šai mājā nav ne glabātavas, ne grāmatu, jo visu to aiznesa pats velns.

—     Tas nebija velns, — iebilda māsasmeita, — bet kāds burvis, kas ieradās uz mākoņa kādā naktī pēc tam, kad jūsu žēlastība bija mūs atstājis, un, nolēcis no pūķa, uz kura viņš atauļoja, tas iegāja grāmatu istabā un nezin ko tur darīja; tikai pēc neilga laika viņš no turienes aizlaidās caur jumtu, atstādams māju pilnu ar dūmiem, un, kad mēs piesteidzāmies, lai redzētu, ko viņš izdarījis, tad vairs neatradām ne grāmatas, ne istabu; tikai to es un saimniece labi atceramies, ka aizlidojot Jaunais vecis skaļā balsī iesaucās, ka slepenā ienaidā pret šo grāmatu un šās telpas īpašnieku viņš esot nodarījis ļaunumu šai mājai, kas vēlāk kļūšot redzams, un piebilda, ka saucoties burvis Muņatons.

—     Jāsaka — Fristons*, — teica dons Kihots.

—     Nezinu, — atbildēja saimniece, — vai viņš saucās Frestons vai Fritons, zinu tikai, ka viņa vārds beidzās ar «tons».

—     Tā tas ir, — sacīja dons Kihots, — tas ir kāds gudrs burvis, mans lielākais ienaidnieks, kas mani neieredz, jo uzzinājis ar savu burvju mākslu un grāmatu palīdzību, ka pienāks laiks, kad es cīnīšos divkaujā ar kādu bruņinieku, kuram viņš ir labvēlīgs, un to uzvarēšu, ko viņš nespēs aizkavēt, un tādēļ viņš mani cenšas kaitināt cik spēdams; bet es viņam saku, ka viņš velti pretojas un nespēs novērst to, ko debesis nolēmušas.

—      Kas gan par to šaubās? — teica māsasmeita. — Bet, žēlīgais seņjor tēvoci, kas jūs spiež piedalīties šādos kautiņos? Vai nebūtu labāk mierīgi palikt savās mājās un neklīst pa pasauli, meklējot zilus brīnumus, aizmirstot, ka daudzi, kas meklē vilnu, paši tiek apcirpti?

—     Ak, mana māsasmeita! — iesaucās dons Kihots. — Cik vāji tu to saproti! Pirms mani kāds apcirptu, es tam izrautu un izplūkātu bārdu, ja tas iedomātos tikai pieskarties viena mana mata galiņam.

Abas sievietes nolēma vairāk neko neiebilst, jo redzēja, ka viņš iedegas dusmās.

Tomēr viņš divas nedēļas nodzīvoja mierīgi mājās, neizrādīdams vēlēšanos atkārtot savas iepriekšējās aplamības, un šīs dienas pavadīja patīkamās sarunās ar abiem saviem draugiem, priesteri un bārddzini, kuriem izteicās, ka pasaulei visnepieciešamākie esot klaiņojošie bruņinieki un ka viņā pašā atdzimusi klaiņojošā bruņniecība. Priesteris dažreiz to apstrīdēja, bet dažreiz piekrita, jo bez šās viltības nebūtu iespējams ar viņu saprasties.

Šai laikā dons Kihots bija sācis sarunas ar kādu zemnieku, savu kaimiņu, krietnu cilvēku (ja tā var saukt tādu, kas ir nabadzīgs), kam smadzenes gan bija mazliet nekārtībā. Viņš tam tik daudz stāstīja, tik daudz apsolīja un visādi to pierunāja, ka nabaga zemkopis galu galā nolēma doties viņam līdz par viņa ieroču nesēju.

Starp citu, dons Kihots tam ieteica pasteigties un sekot viņam ar labu prātu, jo varot gadīties tāds piedzīvojums, ka viņš vienā mirklī iekarošot kādu salu, kurā to iecelšot par pārvaldnieku. Pēc šādiem un tamlīdzīgiem solījumiem Sančo Pansa — tā saucās šis zemnieks — nolēma atstāt savu sievu un bērnus un kļūt par sava kaimiņa ieroču nesēju.

Tad dons Kihots sāka meklēt naudu; dažas lietas pārdodams, dažas ieķīlādams, visas ar zaudējumiem, viņš beidzot savāca diezgan ievērojamu summu. No kāda sava drauga aizņēmies vairogu un, cik labi spēdams, salāpījis savu sadauzīto bruņu cepuri, viņš savam ieroču nesējam Sančo paziņoja dienu un stundu, kad bija nolēmis doties ceļā, lai tas parūpētos par visu tam nepieciešamo, sevišķi piekodinādams paņemt līdz ceļa somu. Sančo apsolījās to izdarīt un teica, ka esot nodomājis ņemt līdz arī savu labo ēzeli, jo neesot pieradis daudz iet kājām. Dzirdēdams par ēzeli, dons Kihots mazliet apmulsa un mēģināja atcerēties, vai kādam klaiņojošam bruņiniekam bijis ieroču nesējs, kas jājis uz ēzeļa, bet viņam nekas nenāca atmiņā; tomēr viņš atļāva ēzeli ņemt līdz, cerēdams, ka varēs pagādāt savam ieroču nesējam cienīgāku jājamlopu, kad, sastapies ar pirmo nepieklājīgd bruņinieku, atņems tam zirgu. Viņš apgādājās arī ar krekliem un visām pārējām lietām, cik bija iespējams, saskaņā ar viesnīcnieka doto padomu. Kad viss bija paveikts un sagādāts, Pansa, neatvadījies no savas sievas un bērniem, un dons Kihots, tāpat neatvadījies no savas saimnieces un māsasmeitas, kādu nakti, neviena neredzēti, atstāja ciematu un nojāja naktī tik lielu ceļa gabalu, ka, dienai austot, varēja justies droši, jo arī meklējot tos vairs nebūtu iespējams atrast.

Sančo Pansa ar ceļa somu un vīna maisu jāja uz sava ēzeļa kā patriarhs, ļoti vēlēdamies kļūt par tās salas pārvaldnieku, kuru viņa kungs tam bija apsolījis. Dons Kihots nolēma doties tai pašā virzienā un pa to pašu ceļu kā savā pirmajā ceļojumā, proti, pa Montjēlas līdzenumu, tikai viņš jutās daudz žirgtāks nekā pagājušo reizi, jo bija rīta stunda un slīpie saules stari viņus skardami nenogurdināja. Tad Sančo Pansa teica savam kungam:

—     Pielūkojiet, jūsu žēlastība seņjor klaiņojošais bruņiniek, ka neaizmirstat savu solījumu par salu, es pratīšu to pārvaldīt, lai tā būtu cik liela būdama.

Dons Kihots viņam atbildēja:

—     Tev jāzina, draugs Sančo Pansa, ka senos laikos klaiņojošiem bruņiniekiem bija cieņā paradums iecelt savus ieroču nesējus par pārvaldniekiem viņu iekarotajās salās vai karalistēs, un esmu nolēmis neatmest šo teicamo paradumu, bet domāju to celt vēl lielākā godā, jo agrāk bruņinieki dažreiz — un laikam pat visbiežāk — gaidīja, līdz viņu ieroču nesēji kļuva veci un kalpošanai nederīgi, un tad tik pēc daudzām grūtām dienām un vēl grūtākām naktīm tie viņiem piešķīra kādas niecīgas ielejas vai provinces grāfa vai labākajā gadījumā marķīza titulu; bet, ja mēs abi paliksim dzīvi, var gadīties, ka nepilnas nedēļas laikā es iekarošu tādu

karalisti, kurai būs pakļautas citas, un vienā no tām, kas tev būs pa gaumei, es tevi kronēšu par karali. Nedomā, ka es pārspīlēju, jo šādiem bruņiniekiem atgadās neredzētas un nedzirdētas lietas un notikumi, tāpēc es itin viegli tev varēšu iedot pat vairāk, nekā solīju.

—     Tādā kārtā, — atbildēja Sančo Pansa, — ja es, pateicoties kādam brīnumam, kļūšu karalis, kā jūsu žēlastība teica, tad mana sieva Huana Gutjerresa kļūs vismaz karaliene un mani bērni būs infanti.

—      Kas par to šaubās? — iesaucās dons Kihots.

—     Es pats šaubos, — atteica Sančo Pansa, — jo, pat ja dievs liktu karaļkroņiem līt kā lietum uz zemes, neviens no tiem nebūtu piemērots Marijas Gutjerresas galvai. Ticiet, seņjor, kā karaliene viņa nebūtu ne graša vērta, grāfiene varbūt nedaudz labāka, bet arīdzan tikai ar dieva palīgu.

—     Paļaujies uz dievu, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — ka viņš tai dos to, kas tai būs visvairāk piemērots, bet pats nezaudē cieņu un neapmierinies ar mazāku tiesu, nekā tev iepriekš solīts!

—     Neapmierināšos, mans seņjor, — atbildēja Sančo, — jo vairāk tāpēc, ka jūsu žēlastība ir tik dižens kungs, ka zināsiet man piešķirt to, kas man piemērots un ko es spēju nest.

VIII nodaļa. PAR LABAJIEM PANĀKUMIEM, KO DROŠSIRDĪGAIS DONS KIHOTS GUVA BRIESMĪGAJĀ UN NEMŪŽAM NEIEDOMĀJAMĀ CĪŅĀ AR VĒJDZIRNAVĀM, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KAS PELNA, LAI TOS AR PATIKU PIEMINĒTU

Šai brīdī viņi ieraudzīja kādā laukā trīsdesmit vai četrdesmit vējdzirnavas, un, tās redzēdams, dons Kihots teica savam ieroču nesējam:

—     Liktenis mūsu lietas vada labāķ, nekā varējām vēlēties, jo tur tu redzi, draugs Sančo Pansa, trīsdesmit vai pat vēl vairāk baismīgus milžus, pret kuriem esmu nolēmis doties kaujā un visus tos nogalināt, bet iegūtās trofejas būs mūsu bagātības sākums; tas ir taisnīgs karš un liels pakalpojums dievam — izdeldēt šo ļauno sēklu no zems virsas.

—     Kādus milžus? — iesaucās Sančo Pansa.

—      Tos, kurus tu tur redzi, — atbildēja viņa kungs, — ar milzīgajām rokām, kas dažiem no tiem ir gandrīz divu jūdžu garumā.

—      Vai tad jūs neredzat, jūsu žēlastība, — teica Sančo, — ka tie tur nav milži, bet gan vējdzirnavas un ka šķietamās rokas ir spārni, kas, vējā kustēdamies, griež dzirnakmeņus.

—      Var redzēt, — atbildēja dons Kihots, — ka tu neko nesaproti no piedzīvojumiem: tie ir milži, un, ja tev bailes, tad aizej sāņus un pavadi lūgšanās to laiku, kamēr es došos ar viņiem briesmīgā un nevienlīdzīgā kaujā.

To teikdams, viņš iespieda piešus sānos savam zirgam Rosinantem, neklausīdamies uz sava ieroču nesēja Sančo saucieniem, ka tās neapšaubāmi ir vējdzirnavas un nevis milži, pret kuriem viņš dodas uzbrukumā. Bet, būdams pārliecināts, ka tie ir milži, viņš nedzirdēja sava ieroču nesēja Sančo vārdus un nesaskatīja dzirnavas, kaut gan tās bija jau pavisam tuvu, bet sauca skaļā balsī:

—     Nebēdziet, gļēvie un zemiskie radījumi, jo jums uzbrūk tikai viens bruņinieks.

Šai brīdī uzpūta viegls vējš, un, redzēdams, ka lielie dzirnavu spārni sakustas, dons Kihots sauca:

—      Ja arī jums būtu vairāk roku nekā milzim Briarejam* un tās visas kustētos, jums tomēr būs man dārgi jāsamaksā!

To sacījis un no visas sirds sevi uzticējis savai seņjorai Dulsinejai, lūgdams, lai tā viņam stāv klāt izšķirīgajā brīdī, aizsedzies ar savu vairogu un izslējis šķēpu, viņš palaida Rosinanti auļos un uzbruka pirmajām tuvākajām dzirnavām, ietriekdams tām šķēpu vienā spārnā; šai brīdī vējš ar tādu spēku sagrieza spārnu, ka tas salauza šķēpu gabalos un aizsvieda sāņus zirgu un jātnieku, kas bēdīgi nokūleņoja kādā laukā. Sančo Pansa steidzās tam palīgā, dzīdams savu ēzeli pilnos auļos, bet, piejājis klāt, redzēja, ka viņa kungs vairs nespēj pakustēties, tik spēcīgs trieciens bija nogāzis viņu kopā ar Rosinanti.

—      Žēlīgais dievs! — iesaucās Sančo. — Vai tad es neteicu jūsu žēlastībai, lai apdomājat, ko darāt, ka tās ir tikai vējdzirnavas, un tikai tāds to varēja nesaprast, kam pašam galvā griežas vējdzirnavas.

—      Nerunā, draugs Sančo, — atbildēja dons Kihots, — kara lietas vairāk nekā jebkuras citas pakļautas pastāvīgām pārmaiņām, turklāt es domāju, un tā ir pilnīga patiesība, ka gudrais Fristons, kas nolaupījis manu istabu un grāmatas, pārvērtis šos milžus vējdzirnavās, lai atņemtu man uzvaras slavu, — tik liels ir viņa ienaids pret mani, bet galu galā mana šķēpa varenums satrieks viņa Jaunās burvības.

—     Tas ir dieva varā, — atbildēja Sančo Pansa.

Palīdzējis tam piecelties, Sančo uzsēdināja viņu atkal uz Rosinantes, kas bija pusdzīvs. Pārrunādami šo piedzīvojumu, viņi devās tālāk Lapises aizas virzienā, jo dons Kihots teica, ka tik apdzīvotā vietā tiem varot gadīties daudzi un dažādi piedzīvojumi, bet viņš bija ļoti noskumis par pazaudēto šķēpu un, uzticējis šis bēdas savam ieroču nesējam, teica:

—      Es atceros, ka esmu lasījis par kādu spāniešu bruņinieku, vārdā Djēgo Peresu de Vargasu*, kas, kad tam kaujā salūzis šķēps, atlauzis no ozola spēcīgu zaru vai pat daļu stumbra, ar kuru viņš tai dienā pastrādājis tādus darbus un apsitis tik daudz mauru, ka ieguvis pievārdu Kokotājs, un kopš tās dienas viņš un viņa pēcnācēji saucās Vargasi Kokotāji. Es visu to saku tāpēc, ka esmu nolēmis atlauzt no pirmā ozola, kuru ieraudzīšu, sev tikpat labu zaru un ceru ar to paveikt tādus varoņdarbus, ka tu varēsi pateikties liktenim par tev piešķirto laimi būt šo darbu aculieciniekam un tādu notikumu apliecinātājam, kas vēlāk liksies gandrīz neticami.

—      Viss ir dieva rokā, — teica Sančo, — es ticu visam, ko jūsu žēlastība saka. Bet sēdiet mazliet taisnāk, jūs it kā esat nošķiebies uz sāniem, laikam krītot pamatīgi sadauzījāties.

—      Tev taisnība, — atbildēja dons Kihots, — un, ja es nesūdzos par sāpēm, tad tikai tāpēc, ka klaiņojošiem bruņiniekiem nav atļauts sūdzēties par jebkādiem ievainojumiem, pat ja tiem no vēdera izgāztos visas iekšas.

—      Ja tas ir tā, tad man nav ko iebilst, — atteica Sančo, — bet dievs zina, kā es priecātos, ja jūsu žēlastība sūdzētos par kaut kādām sāpēm. Par sevi varu teikt, ka es sūdzēšos par visniecīgāko sāpi, kas mani piemeklēs, ja tikai šis noteikums par nesūdzēšanos neattiecas arī uz klaiņojošo bruņinieku ieroču nesējiem.

Dons Kihots nevarēja nepasmieties par sava ieroču nesēja vientiesību un paskaidroja viņam, ka tas varot sūdzēties, cik un kad tam patīk, bez iemesla vai ar iemeslu, jo līdz šim viņš neesot lasījis bruņniecības noteikumos pret to vērstu aizliegumu. Sančo viņam teica, ka būtu laiks kaut ko iebaudīt. Viņa kungs tam atbildēja, ka patlaban viņam negriboties ēst, bet ka Sančo varot ēst pēc patikas. Saņēmis šādu atļauju, Sančo nosēdās pēc iespējas ērtāk uz sava ēzeļa un, izņēmis no somas tur ielikto saturu, ēzdams jāja lēnā gaitā savam kungam nopakaļ, šad un tad krietni padzerdamies no vīna maisa ar tādu labpatiku, ka viņu varētu apskaust visizlutinātākais Malagas krodzinieks. Tā jādams un maziem malkiem iedzerdams, viņš aizmirsa visus sava kunga solījumus, un viņam šķita, ka piedzīvojumu meklēšana, lai tie būtu arī visbīstamākie, nav darbs, bet vislabākā atpūta.

Šo nakti viņi pavadīja zem kokiem, dons Kihots nolauza vienam kokam sausu zaru, lai tas viņam kaut cik atvietotu šķēpu, un piestiprināja tam galā sava salauztā šķēpa dzelzi. Dons Kihots visu nakti negulēja, domādams par savu seņjoru Dulsineju, lai līdzinātos tiem bruņiniekiem, par kuriem viņš bija lasījis savās grāmatās, ka tie daudzas naktis pavadījuši bez miega mežos un tuksnešos, kavēdamies atmiņās pie savām seņjorām. Pavisam citādi šo nakti pavadīja Sančo Pansa, kas, piepildījis savu vēderu — un ne jau ar cikoriju ūdeni*, — gulēja visu laiku dziļā miegā, un, ja viņa kungs to nebūtu saucis, viņu neatmodinātu ne saules stari, kas tam spīdēja tieši sejā, ne daudzo putnu dziesmas, kas līksmi sveicināja jaunas dienas atnākšanu. Piecēlies viņš tūlīt satvēra vīna maisiņu, un, redzot, ka tas kļuvis šļauganāks kopš vakardienas, viņa sirds noskuma, jo viņam šķita, ka ceļā tam tik drīz neizdosies papildināt šo iztrūkumu. Dons Kihots nevēlējās brokastot, jo, kā jau teikts, viņš pārtika vienīgi no saldām atmiņām. Viņi devās atkal tālāk Lapises aizas virzienā, un ap pulksten trijiem pēcpusdienā šī aiza parādījās viņu acīm.

—      Šeit, brāli Sančo, — teica dons Kihots, to ieraudzījis, — mēs varēsim rokas līdz elkoņiem iegremdēt piedzīvojumos, bet ievēro, ka, redzot mani arī vislielākajās briesmās, kādas var būt pasaulē, tu nedrīksti tvert rokā savu zobenu, lai mani aizstāvētu, tikai, ja tu redzi, ka man uzbrūk nelieši un zemas kārtas ļaudis, tādā gadījumā vari man palīdzēt, bet, ja tie ir bruņinieki, tad saskaņā ar bruņniecības likumiem tev nav atļauts nekādā veidā man palīdzēt, kamēr neesi iesvētīts par bruņinieku.

—      Protams, seņjor, — atbildēja Sančo, — es jūsu žēlastībai šai ziņā visnotaļ paklausīšu, jo vairāk tāpēc, ka esmu miermīlīgs un man nepatīk iejaukties strīdos un kautiņos, bet, ja kāds aizskars manu personu, tad, jāsaka patiesība, es daudz neievērošu šos likumus, jo kā dievišķie, tā cilvēcīgie likumi atļauj katram sevi aizstāvēt, kad tam uzbrūk.

—      Es to neapstrīdu, — atbildēja dons Kihots, — bet, ja tev iegribas aizstāvēt mani pret bruņiniekiem, tad tev jāapvalda savi dabiskie dzinuļi.

—      To es noteikti darīšu, — teica Sančo, — un ievērošu šo priekšrakstu tikpat bijīgi kā svētdienu.

Kamēr viņi tā sarunājās, uz ceļa parādījās divi svētā Benedikta ordeņa mūki jāšus uz diviem tik lieliem mūļiem, ka tos varēja noturēt par kamieļiem. Mūki bija uzlikuši ceļa brilles un pacēluši saulessargus. Viņus pavadīja kājām divi mūļu dzinēji, bet aiz viņiem brauca kariete četru vai piecu jātnieku pavadībā. Šai karietē, kā vēlāk izrādījās, kāda seņjora no Biskajas brauca uz Seviļu pie sava vīra, kuram bija jāaizceļo uz Ameriku goda pilnā uzdevumā. Mūki nebija viņas pavadoņi, kaut gan jāja pa to pašu ceļu, bet dons Kihots, tos ieraudzījis, tūlīt teica savam ieroču nesējam:

—      Ja es nemaldos, tad mūs gaida visslavenākais piedzīvojums, kāds jebkad pieredzēts, jo šie melnie stāvi, kas tur parādās, neapšaubāmi ir burvji, kas šai karietē aizved nolaupītu princesi, bet man ar visiem spēkiem jāizjauc viņu ļaunais nodoms.

—      Tas būs vēl ļaunāk nekā ar vējdzirnavām, — teica Sančo,

—    vai tad jūs neredzat, seņjor, ka tie ir svētā Benedikta brāļi, bet karietē droši vien brauc kādi ceļotāji. Uzklausiet, ko jums saku, un apdomājiet, ko darāt, jo varbūt jūs maldina pats nelabais.

—      Es jau tev esmu teicis, Sančo, — atbildēja dons Kihots,

—     ka tu neko nesajēdz no piedzīvojumiem, es saku patiesību, un tu to tūlīt redzēsi.

To sacīdams, viņš pasteidzās uz priekšu un nostājās ceļa vidū, un, kad abi mūki bija piejājuši jau tik tuvu, ka, pēc viņa domām, varēja sadzirdēt viņa vārdus, viņš uzsauca tiem skaļā balsī:

—     Nedabiskie sātana radījumi, tūlīt atbrīvojiet augstdzimušās princeses, kuras varmācīgi aizvedat šai karietē. Ja ne, tad esiet gatavi saņemt ātru nāvi kā taisnīgu sodu par jūsu ļaunajiem darbiem!

Mūki pievilka pavadas un, dona Kihota izskata un valodas pārsteigti, atbildēja:

—     Seņjor bruņiniek, mēs neesam nedabiski sātana radījumi, bet gan divi svētā Benedikta mūki, kas ceļojam savās vajadzībās un nezinām, vai šai karietē brauc vai nebrauc varmācīgi aizvestas princeses.

—     Jūs mani nepievilsiet ar laipniem vārdiem, jo es jūs pazīstu, nodevīgie nelieši! — teica dons Kihots.

Un, negaidīdams atbildi, viņš iespieda piešus Rosinantem sānos, tad, noliekdams šķēpu, uzbruka pirmajam mūkam ar tādu niknumu un drosmi, ka būtu to notriecis zemē, smagi ievainojis vai pat nogalinājis, ja mūks nepamanītos laikus nokrist no mūļa. Otrais mūks, redzēdams, kā rīkojas ar viņa biedru, iespieda kājas sava labā mūļa sānos un aizauļoja pa lauku ātrāk nekā vējš.

Sančo Pansa, redzēdams zemē nokritušo mūku, viegli nolēca no ēzeļa un, piesteidzies tam klāt, sāka viņam vilkt nost drēbes. Šai brīdī pieskrēja mūku mūļu dzinēji un vaicāja, kāpēc viņš to izģērbjot. Sančo atbildēja, ka drēbes viņam likumīgi pienākoties kā trofejas, kuras, kaujā uzvarēdams, ieguvis viņa seņjors dons Kihots. Kalpi, kas neprata jokus un neko nesajēdza par trofejām un kaujām, redzēdami, ka dons Kihots aizjājis pie karietes un sarunājas ar ceļotājiem, uzbruka Sančo, nogāza to zemē un, neatstādami tam bārdā ne matiņa, sadauzīja viņu tik stipri, ka viņš palika bez elpas un samaņas zemē guļam; ne mirkli nekavēdamies, pārbiedētais un apjukušais mūks gluži bāls uzsēdās mugurā savam mūlim un aizlēkšoja turp, kur viņa biedrs labā atstatumā nogaidīdams vēroja, kā beigsies šis pārsteidzošais uzbrukums; nenogaidīdami šā notikuma beigas, viņi turpināja savu ceļu, nepārtraukti krustus mezdami, it kā tiem dzītos pakaļ pats nelabais.

Dons Kihots, kā jau teikts, uzsāka sarunu ar seņjoru karietē, sacīdams:

—      Mana daiļā seņjora, jūs varat rīkoties ar savu personu pēc jūsu labpatikas, jo mana spēcīgā roka satriekusi pīšļos šo laupītāju nekaunību, un, lai jūs neapbēdinātu tas, ka nezināt sava atbrīvotāja vārdu, tad ziniet, ka es saucos Lamančas dons Kihots, esmu klaiņojošs piedzīvojumu meklētājs bruņinieks, nesalīdzināmās un daiļās Tobosas Dulsinejas gūsteknis. Kā pateicību par jums izdarīto pakalpojumu vēlos tikai, lai jūs aizbrauktu uz Tobosu un manā vārdā stādītos priekšā šai seņjorai un pastāstītu viņai, ko esmu paveicis jūsu atbrīvošanas labā.

Visu šo dona Kihota runu noklausījās viens no apbruņotajiem jātniekiem, kas pavadīja karieti, kāds biskajietis, kas, redzēdams, ka dons Kihots negrib Jaut karietei braukt tālāk, bet pieprasa, ka tiem jāatgriežas atpakaļ uz Tobosu, tuvojās tam un, satvēris viņa šķēpu, teica tam sliktā kastīliešu un vēl sliktākā biskajiešu izloksnē:

—     Taisies, ka tiec, bruņiniek, taisies pie nelabā! Zvēru pie dieva, sava radītāja, ja tu nelaidīsi garām karieti, es tevi nobeigšu — tikpat noteikti, kā esmu biskajietii^)

Dons Kihots viņu ļoti labi saprata un mierīgi tam atbildēja:

—     Ja tu būtu bruņinieks, es tevi pārmācītu par tavu neprātību un bezkaunību, tu verga dvēsele!

Biskajietis viņam atcirta:

—      Es neesot bruņinieks? Zvēru pie dieva, tu melo kā kristietis. Nomet šķēpu, satver zobenu, drīz tu būsi kā kaķis ūdenī! Biskajietis stāvēs uz zemes, bet idalgo būs jūrā, idalgo būs pie velna, un tu melo, ja teiksi pretējo.

—     To mēs vēl redzēsim, kā teica Agrahess*, — atbildēja dons Kihots un, nometis šķēpu zemē, izrāva savu zobenu, aizsedzās ar vairogu un metās uz biskajieti ar stingru apņēmību to nogalināt. Biskajietis, to redzēdams, gribēja nokāpt no mūļa, — jo tas bija slikts īrēts mūlis, uz kuru nevarēja paļauties, — bet paspēja tikai izvilkt savu zobenu; tomēr laimīgi sagadījās, ka viņš atradās tuvu karietei, no kuras viņš izrāva spilvenu, kas viņam atvietoja vairogu, un tad viņi traucās viens otram pretim kā divi nāvīgi ienaidnieki. Pārējie ļaudis veltīgi pūlējās viņus samierināt, jo biskajietis kliedza savā lauzītajā valodā, ja viņam neļaušot izcīnīt kauju, viņš nogalināšot savu kundzi un visus, kas viņam stāšoties ceļā. Seņjora, kas sēdēja karietē, visa redzētā pārsteigta un izbiedēta, pavēlēja važonim nobraukt mazliet sāņus un sāka iztālēm vērot nikno cīņu, kuras karstumā biskajietis pāri dona Kihota vairogam iecirta tam tik spēcīgi pa plecu, ka bez bruņu aizsarga tas būtu pārcirsts līdz viduklim. Dons Kihots, sajutis šā briesmīgā cirtiena spēku, skaļā balsī iesaucās:

—     Ak, manas dvēseles valdniece Dulsineja, skaistuma zieds, palīdziet savam bruņiniekam, kas dodas šai bargajā cīņā, lai pakalpotu jūsu lielajai cēlsirdībai!

To teikdams, viņš vienā mirklī satvēra zobenu, aizsedzās labi ar savu vairogu un uzbruka biskajietim, nolēmis viņu pieveikt ar vienu cirtienu.

Biskajietis, redzēdams viņu šādi tuvojamies, noprata, ka dons Kihots iededzies apņēmīgā un drosmīgā niknumā, un nolēma rīkoties tāpat: viņš to sagaidīja, aizsedzies ar spilvenu, bet nevarēja pagriezt savu mūli ne uz vienu, ne uz otru pusi, jo tas, būdams pavisam noguris un nepieradis pie šādām blēņām, nespēja paspert ne soli. Kā jau teikts, dons Kihots, augsti pacēlis zobenu, uzbruka piesardzīgajam biskajietim, lai to pāršķeltu pušu, un biskajietis viņu sagaidīja, arīdzan pacēlis zobenu un aizsedzies ar savu spilvenu, visi klātesošie izbiedēti un ar aizturētu elpu gaidīja, kas notiks pēc draudīgo zobenu spēcīgajiem cirtieniem; karietē seņjora ar savām kalponēm skaitīja lūgšanas un tūkstoškārt solījās dot ziedojumus visiem Spānijas dievnamiem un svētbildēm, lai dievs pasargātu viņu pavadoni un viņas pašas šādās lielās briesmās. Bet nelaime ir tā, ka šai vietā stāsta autors pārtrauc kaujas aprakstu, aizbildinādamies, ka par dona Kihota tālākajiem varoņdarbiem nekas neesot uzrakstīts. Tomēr šā sacerējuma otrais autors negribēja ticēt, ka tik saistošs dzīves stāsts būtu pakjauts aizmirstības likumiem un ka Lamančas gudrie būtu bijuši tik mazā mērā ziņkārīgi, ka neatrastu savos arhīvos vai rakstāmgaldos dažus rokrakstus par šo slaveno bruņinieku; ar šādu domu viņš nezaudēja cerību sameklēt šā patīkamā stāsta beigas, ko tas ar debess labvēlību tiešām atrada tādā veidā, kā tas būs atstāstīts otrajā daļā*.

IX nodaļa, KURĀ NOSLĒDZAS UN BEIDZAS NEPARASTĀ DIVKAUJA, KO IZCĪNĪJA BEZBAILĪGAIS BISKAJIETIS UN DROŠSIRDĪGAIS LAMANČIETIS

Šā stāsta pirmajā daļā mēs atstājām drosmīgo biskajieti un slaveno donu Kihotu ar paceltiem, kailiem zobeniem gatavībā cirst viens otram divus niknus cirtienus, kas tiešām, krītot ar pilnu sparu, neatvairāmi viņus saskaldītu un pāršķeltu no augšas līdz apakšai, pārgriežot pušu kā granātu ābolus, bet šai bīstamajā brīdī aizraujošais stāsts pārtrūka un palika nepabeigts, autoram nesniedzot nekādu ziņu, kur varētu rast trūkstošo papildinājumu.

Tas mani ļoti sarūgtināja, jo mana labpatika par nedaudzajām izlasītajām lappusēm pārvērtās nepatikā, kad iedomājos visas grūtības, kuras man būs jāpārvar, iekams šā valdzinošā stāsta lielāko daļu, kas man likās iztrūkstam, būšu atradis. Man likās neiespējami un pretrunā visiem labiem paradumiem, ka tādam krietnam bruņiniekam būtu trūcis rakstu pratēja, kas uzņemtos aprakstīt viņa neredzētos varoņdarbus, jo tāda netrūka nevienam klaiņojošam bruņiniekam, visiem tiem, par kuriem ļaudis teic, ka tie meklē dēkas, jo ikkatram no viņiem īstā brīdī bija klāt viens vai divi mācīti vīri, kas ne tikai aprakstīja viņu darbus, bet attēloja arī viņu vissīkākās domas un bērnišķības, kaut arī tās būtu bijušas pavisam apslēptas; tādam drosmīgam bruņiniekam nedrīkstēja būt tik nelaimīgs liktenis, ka viņam trūktu tā, kas Platiram un citiem viņam līdzīgiem bija pārpilnībā. Man negribējās ticēt, ka tik lielisks stāsts palicis nepabeigts un sabojāts, bet es uzvēlu vainu ļaunprātīgajam laikam, visu lietu aprijējam un iznīcinātājam, kas to turējis apslēptu vai bija paguvis to izdeldēt.

Turklāt man šķita: ja starp dona Kihota grāmatām atradās tik jaunlaicīgas kā «Atbrīvošanās no greizsirdības maldiem» un «Enāresas nimlas un gani», tad arī stāstam par viņu pašu vajadzēja būt jaunam, un tas, pat nebūdams uzrakstīts, tomēr varēja dzīvot viņa ciema un apkaimes ļaužu atmiņā. Sī iecere mani satrauca, un es dedzīgi vēlējos visnotaļ īsteni un patiesi izpētīt mūsu slavenā spānieša Lamančas dona Kihota dzīvi un brīnumainos darbus, šo Lamančas bruņniecības spīdekli un spoguli, pirmo, kas mūsu gadsimtā un tik grūtā laikā uzņēmās klaiņojoša karotāja pienākumus un pūliņus, lai iznīcinātu pārestības, palīdzētu atraitnēm, apsargātu jaunavas, proti, tās, kas, glabādamas savas jaunavības nastu, ar pātagu rokā uz saviem rāmajiem zirgiem jādelēja no kalna kalnā, no ielejas ielejā, un, ja tikai kāds klaidonis vai ļaundaris ar cirvi un kapuci vai arī kāds briesmīgs milzis nelaupīja tām jaunavību, tad senajos laikos varēja atrast dažu jaunavu, kas vēl pēc nodzīvotiem astoņdesmit gadiem, kuros tā nevienu reizi nebija zem jumta gulējusi, tika guldīta kapā tikpat šķīsta kā māte, kas to dzemdējusi*. Varu apgalvot, ka šo un arī daudzu citu iemeslu dēļ mūsu drošsirdīgais dons Kihots ir pelnījis mūžīgus un nezūdīgus cildinājumus, un nevajadzētu noliegt arī manus pūliņus, kurus es netaupīju, lai atrastu šā patīkamā stāsta beigas, kaut gan zinu — ja debess, atgadījums un laime man nepalīdzētu, pasaulei būtu laupīts tāds laika kavēklis un uzjautrinājums, kas uzmanīgam lasītājam aizpilda gandrīz divas stundas. So stāstu es atradu šādā kārtā:

Kādu dienu, kad staigāju Tolēdo pa Alkanas ielu, man pretim nāca zēns ar vecām burtnīcām un papīriem, ko tas gribēja pārdot kādam zīda tirgotājam; tā kā mana kaislība ir lasīt visu, kaut vai uz ielas atrastus saplēstus papīrus, tad es, sekodams arī šeit savai dabiskajai tieksmei, paņēmu vienu burtnīcu no tām, kuras zēns pārdeva, un ieraudzīju tajā ierakstītus arābu burtus. Kaut gan burtus pazinu, tomēr nevarēju tos izlasīt un tāpēc palūkojos apkārt, vai neieraudzīšu kādu morisku, kas prot spāņu valodu un varētu rakstu pārtulkot, un tādu nebija grūti sameklēt, jo Tolēdo iespējams atrast tulkus arī vēl vecākām un labākām valodām. īsi sakot, gadījums man pieveda kādu mauru, kuram es izteicu savu vēlēšanos un iedevu rokā grāmatu; viņš uzšķīra to vidū un, mazliet palasījis, sāka smieties. Es vaicāju viņam, par ko tas smejas, un viņš atbildēja, ka to iesmīdinājusi piezīme, kas uzrakstīta uz burtnīcas malas. Es viņu lūdzu to man nolasīt, un viņš, joprojām smiedamies, sacīja:

— Šeit, kā jau teicu, uz malas rakstīts: «Runā, ka Tobosas Dulsineja, kas tik bieži minēta šai stāstā, esot bijusi visveiklākā cūkgaļas sālītāja no visām Lamančas sievietēm.»

Izdzirdis pieminam Tobosas Dulsineju, jutos izbrīnījies un pārsteigts, jo tūlīt iedomājos, ka šais burtnīcās droši vien atradīsies dona Kihota dzīves stāsts. Šo domu ierosināts, es viņu lūdzu man ātri nolasīt virsrakstu: viņš to izdarīja, tūlīt pārtulkodams arābu virsrakstu kastīliešu valodā šādi: «Stāsts par Lamančas donu Kihotu, arābu vēsturnieka Sida Ameta Benenheli sarakstīts.» Man vajadzēja stipri savaldīties, lai neizrādītu savu lielo prieku, kad es izdzirdēju grāmatas virsrakstu, un, izrāvis zīda tirgotājam no rokām visus papīrus un burtnīcas, nopirku tās no zēna par pusreālu, bet, ja viņš būtu bijis tik apķērīgs un ievērojis, cik ļoti es tās vēlējos iegūt, tad droši būtu varējis prasīt un saņemt no manis vairāk nekā sešus reālus. Tad es kopā ar mauru iegāju katedrāles pagalma ailē un lūdzu viņu pārtulkot kastīliešu valodā, bez jebkādiem izlaidumiem vai papildinājumiem, visas burtnīcas, kurās būtu minēts dons Kihots, un piedāvāju viņam maksu, kādu viņš par to vēlēsies. Viņš bija mierā ar divām arobām* rozīņu un divām ianēgām* kviešu, apsolīdamies visu labi, ātri un vārdu pa vārdam pārtulkot, bet es, lai šo pasākumu atvieglotu un neizlaistu no rokām vērtīgo atradumu, uzņēmu mauru savā namā, kur tas apmēram pusotra mēneša laikā visu pārtulkoja tā, kā tas šeit atstāstīts.

Pirmajā burtnīcā bija ļoti dabiski uzgleznota dona Kihota kauja ar biskajieti; viņi bija nostājušies tā, kā tas stāstā aprakstīts: ar paceltiem zobeniem, viens aizsedzies ar savu vairogu, otrs — ar spilvenu, pie tam biskajieša mūlis izskatījās gluži kā dzīvs — arbaletes šāviena atstatumā tanī varēja pazīt īrētu lopu. Zem biskajieša attēla bija rakstīts «Dons Sančo de Aspeitja», kas droši vien bija viņa vārds; zem Rosinantes attēla bija uzraksts «Dons Kihots». Rosinante bija tik apbrīnojami uzgleznots, tik garš un izstiepts, tik tievs un izdilis, ar tik izspiedušos mugurkaulu un tik iekritušiem sāniem, ka kļuva pilnīgi skaidrs, cik piemēroti un ar kādu vērību viņam bija dots vārds Rosinante. Turpat blakus stāvēja Sančo Pansa, kas turēja pie valga savu ēzeli. Zem viņa attēla bija uzraksts «Sančo Sankass»*, un, kā glezna rādīja, patiesībā tam arī bija resns vēders, īss viduklis un garas kājas, kādēļ arī viņam bija pievārdi Pansa* un Sankass, un šajos abos vārdos viņš stāstā tiek vairākkārt nosaukts. Es varētu minēt vēl dažus citus sīkumus, taču tie ir tik mazsvarīgi, ka neviens no tiem nepapildinātu notikuma atstāstījuma patiesīgumu, bet stāsts ir tikai tad labs, ja tas ir patiess.

Ja kaut ko varētu iebilst, pret šā stāsta patiesīgumu, tad tikai to, ka sacerētājs bijis arābs un ka šai tautai piemīt īpatnība melot, bet, tā kā arābi ir tik lieli mūsu ienaidnieki*, tad varētu gan visnotaļ secināt, ka stāstā drīzāk kaut kas izlaists nekā pielikts. Tā man šķiet, jo tad, kad tas varētu un tam arī vajadzētu ļaut spalvai bagātīgi izplūst raženā bruņinieka cildināšanā, bieži vien liekas, ka viņš ar nodomu klusē. Tā ir slikta un peļama rakstura īpašība, jo vēstures rakstītājam vajadzētu būt rūpīgam, patiesīgam, bez kaislībām, lai ne savtība, ne bailes, ne mīlestība, ne naids nevarētu to aizvilināt no patiesības ceļa, kuras māte ir vēsture — laika sāncense, visu darbu glabātāja, pagātnes lieciniece, piemērs un padoms tagadnei un brīdinājums nākotnei. Es zinu, ka jūs šai darbā atradīsiet visu, ko tikai varat vēlēties, bet, ja kaut kā laba tur trūktu, tad, pēc manām domām, vainojams vējasuns autors, nevis pats sižets. īsi sakot, otrā daļa saskaņā ar tulkojumu sākas šādi:

Augstu atvēzēti bija abu drošsirdīgo un saniknoto cīnītāju slepkavīgie zobeni, kas likās apdraudam debesis, zemi un pazemi: tik liela bija abu vīru drosme un cīņas spars. Pirmais cirta karstasinīgais biskajietis, kas rīkojās ar tādu spēku un niknumu, ka, ja zobens viņa rokā nebūtu sašķiebies, šā vienīgā cirtiena būtu pieticis, lai izbeigtu nikno divkauju un visas mūsu bruņinieka turpmākās dēkas, bet laime, kas to saglabāja lielākām lietām, novērsa viņa pretinieka zobenu tā, ka tas vēzienā nošķiebās sāņus un cirtiens ķēra kreiso plecu, nenodarot tam citas vainas, kā tikai atraujot kreisajiem sāniem visu bruņojumu, pa ceļam nošķeļot labu daļu bruņu cepures, kā arī pusi auss, kas viss, briesmīgi sapostīts, nogāzās zemē, padarot bruņinieka izskatu ļoti nožēlojamu.

Augstais dievs! Kas gan spētu pienācīgi aprakstīt niknumu, kāds sagrāba mūsu lamančieša sirdi, redzot sevi tā apstrādātu! Es teikšu vienīgi tik daudz: šīs dusmas bija tādas, ka viņš, no jauna saslējies kāpšļos, abām rokām spēcīgi sagrāba zobenu un ar to cirta tik mežonīgi pa spilvenu un pa galvu biskajietim, ka pēdējam, neraugoties uz labo apbruņojumu, šķita, it kā tam uzgāztos kalns, un tas, asinīm plūstot pa degunu, muti un ausīm, jau grasījās nokrist no mūļa un arī būtu nokritis, ja neapķertos mūlim ap kaklu. Tomēr viņa kājas pazaudēja kāpšļus, rokas atlaidās, un mūlis, — briesmīgā cirtiena satramdīts, aizlēkšoja pāri laukam un jau pēc pāris lēcieniem nosvieda zemē savu kungu.

Dons Kihots novēroja to visu apbrīnojami mierīgi, bet, redzēdams biskajieti guļam zemē, nolēca no zirga, ātri piesteidzās tam klāt un, turēdams zobena galu pret viņa acīm, pavēlēja padoties, piedraudot pretējā gadījumā tam nocirst galvu. Biskajietis bija tā satriekts, ka nevarēja pateikt ne vārda, un tam būtu klājies ļauni, jo dons Kihots bijakā akls aiz dusmām, ja vien seņjoras, kas atradās karietē un ar šausmām noraudzījās divkaujā, nebūtu piesteigušās un bruņinieku neatlaidīgi lūgušas parādīt tām lielo žēlastību un labvēlību, dāvājot viņu ieroču nesējam dzīvību; bet dons Kihots viņām ļoti nopietnā un svinīgā balsī atbildēja:

—     Daiļās seņjoras, patiesi es ar lielāko prieku izpildīšu jūsu lūgumu, bet to darīšu ar vienu nosacījumu un prasību, ka šim bruņiniekam man jāapsola doties uz Tobosas ciemu un tur stādīties priekšā nesalīdzināmajai doņjai Dulsinejai kā manis sūtītam, lai viņa varētu ar to rīkoties pēc sava prāta.

Pārbiedētās un izmisušās dāmas, neaptverdamas, ko dons Kihots prasa, un nevaicādamas, kas tā par Dulsineju, apsolījās, ka ieroču nesējs izpildīs visu, ko tam pavēlēs.

—     Paļaujoties uz šiem solījumiem, — teica dons Kihots, — es viņu vairāk nepārmācīšu, lai gan viņš, manuprāt, to būtu pelnījis,

X NODAĻA. par asprĀtĪgo sarunu starp donu KIHOTU UN VIŅA IEROČU NESĒJU SANCO PANSU

Šai laikā, gan mūku kalpu mazliet sadauzīts, piecēlās Sančo Pansa un, uzmanīgi vērodams sava kunga dona Kihota cīņu, sirsnīgi lūdza dievu, lai tas piešķirtu uzvaru viņa kungam un jautu iegūt salu, kurā tas viņu ieceltu par pārvaldnieku, kā to bija solījis. Redzēdams, ka cīņa beigusies un ka viņa kungs grib sēsties Rosinantem mugurā, Sančo pienāca klāt paturēt tam kāpsli un, iekams tas paspēja uzkāpt seglos, nokrita viņa priekšā ceļos, satvēra tā roku, skūpstīja to un teica:

.. — Esiet tik žēlīgs, mans seņjor don Kihot, un ieceliet mani par tās salas pārvaldnieku, kuru jūs ieguvāt šai niknajā kaujā, un, lai tā arī būtu nezin cik liela, es jūtu, ka spēšu to pārvaldīt tikpat labi kā jebkurš cits salu pārvaldnieks visā pasaulē.

Dons Kihots viņam atbildēja:

—      Iegaumē, brāli Sančo, ka šis piedzīvojums un citi tamlīdzīgi notiek nevis salās, bet gan krustceļos, kur vienīgais ieguvums ir sasistas galvas vai nocirstas ausis. Bet esi pacietīgs, gan radīsies arī piedzīvojumi, pēc kuriem varēšu tevi iecelt ne tikai par salas pārvaldnieku, bet vēl par kaut ko vairāk.

Sančo par to dedzīgi pateicās, noskūpstīja donam Kihotam vēlreiz roku un bruņu krekla malu un palīdzēja tam uzsēsties uz Rosinantes, tad, pats uzlēcis ēzelim mugurā, sekoja savam kungam, kas, neatvadījies no karietē sēdošajām dāmām un neteikdams tām vairs ne vārda, lieliem aulekšiem iejāja tuvējā mežiņā. Sančo tam sekoja uz sava ēzeļa pilnos rikšos, bet, redzot, ka Rosinantes žiglums to atstāj tālu iepakaļ, viņam vajadzēja skaļi uzsaukt savam kungam, lai tas viņu pagaida. Dons Kihots to arī darīja, pieturēdams Rosinantes pavadas tik ilgi, kamēr viņu panāca nogurušais ieroču nesējs, kas tuvodamies tam teica:

—     Man liekas, seņjor, ka būtu prātīgi, ja mēs paslēptos kādā baznīcā*, jo tas, ar ko jūs cīnījāties, palika tik nelāgi apstrādāts, ka nebūtu brīnums, ja viņi šo gadījumu paziņotu Svētajai Brālībai', kas mūs apcietinās; bet, goda vārds, ja tie mūs ietupinās, tad tiešām mums vajadzēs pamatīgi svīst, kamēr izkļūsim no cietuma.

—     Ciet klusu, — teica dons Kihots, — vai tu jebkad esi redzējis vai lasījis, ka kāds klaiņojošs bruņinieks būtu vests tiesas priekšā, kaut arī viņš būtu izdarījis neskaitāmas homicīdijas1 ?

' Slepkavības.

—     No omecllijām es nekā nesaprotu, — atbildēja Sančo, — neesmu arī visā savā mūžā neviena nositis, tikai to gan zinu, ka Svētā Brālība parūpējas par tiem, kas atklātā laukā kaujas; gar visu pārējo man nav dajas.

—     Nebēdājies, draugs, — atbildēja dons Kihots, — es tevi spētu izglābt pat no haldeju rokām un vēl jo vairāk no Svētās Brālības. Bet saki man vaļsirdīgi, — vai tu uz visas plašās zemes esi redzējis drosmīgāku bruņinieku par mani? Vai tu esi par kādu lasījis, kas parāda vai būtu parādījis lielāku sparu uzbrūkot, vairāk izturības pretojoties, vairāk nekjūdības, cērtot ar zobenu, un lielāku veiklību, notriecot pretinieku?

—      Patiesību sakot, — atbildēja Sančo, — es nekad neesmu lasījis nevienu stāstu, jo neprotu lasīt un rakstīt, bet par to gan es varu droši derēt, ka tik aplam drošam kungam kā jūsu žēlastība es savā mūžā vēl neesmu kalpojis, un lai dievs dotu, ka šī pārdrošība netiktu atalgota tā, kā es jau tiku teicis. Bet es lūdzu jūsu žēlastību ārstēties, jo no jūsu auss plūst daudz asiņu, — man somā ir saites un mazliet baltās ziedes.

—      To visu mēs varētu aiztaupīt, — atbildēja dons Kihots, — ja man būtu ienācis prātā sagatavot pudeli Fjerabrasa balzama"; jo ar vienu vienīgu tā pilienu mēs varētu ietaupīt laiku un zāles.

—     Kas tā ir par pudeli, un kas tas ir par balzamu? — jautāja Sančo Pansa.

—     Tas ir balzams, — atbildēja dons Kihots, — kura recepti es labi atceros un kuru lietojot nav jābaidās ne nāves, ne bīstamu ievainojumu. Kad es to izgatavošu un tev iedošu, tad tev, redzot mani kādā kautiņā pušu pārcirstu (kā tas bieži notiek), vajadzēs tikai zemē nokritušo ķermeņa pusi glīti pacelt un, iekams asinis sarec, to pielikt otrajai pusei, kas palikusi seglos, un rūpīgi un pareizi abas salaist kopā. Pēc tam tu man dosi iedzert divus malkus minētā balzama, tad redzēsi, ka es būšu veselāks par ābolu.

—     Ja tas ir tā, — teica Sančo, — tad no šā brīža atsakos no apsolītās salas pārvaldīšanas un kā algu par manu centīgo un labo kalpošanu izlūdzos no jūsu žēlastības vienīgi šā neparastā šķidruma recepti. Man liekas, ka vienu unci šķidruma jebkurā vietā droši varēs pārdot par diviem reāliem,, un vairāk man nevajag, lai savu mūžu godīgi un bez rūpēm nodzīvotu. Bet man vēl jāzina, cik dārgi izmaksā balzama pagatavošana.

—     Par nepilniem trim reāliem tu vari izgatavot trīs asumbras*, — atbildēja dons Kihots.

—     Apžēlojieties! — iesaucās Sančo. — Ko tad jūsu žēlastība gaida, ja negatavo to pats un man to neiemāca?

—      Klusē, draugs, — teica dons Kihots, — es tev gribu atklāt vēl lielākus noslēpumus, un tu saņemsi daudz bagātīgāku atalgojumu, bet tagad domāsim par pārsējumiem, jo auss man sāp vairāk, nekā man tas patīk.

Sančo izņēma no somas saiti un ziedi. Bet, kad dons Kihots ieraudzīja, ka viņa bruņu cepure sadragāta, tas gandrīz vai samaņu zaudēja; viņš uzlika roku uz zobena, pacēla acis pret debesim un teica:

—      Es šeit zvēru pie visu lietu radītāja, pie četriem svētajiem evaņģēlijiem tā, it kā tie atrastos manā priekšā*, pieturēties pie tāda dzīves veida, kāds bija lielajam Mantujas marķīzam, kad viņš zvērēja atriebt sava brāļadēla Balduīna nāvi, un proti: neēst maizi pie apklāta galda, netuvoties savai sievai, kā arī nedarīt vēl daudzas citas lietas, kuras es vairs neatceros, bet kuras pievienoju zvērestam, kamēr pilnīgi atriebšos tam, kas man šo negodu sagādājis.

Izdzirdis to, Sančo teica:

—     Apdomājiet, mans žēlīgais seņjor don Kihot, ja tas bruņinieks darīs, kā jūs tam pavēlējāt, aizies un stādīsies priekšā manai seņjorai Tobosas Dulsinejai, tad viņš būs izdarījis visu, kas tam pienākas, un, ja viņš nekāda jauna nozieguma neizdara, tad arī citas sodības tas nepelna.

—     Tu runāji labi un pareizi, — atbildēja dons Kihots, — es tātad atsakos no zvēresta attiecībā uz jaunu atriebi, bet es atkārtoju un apstiprinu, ka dzīvošu tā, kā teicu, kamēr ar varu atņemšu kādam bruņiniekam ķiveri, kas būs tikpat augsti vērtējama kā šī. Tikai neiedomājies, Sančo, ka es kuļu tukšus salmus: šai ziņā man ir paraugs, jo gluži tas pats notika ar Mambrīno bruņu cepuri*, kas tik dārgi maksāja Sakripantam*.

—      Mans žēlīgais seņjor, sūtiet taču pie velna šādus zvērestus, — iesaucās Sančo, — tie ļoti kaitē veselībai un uzkrauj nastu sirdsapziņai! Apdomājiet tikai, ja ilgāku laiku nesastapsim neviena cilvēka, kas valkātu bruņu cepuri, ko tad mēs iesāksim? Vai jums jāpilda zvērests, kas uzliek tik daudz neērtību un spaidu, kā: gulēt apģērbtam, neiegriezties nevienā mājas vietā — līdz ar tūkstoš citām mocībām, kas visas atrodamas vecā vājprātīgā Mantujas marķīza zvērestā, kuru jūs gribat atjaunot? Apdomājiet tikai, jūsu žēlastība, ka pa visiem šiem ceļiem nestaigā neviens bruņots vīrs, bet tikai mūļu dzinēji un vezumnieki, kas ne tikai nevalkā bruņu cepures, bet varbūt savā mūžā nav pat dzirdējuši tās pieminam.

—      Šai lietā tu maldies, — atbildēja dons Kihots, — jo ne divas stundas mēs nebūsim sirojuši krustceļos, kad sastapsim vairāk apbruņoto nekā to, kas devās uz Albraku* iekarot skaisto Andželiku.

—     Labi, lai noliek tā, — teica Sančo, — un lai dievs dod, ka mums labi veiktos un palaimētos ātri iegūt salu, kas man tik dārgi maksā, un tad es tur gribu mirt.

—      Es tev, Sančo, jau esmu teicis, ka par to vari būt bez rūpēm, — ja mums arī nebūs salas, tad mums taču paliek Dānijas vai Sobradisas* karaļvalstis, kas tev būs piemērotas kā gredzens

pirkstam un, atrazdamās uz cietzemes, tevi vēl vairāk iepriecinās. Bet runāsim par to citreiz, tagad palūkojies, vai tavā somā nav kā ēdama; tad mēs nekavējoties uzmeklēsim kādu pili, kur varēsim pārlaist nakti un sagatavot balzamu, par kuru tev stāstīju, jo es tev zvēru pie dieva, ka auss man neganti sāp.

—      Man te ir sīpols, nedaudz siera un daži maizes riecieni, — teica Sančo, — bet šis taču nav ēdiens, kas pienāktos tik drošsirdīgam bruņiniekam, kāds ir jūsu žēlastība.

—      Cik tu to slikti saproti, — atbildēja dons Kihots, — tev, Sančo, jāzina, ka klaiņojošo bruņinieku gods ir veselu mēnesi neēst, un, kad viņi ēd, tad visu, kas tikai pie rokas gadās; tu to droši zinātu, ja būtu izlasījis tik daudz stāstu kā es; un nevienā vienīgā no šiem daudzajiem stāstiem nav minēts, ka klaiņojošie bruņinieki būtu ēduši, izņemot gadījumus, kad tiem sarīkoja krāšņus mielastus; bet pārējās dienās tie pārtika no svaiga gaisa. Kad es nu tiešām nomanu, ka tie nevarēja dzīvot bez ēšanas un citām dabiskām vajadzībām, jo viņi bija tādi paši cilvēki kā mēs un sava mūža lielāko dalu pavadīja mežos un tuksnešos bez pavāra, tad saprotams, ka viņu parastā barība varēja būt tāds lauku ēdiens, kādu tu man nupat piedāvā. Tātad, draugs Sančo, neskumsti par to, kas mani iepriecina, nemēģini pārtaisīt pasauli, nedz klaiņojošo bruņniecību novirzīt no tās parastā ceļa.

—      Piedodiet, jūsu žēlastība, — teica Sančo, — ka es, kā jau pirmīt sacīju, neprazdams ne rakstīt, ne lasīt, nezinu arī neviena bruņniecības amata noteikuma. Turpmāk es jums kā bruņiniekam somu piepildīšu ar dažādiem kaltētiem augļiem, bet sev, tā kā neesmu bruņinieks, piepildīšu to ar visādiem putniem un pamatīgāku barību.

—      Es taču, Sančo, neteicu, — atbildēja dons Kihots, — ka klaiņojošiem bruņiniekiem vajadzētu ēst vienīgi augļus, kurus tu.piemini, bet teicu, ka šie augļi un daži stādi, kurus tie atrada laukos un kurus es tāpat pazīstu, bija viņu parastais uzturs.

—      Ir noderīgi, — atbildēja Sančo, — pazīt tādus augus, un, kā es noģiedu, reiz pienāks diena, kad būsim spiesti gūt labumu no šīm zināšanām.

To sacīdams, viņš izvilka no somas jau minēto pārtiku, un abi ēda mierā un sadraudzībā. Bet, gribēdami atrast vietu, kur pavadīt nakti, tie ātri pabeidza savu trūcīgo un sauso maltīti. Tad viņi sēdās viens zirgā, otrs uz ēzeļa un ļoti steidzās, lai pirms nakts tumsas nokļūtu kādā apdzīvotā vietā, bet saule norietēja, tāpat kā viņu cerības atrast to, ko tie vēlējās; tāpēc, ieraudzījuši tuvumā dažas kazu ganu būdas, tie nolēma tur pavadīt nakti. Sančo bija ļoti apbēdināts, ka tie nebija nokļuvuši ciematā, bet viņa kungs bija iepriecināts, ka varēs gulēt zem klajas debess, jo viņam šķita, ka ikviens šāds gadījums dod tam iespēju vēl skaidrāk pierādīt, ka viņš ir īsts bruņinieks.

XI NODAĻA. dona kihota piedzĪvojumi ar daŽiem KAZU GANIEM

Pēc tam kad kazu gani bija viņus laipni uzņēmuši, Sančo, cik labi varēdams parūpējies par Rosinanti un savu ēzeli, sajuta kairinošu smaržu, ko izplatīja kazas gaļas gabali, vārīdamies katlā uz uguns; un, kaut gan viņam radās vēlēšanās tūlīt pārliecināties, vai gaļa nav tik gatava, lai to no katla pārvietotu tieši vēderā, viņš atturējās tā darīt, jo gani, noņēmuši gaļu no uguns, izklāja uz zemes dažas aitādas un, ļoti ātri sakārtojuši savu lauku galdu, visai laipni ielūdza abus viesus iebaudīt to, kas viņiem bija. Seši gani, kas sargāja šīs ganības, sasēdās apkārt aitādām, iepriekš ar neveiklām ceremonijām uzaicinājuši donu Kihotu apsēsties uz apgāztas siles. Dons Kihots apsēdās, bet Sančo palika stāvot, lai pasniegtu viņam raga kausu. Kad viņa kungs to ieraudzīja stāvam, tas teica:

—     Sančo, lai tu redzētu to labumu, kas piemīt klaiņojošajai bruņniecībai, kā arī to, cik ātri visi tie, kas tai šādā vai tādā kārtā kalpo, iegūst pasaulē cieņu un godu, es vēlos, lai tu šo krietno ļaužu sabiedrībā sēdētu man blakus, ēstu no manas bļodas un dzertu no mana trauka, it kā tu būtu līdzīgs man, kas taču esmu tavs kungs un īstais pavēlnieks, jo par klaiņojošo bruņniecību var teikt to pašu, ko par mīlestību, — ka tā visas lietas padara vienlīdzīgas.

—     Liels paldies! — teica Sančo. — Bet man jāsaka jūsu žēlastībai, ka man labs ēdamais garšo tikpat labi un vēl daudz labāk stāvot un vienatnē nekā sēžot blakus pašam ķeizaram. Un, ja man jāsaka patiesība, tad maize un sīpoli manā kaktā, kur es tos varu ēst bez tielēšanās un ceremonijām, man garšo labāk par tītara cepeti pie citu galdiem, kur esmu spiests košļāt lēnām, dzert maz, ik brīdi slaucīt muti un kur, uznākot vajadzībai, nedrīkstu ne nošķaudīties, ne ieklepoties, ne darīt vēl daudz ko citu, kas atļauts brīvībā un vienatnībā. Tātad, mans seņjor, vai jūs nevarētu to godu, ko jūsu žēlastība man grib parādīt kā klaiņojošās bruņniecības kalpam un piederīgam, kāds esmu, būdams jūsu žēlastības ieroču nesējs, vērst kādās citās man ērtākās un noderīgākās lietās, un, kaut gan šo godu es uzskatu jau par saņemtu, turpmāk atsakos no tā uz mūžīgiem laikiem.

—     Tev tomēr jāapsēžas, jo dievs paaugstina to, kas pats sevi pazemina.

Un, saņēmis Sančo pie rokas, dons Kihots piespieda viņu nosēsties sev blakus.

Kazu gani, nekā nesaprazdami no šās ieroču nesēja un klaiņojošā bruņinieka ērmīgās valodas, neko citu nedarīja, tikai klusēdami ēda un aplūkoja abus viesus, kas ar lielu veiklību un labpatiku notiesāja gaļas gabalus dūres lielumā. Kad gaļa bija apēsta, gani uzbēra uz aitādām lielu daudzumu meža riekstu un nolika turpat pusi siera riteņa, kas bija tik ciets, it kā būtu darināts no kaļķa. Arī dzeramais rags nestāvēja dīkā, bieži staigādams apkārt gan pilnā, gan tukšā kā ūdens smejamais spainis akas ritenī un ātri iztukšoja vienu no diviem vīna maisiem, kas te bija redzami. Dons Kihots, apmierinājis savu vēderu, paņēma pilnu sauju riekstu un, tos uzmanīgi aplūkojis, pacēla balsi un izteica šādus vārdus: — Ak, laimīgais laikmets un laimīgie gadsimti, kurus mūsu senči dēvēja par zelta laikmetu, — ne tādēļ, ka toreiz zelts, kas mūsu dzelzs laikmetā tik augsti tiek vērtēts, tika iegūts bez grūtībām, bet gan tādēļ, ka tiem, kas toreiz dzīvoja, nebija vēl pazīstami šie divi vārdi «tavs» un «mans». Šai svētītajā laikmetā visas lietas bija kopīgas, nevienam nevajadzēja sava dienišķā uztura labā vairāk darīt kā tikai izstiept roku pret stiprajiem ozolu zariem, kas devīgi piedāvāja katram savus saldos un nobriedušos augļus. Skaidrie avoti un straujās upes brīnišķīgā pārpilnībā sniedza tam savus tīkami garšojošos dzidros ūdeņus. Klinšu plaisās un koku dobumos čaklās un gudrās bites nodibināja savas brīvvalstis un nesavtīgi lūdza katru roku ievākt viņu saldā darba bagāto ražu. Spēcīgie korķozoli nometa paši bez savtīga iegansta — tikai aiz laipnības — savu plato un vieglo mizu, un cilvēki sāka ar to nosegt savas būdas, kas bija celtas uz neaptēstiem pāļiem, lai tur paslēptos no debess nemīlīguma. Visur valdīja miers, draudzība un saticība: izliektā arkla smagais lemesis vēl nebija iedrošinājies sagraizīt un atvērt mūsu pirmmātes labdarīgās iekšas, jo viņas lielais un auglīgais klēpis brīvprātīgi piedāvāja visu, kas varēja paēdināt, uzturēt un atveldzēt viņas bērnus, kuriem tā toreiz piederēja. Tas bija toreiz, kad vientiesīgās un daiļās ganu meitenes klejoja no ielejas ielejā, no pakalna pakalnā ar vaļējiem vai bizēs sapītiem matiem un viņu apģērbs godīgi aizsedza tikai to, ko tikumība toreiz un vienmēr ir pavēlējusi aizsegt; bet viņu greznums nebija tāds kā mūsu dienās, ko padara dārgu Tiras purpurs un tūkstoš veidos samocītais zīds, bet zaļās dadžu lapas un efeju vītnes bija viņu apģērbs, kurā tās staigāja varbūt tikpat greznas un pievilcīgas kā tagad mūsu lepnās dāmas savos dīvaini un svešādi izdomātajos tērpos, kurus radījusi dīkā ziņkāre. Toreiz mīlas jūtas izteica vienkārši un godīgi, kā tās dvēselē bija radušās, nemeklējot mākslotus vārdus šo jūtu izskaistināšanai. Patiesība un vaļsirdība tad nesajaucās ar krāpšanu, meliem un ļaunprātību. Taisnība valdīja ar saviem likumiem, un to neiedrošinājās saduļķot un aizskart ne netaisna labvēlība, ne savtīgums, kas šodien to samaitā, jauc un vajā. Patvaļas likumi vēl nebija ieperinājušies tiesnešu prātā, jo toreiz nebija, par ko tiesāt, un nebija tiesājamo. Godīgas jaunavas varēja iet vientulīgas un vienas pašas, kā jau teikts, kurp tikai vēlējās, nebaidoties, ka sveša patvaļa un alkatīgas iekāres tām kaitēs, un, ja viņas zaudēja savu nevainību, tad tikai saskaņā ar savu patiku un brīvo gribujBet mūsu pretīgajos laikos neviena jaunava nav droša, pat ja to paslēptu un ieslēgtu jaunā Krētas labirintā; jo arī tur caur plaisām līdz ar gaisu iespiežas sasodītā iekāre un mīlestības sērga, iznīcinot jebkuru atturību. Drošības labad, laika gaitā pieaugot ļaunprātībai, tika dibināts klaiņojošo bruņinieku ordenis, lai tas aizstāvētu jaunavas, atbalstītu atraitnes, palīdzētu bāreņiem un trūkumcietējiem. Pie šā ordeņa piederu arī es, mani brāļi gani, kuriem pateicos par savu un mana ieroču nesēja pacienāšanu un laipno uzņemšanu. Un, lai gan dabiskais likums nosaka, ka visiem dzīvajiem jāatbalsta klaiņojošie bruņinieki, tomēr zinu, ka jūs mani uzņēmāt un pacienājāt, to nezinādami, tāpēc es jums pateicos par jūsu labo prātu.

Visu šo garo runu, kura ļoti labi būtu varējusi palikt neteikta, mūsu bruņinieks teica tādēļ, ka piedāvātie rieksti viņam lika atcerēties zelta laikmetu un radīja vēlēšanos norunāt šos nevajadzīgos prātojumus kazu ganiem, kas viņā klausījās pārsteigti un izbrīnījušies, neatbildot ne vārda. Arī Sančo klusēja, ēda riekstus un vairākkārt apciemoja otro vīna maisu, kas, lai vīns būtu vēsāks, bija pakārts korķa koka zarā.

Dona Kihota runa turpinājās ilgāk nekā vakara maltīte; pēc tam viens no kazu ganiem teica:

—     Lai jūs, seņjor klaiņojošais bruņiniek, ar pilnām tiesībām varētu teikt, ka mēs jūs laipni un no visas sirds esam uzņēmuši, tad mēs jums vēl gribam sagādāt prieku un patiku ar kāda mūsu biedra dziedāšanu, kuram drīz vajag ierasties, — tas ir kāds ļoti saprātīgs un ļoti iemīlējies gans, kas ne vien prot lasīt un rakstīt, bet ir ari tāds ravelas* spēlētājs, ka labāku nevar vēlēties.

Tikko kazu gans to izteica, kļuva dzirdamas ravelas skaņas un tūlīt ieradās arī pats spēlētājs, apmēram divdesmit divus gadus vecs jauneklis, patīkama izskata. Viņa biedri jautāja, vai tas jau esot ēdis vakariņas, un, kad viņš to apstiprināja, tad gans, kas pirmīt bija viņu slavējis, teica:

—     Antonio, tu gan varētu mums par prieku mazliet padziedāt, lai seņjors, mūsu viesis, redz, ka arī kalnos un mežos mīt ļaudis, kas saprot mūziku. Mēs, slavējuši tavu lielisko mākslu, tagad tevi lūdzam to parādīt, lai mums būtu taisnība; sirsnīgi lūdzu tevi apsēsties un nodziedāt romanci par tavu mīlestību, ko sacerējis tavs labdaris tēvocis un kas tā patīk visam ciematam.

—      Ļoti labprāt, — teica jauneklis.

Un, nelikdams sevi vairs lūgt, viņš apsēdās uz nocirsta ozola celma, uzskaņoja savu ravelu im tūlīt ļoti skaisti sāka dziedāt šādu dziesmu:

ANTONIO

Olalja, tu mani mīli. Lai gan man to nesacīji Pat ar acu skatiem klusiem, Mīlas mēmiem izteicējiem.

Zinādams, ka visu zini, Ticu tam, ka dārgs tev esmu, Nelaimigs neviens nav bijis, Kas ir mīlu atklāt spējis.

Tiesa, bieži tu, Olaļja, Gribēji, lai noticētu. Ka tev dvēsele no bronzas Un ka baltās krūtīs — akmens.

Bet starp taviem nievājumiem, Tikumīgām izvairibām Cerība dažreiz man rāda Sava gaišā tērpa malu.

Trauc pie tevis vilināta Mana ticība, kas nespēj Izdzist, tādēļ ka nav saukta, Ne ar pieaugt aicināta.

Ja ir mīlā pieklājība, Tad no tavējās es spriežu, Ka par savām cerībām es gūšu To, ko esmu iedomājies.

Un, ja kalpošana iespēj Labvēlību ieviest sirdī, Tad šis tas no maniem darbiem Stiprina šo pārliecību.

Varbūt esi redzējusi, Ka es daudzreiz esmu tērpies Pirmdienās tais pašās drēbēs, Kurās svētdienās es eju.

Mīlestība, tērpa greznums — Abi staigā vienu ceļu, Vēlētos, lai vienmēr redzi Mani tikai svētku drānās.

Tevis dēļ vairs nedejoju, Bet tu esi dzirdējusi Dziesmas tumšās vakarstundās Atskanam līdz pirmiem gaiļiem.

Neskaitīšu slavas vārdus, Tavam daiļumam ko teicu, Kas gan visi patiesīgi, Tomēr nepatika dažām.

Teresa no Berokalas Par šiem slavas vārdiem teica: «Šķiet tev — eņģeli tu pielūdz, Patiesībā — mērkaķiem!

Var ar visvisādiem niekiem Un ar neīstajiem matiem, Skaistumiem, kas maldinoši, Apmu(ķot pat mīlas dievu.»

Apstrīdēju, k]uva nikna, Aizstāvēja viņu brālēns, Strīdus iznāca. Tu zini, Ko mēs abi izdarījām.

Mīlu tevi ne pa jokam, Kalpoju tev nevis tādēļ, Lai man mīļākā tu kļūtu, Mani nodomi ir cēli.

Baznīcai ir tādas virves, Kuras saista zīda cilpām. Ieliec savu kaklu cilpā. Savējo tam likšu blakus.

Bet, ja ne, tad varu zvērēt Pie vissvētākā starp svētiem, Ka no kalniem šiem es iešu Prom pie mūkiem kapucīņiem.

Ar to gans beidza savu dziedāšanu, un, lai gan dons Kihots to lūdza vēl kaut ko dziedāt, taču tam nepiekrita Sančo Pansa, jo viņam vairāk gribējās gulēt nekā klausīties dziesmas. Viņš teica savam kungam:

—     Jūsu žēlastība arī varētu paraudzīties, kur nakti pārlaist, jo darbs, ko šie labie ļaudis dienā strādā, neļauj tiem nakti*pavadīt ar dziedāšanu.

—     Es tevi, Sančo, saprotu, — atbildēja dons Kihots, — man kļūst skaidrs, ka, daudzkārt apciemojis vīna maisu, tu vairāk vēlies gūt atspirdzinājumu miegā nekā mūzikā.

—     Paldies dievam, — atbildēja Sančo, — vīns mums visiem labi garšo.

—      Es to nenoliedzu, — atbildēja dons Kihots, — uzmeklē tikai sev guļas vietu, bet manas kārtas ļaudīm labāk piederas palikt nomodā nekā iemigt. Tomēr, Sančo, tiešām būtu labi, ja tu man atkal pārsietu ausi, kas man joprojām sāp vairāk, nekā vajadzīgs.

Sančo darīja, kā pavēlēts, bet viens no kazu ganiem, ieraudzīdams brūci, teica, ka par to neesot jābēdājas, jo viņš to drīz un viegli sadziedēšot. Paņēmis dažas rozmarīna lapas, kas tur visapkārt bagātīgi auga, viņš tās sakošļāja, samaisīja ar nedaudz sāls un, uzlikdams uz auss, to visai rūpīgi apsēja, un apgalvoja, ka citas ziedes tai vairs nevajadzēs, kā tas patiesi arī vēlāk izrādījās.

XII nodaĻa. par to, ko kĀds kazu gans PASTĀSTĪJA TIEM, KURI BIJA KOPĀ AR DONU KIHOTU

Sai laikā ieradās kāds cits jauneklis, kas no ciemata tiem piegādāja pārtiku, un teica:

—      Biedri, vai jūs zināt, kas notiek ciematā?

—     Kā lai mēs to zinātu? — atteica otrs.

—      Nu, tad ziniet, — turpināja puisis, — šorīt agri nomiris slavenais gans students, saukts Grisostomo, un, kā stāsta, viņš nomiris aiz mīlestības pret velna skuķi Marselu, šā ciemata bagātnieka Giļjermo meitu, kas avju ganes drēbēs klaiņo šai vientulīgajā apvidū.

—     Tu saki, Marselas dēļ? — kāds iesaucās.

—     Tā es teicu, — atbildēja pirmais gans, — bet jaukākais ir tas, ka viņš savā testamentā pavēlējis sevi apbedīt klajā laukā kā mauru, un proti — klints pakājē, kur korķu koka paēnā iztek avots, jo tur, kā stāsta ļaudis un kā arī pats esot teicis, tas Marselu ieraudzījis pirmo reizi. Viņš vēlējies vēl daudzas tamlīdzīgas lietas, bet ciemata priesteri saka, ka tie tās nepieļaušot un nedrīkstot pieļaut, jo tas būtu pagāniski. Bet Grisostomo labais draugs, students Ambrosio, kas līdzīgi viņam staigā gana tērpā, saka, ka tiem itin viss jādara, ko Grisostomo vēlējies, un ka neko nedrīkstot atstāt novārtā, un tagad viss ciemats satraucies; bet, kā dzird, beigās notikšot tā, kā Ambrosio un pārējie gani, viņa draugi, vēlas, un rīt viņi to ar lielu godu apbedīs tanī vietā, kur teicu. Domāju, ka tur būs daudz ko redzēt, un vismaz es noteikti tur ieradīšos, lai visu redzētu, ja vien man rīt atkal nevajadzēs iet uz ciematu.

—     Mēs visi iesim uz bērēm, — atteica kazu gani, — un tādēļ metīsim kauliņus, kam jāpaliek sargāt kazas.

—     Pareizi, Pedro, — teica kāds cits, — bet jums nevajag velti pūlēties — es palikšu šeit, jūsu visu vietā; un tas nenotiks ne manas labsirdības dēļ, ne ziņkāres trūkuma dēļ, bet gan skabargas dēļ, kura nesen man iedūrās kājā un kuras dēļ nevaru paiet.

—      Tomēr mēs tev par to ļoti pateicamies, — atbildēja Pedro.

Dons Kihots jautāja šim Pedro, kas ir mirušais un kas ir avju gane; Pedro tam atbiļdēja, ka, cik viņš zinot, nelaiķis bijis bagāts idalgo un dzīvojis kādā šā kalnu apgabala tuvējā ciematā, viņš daudz gadu studējis Salamankā, pēc tam atgriezies savā ciematā un ieguvis mācīta un daudz lasījuša cilvēka slavu.

—      Runāja, ka viņš sevišķi pārzinājis zvaigžņu zinātni un to, ko debesīs dara saule un mēness, jo viņš mums iepriekš uz mata noteica katru saules un mēness klipsi.

—      Eklipsi, mans draugs, nevis klipsi — jo tā saucas abu lielo spīdekļu aptumšošanās, — teica dons Kihots.

Bet Pedro, neievērodams tamlīdzīgus sīkumus, turpināja savu stāstu:

—      Viņš varēja arī pateikt, vai gads būs auglīgs vai bezauglīgs.

—      Jūs gribat teikt neauglīgs, mans draugs, — iebilda dons

Kihots.

__— Neauglīgs vai bezauglīgs, — teica Pedro, — cik garš, tik plats. Un, lūk, viņa tēvs un draugi kļuva ļoti bagāti, tam ticēdami un sekodami viņa padomiem, kad viņš tiem teica: «Šogad sējiet miežus un nevis kviešus; tagad jums jāsēj zirņi, bet ne mieži; nākošajā gadā būs laba olīvu eļļas raža, bet trijos nākamajos gados neiegūsim neviena piliena.»

—      So zinātni sauc par astroloģiju, — teica dons Kihots.

—      Es nezinu, kā to sauc, — atbildēja Pedro, — bet zinu, ka viņš visu to zināja un pat vēl vairāk. īsi sakot, bija pagājuši tikai daži mēneši, kopš viņš bija pārnācis no Salamankas, kad tas pēkšņi kādā dienā parādījās gana tērpā — aitādas kažokā, ar nūju rokā, nometis garos svārkus, ko tas nēsāja, būdams students, un tam līdz gana tērpā gāja arī viņa labais draugs un bijušais studiju biedrs Ambrosio. Es aizmirsu jums pateikt, ka nelaiķis Grisostomo bija liels pantu sacerētājs, viņš sarakstīja gan dziesmas ziemsvētku naktij, gan skatus lieldienu svētku spēlēm, ko jaunieši uzveda mūsu ciematā, un ļaudis tos atzina par lieliskiem. Ciemata ļaudis, redzēdami abus skolotos vīrus ganu tērpos, izbrīnījās un nemaz nevarēja saprast, kāda iemesla dēļ tiem bija ienācis prātā tik dīvaini pārvērsties. Šai laikā nomira mūsu Grisostomo tēvs, atstādams dēlam lielu īpašumu, gan kustamu, gan nekustamu, pietiekamu skaitu liellopu un sīklopu un labu daudzumu naudas; tas viss tagad piederēja dēlam, un patiesībā viņš to arī bija pelnījis, būdams labs biedrs, līdzcietīgs un laipns pret visiem krietniem ļaudīm un sejā brīnum skaists. Beidzot atklājās, ka tērpa pārmainīšanas iemesls nebija nekas cits kā vēlēšanās sekot lauku vientulībā avju ganei Marselai, kuru mūsu gans pirmīt minēja un kurā nabaga mirušais Grisostomo bija iemīlējies. Man vēl jums jāpastāsta, kas ir šī meitene, jo jums jāzina, ka varbūt — un ne tikai varbūt, bet pilnīgi droši — jūs neko līdzīgu savā mūžā vairs nedzirdēsiet, kaut arī jūs dzīvotu ilgāk nekā Sarna*.

—      Saki Sarra, — pārtrauca viņu dons Kihots, nevarēdams paciest, ka gans kropļo vārdus.

—        Ari Sarna dzīvo ilgi! — iesaucās Pedro. — Bet, seņjor, ja jūs pieķersieties katram manam vārdam, tad mūsu saruna ilgs veselu gadu.

—      Piedodiet, mans draugs, — atbildēja dons Kihots, — es tikai gribēju jums paskaidrot lielo starpību starp Sarnu un Sarru, bet jūs man ļoti labi atbildējāt, jo daudz ilgāk dzīvo Sarna nekā Sarra, taču turpiniet savu stāstu, es jūs vairs nepārtraukšu.

—     Tātad, mans no sirds godātais seņjor, — teica kazu gans,

—     mūsu ciematā dzīvoja kāds zemnieks, kas bija vēl bagātāks par Grisostomo tēvu un ko sauca Giļjermo, un tam dievs līdz ar daudz citām lielām bagātībām bija dāvājis meitu, kurai piedzimstot nomira māte, kas bija visgodājamākā sieviete visā mūsu novadā. Šķiet, ka vēl tagad es redzu viņas seju, kurai viena puse mirdzēja kā saule un otra kā mēness, turklāt viņa bija tik strādīga un līdzcietīga pret nabagiem, ka, jātic, viņas dvēsele tagad viņsaulē bauda dieva svētlaimību. Sirdssāpēs par savas krietnās sievas nāvi nomira arī tās vīrs Giļjermo, atstādams savu jauno un bagāto meitu Marselu viņas tēvoča — mūsu ciemata priestera aizgādībā. Meitene izauga un kļuva tik skaista, ka lika mums vienmēr atcerēties savu neparasti skaisto māti, bet drīz vien ļaudis sāka runāt, ka meita vēl pārspēšot māti. Tā arī notika, jo, kad viņa kļuva četrpadsmit vai piecpadsmit gadus veca, katrs, to uzlūkodams, pateicās dievam, ka tas viņu bija radījis tik skaistu, un daudzi viņā neprātīgi iemīlējās. Tēvocis meiteni turēja stingrā uzraudzībā, bet valodas par viņas lielo skaistumu un bagātību tā izplatījās, ka ievērojami ļaudis ne tikai no mūsu ciemata, bet arī no daudzu jūdžu apkārtnes nāca, lūgdamies un neatlaidīgi prasīdami tēvocim viņu sev par sievu. Tas, būdams labs kristietis, labprāt būtu meiteni izprecinājis, jo viņa bija precību gados, taču negribēja to darīt bez viņas piekrišanas, pie tam nemaz neievērodams to labumu un peļņu, ko viņš ieguva, meitenes īpašumus pārvaldot un viņas precības atliekot. Un patiesi, ne vienreiz vien sapulcējušies savā starpā to pārsprieda ciemata ļaudis, cildinot priestera rīcību. Jums jāzina, ceļojošais seņjor, ka mazos ciematos runā un tenko par visu, un jūs sapratīsiet, tāpat kā es, ka priesterim jābūt sevišķi krietnam, lai savas draudzes ļaudis, sevišķi laukos, noskaņotu tā, ka tie par viņu runātu tikai labu.

—     Pilnīgi pareizi, — teica dons Kihots, — bet turpiniet, jo stāsts ir labs un jūs, krietnais Pedro, esat stāstītājs no dieva žēlastības.

—     Lai dieva žēlastība mani nekad neatstāj, — atbildēja gans,

—    tas ir galvenais. Un tālāk, ziniet, notika tā: lai gan tēvocis savai brāļameitai no daudzajiem, kas lūdza viņas roku, ieteica preciniekus un izklāstīja viņai ikviena precinieka labās īpašības, mudinādams viņu apprecēties un izvēlēties vīru pēc savas patikas, tā viņam katru reizi atbildēja vienīgi to, ka negribot precēties, ka esot par jaunu un nespējot nest laulības nastu. Tie šķita pietiekami aizbildinājumi, un tēvocis lika viņu mierā, cerēdams, ka, kjūstot vecaka, pratīs izvēlēties dzīves draugu pēc savas gaumes. Viņš teica — un viņa vārdi bija ļoti pareizi, — ka vecākiem neesot ieteicams izlemt bērnu likteni pret viņu gribu. Bet te kādā jaukā dienā untumainā Marsela pilnīgi negaidot pārvērtās par gani un, neklausīdama ne tēvoci, ne citus ciemata ļaudis, kas gribēja viņu atrunāt, devās kopā ar citām ciemata meitenēm laukā ganīt savu ganāmo pulku. Kad viņa parādījās ļaudīs un tie ievēroja viņas skaistumu, nemaz nav aprakstāms, cik daudz bagātu jaunekļu, idalgo un zemnieku, ģērbušies kā Grisostomo, tad sekoja viņai laukos, izlūgdamies viņas mīlu; viens no tiem, kā jau teicu, bija mūsu nelaiķis Grisostomo, par kuru stāstīja, ka viņš to ne tikai mīlējis, bet pat dievinājis. Bet nedomājiet, ka Marsela, izvēlēdamās tik brīvu un nepiespiestu dzīves veidu, tik maz vai gandrīz nemaz neatrazdamās vienatnē, būtu modinājusi kaut niecīgākās aizdomas, kas varētu kaitēt viņas godam vai tikumībai; tieši otrādi — viņa tā ir nomodā par savu godu, ka neviens no tiem, kas tai kalpo un to bildina, nav lielījies un arī nevarēs lielīties, ka viņa tam devusi kaut niecīgāko cerību piepildīt savu vēlēšanos. Lai gan viņa nevairās ganu sabiedrības un sarunu un izturas pret viņiem pieklājīgi un draudzīgi, bet, tiklīdz kāds no tiem atklāj savus nolūkus, kaut ari tie būtu godīgākie un svētākie un viņa vēlēšanās būtu laulības, Marsela aizmet to prom kā ar lingu. Ar tādu izturēšanos viņa šai novadā nodara lielāku postu nekā mēris, jo viņas laipnība un skaistums liek visām sirdīm tai kalpot un to mīlēt, bet viņas nicīgums un cietsirdība noved visus izmisumā, un tie nezina nekā vairāk pateikt kā tikai skaļi saukt viņu par nežēlīgu un nepateicīgu un dēvēt citos tamlīdzīgos vārdos, kas izteic viņas rakstura īpašības. Ja jūs, seņjor, gribētu kādu dienu šeit uzkavēties, tad jūs dzirdētu, kā atskan šais kalnos un lejās viņas atraidīto pielūdzēju žēlabas. Netālu no šejienes atrodas vieta, kur aug pāris duču kuplu skābaržu, starp kuriem nav neviena, kura gludajā mizā nebūtu iegriezts Marselas vārds; turklāt dažu koku mizā viņas vārdam pāri iegriezts vainags, it kā mīlētājs gribētu skaidrāk pateikt, ka vienīgi Marselai pienākas skaistuma vainags. Seit nopūšas kāds gans, tur gaužas kāds cits; tur atskan mīlētāju dziesmas, šeit — izmisuma pilni mīlas vaidi. Dažs pavada augu nakti zem ozola vai klints pakājē un tur, neaizverot saraudātās acis, sapņos iegrimis un aizgrābts, rītā sagaida sauli; dažs, neapklusinot savas nopūtas, karstākajā vasaras pusdienas saules svelmē atgūlies degošajās smiltīs, raida savas žēlabas pret līdzcietīgajām debesīm. Par visiem tiem brīva un bezrūpīga smejas daiļā Marsela, un mēs visi, kas viņu pazīstam, esam ziņkārīgi, ar ko beigsies viņas augstprātība un kas būs tas laimīgais, kas savaldīs viņas briesmīgo raksturu un baudīs viņas ārkārtīgo skaistumu. Viss, ko jums esmu stāstījis, ir pilnīgākā patiesība, tādēļ es arī ticu tam, ko mūsu gans stāstīja par Grisostomo nāves iemeslu. Es arī jums, seņjor, ieteicu rīt piedalīties viņa apbedīšanā, jo tur būs

daudz ko redzēt, tāpēc ka Grisostomo ir daudz draugu un vieta, kur viņš vēlējās būt apbedīts, atrodas tikai pusjūdzi no šejienes.

—     Es pacentīšos turp aiziet, — atbildēja dons Kihots, — pateicos jums arī par baudu, ko man sagādājāt ar šo tīkamo stāstu.

—     Ak! — iesaucās kazu gans. — Es nezinu pat pusi no tā, kas atgadījies Marselas pielūdzējiem, bet varbūt mēs rīt ceļā sastapsim kādu ganu, kas mums izstāstīs visu. Taču tagad būtu labi, ja jūs kādā pajumtē nosnaustos, jo nakts gaiss zem klajas debess varētu kaitēt jūsu ievainojumam, kaut gan ar manis pieliktajām zālēm nav iemesla baidīties ne no kādām nepatīkamām sekām.

Sančo Pansa, sen jau vēlēdamies ganu ar tā garo stāstu triekt pie velna, arī savukārt lūdza donu Kihotu iet gulēt Pedro būdā. Tas tā arī darīja un nakts atlikušo daļu pavadīja atcerē par savu pavēlnieci Dulsineju, atdarinādams Marselas pielūdzējus. Sančo Pansa, ērti ierīkojies starp Rosinanti un ēzeli, gulēja nevis kā atraidīts mīlētājs, bet kā vīrs, kas saņēmis daudz belzienu.

XIII nodaĻa pabeidz stĀstĪjumu par avju gani MARSELU UN CITIEM NOTIKUMIEM

Tikko austrumu puses logos parādījās diena, kad pieci no sešiem kazu ganiem piecēlušies modināja donu Kihotu, sacīdami, ka viņš varot tiem piebiedroties, ja tiešām vēloties noskatīties Grisostomo svinīgajā apbedīšanā. Dons Kihots, to vien vēlēdamies, piecēlās un pavēlēja Sančo tūlīt seglot zirgu un ēzeli, ko Sančo veikli izdarīja, pēc tam tikpat žigli visi devās ceļā. Viņi vēl nebija nogājuši ceturtdaļu jūdzes, kad, kādu taku šķērsojot, tie ieraudzīja nākam pretim sešus melnos aitādu kažokos tērpušos ganus, kam galvas apvija drūmo oleandru un ciprešu vainagi. Katram bija rokā resna ozola nūja. Kopā ar tiem jāja uz zirgiem divi muižnieki greznās ceļa drēbēs, triju kalpu pavadībā, kuri sekoja tiem kājām. Satiekoties viņi pieklājīgi sasveicinājās, jautādami, kurp tie katrs ejot; uzzinājuši, ka visi dodas uz apbedīšanas vietu, tie kopīgi turpināja ceļu.

Viens no jātniekiem, sarunādamies ar savu biedru, teica:

—     Man liekas, seņjor Vivaldo, ka mēs būsim labi izlietojuši laiku, ko ziedojam šīm ievērības cienīgajām bērēm, kurām jābūt ļoti neparastām, spriežot pēc tām dīvainībām, kuras gani mums pastāstīja par mirušo ganu un par slepkavīgo avju gani.

—     Arī man tā šķiet, — atbildēja Vivaldo, — un, lai to redzētu, es kavētos ne tikai vienu, bet veselas četras dienas.

Dons Kihots viņiem vaicāja, ko tie dzirdējuši par Marselu un Grisostomo. Ceļotājs atteica, ka tas rīta agrumā, sastopot dažus avju ganus un redzot tos sēru tērpos, tiem jautājis, kāpēc tie staigā šādi tērpušies, un kāds no viņiem pastāstījis par dīvaino un skaisto gani Marselu, par daudzajiem mīlētājiem, kas to bildinājuši, kā arī par Grisostomo, kuru tie ejot tagad apbedīt. īsi sakot, tas izstāstīja visu to, ko dons Kihots no Pedro bija dzirdējis.

Sai sarunai beidzoties, iesākās cita, un tas, ko sauca par Vivaldo, jautāja donam Kihotam, kāda iemesla dēļ viņš apceļojot šo miermīlīgo zemi, tādā veidā apbruņojies. Dons Kihots atbildēja:

—      Mana nodarbošanās neatļauj man citādā veidā ceļot. Ērta dzīve, greznība un miers radīti mīkstčaulīgiem galminiekiem, bet darbs, nemiers un ieroči radīti tiem, kurus pasaulē sauc par klaiņojošiem bruņiniekiem, un pie vismazākajiem no tiem, kaut esmu necienīgs, es pieskaitu sevi,

Izdzirdējuši šos vārdus, tie tūlīt nodomāja, ka viņš ir ārprātīgs, bet, lai pilnīgi par to pārliecinātos un redzētu, kāda veida ir viņa ārprāts, Vivaldo atkal jautāja, ko viņš apzīmējot ar vārdu — klaiņojošie bruņinieki.

—      Vai jūsu žēlastība nav lasījis Anglijas vēsturi un gadagrāmatas, — atbildēja dons Kihots, — kur aprakstīti karaļa Artura* slavenie varoņdarbi, kuru mēs savā kastīliešu valodā parasti saucam par karali Artusu un par kuru visā Lielbritānijas karaļvalstī izplatīta sena teika, ka viņš neesot miris, bet ar burvju mākslas palīdzību pārvērsts krauklī un ka laiku gaitā viņš atkal valdīšot un atgūšot savu karaļkroni un scepteri; un vai tādēļ arī kopš tā laika līdz mūsu dienām neviens anglis nenogalina nevienu kraukli? Šā cēlā karaļa laikā tika nodibināts slavenais Apaļā Galda bruņinieku ordenis; toreiz, kā stāsta, norisinājušās arī mīlas dēkas starp Ezera bruņinieku* donu Lanselotu un karalieni Džinevru*, kuru starpniece un līdzzinātāja bijusi godājamā dueņja Kintaņona, ar to tad arī saistās slavenās romances izcelšanās, ko mūsu Spānijā tik bieži dzied:

Nav vēl bijis tāds bruņinieks, Kam kalpotu dāmas tik cēlas, — Tik Lanselotam bija tas prieks, Kad no Britānijas viņš nāca.

Tālāk romance maigi un piemīlīgi apdzied viņa mīlu un varoņdarbus. Kopš tā laika šis bruņinieku ordenis pamazām izaudzis un izplatījies daudzās un dažādās pasaules daļās; šai ordenī savu varoņdarbu dēļ bija slavens un pazīstams Gallijas Amadiss ar saviem dēliem un mazdēliem līdz piektajam augumam, tāpat arī drosmīgais Irkānijas Felismarts un vēl nepietiekami cildinātais Tirants Baltais, bet neuzvaramo un drosmīgo Grieķijas bruņinieku donu Beljanisu it kā vēl mūsu dienās esam redzējuši, dzirdējuši un ar viņu sazinājušies. Lūk, seņjori, ko nozīmē būt klaiņojošam bruņiniekam, un, kā jau paskaidroju, tāds ir tas bruņinieku ordenis, pie kura es, grēcinieks, piederu un daru to pašu, ko darījuši visi minētie bruņinieki. Tāpēc es meklēju piedzīvojumus šajās postažās un tuksnešos, pakļaudams labprātīgi savu roku un personu vislielākām briesmām, kādas vien liktenim labpatiktos man uzsūtīt, kad aizstāvu vārgos un nelaimīgos.

Šīs runas pilnīgi pārliecināja ceļotājus, ka dons Kihots ir ārprātīgs, un tie saprata arī, kāda veida ārprāts viņu sagrābis, par ko viņi izbrīnījās, tāpat kā visi, kas pirmo reizi iepazinās ar viņa ārprātu. Grisostomo apbedīšanas vieta, kā gani teica, nebija vairs tālu, un Vivaldo, asprātīgs un jautrs cilvēks, gribēdams visus izklaidēt atlikušajā īsajā ceļa gabalā, nolēma dot donam Kihotam izdevību vēl vairāk parādīt savu neprātu. Tādēļ viņš teica:

—     Man liekas, seņjor klaiņojošais bruņiniek, ka jūsu žēlastība izvēlējies vienu no visgrūtākajām profesijām virs zemes, esmu pārliecināts, ka pat karteziešu mūka dzīve nav tik grūta.

—     Varbūt tā ir tikpat grūta, — atbildēja mūsu dons Kihots, — bet, vai tā ir arī tikpat nepieciešama cilvēkiem, parto gan varu ļoti šaubīties. Patiesību sakot, kareivis, izpildīdams sava karavadoņa pavēli, nedara mazāku darbu nekā karavadonis pavēlēdams. Ar to es gribu sacīt, ka mūki klusumā un mierā izlūdzas no debesīm zemei labklājību, bet mēs, kareivji un bruņinieki, veicam un izpildām to, ko tie lūdz, aizstāvam zemi ar savu roku spēku un šķēpu asmeņiem, neatrazdamies vis pajumtē, bet klajā laukā, panesdami vasarā gandrīz neizturamus saules starus, bet ziemā stindzinošu salu. Tātad mēs esam uz zemes dieva kalpi, viņa rokas, kas šeit izpilda viņa taisnīgos lēmumus. Un, tā kā kara lietas un visu, kas ar tām saistās un atrodas sakarā, nevar veikt bez sviedriem, piepūles un grūta darba, tad jāsecina, ka tie, kas ar tām nodarbojas, neapšaubāmi dara lielāku darbu nekā tie, kas mierā un klusumā lūdz dievu par nespēcīgajiem. Es negribu teikt, un tādas domas man pat prātā nenāk, ka klaiņojoša bruņinieka dzīve ir tikpat svēta kā klosteru mūku dzīve, es tikai gribu apgalvot, spriežot pēc paša pieredzes, ka tā ir neapšaubāmi daudz darbīgāka un grūtāka, vairāk izsalkuma un slāpju mocīta, nožēlojamāka, skrandaināka un utaināka, jo nešaubos, ka agrāko laiku klaiņojošie bruņinieki savā mūžā pārcietuši dažnedažādas nelaimes. Un, ja kādam izdevās ar savām drosmīgajām rokām iegūt ķeizara kroni, tad ticiet, ka tas viņam maksāja daudz asiņu un sviedru, un, ja tos, kas pacēlās tik augstu, nebūtu atbalstījuši burvji un gudrie, tad visas viņu vēlēšanās paliktu neizpildītas un viņu cerības izrādītos veltīgas.

—     Arī es tā domāju, — atbildēja ceļotājs, — taču viena lieta daudzu citu starpā man pie klaiņojošiem bruņiniekiem sevišķi nepatīk, proti: kad tiem gadās kāds liels un bīstams piedzīvojums, kur viņu dzīvība acīm redzami apdraudēta, tad viņi šādā acumirklī neuztic sevi dievam, kā tas pieklājas katram labam kristietim šādās briesmās, bet tie uztic sevi savai dāmai ar tādu dedzību un

pielūgsmi, it kā tā būtu viņu dievs. Tas, man šķiet, mazliet ož pēc pagānisma.

—      Seņjor, — atbildēja dons Kihots, — tas nemaz nedrīkst būt savādāk, un klaiņojošais bruņinieks, kas rīkotos citādi, apkaunotu pats sevi, jo klaiņojošās bruņniecības parašas un noteikumi reiz ir tādi, ka klaiņojošam bruņiniekam, kad tas dodas lielā ieroču cīņā, jāgriežas pie savas pavēlnieces, paceļot pret viņu padevīgus un mīlas pilnus skatienus, it kā izlūdzoties viņas labvēlību un atbalstu šaubu pilnā un izšķirīgā brīdī, un, pat jāto neviens nedzird, tā pienākums ir pateikt dažus vārdus caur zobiem un viņu no sirds piesaukt, par ko stāstos minēti neskaitāmi piemēri. Bet tāpēc nav jādomā, ka bruņinieki nepiesauc dievu, — viņiem ir diezgan laika un iespēju to izdarīt pašā cīņas gaitā.

—     Neraugoties uz visu to, — iebilda ceļotājs, — es vēl šaubos. Bieži esmu lasījis, ka, diviem klaiņojošiem bruņiniekiem sastrīdoties un abiem iekaistot dusmās, tie pagriež zirgus un, atjājuši labu gabalu katrs uz savu pusi, pilnā jonī traucas viens otram pretī, jājienā sevi uzticot savām dāmām; pēc šādas sadursmes viens parasti nogāžas no zirga, pretinieka šķēpa caururbts, un, ja otrs neieķertos zirga krēpēs, tam klātos tāpat. Es nesaprotu, kā nogalinātais bruņinieks varēja paspēt tik straujas sadursmes gaitā sevi uzticēt dievam. Manuprāt, viņš aulekšodams varēja nešķiest vārdus, piesaucot savu dāmu, bet kā īsts kristietis veltīt šos vārdus tam, kam tie pienākas. Jo vairāk tāpēc, ka, manuprāt, ne katram klaiņojošam bruņiniekam ir dāma, kurai tas varētu sevi uzticēt, jo ne jau visi ir iemīlējušies.

—     Tas ir neiespējami, — atbildēja dons Kihots, — es saku, tas ir neiespējami, ka varētu būt klaiņojošs bruņinieks bez dāmas, jo mīlestība viņos ir tikpat dabiska un būtiska parādība kā zvaigznes debesīs, un droši varu teikt, ka neesmu lasījis tādu stāstu, kurā klaiņojošs bruņinieks būtu bez mīlestības, un, pat ja tāds atrastos, tad viņš nebūtu likumīgs bruņinieks, bet uzskatāms par bruņniecības nelikumīgu dēlu, kas bruņniecības cietoksnī nav iegājis pa vārtiem, bet kā lielceļa laupītājs un zaglis ierāpies pāri valnim.

—     Tomēr, — turpināja ceļotājs, — esmu lasījis, ja vien nemaldos, ka donam Galaoram, drošsirdīgā Gallijas Amadisa brālim, nekad nav bijis ievērojamas dāmas, kurai viņš būtu varējis sevi uzticēt, bet tādēļ viņš netika mazāk cienīts, būdams izcili vīrišķīgs un slavināts bruņinieks.

Mūsu dons Kihots tam atbildēja:

—     Seņjor, viena bezdelīga pavasari nenes. Turklāt, cik man zināms, šis bruņinieks slepenībā bija kaislīgi iemīlējies; kaut gan viņš pielūdza visas dāmas, kuras viņam patika, jo tāda bija viņa dabiskā tieksme, ko tas nevarēja apvaldīt, bet par savas sirds valdnieci neapšaubāmi bija izvēlējies tikai vienu vienīgu, kurai bieži sevi uzticēja, kaut arī to darīja tikai slepenībā, jo gribēja būt ļoti noslēpumains bruņinieks.

—     Ja nu iemīlēšanās ir klaiņojošo bruņinieku būtiska īpašība, — teica ceļotājs, — tad jādomā, ka arī jūsu žēlastība ir iemīlējies, jo jūs piederat pie šā ordeņa. Un, ja vien jūsu žēlastība nevēlas būt tikpat noslēpumains kā dons Galaors, tad padevīgi lūdzu savā un visas šās sabiedrības vārdā darīt mums zināmu jūsu dāmas vārdu, dzimteni, īpašības un skaistumu, jo viņai jābūt laimīgai, ja visa pasaule zinās, ka viņu mīl un ka tai kalpo tik izcils bruņinieks, kāds, acīm redzot, esat jūs.

Tad dons Kihots, smagi nopūzdamies, teica:

—      Es nevaru apgalvot, vai manai maigajai ienaidniecei patiks vai ne, ja pasaule uzzinās, ka es viņai kalpoju; atbildot uz jūsu godbijīgo lūgumu, es varu pateikt tikai tik daudz, ka viņas vārds ir Dulsineja, ka viņas dzimtene ir Tobosas ciemats Lamančā un ka viņai jābūt vismaz princesei, jo viņa ir mana karaliene un pavēlniece; viņas skaistums ir pārcilvēcīgs, tāpēc ka viņā kļuvuši par īstenību visi neiespējamie un himeriskie skaistuma atribūti, ko dzejnieki piedzejo savām dāmām, viņas mati ir zeltaini, piere — Elisija lauki", uzacis — varavīksnes loki, acis — saules, vaigi — rozes, lūpas — koraļļi, viņas zobi ir pērles, viņas kakls — alabastrs, viņas krūtis — marmors, viņas rokas — ziloņkauls, āda kā sniegs, un tās ķermeņa daļas, ko tiklība aizklājusi cilvēku skatieniem, pēc manām domām un saprašanas, ir tā radītas, ka kautrīgā iztēle par tām var tikai jūsmot, nevis tās kaut kam pielīdzināt.

—     Mēs gribētu uzzināt viņas izcelšanos, kārtu un radu rakstus, — sacīja Vivaldo.

Dons Kihots atbildēja:

—     Viņa nav cēlusies ne no senajiem romiešu Kurcijiem, Gajiem, Scipioniem, ne no jaunāko laiku Kolonām un Ursīniem, ne no Katalonijas Monkadām un Rekeseniem, arī ne no Valensijas Rebeļjām un Viļjanovām, ne no Aragonas Palafoksiem, Nusām, Rokabertiem, Koreļjām, Lunām, Alagoniem, Urejām, Fosiem un Gurejiem, ne no Kastllijas Serdām, Manrikiem, Mendosām un Gusmaniem, ne no Portugāles Alenkastriem, Paijām un Menesiem, bet gan no Lamančas Tobosu dzimtas, kas, gan jauns zars būdams, var kļūt par cildenu sākotni nākošo gadsimtu visievērojamākām dzimtām, bet, ja kāds to gribētu apstrīdēt, tad tikai saskaņā ar noteikumu, ko Serbīno parakstījis zem Rolanda ieroču trofejām:

Neviens tiem nedrīkst pieskarties, Kas nevar ar Rolandu sacensties.

—      Lai gan mans ciltskoks ir no Laredas Kačopīniem, — atbildēja ceļotājs, — es tomēr neuzdrošinos to pielīdzināt Lamančas Tobosas dzimtai, bet, patiesību sakot, es šo vārdu nekad vēl neesmu dzirdējis.

—     Nevar būt, ka neesat to dzirdējis! — atteica dons Kihots.

Visi ar vislielāko uzmanību noklausījās abu sarunu, un pat kazu gani un citi gani ievēroja, ka mūsu dons Kihots ir pilnīgi zaudējis prātu. Tikai Sančo Pansa ticēja visam, ko viņa kungs teica, jo zināja viņa godīgumu un pazina viņu gandrīz kopš dzimšanas, tikai par skaisto Tobosas Dulsineju viņš atļāvās mazliet šaubīties, jo, kaut gan Sančo dzīvoja tuvu Tobosai, tas nekad neko nebija dzirdējis par princesi ar šādu vārdu. Šādās sarunās ceļu turpinādami, tie ieraudzīja divu augstu kalnu aizā kādus divdesmit ganus, visus tērptus melnos aitādas kažokos, un galvā tiem bija vainagi, no kuriem daži, kā vēlāk izrādījās, bija darināti no taksusa, daži no ciprešu zariem. Seši gani nesa nestuves, ar dažādiem ziediem un zariem pārklātas. Kāds kazu gans, tos ieraudzījis, teica:

—     Tur nāk Grisostomo līķa nesēji, un kalna pakājē ir tā vieta, kur viņš vēlējās atdusēties.

Viņi paātrināja soļus un piesteidzās tieši tad, kad seši nesēji nolika bēru nestuves zemē un četri no tiem ar asiem kapļiem sāka izcirst kapa vietu kādas cietas klints sānos.

Abām pusēm pieklājīgi sasveicinoties, dons Kihots līdz ar pārējiem, kas tam nāca līdzi, tūlīt piegāja klāt pie nestuvēm, kurās gulēja puķēm rotāts mirušais, apmēram trīsdesmit gadus vecs, gana tērpā; pat nāvē viņš bija saglabājis savu skaisto seju un vīrišķīgo izskatu. Tam apkārt nestuvēs gulēja dažas grāmatas un daudz vaļēju un satītu manuskriptu. Visi, kas viņā raudzījās, kā arī tie, kas izcirta kapa vietu, un visi pārējie, kas tur bija klāt, svinīgi klusēja, kamēr kāds nesējs teica otram:

—      Paskaties labi, Ambrosio, vai šī ir īstā vieta, ko Grisostomo vēlējies, ja tu gribi, lai viss notiktu tieši tā, kā viņš savā testamentā noteicis!

—     Šī ir tā vieta, — atbildēja Ambrosio, — tik bieži mans nelaimīgais draugs šeit man stāstīja savu bēdu stāstu. Šeit, kā viņš man teica, tas pirmo reizi ieraudzījis cilvēku dzimuma nāvīgo ienaidnieci, šeit viņš tai pirmo reizi atklājis savu cēlo un dedzīgo mīlu, un pēdējo reizi šeit Marsela viņu tik galīgi noraidīja un nonievāja, ka viņš noslēdza savas nelaimīgās dzīves traģēdiju. Un šeit tik daudz nelaimju atcerei viņš vēlējās nogrimt mūžīgās aizmirstības klēpī.

Pēc tam viņš, pagriezdamies pret donu Kihotu un ceļotājiem, turpināja:

—      Šis ķermenis, seņjori, ko jūs aizkustinātiem skatieniem aplūkojat, ietvēra reiz dvēseli, ko debesis ar savām visbagātīgākajām dāvanām bija apveltījušas. Tās ir Grisostomo mirstīgās atliekas, kurš bija nepārspēts prāta ziņā, nesalīdzināms pieklājībā, neparasts laipnībā. Fēnikss draudzībā, augstsirdīgs bez mēra, nopietns bez augstprātības, jautrs bez izlaidības, īsi sakot, pirmais starp labākajiem un arī pirmais starp nelaimīgajiem. Viņš mīlēja, bet tika nicināts, viņš dievināja, bet tika izsmiets, viņš pielūdza bezsirdīgo, gribēja iesildīt aukstu marmoru, viņš traucās pakaļ

vējam, kliedza tuksnesī, viņš kalpoja nepateicībai un tāpēc savas dzīves pusceļā kļuva par laupījumu nāvei kādas ganes dēļ, kuru viņš gribēja iemūžināt, lai tā dzīvotu cilvēku piemiņā, ko varētu apliecināt šie rokraksti, kurus jūs šeit redzat, ja vien viņš nebūtu novēlējis tos atdot ugunij, tāpat kā savas mirstīgās atliekas zemei.

—       Tad jūs rīkosieties ar tiem bargāk un cietsirdīgāk nekā pats viņu sacerētājs, — sacīja Vivaldo, — jo nav ne taisnīgi, ne labi izpildīt novēlējumu, kas runā pretī veselajam saprātam. Cēzars Augusts nekad nebūtu atļāvis izpildīt to, ko dievišķais mantujietis* bija novēlējis savā testamentā. Tāpēc, seņjor Ambrosio, nododiet sava kunga mirstīgās atliekas zemei, bet nenododiet viņa rakstus aizmirstībai: ja viņš sarūgtinājumā tā ir vēlējies, tad nav labi, ka jūs to neapdomīgi izpildītu; tieši otrādi, parūpējieties, uzglabādams šos papīrus, lai Marselas cietsirdības piemiņa vienmēr dzīvotu kā biedinājums tiem, kas dzīvos nākamajos laikos, — lai tie izvairītos un bēgtu no šādiem bezdibeņiem; es un mani ceļa biedri zinām jūsu drauga, nelaimīgā mīlētāja, dzīves stāstu, zinām jūsu draudzību pret viņu, viņa nāves cēloni un viņa pēdējo vēlēšanos; no šā aizkustinošā stāsta var mācīties, cik necilvēcīga bijusi Marselas cietsirdība, cik liela Grisostomo mīla un cik patiesa jūsu draudzība, un kādu galu ņem tie, kas nesavaldīgi traucas pa taku, ko tiem rāda neprātīgā mīlestība. Vakar vakarā mēs uzzinājām par Grisostomo nāvi un to, ka viņu šeit apbedīs, un tādēļ, ziņkārības un skumju dzīti, mēs nogriezāmies no mūsu taisnā ceļa, lai ar savām acīm redzētu to, par ko dzirdot tik ļoti noskumām. Un kā atmaksu par šīm skumjām un mūsu sirsnīgo vēlēšanos dalīties, cik iespējams, jūsu bēdās mēs lūdzam jūs, cēlo Ambrosio, — vismaz es jūs neatlaidīgi lūdzu — nesadedzināt visus šos rokrakstus, bet dažus ļaut man paņemt līdz.

Un, nenogaidīdams gana atbildi, tas izstiepa roku un paņēma dažus rakstus, kas tam atradās vistuvāk. Ambrosio, to redzēdams, atbildēja:

—      Pieklājības dēļ, seņjor, esmu ar mieru atstāt jums tos, ko esat paņēmuši, bet būtu veltīgi cerēt, ka pārējie netiks sadedzināti.

Vivaldo, labprāt gribēdams iepazīt rakstu saturu, vienu atvēris, izlasīja virsrakstu «Izmisuma dziesma». Ambrosio, to dzirdēdams, teica:

—      Tā ir pēdējā, ko nelaimīgais uzrakstījis, un, lai jūs, seņjor, sajustu, cik viņš bija nelaimīgs, lasiet šo dzejoli skaļi, kamēr mēs izcirtīsim kapa vietu!

—      Es labprāt to darīšu, — teica Vivaldo, un, tā kā visi, vēlēdamies dzirdēt dziesmu, sastājās ap viņu, tad viņš skaidrā balsī sāka lasīt.

XIV nodaĻa, kurĀ iepazĪstamies ar MIRUŠĀ GANA izmisĪgajiem dzejoĻiem un citiem NEGAIDĪTIEM NOTIKUMIEM

GRISOSTOMO DZIESMA

Tu, cietsirdīgā, savu prieku meklē Tais ļaužu valodās, ko visur dzirdi, Kas tavai bargai lepnībai pauž slavu. Bet skaņas atrodu es pašā peklē, Kas piepilda man noskumušo sirdi, Un pats vairs nepazīstu balsi savu, Kad pieminu es ļaunos darbus tavus, Un visai pasaulei tos gribu sacīt. Sai balsij baigajai lai izteikt sokas Vislielākās un briesmīgākās mokas, Sirds asinim ikkatrs vārds ir slacīts. Un tāpēc uzmanīgi manī klausies, Ne skaņas tīkamas tev iešalks ausīs, — Es saraustītam troksnim dunēt liku No dvēseles visrūgtākajām dzīlēm Par mieru sev un tev par nepatiku.

Kā lauvas rūkšana un vilka kauciens, Un zvīņu pūķa saniknotais šņāciens, Kā nezvēra visnegantākais brēciens Un vārnas piesmakušais posta krauciens, Kā sabangotu jūras dzelmju krāciens Un vētras dzīta viļņa spalgais sēciens, Kā ievainota vērša nāves rēciens, Kā vientulīgas dūjas dūdošana Un pusnakts pūces tālās, drausmās klaigas, Un melno pekles garu elsas baigas Ir balss, ko manās krūtis dzirdi skanam. Un viss par vienu kopu skaņu kļuva, Kur visas jūtas izpaušanos guva. Jo mokas, kas ar spēku nenojaustu Tā visu manu būtni saplosīja, Grib, lai es jaunā valodā tās paustu.

Šai skaņai neatbildēs atbalss drūma, Kur smiltīs aizplūst māte Taho straujā, Klāts olīvbirzēm dižais Betiss" zaļo, Bet paudīs manu sāpju dziesma kļūma

Pār bezdibeņiem bargu klinšu kraujās No mēmām lūpām dzīves balsi skaļo. Lai tumšās ielejās un krastos tāļos, Kur cilvēki nemūžam neaizstaigās, Kur saule neatspīdēs debess jumā,. Un Lībijā, kur kailā līdzenumā Tik ļaunu mūdžu dzimums mājo baigais, Skan manu moku atbalss dobjos vaidos Un stāsta tuksnesības tukšos klaidos Par tavu lepnumu, kas pārspēj visu, Lai mana īsā mūža sāpju stāstu Tā sadzird plašā pasaule un visums.

Kā nokauj nicīgums! Kā satriec sirdi Mums aizdomas, pat ja tās liekas veltas, Cik nikni greizsirdība spēj mūs nāvēt, Kā ilga prombūtne var smelgt un tirdīti Būt aizmirstam — ja sirds šo baiļu dzelta, Vai tām vairs cerība spēj pretim stāvēti Viss neizbēgami teic: jāiet nāvē! Bet es — ak, brīnums! — tomēr spēju dzīvot Tik vientuļš, greizsirdīgs un nonicināts, Gan mirstot aizdomās, kas liek man zināt: Beidz aizmirstībā mīlas liesma plīvot. Un šādās mokās, kas ir nāve lēna, No cerības man nepaliek ne ēna. Es, izmisušais, viņu nesatvēru Un savās sāpēs to vairs nemeklēšu, Bet mūžam būšu bezcerīgs, to zvēru!

Kā lai uz īsu mirkli krūtīs dedzu Sev reizē cerību un baiļu liesmas. Ja zinu, ka tik bailes vietā būtu? Kāpēc lai savas acis cieti sedzu, Kad greizsirdība vēsta tikai briesmas? Tās sirdi es caur tūkstoš brūcēm jūtu. Kā lai no savām durvīm projām sūtu Es neticību, ja ik brīdis rāda, Cik klajš tavs nicīgums, cik tagad īstas Ir rūgtās aizdomas, kaut dziļi nistas, Ka meli slēpjas patiesības ādā. Ak, greizsirdība, tirāns mīlas mokās, Liec tagad auksto dzelzi manās rokās, Sniedz, nicīgums, man virvi cilpā vītu. Lai gan ir jūsu uzvara tik baiga, Es padodos un, moku uzveikts, kritu.

Es nomiršu un negaidu nenieka Ne dzīvībā, ne arī nāvē savā.

Bet saku nelokāms, ka dzīvot gana! Ir drosmīgs tas, kas mīlēt var bez prieka, Kam brīva dvēsele ir mīlas skavās, Ja pilnīga ir viņas atdošanās. Es saku mūžos, ienaidniece mana, Tev skaista dvēsele un skaista miesa, Ka mani nicini, ir mana paša vaina. Ja mīlas vara gudra, brīnumaina Dod ciešanas, — tā sirdij īstā tiesa. Ar domām šīm es stingru valgu siešu Un steidzīgāk no dzīves projām iešu, Kā pavēl man šis saltais nicinājums. Es vējiem došu dvēseli un miesu, Bez lauriem un bez palmām būs mans gāju

Ar savu lielo netaisnību rādi, Ka man ir taisnība, ja aiziet vēlos No dzīves, kas kļūst pretīga bez mēra. Es brūci noslēpt nespēju nekādi, Kas dziļi sāpīga man sirdī kvēlo, Gandrīz jau prieku jūtu savās sērās. Ja lavas acis, kur man debess vērās, Par manu nāvi bridi aptumšotos, Tad zini — nevēlos sev tādu godu Un savu dvēseli tev neatdodu Kā trofeju, ar ko tu palepotos. Lai svētki tev ir mana nāves diena, Tik salti pasmejies kā karaliena. Ko tev vēl vairāk vientiesībā teikšu? Ir visiem zināms — pieaugs tava slava, Ja savu dzīvību tik ātri beigšu.

Ir laiksl No bezdibeņiem augšup nirstiet! Šurp, Tantal* izslāpušais, Sisif" drūmais Ar smago akmens nastu plecos veltu Un Titij, kurā vanagnagi cirsti; Šurp, Iksion", pie rata piesiets, kļūmais. Un māsas, kuras darbu darāt veltu, Lai jūsu nāves mokas mani dzeltu Un krūtīs gultos man. Jūs balsī klusā (Tā izmisušā gara gaitu viediet) Tad skumju bēru dziesmu dziediet Šim ķermenim, kas neapklāts iet dusā! Un niknais pekles sargs ar galvām trejām Un tūkstoš himeras ar baigām sejām Mūs sagaidīs un dziesmai pievienosies. Ar lielu krāšņumu tā pavadīsiet Jūs mīlētāju, kad tas nāvē dosies.

Ak, izmisuma dziesma, gaišāk skani, Kad skumstam neredzēs uz zemes manil Jo viņa, kuras dēļ šie vārdi dzima, Ar manu nelaimi sev vairo laimi, — Tad neapraudi to, kas kapā grima!

Klausītājiem Grisostomo dziesma ļoti patika, bet lasītājs teica, ka tā nesaskanot ar to, ko viņš dzirdējis par Marselas atturību un krietnumu, jo Grisostomo žēlojas par greizsirdību, aizdomām un viņas prombūtni, kas viss kaitējot Marselas labajai slavai un vārdam.

Ambrosio, kam bija zināmas sava drauga visapslēptākās domas, atbildēja:

—      Seņjor, lai izkliedētu šīs jūsu šaubas, man jums jāsaka, ka nelaimīgais sacerējis šo dzeju, atrazdamies tālu no Marselas, labprātīgi izvēlējies šķiršanos, lai pārbaudītu, vai tā uz viņu atstās savu parasto ietekmi: un, tā kā šķirtus mīlētājus moka visādas domas un sagrābj neskaitāmas aizdomas, tad arī Grisostomo mocījās nepamatotā greizsirdībā un nepatiesās aizdomās, kas viņam šķita patiesas; tāpēc daudzinātais Marselas krietnums paliek neskarts, jo viņai, kas ir gan cietsirdīga, mazliet augstprātīga un izturas ļoti nicinoši, pat skaudība nevar piedēvēt nekādus trūkumus.

—      Jums taisnība, — atbildēja Vivaldo un gribēja lasīt vēl vienu no uguns izglābtu rokrakstu, bet viņu pārtrauca kāda brīnišķīga parādība (visiem tā šķita parādība), ko tie negaidot ieraudzīja: augšā uz klints, kurā bija izcirsts kaps, parādījās gane Marsela, tik skaista, ka pārspēja pat sava skaistuma slavu. Tie, kas viņu vēl nebija redzējuši, uzlūkoja viņu klusā apbrīnā, un tie, kas bija pieraduši viņu redzēt, raudzījās ne mazāk aizgrābti kā tie, kas viņu vēl nekad nebija redzējuši. Ambrosio, ieraudzījis Marselu, nespēdams apvaldīt savu sašutumu, iesaucās:

—      Tu, šo kalnu briesmīgais bazilisk, varbūt esi atnācis, lai redzētu, vai tavā klātbūtnē nesāks asiņot šā nelaimīgā brūces, kam tava cietsirdība laupījusi dzīvību? Vai arī esi atnākusi lepoties ar savas cietsirdības sekām? Vai arī gribi kā nežēlīgais Nerons no šās augstienes noraudzīties pašas aizdedzinātās Romas degšanā? Vai varbūt tu vēlies nekaunīgi mīdīt kājām šā nelaimīgā līķi, tāpat kā sava tēva Tarkvīnija līķi samīdīja viņa nepateicīgā meita*? Saki ātrāk, kāpēc esi atnākusi un ko tu vēlies, jo es zinu, ka tev kalpoja katra Grisostomo doma, kad viņš bija dzīvs; tagad pēc viņa nāves mēs visi, kas saucamies viņa draugi, gribam tev pakalpot.

—      Es neatnācu, Ambrosio, neviena tevis minētā iemesla dēļ, — atbildēja Marsela, — bet es atnācu sevi attaisnot un pierādīt ka maldās tie, kas mani vaino Grisostomo ciešanās un nave, un tadeļ lūdzu visus klātesošos uzmanīgi mani uzklausīt, jo man nevajadzēs daudz laika, ne arī daudz vārdu, lai saprātīgajiem pierādītu patiesību. Debesis mani, kā jūs sakāt, ir radījušas skaistu, tapec jūs bez kāda cita pamudinoša iemesla mana skaistuma dē) mani mīlat, bet prasāt un vēlaties, lai pateicībā par man parādīto mīlu arī es katrā ziņā mīlētu jūs. Dabiskais saprāts, ko dievs man piešķīris, man saka, ka viss skaistais ir mīlams, bet es nesaprotu, kāpēc tai, kuru mīl viņas skaistuma dēļ, būtu jāmīl tie, kas viņu mīl. Var taču gadīties, ka skaistuma mīlētājs ir nejauks, un, tā kā viss nejaukais ir pretīgs, tad būtu nelāgi sacīt: «Es tevi mīlu tāpēc, ka tu esi skaista, tev mani jāmīl, kaut gan esmu nejauks.» Pieņemsim, ka sastopas divi skaistumā vienlīdzīgi, bet tas nenozīmē, ka arī viņu vēlmes būs vienlīdzīgas, jo ne ikviens skaistums pamodina mīlu, dažs iepriecina acis, nepakļaudams jūtas; ja ikviens daiļums iedvestu mīlu un pakļautu sirdi, tad visu vēlmes klejotu nenoteiktos virzienos, nezinādamas, kur apstāties; jo, cik neskaitāmi daudz ir skaistu būtņu, tikpat neskaitāmām vajadzētu būt mūsu vēlmēm. Bet esmu dzirdējusi sakām, ka īsta mīla esot nedalāma, ka tai jābūt brīvai un nepiespiestai. Ja tas tā ir, — kam pilnīgi ticu,— kādēļ jūs vēlaties, lai es atdotu savu sirdi piespiedu kārtā tikai tāpēc, ka teicaties mani mīlam? Bet sakiet, — ja nu debesis, kas mani radījušas skaistu, būtu mani veidojušas neglītu, vai būtu taisnīgi, ja es žēlotos par jums, ka mani nemīlat? Jo vairāk jums jāsaprot, ka savu skaistumu neesmu izvēlējusies pati, bet debesis savā žēlastībā man dāvinājušas to, ko pati neesmu ne izlūgusies, ne vēlējusies. Tāpat kā odze nav vainojama, ka tās inde nogalina, jo to viņai devusi daba, tāpat arī es nepelnu, ka mani vaino par manu skaistumu, jo godīgas sievietes skaistums līdzinās tālai liesmai vai asam zobenam, kas nevienu nededzina un nevienu neievaino, ja tiem netuvojas. Gods un tikumība ir dvēseles rotas, bez kurām ķermenis, lai tas būtu cik skaists būdams, neliksies skaists. Ja šķīstība ir viens no tiem tikumiem, kas grezno un padara skaistu kā miesu, tā dvēseli, tad kādēļ gan jaunavai, kuru mīl viņas skaistuma dēļ, būtu šī šķīstība jāzaudē, lai apmierinātu kāda vīrieša vēlmes, kas tikai savas patikas dēļ ar visu spēku un viltību pūlas viņas tikumu pazudināt? Esmu brīva piedzimusi un, lai brīvi dzīvotu, izvēlējos lauku vientulību: šo kalnu koki ir mana sabiedrība, šo strautu dzidrie ūdeņi — mani spoguļi, ar šiem kokiem un ūdeņiem es dalos savās domās un skaistumā. Esmu tāla uguns, tālumā mirdzošs zobens. Tos, kurus mans izskats vilināja mīlēt, atvairīja mani vārdi; vēlmes pārtiek no cerībām, bet es neesmu ne mazāko cerību devusi ne Grisostomo, ne arī kādam citam, un var teikt, ka viņš miris savas stūrgalvības, nevis manas cietsirdības dēļ. Pārmetumam, ka viņa nolūki bijuši godīgi un ka tāpēc man vajadzējis viņu iemīlēt, es atbildu: kad šai pašā vietā, kur tagad rok viņam kapu, viņš man atklāja savus godīgos nolūkus, šeit es viņam paskaidroju, ka mans nodoms ir dzīvot mūžīgā vientulībā un ka tikai zemei būs lemts iegūt manas tiklības ziedu un mana skaistuma atliekas; ja viņš, par spīti maniem vārdiem, bezcerīgā stūrgalvībā peldēja pret straumi, vai tad jābrīnās, ka viņš noslīka sava neprāta dzelmē? Viņam padodamās, es būtu bijusi nepatiesa; atbildot viņa tieksmei, es būtu rīkojusies pret savu sirdsapziņu un labākajiem nodomiem. Viņš neatteicās no savas stūrgalvības, viņš izsamisa, manis neienīsts; kur tad ir iemesls vainot mani viņa ciešanās! Lai žēlojas pieviltais, lai izsamist tas, kuru esmu piekrāpusi ar viltīgām cerībām, lai priecājas tas, ko pati aicināšu, lai lepojas tas, kam solīšos; bet neviens nevar mani saukt par cietsirdīgu vai slepkavīgu, kam es nekā nesolu, ko nekrāpju, neaicinu vai neatbildu viņa mīlai. Debesīm vēl nav labpaticis, lai liktenis liktu man mīlēt; bet, ka es iemīlēšos pēc pašas patikas, — to jūs no manis nesagaidīsiet. Šo visu maldu cerību bojā eja lai ir brīdinājums katram, kas sava labuma dēļ mani bildina, lai katrs turpmāk saprot: ja kāds mirst manis dēļ, tas nemirst greizsirdības vai nelaimes dēļ, jo, kas nevienu nemīl, nevar arī radīt nevienā greizsirdību; un iznīcināt tukšas cerības nenozīmē nicināt. Kas mani sauc par zvēru un bazilisku, lai bēg no manis kā no samaitājoša un kaitīga radījuma; kas mani sauc par nepateicīgu, lai man nekalpo; kas mani uzskata par neizdibināmu, lai nemēģina mani iepazīt; kas domā, ka esmu cietsirdīga, lai man neseko; jo šis zvērs, šis bazilisks, šī nepateicīgā un neizdibināmā neviena nemeklēs, lai tam kalpotu, nevēlēsies neviena iepazīt un nekādā veidā nevienam nesekos. Ja nepacietība un pārmērīga kaislība nonāvēja Grisostomo, kāpēc vainot manu godu un tikumību? Ja savu skaidrību saglabāju koku sabiedrībā, kādēļ jūs vēlaties, lai to zaudēju cilvēku sabiedrībā? Jūs zināt, ka esmu bagāta un citu bagātības nekāroju; esmu brīva, un man netīk kļūt par verdzeni; es nevienu nemīlu un nenicinu, es nevienu nekrāpju, nevienu nepavēdinu, nevienu neizsmeju, nevienu neaicinu uz sarunām. Mani izklaidē šā novada ganu meiteņu godīgās sarunas un manas rūpes par kazām. Manas vēlēšanās ierobežo šie kalni; ja šīs vēlēšanās sniedzas tiem pāri, tad tas notiek tikai tāpēc, lai noģistu debess skaistumu, vērojot ceļu, pa kuru dvēsele traucas uz savu pirmatnējo mājokli.

To teikusi, viņa apgriezās un, nenogaidot atbildi, pazuda tuvējā kalnu aizā, atstādama visus klātesošos sajūsminātus kā par tās saprātu, tā skaistumu. Daži, kurus bija ievainojušas viņas skaisto un starojošo acu bultas, gribēja tai sekot, neievērodami izsacīto brīdinājumu. Kad dons Kihots to redzēja, tam likās, ka pienācis īstais brīdis izpildīt bruņinieka pienākumu, sniedzot palīdzību vajātām jaunavām; viņš pielika roku pie zobena un teica skaļā un saprotamā balsī:

— Neviens, neraugoties uz savu kārtu un stāvokli, lai neiedrošinās sekot skaistajai Marselai, ja negrib izpelnīties manas visbriesmīgākās dusmas. Viņa skaidriem un pietiekamiem pamatojumiem pierādīja, ka gandrīz vai nepavisam nav vainojama Grisostomo nāvē un ka nebūt nevēlas atsaukties savu pielūdzēju iegribām: tāpēc viņa taisnīgi pelnījusi, lai tai nesekotu un to nevajātu, bet lai visi godīgie ļaudis viņu cienītu un godātu kā varbūt vienīgo būtni, kas dzīvo tik cēlā apņēmībā.

Vai nu dona Kihota draudu dēļ, vai tāpēc, ka Ambrosio lūdza ganus līdz galam izpildīt savu pienākumu pret savu labo draugu Grisostomo, neviens no ganiem nepakustējās un neaizgāja projām, kamēr nebija izcirsts kaps, Grisostomo raksti sadedzināti un viņa mirstīgās atliekas atdotas zemei, visiem klātesošajiem lejot daudz asaru. Kapu noslēdza ar lielu akmeni, atstājot vietu kapa plāksnei, kurā Ambrosio gribēja iecirst šādu epitāfiju:

Kāds mīlētājs šeit atdusas, Tā aukstās miesas zeme klāja. Viņš bija gans un nāvē gāja, Kad mīlu neieguva tas.

Viņš mira, smagi ievainots No daiļu acu vēsā stara. Tev, mīlas nežēlīgā vara, Jauns.gandarījums tagad dots.

Apkaisījuši kapa kalnu ar daudzām puķēm un zaļumiem, visi atvadījās no Ambrosio, izteikdami tam līdzjūtību. To pašu darīja arī Vivaldo un tā pavadonis, bet dons Kihots šķīrās no viesmīlīgajiem ganiem un ceļotājiem, kuri to lūdza kopā ar viņiem doties uz Seviļu, kas esot ļoti piemērota vieta piedzīvojumu meklētājiem, jo piedzīvojumi tur atgadoties uz katra ielas stūra un katrā šaurā ieliņā vairāk nekā jebkur citur. Dons Kihots pateicās par viņu padomu un labvēlību, tūlīt teikdams, ka pagaidām tas vēl nedrīkstot jāt uz Seviļu, kamēr nebūšot iztīrījis visus šos kalnus, kas, kā runā, esot pilni ar zagļiem un slepkavām. Redzēdami viņa stingro apņēmību, ceļotāji vairs neuzstāja, bet, vēlreiz atsveicinājušies, turpināja savu ceļu, kurā tiem netrūka sarunu vielas gan par notikumu ar Marselu un Grisostomo, gan arī par dona Kihota neprātibām. Pēdējais bija apņēmies sameklēt avju gani Marselu un katrā ziņā piedāvāt tai savus pakalpojumus. Viņa nodoms gan nepiepildījās, kā mēs dzirdēsim šā patiesīgā stāsta turpmākajā gaitā, kura otrā daļa šeit nobeidzas.

XV NODAĻA. dona kihota nelaimĪgais piedzĪvojums, KAS TAM ATGADĪJĀS, SASTOPOT NECILVĒCĪGOS JANGUESIESUS

Gudrais Sids Amets Benenheli stāsta, ka dons Kihots, atvadījies no viesmīlīgajiem ganiem un visiem pārējiem, kas bija piedalījušies gana Grisostomo apbedīšanā, iegriezās kopā ar savu ieroču nesēju tai pašā mežā, kurā viņi bija redzējuši pazūdam gani Marselu, un, vairāk nekā divas stundas klejojuši un visās malās viņu velti izmeklējušies, tie apstājās zāļainā pļavā, kur tuvumā tecēja mierīgs un vēss strauts, neatvairāmi aicinādams tos tur pavadīt diendusu, jo sākās jau nežēlīgā pusdienas tveice. Dons Kihots un Sančo, nokāpuši no segliem, atļāva ēzelim un Rosinantem ēst kuplo zāli, kas tur auga, un paši, paņēmuši ceļa somas, daudz nedomājot, kungs un kalps saticīgā draudzībā notiesāja visu, ko tikai tur atrada.

Sančo nebija sapinis Rosinantem kājas, būdams pārliecināts, ka zirga lēnīguma un miermīlības dēļ to pat visas ķēves, kas ganās Kordovas ganībās, nevarētu novilināt no īstā ceļa. Liktenis un velns, kas reti kad snauž, iekārtoja, ka cauri ielejai daži janguesieši dzina Galisijas ķēvju baru, un, tā kā viņu paradums bija pusdienas laikā apstāties tādās vietās, kur atrodama zāle un ūdens, tad šī vieta, kur atpūtās dons Kihots, arī janguesiešiem šķita šādam nolūkam piemērota. Tad nu notika, ka Rosinantem radās vēlēšanās papriecāties ar seņjorām ķēvēm; tās saodis, viņš, pretēji saviem paradumiem un dabai, neprasot sava kunga atjauju, sīki rikšodams, devās pie tām, lai apmierinātu savas vajadzības, bet ķēves, kas, acīm redzot, vairāk ilgojās svaigas zāles nekā viņa, saņēma to ar spērieniem un kodieniem, vienā mirklī pārrāva tam seglu siksnas, un Rosinante palika kails, bez segliem. Bet tad viņam klājās vēl Jaunāk, jo dzinēji, redzēdami tādu varmācību pret savām ķēvēm, piesteidzās ar rungām un tā sadauzīja Rosinanti, 'ka tas, briesmīgi sabelzts, nogāzās zemē.

Dons Kihots un Sančo, pamanījuši, ka sit Rosinanti, aizelsušies steidzās tam palīgā, un dons Kihots teica Sančo:

—      Kā es redzu, draugs Sančo, tie tur nav nekādi bruņinieki, bet zemas kārtas un nelietīgi ļaudis. To saku tādēļ, lai tu palīdzētu man taisnīgi atriebties par pārestību, kas Rosinantem nodarīta mūsu acu priekšā.

—      Kāda velna pēc lai mēs atriebjamies? — atbildēja Sančo. — Viņu ir vairāk nekā divdesmit vīru, bet mēs esam tikai divi, varbūt pat tikai pusotra.

—     Es viens pats esmu simta vērts! — atbildēja dons Kihots.

Un, tālākās runās neielaizdamies, izrāvis zobenu, viņš uzbruka

janguesiešiem, un, sava kunga piemēra iedrošināts un iekvēlināts, tāpat darīja arī Sančo Pansa; dons Kihots tūlīt vienam, ar stipru cirtienu pārgriezdams ādas kamzoli, dziļi pāršķēla plecu.

Janguesieši, redzēdami, ka viņu lielajam baram uzbrūk tikai divi cilvēki, visi saskrēja ar rungām un, abus ielenkuši, sāka tos sist ar lielu neatlaidību un niknumu; jāsaka taisnība — jau pēc otrā belziena Sančo gulēja zemē, un tāpat klājās donam Kihotam, ko nespēja glābt viņa veiklība un drosme, un liktenim labpatika, lai viņš noslīgtu zemē pie Rosinantes kājām, kas nebija vēl varējis piecelties; no tā var secināt, cik spēcīgi darbojās rungas satrakoto zemnieku rokās. Kad janguesieši redzēja, ko viņi bija pastrādājuši, tie vislielākā steigā savāca savas ķēves un turpināja savu ceļu, atstādami abus piedzīvojumu meklētājus guļot bēdīgā stāvoklī un vēl bēdīgākā noskaņā.

Pirmais atģidās Sančo Pansa un, atrazdamies tuvu savam kungam, vājā un žēlā balsī teica:

—      Seņjor don Kihot! Ak, seņjor don Kihot!

—      Ko tu vēlies, brāli Sančo? — atbildēja dons Kihots tikpat vājā un sāpīgā balsī kā Sančo.

—      Es vēlētos, ja būtu iespējams, — atbildēja Sančo Pansa, — lai jūsu žēlastība man pasniegtu tikai divus malkus no Vella Blasa dzēriena, ja jums tas būtu tieši pie rokas, jo varbūt tas sadauzītiem kauliem ir ne mazāk derīgs kā ievainojumiem.

—      Ja man, nelaimīgajam, būtu šis dzēriens, kā tad mums vēl trūktu? — teica dons Kihots. — Bet es tev, Sančo Pansa, zvēru pie klaiņojoša bruņinieka goda, ka nepaies pat divas dienas, ja tikai liktenis neizlems citādi, un tas būs manā rīcībā vai arī lai man nokalst rokas.

—      Bet kā jūsu žēlastībai liekas, — jautāja Sančo Pansa, — pēc cik dienām mēs varēsim pakustināt kājas?

—      Kas attiecas uz mani, jāatzīstas, — teica sasistais bruņinieks dons Kihots, — ka es nemāku šo dienu skaitu noteikt. Bet es uzkrauju visu vainu sev, jo man nevajadzēja pacelt zobenu pret cilvēkiem, kas nav iesvētīti bruņinieku kārtā, kā esmu es; tādēļ domāju, ka bruņniecības likuma pārkāpuma dēļ cīņu dievs* atļāvis mani pārmācīt. Tāpēc, Sančo Pansa, tev jāievēro reizi par visām reizēm, ko tev tagad teikšu, jo tas ir svarīgi mūsu abu labklājībai: kad tu redzi, ka tamlīdzīgi salašņas nodara mums pārestību, negaidi, kamēr izvelku zobenu, jo es to nekādā ziņā vairs nedarīšu, bet satver pats savu zobenu un pārmāci tos pēc sirds patikšanas; bet, ja tiem nāktu bruņinieki palīgā, tad es arī pratīšu tev palīdzēt un viņus satriekt ar visu savu spēku, jo tu esi redzējis tūkstoš gadījumu un pierādījumu, cik tālu sniedzas manas drošās rokas spēks.

Tik uzpūties bija mūsu nabaga seņjors, pieveicis drošsirdīgo biskajieti. Bet Sančo Pansam šis viņa kunga norādījums nepavisam nelikās tik labs, tāpēc viņš atļāvās atbildēt:

—      Seņjor, esmu miermīlīgs, rāms un saticīgs cilvēks, esmu iemācījies paciest visādas pārestības, jo man ir sieva un bērni, kas uzturami un audzināmi. Lai žēlīgais seņjors man atļauj teikt, jo pavēlēt es nedrīkstu, ka es nekādā gadījumā nepacelšu savu zobenu ne pret vienkāršiem cilvēkiem, ne pret bruņiniekiem un dieva vārdā no šā brīža piedodu visas netaisnības, ko man kāds nodarījis, nodara vai turpmāk nodarīs, lai tas būtu augsts vai zems, nabags vai bagāts, bruņinieks vai kalps, bez kādas kārtas vai amata izšķirības.

Viņa kungs, to noklausījies, atbildēja:

—     Ja es spētu vieglāk elpot un runāt bez lielām grūtībām un sāpes sānos norimtu, tad es tev, Pansa, pierādītu, kādos maldos tu atrodies. Atbildi man, tu grēciniek: ja nu laimes vējš, kas mums līdz šim bijis nelabvēlīgs, tagad pagrieztos mums vēlamā virzienā, piepūzdams mūsu cerību buras tā, ka mēs droši un bez briesmām iebrauktu tieši tās salas ostā, ko esmu tev apsolījis, — kas notiktu ar tevi, ja es salu iekarotu un tevi ieceltu par valdnieku? Tu iznīcini sev iespēju kādreiz k|ūt par bruņinieku, un tu tāds arī negribi kjūt, jo tev nav ne drosmes, ne gribas atriebt tev nodarītās pārestības un aizstāvēt savu īpašumu. Tev jāzina, ka jauniekarotās valstīs un provincēs vietējo iedzīvotāju prāti nekad nav tik nomierināti un tik pilnīgi sava jaunā kunga pusē, lai nebūtu jābaidās, ka tie kaut ko pasāks, kas varētu mainīt lietu stāvokli, un, kā mēdz teikt, izmēģinās savu laimi; tāpēc nepieciešams, lai jaunajam valdniekam būtu prasme turēt sevi grožos un drosme katrā vajadzīgā brīdī vīrišķīgi doties uzbrukumā vai aizstāvēties.

—     Notikumā, kas mums tagad atgadījās, — atbildēja Sančo, — es būtu varējis sev vēlēties prasmi un vīrišķību, ko jūsu žēlastība pieminējāt; bet es varu zvērēt pie sava nabaga cilvēka goda, ka plāksteri man būtu derīgāki nekā pamācības. Pamēģiniet, žēlīgais seņjor, vai jūs varat piecelties, tad palīdzēsim arī Rosinantem tikt augšā, lai gan viņš to nepelna, būdams galvenais visa šā kautiņa vaininieks. Bet to nekad nebūtu no Rosinantes gaidījis, jo domāju, ka viņš ir tikpat tikls un kārtīgs kā es pats. Bet ir taču taisnība, ka vajadzīgs ilgs laiks, lai iepazītu ļaudis, un ka šinī dzīvē neviena lieta nav droša. Kas to būtu domājis, žēlīgais seņjor, ka pēc tiem drausmīgajiem cirtieniem, ko jūsu žēlastība cirta nelaimīgajam klaiņojošajam bruņiniekam, tik ātri sekos tāda sitienu krusa uz mūsu nabaga mugurām!

—     Tavējā, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — droši vien ir norūdījusies pret tamlīdzīgiem nokrišņiem, bet skaidrs, ka manējā, pieradusi pie smalkiem holandiešu audekliem, sajūt šā negadījuma sāpes vēl stiprāk; un, ja es neiedomātos, — ko es saku — neiedomātos, — ja es droši nezinātu, ka tamlīdzīgas nepatikšanas katrā ziņā saistītas ar karotāja dzīvi, tad es tepat uz vietas nomirtu aiz dusmām vien.

Ieroču nesējs uz to atbildēja:

—     Žēlīgais seņjor, ja šādi nelaimes gadījumi ir bruņniecības augļi, tad sakiet man, vai tie ienāksies bieži vai reti vai arī tiem ir noteikts gadalaiks, jo es ticu, ka mēs pēc divām šādām augļu ražām būsim nespējīgi ievākt trešo, ja dievs savā bezgalīgā žēlastībā mums nenāks palīgā.

—     Zini, draugs Sančo, — teica dons Kihots, — ka klaiņojošo bruņinieku dzīvi apdraud tūkstoš briesmu un nelaimes gadījumu, bet ne mazāk daudzveidīgas ir klaiņojošo bruņinieku pastāvīgās iespējas kļūt par ķēniņiem un ķeizariem, kā tik daudzi un dažādi bruņinieki, kuru dzīves apraksti man labi zināmi, ar saviem piedzīvojumiem to pierādījuši. Es tev tūlīt varētu pastāstīt, ja man sāpes atļautu, kā daži vienīgi ar savu roku spēku pacēlās manis pieminētajā lielajā augstumā, kad tie pirms un pēc tam daudzkārt bija atradušies dažādās nelaimēs un postā: drosmīgais Gallijas Amadiss nokļuva sava nāvīgā ienaidnieka burvja Arkalausa varā, kas, kā droši zināms, to savā pagalmā pie staba piesējis, cirta tam vairāk nekā divsimt reižu ar sava zirga iemauktiem. Kāds nezināms, bet teicams autors raksta, ka Fēba bruņinieks kādā slavenā pilī piepeši iekļuvis lamatās: grīda zem viņa atvērusies, un viņš ar sasietām rokām un kājām iegāzies dziļā apakšzemes bedrē, kur tam vajadzējis pieņemt sniegūdens un smilšu klizmu, no kuras tas gandrīz nobeidzies, un ja šajā lielajā nelaimē viņam nebūtu palīdzējis kāds burvis, viņa labs draugs, tad nabaga bruņinieks neizietu sveikā. Es spēju visu panest, līdzīgi šiem krietnajiem ļaudīm, jo pārestības, ko tie izcieta, bija vēl ļaunākas nekā tās, ko mums šodien vajadzēja izturēt. Turklāt, Sančo, tev jāzina, ka ievainojumi, kurus sagādā rīki, kas kādam nejauši gadījušies rokās, nav apkaunojoši, kā tas skaidriem vārdiem izteikts divkauju noteikumos: ja kāds kurpnieks iesit otram ar liesti, kas tam rokās, tad nevar teikt, ka otrais ticis sists ar nūju, kaut gan lieste un nūja abas izgatavotas no koka. Es to saku tādēļ, lai tu neiedomātos, ka, šai cīņā sakauti, esam arī negodā krituši, jo ieroči, kurus šie ļaudis lietoja un ar kuriem tie mūs sasita, nebija nekas cits kā nūjas, un, cik es varu atcerēties, neviens no tiem nelietoja šķēpu, zobenu vai dunci.

—     Man nebija laika, — atbildēja Sančo, — to visu aplūkot, jo, tiklīdz biju satvēris savu zobenu, tie iesvaidīja manus kamiešus ar savām priežu rungām tā, ka man zuda redze un dzirde un es, nespēdams turēties kājās, tiku noguldīts tur, kur vēl tagad guļu un kur man maza bēda pārdomāt, vai saņemtie rungu belzieni ir negods vai nav, jo sitieni bija tik sāpīgi, ka iespiedās man atmiņā tāpat kā manos kamiešos.

—     Neskatoties uz to, tev, brāli Pansa, jāzina, ka nav atmiņu, ko laiks neizdzēš, un sāpju, ko nāve neiznīcina.

—     Es nezinu, kas varētu būt lielāka nelaime, — atbildēja Pansa, — kā gaidīt, lai laiks to iznīcina vai arī nāve izdzēš. Labāk, ja jūsu nelaime būtu tāda, ka mēs to ar dažiem plāksteriem varētu izdziedināt, — tas būtu vēlamāk; bet es saprotu, ka visu kādas slimnīcas plāksteru nepietiktu, lai mūs atkal pieceltu kājās.

—     Beidz gausties, Sančo, un smelies spēku savā vājumā, — atbildēja dons Kihots, — tāpat darīšu arī es, un palūkosimies, kā klājas Rosinantem, jo man šķiet, ka tas, nabadziņš, nav baudījis mūsu nelaimes mazāko daļu.

—     Par to nebūtu jābrīnās, — atbildēja Sančo, — jo viņš arīdzan ir klaiņojošs bruņinieks; es tikai brīnos, kā ēzelis palicis sveikā un ar veselu ādu ticis cauri, kamēr mums salauzti visi kauli.

—     Laime nelaimē vienmēr vēl atstāj vienas durvis vaļā, pa kurām var izglābties, — atbildēja dons Kihots, — ar to gribu teikt, ka šis lopiņš mums tagad aizstās Rosinanti un aizvedis mani līdz kādai pilij, kurā atveseļošos no ievainojumiem. Arī šo jāšanu uz ēzeļa es neuzskatu par negodu, jo atceros lasījis, ka krietnais vecais Silēns*, jautrā smieklu dieva audzinātājs, iejādams Simtvārtu pilsētā*, juties lieliski, sēdēdams uz visai skaista ēzeļa.

—     Patiesi, tas ir jājis, kā jūs stāstāt, — atbildēja Sančo, — bet ir taču liela starpība, vai kāds jāj vai arī kā mēslu maiss šķērsām pār ēzeli karājas.

Uz to dons Kihots atbildēja:

—      Ievainojumi, ko saņem kaujās, pavairo slavu, nevis to mazina; tātad, draugs Pansa, nestrīdies vairs, bet, kā tev teicu, labāk piecelies, cik veikli varēdams, un uzcel mani, kā tev liekas parocīgāk, uz sava ēzeļa, un dosimies projām no šejienes, iekams uznāk nakts un mūs pārsteidz šai vientulīgajā vietā!

—     Esmu dzirdējis žēlīgo seņjoru sakām, — atbildēja Sančo, — ka klaiņojošiem bruņiniekiem esot patīkami gulēt gada lielāko daļu tuksnešos un postažās un ka tie to uzskatot par sevišķu laimi.

—     Tas notiek tad, — teica dons Kihots, — ja tie tālāk netiek vai arī ir iemīlējušies; tāpat tiesa, ka ir bijis dažs bruņinieks, kas gulējis uz klints saules tveicē, salā un negaisā nepārtraukti divi gadus, viņa seņjorai to nezinot. Un viens no tādiem bija Amadiss, kad tas sevi sauca par Tumšo Skaistuli un nepārtraukti dzīvoja uz Nabadzības klints, nezinu, vai astoņus gadus vai astoņus mēnešus, — par to es neesmu drošs, bet viņš tur izcieta sodu, ko tam uzlika seņjoras Orjanas bardzība. Taču atstāsim to, Sančo, un rīkojies, iekams ēzelim nav gadījusies līdzīga nelaime kā Rosinantem!

—     Tad gan būtu velns vaļā, •— teica Sančo.

Un ar trīsdesmit vaimanām, sešdesmit nopūtām un simt divdesmit lāstiem un nolādējumiem par to, kas viņu novedis šādā stāvoklī, Sančo piecēlās, bet palika pusceļā stāvam, saliecies kā turku šaujamais loks, nespēdams izstiepties taisns, ar pūlēm viņš uzmauca apaušus ēzelim, kas šās dienas pārmērīgā brīvībā bija diezgan tālu aizklīdis, pēc tam piecēla Rosinanti, kas, ja vien spētu runāt, ar savām žēlabām noteikti būtu pārspējis Sančo un savu kungu. īsi sakot, Sančo novietoja donu Kihotu uz ēzeļa, Rosinanti piesēja tam pie astes un, pats vezdams ēzeli pavadā, palēnām sāka virzīties uz to pusi, kur, pēc viņa domām, vajadzēja būt lielceļam. Liktenis, vēlēdams viņiem labāko, noveda tos pēc nepilnas jūdzes gājiena pie ceļa, kur bija redzama iebraucamā vieta, kurā pretēji Sančo apgalvojumiem dons Kihots sev par lielu prieku saskatīja pili. Sančo apgalvoja, ka tā esot iebraucamā vieta, bet viņa kungs, — ka tā esot nocietināta pils; viņu ķildas turpinājās tik ilgi, kamēr tie bija pienākuši pie vārtiem, pa kuriem Sančo, vairāk netaujādams, iegāja ar visu savu karavānu.

XVI nodaĻa. par to, ko atjautĪgais idalgo PIEDZĪVOJA IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ, KURA TAM ŠĶITA PILS

Krodzinieks, redzēdams donu Kihotu guļam šķērsām pār ēzeli, vaicāja Sančo, kāda nelaime šo cilvēku piemeklējusi. Sančo atbildēja, ka tam nekāda sevišķa nelaime neesot notikusi, bet ka, krītot no klints, tas mazliet sev sadauzījis ribas. Krodziniekam bija sieva, kas raksturā nelīdzinājās parastajām krodziniecēm, jo bija pēc dabas līdzjūtīga un iežēlojās par savu tuvāko nelaimi; viņa tūlīt steidzās donu Kihotu ārstēt un pavēlēja savai meitai, Joti glītai jaunavai, nākt palīgā viesi apkopt. Šai pašā krogā kalpoja kāda astūriešu meitene, kurai bija plata seja, plakans pakausis, strups deguns, viena acs greiza un otra arī ne visai vesela. Tiesa, viņas auguma staltums aizstāja viņai piemītošos trūkumus: no galvas līdz papēžiem tas bija nepilnus septiņus sprīžus garš, un viņas uzrautie pleci spieda viņu vairāk, nekā tā vēlējās, aplūkot zemi. Šī maigā jaunava savukārt palīdzēja meitai; viņas abas sataisīja donam Kihotam nožēlojamu gultu nojumē, kurā, acīm redzot, agrāk daudz gadu tika uzglabāti salmi; tur bija apmeties arī kāds mūļu dzinējs, kura gulta atradās netālu no mūsu dona Kihota gultas. Un, lai gan mūļu dzinēja gulta sastāvēja tikai no mūļu segliem un segām, tā tomēr bija daudz labāka par dona Kihota guļas vietu, ko veidoja četri ne visai gludi dēļi uz diviem nevienāda augstuma soliem, matracis, tik plāns kā adīta sega un tik ciets, it kā būtu pilns ar zemes grumbuļiem vai oļiem, kaut gan no caurumiem tam rēgojās vilnas kušķi, tad vēl divi palagi, stīvi kā vairogu āda, un viena gultas sega, kuras diegus varēja bez pūlēm saskaitīt, nekjūdoties pat par vienu.

Šajā nolādētajā gultā noguldīja donu Kihotu; pēc tam saimniece un viņas meita visu viņa ķermeni aplipināja ar plāksteriem, kamēr Maritornesa — tā sauca astūrieti — viņām rādīja gaismu. Plāksterus uzliekot, saimniece, ievērojusi, ka dons Kihots viscaur bija pārklāts zilumiem, teica, ka tie viņai liekoties vairāk sitienu nekā kritiena pēdas.

—      Sitieni tie nebija, — teica Sančo, — bet klintī bija daudz radžu un asumu, un katrs no tiem atstāja savas pēdas. — Un vēl piebilda:

—      Žēlīgā seņjora, parūpējieties, lai paliktu pāri mazliet pakulu, jo gan jau radīsies kāds, kam tās itin labi noderēs, man pašam arī mazliet sāp krusti.

—     Tātad, — atbildēja saimniece, — jūs arī esat kritis?

—      Neesmu kritis, — teica Sančo Pansa, — bet, kad es redzēju savu seņjoru krītam, tik ļoti pārbijos, ka man visa miesa tā sāp, it kā es būtu saņēmis tūkstoš sitienu.

—      Tas gan ir iespējams, — teica meita, — jo man bieži gadījies sapņot, ka kritu no torņa un nekādi nevaru sasniegt zemi, un, kad pamostos no šāda sapņa, tad esmu tik nogurusi un salauzta, it kā patiesībā būtu nokritusi.

—      Tur jau ir tas suns aprakts, — atbildēja Senčo, — ka es, nemaz nesapņodams, bet būdams vairāk nomodā nekā pašreiz, apklājos gandrīz ar tikpat daudz zilumiem kā mans seņjors dons Kihots.

—     Kā sauc šo bruņinieku? — jautāja astūriete Maritornesa.

—      Lamančas dons Kihots, — atbildēja Sančo Pansa, — viņš ir klaiņojošais bruņinieks, turklāt viens no labākajiem un stiprākajiem, kādi kopš senseniem laikiem pasaulē redzēti.

—     Kas tas ir — klaiņojošais bruņinieks? — jautāja kalpone.

—      Vai tad jūs esat pasaulē tik maz dzīvojusi, ka to nezināt? — iesaucās Sančo Pansa. — Tad ziniet, mana māsa, ka piedzīvojumu meklētājs bruņinieks ir vīrs, kas vienā acumirklī var tikt nopērts un otrā kļūt ķeizars: šodien viņš ir nelaimīgākais un nožēlojamākais radījums uz zemes, bet rīt tam ir divu vai triju karaļvalstu kroņi, ko atdāvāt savam ieroču nesējam.

—      Kā tas var gadīties, — teica saimniece, — ka jums, kalpojot tik labam kungam, nepieder, cik es noprotu, pat neviena grāfiste?

—      Tas būtu pāragri, — atbildēja Sančo, — jo tikai kopš viena mēneša mēs meklējam piedzīvojumus un līdz šim mums vēl neviens vērtīgs nav gadījies. Notiek kādreiz arī, ka meklē vienu lietu, bet atrod citu. Tomēr, ja mans seņjors dons Kihots no ievainojuma vai kritiena izveseļosies un es no tā nepalikšu gaudens, es savas cerības nemainītu pret augstāko titulu Spānijā.

Visu šo sarunu dons Kihots ļoti uzmanīgi noklausījās, tad, cik labi varēdams, pacēlās gultā sēdus un, saņemdams saimnieces roku, teica:

—      Ticiet man, skaistā seņjora, jūs varat sevi saukt par laimīgu, dodama patvērumu savā pilī tādai personai, kāds esmu es, un, ja es pats sevi necildinu, tad tikai tādēļ, ka pašuzslava, kā mēdz teikt, cilvēku pazemo; tomēr mans ieroču nesējs jums pastāstīs, kas es esmu. Tikai to vēl gribu teikt, ka šis pakalpojums, ko jūs man izdarījāt, manā atmiņā tiks ierakstīts uz mūžīgiem laikiem, lai es jums pateiktos visu mūžu, un, ja saskaņā ar augstās debesu varas lēmumu mīlestība nebūtu mani pakļāvusi saviem likumiem un padarījusi padevīgu kādas nepateicīgas skaistules acīm, kuras vārdu es tikai slepenībā pieminu, tad šās daiļās jaunavas acis varētu kļūt par manas brīvības valdniecēm.

Saimniece, tās meita un labā Maritornesa klausījās klaiņojošā bruņinieka vārdus ar tādu neizpratni, it kā viņš runātu grieķiski, bet tik daudz viņas noprata, ka tie visi bija domāti kā cildinājumi un glaimi; tomēr, nepieradušas pie tamlīdzīgas valodas, tās viņu uzlūkoja ar izbrīnu, un viņš tām šķita pavisam citāds cilvēks nekā ļaudis, ar kuriem tās parasti satikās. Pateikušās par viņa laipnībām savā kroga valodā, viņas aizgāja, bet astūriete Maritornesa pārsēja Sančo, kam šī uzmanība bija tikpat nepieciešama kā viņa kungam.

Mūļu dzinējs ar Maritornesu bija norunājuši šo nakti jautri pavadīt kopā, un viņa bija solījusies, tiklīdz viesi būs devušies pie miera un viņas saimnieki iemiguši, viņu uzmeklēt un apmierināt viņa iegribas, cik vien viņš vēlēsies. Par šo labo kalponi bija zināms, ka tā vienmēr turēja tādējādi doto vārdu, pat ja bija to devusi kaut kur vientuļā kalnā un bez lieciniekiem, jo viņa lepojās, ka dzimusi muižniece*, un neuzskatīja par apkaunojumu kalpot krogā, teikdama, ka nelaime un nepelnīts liktenis viņu noveduši šādā stāvoklī. Dona Kihota cietā, šaurā, nabadzīgā un nedrošā gulta stāvēja apzvaigžņotās nojumes vidū; tai cieši blakus Sančo uztaisīja savu guļas vietu tikai no meldru paklāja un vienas segas, kas izskatījās vairāk pēc pakulām nekā pēc vilnas auduma. Aiz šīm divām guļas vietām atradās mūļu dzinēja gulta, pagatavota, kā jau teikts, no viņa divu labāko mūļu segliem un citiem to piederumiem — kaut arī šādu lopu viņam bija veseli divpadsmit, kas visi bija spīdīgi, resni un izskatīgi, jo viņš bija viens no turīgākajiem Arēvalo* mūļu dzinējiem, kā to saka šā stāsta autors, sevišķi pieminēdams šo dzinēju tādēļ, ka viņš to ļoti labi pazinis un, kā daži apgalvo, pat bijis tam radinieks. Turklāt Sids Amels Benenheli bijis ļoti zinātkārs vēsturnieks un visas lietas ļoti pamatīgi noskaidrojis; jo no visa šeit sacītā redzams, ka viņš pat neievērojamākos un parastākos apstākļus nenoklusē, ko varētu ņemt par paraugu nopietni vēsturnieki, kuri mums vienmēr tēlo notikumus tik īsi un aprauti, ka tie, tā sakot, tikai viegli pieskaras mūsu lūpām, pie tam nevērības, ļaunprātības vai vientiesības dēļ sacerējuma galveno saturu šie autori atstāj tintnīcā. Tūkstoškārt lai slavēts Tablantes de Rikamontes sacerētājs un arī tās grāmatas autors, kurā tiek pastāstīti grāfa Tomiļjas* piedzīvojumi! Ak, ar kādu rūpību tur viss aprakstīts!

Tātad pēc tam, kad mūļu dzinējs bija aplūkojis savus mūļus un tiem iedevis otrreiz ēsmu, viņš, atgūlies seglos, gaidīja savu ļoti akurāto Maritornesu. Sančo jau bija noplāksterēts un atradās guļas vietā, viņš gribēja iemigt, bet to neļāva sāpes sānos, un donam Kihotam no kaulu sāpēm acis bija vaļā kā zaķim. Visā krogā valdīja klusums, un vienīgo gaismu izplatīja priekštelpas vidū pakārtā lampa.

Šis brīnišķais klusums un mūsu bruņinieka iztēlē pastāvīgi iznirstošās ainas par notikumiem, kādi attēloti katrā lappusē izlasītajās grāmatās, kas bija tā nelaimes cēloņi, radīja viņa galvā visdīvaināko neprātību, kādu tik var iedomāties, proti, viņam šķita, ka tas nokļuvis kādā slavenā pilī (jo, kā jau teikts, visas iebraucamās vietas, kur viņš apmetās, viņa iedomās bija pilis) un ka iebraucamās vietas saimnieka meita ir pils īpašnieka meita, kas, viņa skaistā izskata savaldzināta, viņā iemīlējusies un apsolījusies slepus, vecākiem nezinot, šonakt pie viņa iezagties un kādu laiku pie tā pavadīt; šo murgu iedomu uzskatīdams par nenoliedzamu patiesību, viņš sāka baiļoties un domāt par grūto cīņu, kas viņa tiklībai būs jāiztur, tomēr savā sirdī svēti apsolīdamies palikt uzticīgs savai seņjorai Tobosas Dulsinejai, pat ja tam parādītos pati karaliene Džinevra ar savu dāmu Kintaņonu.

Tam perinot šīs ārprātīgās domas, pienāca laiks un stunda (viņa nelaimes stunda), kad bija jāierodas astūrietei, kas vienā kreklā un basām kājām, matus apsējusi ar kokvilnas tīkliņu, klusiem un piesardzīgiem soļiem ienāca telpā, kur visi trīs gulēja, meklēdama mūļu dzinēju, bet, tikko tā parādījās durvīs, dons Kihots, to pamanījis, piecēlās savā gultā sēdus un, neraugoties uz saviem plāksteriem un ribu sāpēm, izpleta rokas, lai apskautu savu skaisto jaunavu. Astūriete, kas klusi un uzmanīgi, izstiepusi rokas, taustoties meklēja savu mīļoto, uzgrūdās dona Kihota rokām, un viņš, spēcīgi satvēris tās plaukstu, pievilka viņu pie sevis un bailēs mēmu sastingušu nosēdināja uz savas gultas. Viņš pieskārās viņas kreklam, un, kaut gan tas bija izgatavots no rupja audekla, donam Kihotam tas šķita smalkākais un maigākais zīds. Ap rokām viņa nēsāja stikla krelles, kas tam likās brīnišķīgi zaigojošas austrumzemju pērles. Viņas mati, kas līdzinājās zirga krēpēm, tam atgādināja Arābijas zelta mirgojošos pavedienus, kuru mirdzums aptumšoja pat sauli. Viņas elpa oda pēc sasmakuša vinegreta, bet tam likās, ka viņas mute izdvašo liegas smaržas; īsi sakot, viņš astūrieti savās iedomās iztēlojās līdzīgu kādai princesei, par kuru bija lasījis, ka tā, mīlas uzvarēta, nākusi apraudzīt smagi ievainotu bruņinieku visā savā iepriekš aprakstītajā krāšņumā. Nabaga idalgo bija tā apstulbots, ka ne pieskaršanās šai lāga jaunavai, ne viņas elpa, ne pārējās īpašības, kas jebkuram citam, izņemot mūļu dzinēju, būtu apšķebinājušas dūšu, nespēja izkliedēt viņa maldus, gluži otrādi, — viņam likās, ka tas satvēris savās rokās skaistuma dievieti. To stipri skaudams, viņš teica tai klusā un mīlas pilnā balsī:

— Skaistā un izcilā seņjora, es vēlētos atrasties tādā stāvoklī, lai spētu pateikties par pārlieku lielo labvēlību, ko jūs man dāvājat, atļaudama uzlūkot jūsu brīnišķīgo skaistumu, bet liktenis, kas nekad nepiekūst vajāt krietnos, mani nolicis šai vietā, kurā guļu satriekts un salauzts, ka pat tad, ja es gribētu apmierināt jūsu vēlēšanās, man tas nebūtu iespējams. Taču šai neiespējai piebiedrojas vēl viena lielāka, proti, mans uzticības solījums nesalīdzināmajai Tobosas Dulsinejai, manu slepenāko domu vienīgajai valdniecei. Ja nebūtu šo šķēršļu, tad es neizturētos kā kāds vientiesis bruņinieks un neaizlaistu garām neizbaudītu tik lielu laimi, ko jūsu pārmērīgā labsirdība man gribēja sagādāt.

Maritornesa, bailēs nosvīdusi dona Kihota skavās, neklausīdamās un arī nesaprazdama viņa vārdus, klusēdama mēģināja atbrīvoties. Dūšīgais mūļu dzinējs, kam neļāva iemigt viņa grēcīgie nodomi, bija pamanījis savu iekāroto, tiklīdz tā ienāca pa durvīm, un uzmanīgi noklausījās visu, ko dons Kihots viņai teica; greizsirdības mocīts, tāpēc ka astūriete, neturēdama vārdu, viņu bija apmainījusi pret citu, viņš pielīda tuvāk dona Kihota gultai, lai klusu novērotu, uz ko sliecas šī viņam nesaprotamā runa; bet, kad viņš redzēja, ka kalpone pūlas atbrīvoties un ka dons Kihots savukārt cenšas to saturēt, viņam šis joks stipri nepatika, un, pacēlis roku, viņš ietrieca dūri mīlētāja bruņinieka šaurajos žokļos tik spēcīgi, ka tam visa mute pieplūda asinīm, un, ar to vēl neapmierinājies, uzlēca donam Kihotam uz krūtīm un to krietni samīcīja ātrām kāju kustībām no galvas līdz kājām. Gulta, kas vāji balstījās uz nedroša pamata, neizturēja klātpienākušā mūļu dzinēja svaru un sagāzās zemē; skaļais brīkšķis uzmodināja iebraucamās vietas saimnieku, un tas tūlīt noskārta, ka vainīga ir Maritornesa, jo uz viņa skaļajiem saucieniem tā neatsaucās. Ar šīm aizdomām piecēlies un aizdedzinājis lukturi, viņš devās turp, kur bija sadzirdējis troksni.

Kalpone, ieraudzījusi, ka nāk viņas saimnieks un turklāt briesmīgi saniknots, bailēs drebēdama, iemetās aizmigušā Sančo Pansas gukā, kur viņa saritinājās un savilkās čokurā.

Saimnieks ienācis sauca:

—     Kur tu esi, vazaņķe? Droši vien tie ir tavi nedarbi!

Tad uzmodās Sančo Pansa, kas, juzdams uz sevis kaut kādu dzīvu ķermeni, iedomājās, ka to spiež lietuvēns, un sāka sist ar dūrēm uz visām pusēm, visvairāk trāpīdams Maritornesai, kas, juzdama sāpes, meta kaunu pie malas un atbildēja Sančo ar tik spēcīgiem dūres sitieniem, ka viņam viss miegs izgaisa; saņēmis pretsitienus un nesaprazdams, kas viņu tā apstrādā, Sančo cik spēdams izslējās, sagrāba Maritornesu, un abi iesāka neredzēti nikni un smieklīgi plūkties. Mūļu dzinējs, ieraudzījis saimnieka luktura gaismā, ka viņa dāmai klājas ļauni, atstāja donu Kihotu un steidzās tur, kur viņa palīdzība bija nepieciešama. To pašu darīja arī saimnieks, tikai citā nolūkā, proti, lai pārmācītu kalponi, jo viņš nešaubīgi domāja, ka viņa vienīgā sacēlusi šo traci. Tālāk gāja kā parunā: kaķis pakaļ žurkai, žurka auklai un aukla nūjai, — mūļu dzinējs dauzīja Sančo, Sančo kalponi, tā viņu, saimnieks kalponi, un visi pūlējās tādā steigā, ka neļāva viens otram ne mirkli atvilkt elpu; turklāt saimnieka lukturis apdzisa, un, palikuši tumsā, tie uz labu laimi tik nežēlīgi slānīja cits citu, ka tur, kur dūre krita, veselas vietas vairs nepalika.

Gadījās, ka šai naktī krogā bija apmeties kāds kārtības sargs, viens no tā sauktās Tolēdo vecās Svētās Brālības locekļiem, kas, izdzirdis šo neparasto cīņas troksni, apbruņojās ar savu īso zizli un skārda amata lādīti un, iegājis tumšajā nojumē, sauca:

—     Likuma vārdā rimstiet! Svētās Brālības vārdā rimstiet!

Pirmais, kam viņš uzgrūdās, bija piekautais dons Kihots, kas

savā sakritušajā gultā gulēja nesamaņā, zodu uz augšu izslējis; sataustījis viņa bārdu, kārtības sargs nemitīgi sauca: «Palīdziet likuma vārdā!» Bet, manīdams, ka aiz bārdas saķertais neelpo un nekustas, viņš nodomāja, ka tas ir miris un ka pārējie klātesošie ir viņa slepkavas, un šādās aizdomās kliedza vēl skaļākā balsī:

— Noslēdziet kroga durvis! Raugieties, lai neviens neaizbēgtu, jo šeit ir noslepkavots cilvēks!

Šis sauciens visus izbiedēja, un katrs pārtrauca traci tai pašā acumirklī, kad atskanēja sarga balss. Saimnieks atgriezās savā istabā, mūļu dzinējs savos seglos, kalpone savā būcenī; tikai divi nelaimīgie, dons Kihots un Sančo, nevarēja izkustēties no savas vietas. Kārtības sargs palaida vaļā dona Kihota bārdu un devās meklēt uguni, lai saķertu noziedzniekus, bet viņš neko neatrada, jo saimnieks, ieiedams atpakaļ savā istabā, ar nodomu bija nodzēsis lukturi; sargs bija spiests uzmeklēt pavardu, pie kura tas ar lielām pūlēm un pēc ilgāka laika aizdedzināja otru lukturi.

XVII nodaļa, KURĀ TIEK ATSTĀSTĪTAS NESKAITĀMĀS GRŪTĪBAS, KO DROSMĪGAIS DONS KIHOTS UN VIŅA KRIETNAIS IEROČU NESĒJS PĀRCIETA KROGĀ, KURŠ BRUŅINIEKAM NELAIMĪGĀ KĀRTĀ ŠĶITA PILS

Pa šo laiku dons Kihots bija atžilbis un tādā pašā balss noskaņā, kādā tas iepriekšējā dienā, gulēdams nūju ielejā, bija saucis savu ieroču nesēju, atkal sāka to saukt šādiem vārdiem:

—     Draugs Sančo, vai tu guli? Vai tu guli, draugs Sančo?

—     Pie joda, kā tad es varu gulēt, — atbildēja Sančo, pilns dusmu un bēdu, — liekas, ka šonakt mani apsēduši visi velni.

—     Tev ir iemesls tā domāt, — atbildēja dons Kihots, — vai nu es nekā nesajēdzu, vai arī šī pils ir apburta, jo tev jāzina… bet zvēri, ka tu to, ko es tev tagad teikšu, paglabāsi kā noslēpumu līdz manai nāvei!

—     Es zvēru, — atbildēja Sančo.

—     Es to saku tādēļ, — turpināja dons Kihots, — ka negribu aizskart neviena cilvēka godu.

—     Es taču saku, — atbildēja Sančo, — ka zvēru par to klusēt līdz jūsu mūža pēdējai dienai, un kaut dievs dotu, ka es jau rīt to varētu atklāt!

—     Vai tad es tev daru tik daudz ļauna, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — ka vēli man tik drīzu nāvi?

—     Tas nav tāpēc, — turpināja Sančo, — bet man netik lietas tik ilgi uzglabāt, un es baidos, ka tās no ilgas glabāšanas varētu sapūt.

—     Lai tas būtu kā būdams, — teica dons Kihots, — es uzticos vairāk tavai mīlestībai un godbijībai; tev jāzina, ka šai nakti man atgadījās viens no dīvainākajiem piedzīvojumiem, ar ko varēšu dižoties, — īsi sakot, tev jāzina, ka nupat ienāca pie manis šās pils seņjora meita, tik stalta un skaista jaunava, kāda reti atrodama virs zemes. Kā lai tev aprakstu viņas tērpa greznumu! Kā lai attēloju viņas aso prātu un citas apslēptās lietas, kuras labāk gribu atstāt neskartas un neminētas, lai nelauztu uzticību, ko esmu savai pavēlniecei Dulsinejai apsolījis! Tikai to gan gribu tev teikt, ka vai nu debesis apskauda cēlo balvu, ko laime bija ielikusi manās rokās, vai varbūt arī — un tas ir visticamāk — šī pils, kā jau teicu, ir apburta, jo notika, ka tieši tad, kad mēs ar viņu bijām nogrimuši vissaldākajās un mīlīgākajās sarunās, pēkšņi nezin no kurienes neredzama iznira kāda drausmīga milža roka un iesita man tā pa žokļiem, ka tie vēl tagad asiņo, pēc tam tā mani tik ļoti sadauzīja, ka jūtos daudz sliktāk nekā vakar, kad dzinēji Rosinantes nesavaldības dēļ mums nodarīja pārestību, ko tu gan nebūsi aizmirsis. No tā es secinu, ka šās jaunavas skaistuma dārgums, ko apsargā kāds apburts maurs, man nebija novēlēts.

—      Man arī ne, — atbildēja Sančo, — jo vairāk nekā četri simti mauru mani tā izpēra, ka mūļu dzinēju nūju belzieni man šķiet tīrās kūkas un smalkmaizītes. Bet sakiet, seņjor, — kā jūs to varat dēvēt par skaistu un lielisku piedzīvojumu, ja tas mūs novedis šādā stāvoklī? Jūsu žēlastībai gluži tik ļauni gan neklājās, jo jums, kā teicāt, vismaz rokās dusēja nesalīdzināmā skaistule. Bet es? Ko vairāk es saņēmu kā vien stiprākās dunkas, kādas nesaņemšu vairs visā mūžā. Es, nelaimīgais, un nelaimīgā māte, kas mani dzemdējusi! Es neesmu klaiņojošs bruņinieks un nedomāju arī tāds kādreiz būt, tomēr vairums viņu likstu jāizcieš man.

—     Tātad arī tu esi izpērts? — jautāja dons Kihots.

—     Pie velna, vai tad es to jau neteicu? — iesaucās Sančo.

—     Apmierinies, mans draugs, — atbildēja dons Kihots, — jo es jau tūliņ pagatavošu lielisko balzamu, kas mūs vienā mirklī izdziedēs.

Šai laikā kārtības sargs bija iededzinājis savu gaismekli un ienāca, lai aplūkotu šķietamo mironi; kad Sančo redzēja viņu saniknotu ienākam kreklā, ar lakatu ap galvu, lukturi rokā un ļaunu izteiksmi sejā, tas jautāja savam kungam:

—     Žēlīgais kungs, vai tas tikai nebūs apburtais maurs, kas atkal no jauna grib sākt mūs pērt, tāpēc ka mums vēl daži kauli veseli?

—     Maurs tas nevar būt, — atbildēja dons Kihots, — jo apburtie ir neredzami.

—     Ja tie ir neredzami, tad tie tomēr ir sajūtami, — teica Sančo, — ko var apliecināt mana mugura.

—     Manējā to varētu tikpat labi, — atbildēja dons Kihots,

—     bet tā nav pietiekama pazīme, lai viņu noturētu par apburtu mauru.

Kārtības sargs tuvojās un, redzēdams abus tik miermīlīgi sarunājamies, izbrīnā sastinga. Dons Kihots vēl vienmēr gulēja, zodu izslējis, jo, būdams stipri sasists un saplāksterēts, viņš nevarēja kustēties. Kārtības sargs piegāja pie viņa un teica:

—     Nu, kā klājas, mans labais puisi?

—     Es gan izteiktos pieklājīgāk, kalps, — atbildēja dons Kihots,

—     ja es būtu jūsu vietā. Jeb vai šai apvidū parasts tā runāt ar klaiņojošu bruņinieku, uzbāzīgais nelga?

Kārtības sargs, redzēdams, ka tik nožēlojama izskata cilvēks tik nelāgi pret viņu izturas, zaudēja pacietību un svieda eļļas pilno lukturi pret dona Kihota galvu, to stipri iedauzīdams; telpā iestājās tumsa, un kartības sargs tūliņ aizgāja, bet Sančo Pansa teica:

—     Nav šaubu, žēlīgais seņjor, šis ir apburtais maurs, kas citiem glabā dārgumus, bet ņiums tikai dūru sitienus un lukturu sviedienus.

—     Tā ir, — atbildēja dons Kihots, — un vairāk arī nekas nav darāms pret tamlīdzīgām burvestībām, tāpat kā ir veltīgi dusmoties un skaisties, jo tās ir neredzamas un spokainas, kādēļ mēs nevaram tām atriebties, kaut arī mēs nezin kā to gribētu. Labāk piecelies, Sančo, ja tas tev ir pa spēkam, aizej pie šā cietokšņa komandanta un paprasi, lai viņš man iedod nedaudz eļļas, vīna, sāls un rozmarīna dziedinošā balzama izgatavošanai, kas, man šķiet, tiešām tagad ļoti palīdzēs, jo spoka sistā brūce stipri asiņo.

Pārvarot diezgan stipras sāpes kaulos, Sančo Pansa piecēlās un tumsā izgāja meklēt saimnieku, bet uzgrūdās kārtības sargam, kurš stāvēja turpat, noklausīdamies, ko domā iesākt viņa ienaidnieks; Sančo viņam teica:

—     Lai jūs būtu kas būdams, seņjor, esiet tik žēlīgs un parādiet man labvēlību, izsniedzot mazliet rozmarīna, eļļas, sāls un vīna, lai izdziedinātu vienu no labākajiem klaiņojošiem bruņiniekiem visā pasaulē, kas tagad guļ šeit gultā, jo viņu smagi ievainojis apburtais maurs, kas mājo šai krogā.

Dzirdēdams šos vārdus, kārtības sargs viņu uzskatīja par prātā jukušu; bet, tā kā jau sāka aust diena, tad sargs atvēra kroga durvis un, pasaucis saimnieku, pateica viņam, ko vēlējās šis lāga vīrs. Saimnieks tūlīt iedeva visu prasīto, un Sančo to aiznesa donam Kihotam, kas, atbalstījis galvu rokās, stipri sūdzējās par luktura triecienu, lai gan tas viņam bija sagādājis tikai divus uztūkušus punus, bet šķietamās asinis bija tikai sviedri, kas viņam plūda aiz bēdām par pārciestajām mokām.

Taču viņš tūlīt paņēma atnestās vielas un izgatavoja no tam maisījumu, tās sajaukdams kopā un vārīdams labu laiku, līdz tam šķita, ka balzams gatavs. Tad viņš palūdza pudeli, lai tajā ielietu dzērienu, bet, tā kā iebraucamajā vietā tādas nebija, tad nolēma to ieliet skārda eļļas traukā, ko viņam saimnieks laipni uzdavinaja, tad viņš noskaitīja pār trauku vismaz astoņdesmit tēvreizes, tikpat daudz reižu nolasīja «Ave Maria», «Salve» un «Credo», pie katra vārda pārmezdams krustu it kā svētīdams; pie visām šīm izdarēm bija klāt Sančo, saimnieks un kārtības sargs, bet mūļu dzinējs bija klusām aizgājis parūpēties par saviem lopiem. Dons Kihots, visu pabeidzis un gribēdams izmēģināt, vai šā dārgā balzama spēks ir tāds, kādu viņš to iedomājās, krietni iedzēra no pārpalikuma, ko nevarēja iepildīt eļļas traukā, jo vārāmajā podā bija palikusi apmēram puse asumbres; tikko to iedzēris, viņš sāka tik stipri vemt, ka nekas vairs nepalika kuņģī, un, no šās piepūles un nelabuma sākdams pārlieku svīst, tūlīt pavēlēja sevi apsegt un atstāt vienu. Tā arī izdarīja, un viņš nogulēja vairāk nekā trīs stundas, pēc tam pamodies jutās tik ļoti spirgts un atbrīvots no sāpēm, ka uzskatīja sevi par izdziedinātu un tiešām noticēja, ka viņam izdevies pagatavot Fjerabrasa balzamu, ar kura palīdzību viņš turpmāk bezbailīgi varēs izturēt visbīstamākās cīņas, kaujas un sadursmes.

"Sančo Pansa bija pārsteigts par sava seņjora brīnumaino atveseļošanos un lūdza, lai viņam atļauj no vārāmā poda izdzert atlikumu, kas nebija mazs. Dons Kihots viņam to atdeva, un Sančo, satvēris podu ar abām rokām, pilnīgā paļāvībā un lielā iekārē pielēja sev kuņģi ne mazāk, kā to bija darījis viņa kungs. Tomēr izrādījās, ka nabaga Sančo kuņģis nebija tik smalks kā dona Kihota: viņš nevēma tūlīt, bet viņam uznāca tādas graizes un nelabums, tāda svīšana un nespēks, ka tam šķita pienākusi pēdējā stundiņa; nomocīts un izmisis viņš nolādēja balzamu un ļaundari, kas viņam to bija iedevis. Dons Kihots, redzēdams viņu šādā stāvoklī, teica:

—      Man liekas, Sančo, ka tavas nelaimes pamatā ir apstāklis, ka tu neesi iesvētīts bruņinieks, jo esmu pārliecināts, ka nevienam, kas nav bruņinieks, šis dzēriens nevar līdzēt.

—     Ja jūsu žēlastība to zināja, — atbildēja Sančo, — kādēļ tad — lai nelabais parauj mani un visu manu dzimtu! — jūs man atļāvāt to baudīt?

Sai brīdi dzēriens iedarbojās, un nabaga ieroču nesējs sāka atbrīvoties caur abām izejām tādā steigā, ka meldru pinums, uz kura tas bija pakritis, un sega, ar kuru tas bija apsedzies, kļuva nelietojami. Viņš svīda un sajuta tādus žņaudzienus un mokas, ka ne tikai pats, bet arī visi pārējie domāja, ka viņa dzīvei pienācis gals. Šis negaiss un šis posts ilga apmēram divas stundas, un pēc tam viņš nejutās vis atspirdzis, kā viņa kungs, bet tik satriekts un salauzts, ka nevarēja vairs noturēties uz kājām. Bet dons Kihots, kā jau teikts, juzdamies vesels un žirgts, vēlējās tūlīt doties projām, lai meklētu piedzīvojumus, jo tam šķita, ka, šeit kavējoties, tas atrauj savu palīdzību un atbalstu visas pasaules nelaimīgajiem; turklāt viņš droši paļāvās uz savu balzamu. Šo nodomu pamudināts, viņš pats apsegloja Rosinanti, apkrāva sava ieroču nesēja ēzeli un pēc tam palīdzēja arī Sančo Pansam apģērbties un uzsēsties ēzelim mugurā. Tad viņš pats uzsēdās savā zirgā un, iejājis pagalma stūri, satvēra tur nolikto zemnieka iesmu, lai tas viņam kalpotu šķēpa vietā.

Vairāk nekā divdesmit cilvēku, kas atradās iebraucamajā vietā, stāvēja apkārt un noraudzījās viņā; to darīja arī saimnieka meita, no kuras viņš nenolaida acis, laiku pa laikam smagi no sirds dziļumiem nopūzdamies. Visiem likās, ka viņš to dara aiz ribu sāpēm, vismaz tā domāja tie, kas iepriekšējā vakarā bija redzējuši viņu noklātu ar plāksteriem.

Kad abi sēdēja seglos pie iebraucamās vietas vārtiem, dons Kihots, piesaucis saimnieku, teica mierīgā un nopietnā balsi:

—     Daudzas un lielas laipnības, seņjor alkaid*, esmu baudījis jūsu pilī, un mans pienākums ir par to jums būt pateicīgam visu mūžu. Ja es varētu atlīdzināt, atriebjoties kādam nekauņam, kas jums nodarījis netaisnību, tad ziniet, ka mans amats liek man atbalstīt vājos, atriebties par tiem, kas cieš pārestības, un pārmācīt nodevējus. Pameklējiet savā atmiņā un, ja atceraties kādu tamlīdzīgu lietu, tad uzticiet to man, un es apsolu, pieminot bruņinieku ordeni, kurā esmu iesvētīts, apmierināt un gandarīt visas jūsu prasības.

Tikpat mierīgi atbildēja saimnieks:

—     Seņjor bruņiniek, man nav vajadzības, lai jūs mani atriebtu par kaut kādu netaisnību, jo es pats vienmēr pie izdevības protu atriebt man nodarītās pārestības. Man vajadzīgs tikai viens, — lai jūsu žēlastība samaksātu šās nakts rēķinu, proti, par sienu un auzām abiem lopiem, kā arī par vakariņām un gultām.

—     Vai tad šeit ir iebraucamā vieta? — jautāja dons Kihots.

—     Turklāt ļoti iecienīta, — atbildēja saimnieks.

—     Līdz šim esmu maldījies, — atbildēja dons Kihots, — jo patiesi es domāju, ka tā ir pils un viena no labākajām; taču, ja tā nav pils, bet iebraucamā vieta, tad nekā cita pašreiz nevar darīt kā jums jāatlaiž maksa, jo es nekādā ziņā nevaru rīkoties pret klaiņojošo bruņinieku ordeņa noteikumiem, un es noteikti zinu (jo līdz šim nekur neesmu lasījis pretējo), ka klaiņojošie bruņinieki nekad nav maksājuši par naktsguļu vai citām lietām iebraucamās vietās, kurās tie uzturējušies, jo visur viņiem pienākas laba uzņemšana atlīdzībai par pārliecīgajām grūtībām, kādaš tie panes, meklējot piedzīvojumus nakti un dienu, ziemu un vasaru, gan kājām, gan jāšus, ciezdami badu un slāpes, tveici un salu, pakļauti visām debess nelabvēlībām un zemes likstām.

—     Gar to man nav daļas, — atbildēja saimnieks, — samaksājiet, ko esat parādā, un nestāstiet man par bruņinieku lietām, jo man vajadzīga tikai viena lieta: maksa, kas man pienākas.

—     Jūs esat muļķīgs un slikts saimnieks, — atbildēja dons Kihots.

Un, iespiedis piešus Rosinantem sānos, iesmu vicinādams, viņš izjāja no iebraucamās vietas, neviena neaizturēts; viņš aizjāja krietnu gabalu, neatskatījies, vai viņa ieroču nesējs viņam seko. Saimnieks, redzēdams to nesamaksājušu aizjājam, griezās pie

Sančo Pansas, lai saņemtu savu naudu, bet tas atbildēja: ja viņa seņjors neesot gribējis maksāt, tad ari viņš to nedarīšot, jo viņš esot klaiņojoša bruņinieka ieroču nesējs un tam esot jāpaklausa tiem pašiem priekšrakstiem un likumiem kā viņa seņjoram, un tie aizliedzot viņiem maksāt par viesnīcām un iebraucamām vietām. Saimnieks par to ļoti noskaitās un draudēja, ka nesamaksāšanas gadījumā izrēķināšoties ar viņu smagi sajūtamā veidā. Sančo atbildēja, ka, ievērodams tā bruņinieku ordeņa noteikumus, pie kura piederot viņa kungs, viņš nemaksāšot ne graša, kaut vai pašam būtu jāzaudē dzīvība, jo nevēloties lauzt šo klaiņojošo bruņinieku veco un cienījamo ieradumu un negribot, lai ieroču nesēji nākamajos laikos varētu pārmest, ka tas pārkāpis tik krietnu likumu.

Nelaimīgā Sančo ļaunais liktenis bija lēmis, ka starp ļaudīm, kas uzturējās iebraucamajā vietā, atradās četri Segovijas vilnas kārsēji, trīs Kordovas Potro adatu pārdevēji un divi Seviļas tirgus puiši, visi jautri, pārdroši ļaudis un ļaunu joku mīļotāji, kas, kā viena gara pamudināti, satvēra Sančo un norāva to no ēzeļa; viens no tiem iznesa saimnieka gultas segu, un, novietojuši tanī Sančo, tie paskatījās uz augšu, un, redzēdami, ka lieveņa griesti ir pārāk zemi, lai viņi varētu pastrādāt savu nodomāto darbu, nolēma iziet pagalmā, ko sedza tikai debesis; šeit viņi, noguldījuši Sančo uz segas, svieda to gaisā un atkal uzķēra, rotaļādamies ar viņu kā ar suni karnevālā.

Nelaimīgā mocekļa kliedzieni bija tik skaļi, ka sasniedza viņa kunga ausis, kas tūlīt apstājās, uzmanīgi klausīdamies, jo domāja, ka to sagaida jauns piedzīvojums, līdz skaidri saprata, ka kliedzējs ir viņa ieroču nesējs; paraustījis pavadu, viņš neveiklos auļos jāja atpakaļ uz iebraucamo vietu un, atradis vārtus aizslēgtus, jādelēja tiem apkārt, meklēdams ieeju; nokļuvis pie lopu sētas žoga, kas nebija sevišķi augsts, viņš ieraudzīja nelāgo joku ar savu ieroču nesēju. Viņš redzēja Sančo tik viegli un ātri krītam un atkal uzlidojam gaisā, ka droši vien būtu par to smējies, ja viņu nesagrābtu liels niknums. Dons Kihots mēģināja no zirga uzlēkt uz žoga, bet, būdams sasists un samalts, viņš nevarēja pat izkāpt no segliem un tādēļ, sēdēdams zirgā, kliedza tiem, kas Sančo mētāja, tādus lāstus un ķengājumus, kātos nav iespējams uzrakstīt, bet viņi nelikās traucēties savos smieklos un izdarībās, arī lidojošais Sančo nebeidza savas vaimanas, kas jaucās gan ar draudiem, gan ar lūgšanām; viss palika bez panākumiem un nelīdzēja tik ilgi, kamēr jokdari, galīgi piekusuši, pārtrauca šo nodarbošanos. Tie pieveda viņam klāt ēzeli, uzsēdināja uz tā un uzklāja viņam mēteli, bet līdzcietīgā Maritornesa, redzēdama viņu tik nomocītu, gribēja tam palīdzēt ar krūzi ūdens, ko viņa pati, lai tas būtu svaigāks, pasmēla no akas. Sančo, paņēmis krūzi, pielika to pie mutes, bet apstājās, dzirdot sava kunga saucienu:

— Dēls Sančo, nedzer ūdeni, mans dēls, nedzer to, tas tevi nogalinās! Redzi šeit brīnišķīgo balzamu (viņš rādīja tam skārda trauku ar dzērienu), — tikai divas lāses no tā, — un tu būsi spirgts un vesels!

To dzirdot, Sančo viņu greizi uzlūkoja un atkliedza stiprā balsī:

— Jūsu žēlastība atkal aizmirst, ka es neesmu bruņinieks; vai jūs gribat, lai izvemju tās iekšas, kas man vēl atlikušas pēc pagājušās nakts? Paturiet velna vārdā savu dzērienu un lieciet mani mierā!

To izteicis, viņš sāka dzert; taču, sajuzdams ar pirmo malku, ka tas ir ūdens, vairāk nedzēra, bet lūdza Maritornesu tam pasniegt vīnu, ko viņa labprāt darīja, pati samaksādama par to; jo var teikt, ka, neraugoties uz savu šaubīgo amatu, viņa tomēr bija saglabājusi dažas kristietības pazīmes un atliekas. Sančo padzēries uzšāva savam ēzelim ar pātagu un, tikko atvērās iebraucamās vietas vārti, izjāja pa tiem ļoti apmierināts, ka nebija nekā maksājis un panācis savu, kaut arī tas bija noticis uz viņa parastā galvinieka, proti, viņa muguras rēķina. Patiesībā saimnieks bija aizturējis parāda samaksai viņa maizes somu, bet kņadā Sančo to nebija pamanījis. Kad viņš bija izjājis, saimnieks gribēja aizbultēt vārtus, bet Sančo mētātāji to nepieļāva, jo tie bija ļaudis, kas par donu Kihotu nedotu ne plika vērdiņa, pat ja viņš būtu viens no Apaļā Galda bruņiniekiem. >

XVIII nodaĻa, kurĀ atstĀstĪta sanco pansas SARUNA AR VIŅA SEŅJORU DONU KIHOTU UN CITI PIEMINĒŠANAS CIENĪGI PIEDZĪVOJUMI

Sančo piejāja savam kungam klāt tik nevarīgs un nošļucis, ka nespēja paskubināt savu ēzeli. Dons Kihots, to redzēdams, teica: — Tagad, mans krietnais Sančo, esmu pilnīgi pārliecināts, ka šī pils vai iebraucamā vieta ir apburta, jo tie, kas ar tevi tik necilvēcīgi uzjautrinājās, nevar būt nekas cits kā spoki un būtnes no citas pasaules. Par to pārliecinājos, kad, noskatoties tavu drūmo traģēdiju aiz žoga, nespēju tam pārkāpt, ne arī nolēkt no Rosinantes, jo viņi mani bija nobūruši; es zvēru pie sava goda, ja tikai būtu varējis tikt pāri žogam vai nokāpt no zirga, tad būtu tevi tā atriebis, ka šie nelieši un ļaundari mūžīgi atcerētos savus jokus, kaut arī man tādēļ vajadzētu lauzt bruņniecības likumus, kas, kā jau tev vairākkārt esmu teicis, aizliedz bruņiniekam pacelt zobenu pret kādu, kas nav bruņinieks, ja tas nenotiek viņa paša dzīvības un personas aizsardzībai vislielākās nepieciešamības brīdī.

—     Es pats būtu sevi atriebis, ja varētu, — teica Sančo, — būdams vai nebūdams iesvētīts bruņinieks, bet es nevarēju; tomēr esmu pārliecināts, ka tie, kas ar mani izspēlēja šo joku, nebija vis, kā jūsu žēlastība saka, spoki vai apburti cilvēki, bet cilvēki ar miesu un kauliem kā mēs paši; dzirdēju arī, ka tie, mani svaidīdami, sauca viens otru vārdā; viens saucās Pedro Martiness, otrs — Tenorio Ernandess un pats saimnieks — Huans Palomeks, pievārdā Kreilis. Jūs arī, žēlīgais seņjor, droši vien nebijāt noburts, bet aiz kāda cita iemesla nevarējāt no pagalma mūra sētai pāri pārrāpties, nedz no zirga nokāpt. Un es no visa tā skaidri saprotu, ka šie piedzīvojumi, kurus mēs meklējam, mūs galu galā novedīs tādā postā, ka nevarēsim atšķirt savu labo kāju no kreisās. Pēc manas vājās saprašanas, labāk un prātīgāk būtu tūlīt atgriezties mūsu ciematā, jo tagad ir pļaujas laiks un mums derētu labāk nodarboties ar saimniecību, nevis klīst no vienas nelaimes otrā.

—     Cik maz tu, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — izproti bruņniecības pamatus! Ciet klusu un bruņojies ar pacietību, jo nāks laiks, kad tu pats ar savām acīm redzēsi, cik godājami ir izpildīt šo amatu. Saki, — vai pasaulē var būt lielāka laime un apmierinājums kā uzvarēt kaujā vai triumfēt pār savu ienaidnieku? Tiešām, nekas nevar tam līdzināties.

—     Tas var gan būt, — atbildēja Sančo, — bet es to nesaprotu; es tikai zinu vienu: kopš esam kļuvuši klaiņojošie bruņinieki, pareizāk sakot, kopš jūsu žēlastība ir tāds kļuvis, jo sevi es nevaru ieskaitīt tik godājamā ļaužu kārtā, — mēs neesam uzvarējuši nevienā kaujā, atskaitot kauju ar biskajieti, bet ari tanī jūsu žēlastība zaudēja pusi auss un pusi bruņu cepures; kopš tā laika saņemam tikai rungu un dūru belzienus, turklāt piedevāiņ mani mētāja apburtas būtnes, kurām es nevaru atriebties, lai izjustu, cik lieliski ir pārvarēt ienaidnieku, kā to apgalvo jūsu žēlastība.

—     Tieši tās ir manas bēdas un, saprotams, apbēdina arī tevi,— atbildēja dons Kihots, — bet turpmāk centīšos iegūt tik meistarīgi veidotu zobenu, ka tam, kas to nēsā, nebūtu bīstams neviens burvestības veids; un var pat notikt, ka liktenis man rokās ieliek Amadisa zobenu, kas tam piederēja, kad viņš saucās Liesmojošā Zobena bruņinieks; šis zobens bija vislabākais, kāds jebkad piederējis kādam bruņiniekam visā pasaulē, jo bez iepriekš minētās īpašības tam bija bārdas naža asums un nekādas bruņas, lai tās būtu nez cik stipras un apburtas, nespēja to atvairīt.

—     Esmu tāds laimes bērns, — teica Sančo, — ka tad, ja tas notiktu un jūsu žēlastībai izdotos atrast šādu zobenu, tas, tāpat kā balzams, derētu tikai iesvētītam bruņiniekam, bet ieroču nesējam būtu atkal jāizcieš visas mocības.

—     Par to nebaidies, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — debesis arī tev būs labvēlīgas.

Tā sarunādamies, dons Kihots ar savu ieroču nesēju turpināja gaitu, līdz piepeši dons Kihots ieraudzīja plašu un biezu putekļu mākoni, kas tiem vēlās pa ceju pretī; un, to ieraudzījis, viņš pagriezās pret Sančo, sacīdams:

—     Ak, Sančo, šī ir tā diena, kad redzēsim, ko liktenis man lēmis: šī ir tā diena, es tev saku, kurā vairāk nekā jebkādā citā parādīsies manas rokas varenība, šai dienā esmu nodomājis veikt darbus, ko ierakstīs slavas grāmatās visiem nākamajiem gadu simteņiem. Vai tu redzi, Sančo, putekļu mākoni, kas tur paceļas? To saceļ milzīgs daudz un dažādu tautu karaspēks, kas dodas mums pretim.

—     Tad tur jābūt diviem karaspēkiem, — teica Sančo, — jo no otras puses paceļas tikpat liels putekļu mākonis.

Dons Kihots atskatījies redzēja, ka tā patiesi bija, un, pārlieku aplaimots, nešaubīgi domāja, ka nāk divi karaspēki, kas šeit sastapsies, lai plašā līdzenuma vidū izcīnītu kauju, jo viņa iztēle ikkatru stundu un mirkli bija bruņinieku romānos aprakstīto kauju, burvestību, piedzīvojumu, dažādu neprātību, mīlas dēku un divkauju pieblīvēta un viss, ko viņš runāja, domāja un darīja, tiecās šādā virzienā. Putekļu mākoņus, ko viņš redzēja, sacēla divi lieli avju un aunu bari, kas no divām pretējām pusēm nāca pa to pašu ceļu, bet putekļi tos tā aizsedza, ka tie kļuva redzami tikai tad, kad bija pienākuši pavisam tuvu. Taču dons Kihots tik noteikti apgalvoja, ka tie esot karapulki, ka arī Sančo beidzot noticēja un tikai jautāja:

—     Seņjor, ko lai mēs tagad darām?

—     Ko? — iesaucās dons Kihots. — Atbalstīsim vājākos un palīdzības alkstošos! Tev, Sančo, jāzina, ka tos, kas mums dodas pretī, vada varenais imperators Alifanfarons, lielās Trapobanas* salas valdnieks; tas, kas tuvojas mums aizmugurē, ir viņa ienaidnieks garamantu* karalis Pentapolīns ar «Atrotīto piedurkni», tā iesaukts tāpēc, ka tas vienmēr dodas kaujā ar atsegtu labo roku.

—     Kādēļ šie seņjori, — jautāja Sančo, — viens otru tā neieredz?

—     Tādēļ, — atbildēja dons Kihots, — ka šis Alifanfarons ir nikns pagāns, pie tam iemīlējies Pentapolīna meitā, kas ir ļoti skaista un piemīlīga seņjora, turklāt kristiete, un viņas tēvs negrib viņu izprecināt pagānu karalim, iekams tas neatsakās no sava viltus pravieša Muhameda mācības un nepieņem mūsu ticību.

—     Zvēru pie savas bārdas, — teica Sančo, — Pentapolīns rīkojas ļoti pareizi, un es tam palīdzēšu, cik vien būs manos spēkos.

—     Tad tu, Sančo, rīkosies tieši tā, kā vajag, — teica dons Kihots, — jo, lai piedalītos tamlīdzīgās kaujās, nevajag būt iesvētītam bruņiniekam.

—     Es to ļoti labi saprotu, — atbildēja Sančo, — bet kur mēs atstāsim ēzeli, lai varētu to droši atrast, kad kautiņš būs beidzies, jo līdz šim neviens nav kaujā jājis uz ēzeļa?

—     Tev taisnība, — teica dons Kihots. Viss, ko tu vari darīt, ir atstāt to likteņa varā, kaut arī tas pazustu, jo, kad būsim uzvarējuši, mums būs tik daudz zirgu, ka pat Rosinantem draudēs briesmas tikt iemainītam pret citu zirgu. Bet tagad uzklausi mani uzmanīgi un skaties vērīgi, jo es tevi gribu iepazīstināt ar galvenajiem bruņiniekiem, kas atrodas abos karaspēkos. Bet, lai tu tos labāk varētu redzēt un ievērot, atkāpsimies uz šā pakalna, no kura varēsim labi vērot abus karapulkus.

Tā viņi ari izdarīja un nostājās uz pakalna, no kura tie būtu varējuši labi saskatīt abus ganāmpulkus, kas donam Kihotam šķila divi karapulki, ja saceltie putekļu mākoņi, tos aizsegdami, nebūtu aptumšojuši skatu; bet arī tagad dons Kihots, savās iedomās redzēdams to, kā īstenībā nebija un ko nevarēja redzēt, iesāka runāt pacilātā balsī:

—     Tas bruņinieks, kuru tu tur redzi koši dzeltenās bruņās un kura vairogā attēlots vainagots lauva, nogūlies pie jaunavas kājām, ir drosmīgais Laurkalko, Sudraba tilta valdnieks; tas, kura bruņas pārklātas ar zelta puķēm un kura vairogā redzami trīs sudraba kroņi uz zila fona, ir bargais Mikokolembo, Kirosijas lielhercogs;' tas milzis viņam pa labi ir nekad neiebiedējamais Boličes Brandabarbarans, triju Arābiju valdnieks, tērpies čūskas ādā, vairoga vietā nesdams durvis, kas, kā stāsta, paņemtas no tempļa, kuru Samsons sagāza, kad tas mirdams atriebās saviem ienaidniekiem. Bet tagad vērs acis uz pretējo pusi, un tu redzēsi otrā karaspēka priekšgalā vienmēr uzvarošo un nekad neuzvarēto Karkahonas Timonelu, Jaunās Biskajas valdnieku, kura bruņas spīd četrās krāsās: zilā, zaļā, baltā un dzeltenā; viņš nes vairogu, kur uz rūsgana pamata redzams zelta kaķis, tam apakšā parakstīts viens vienīgs vārds, proti — «Miau», kas ir sākums viņa dāmas vārdam, kura, kā stāsta, ir Algarbas hercoga Alfeņikena meita Miulīna; tas tur, kas tik spēcīgi spiež varena kaujas kumeļa muguru un kam bruņas mirdz baltas kā sniegs un baltā vairogā nav devīzes, ir jauniesvētīts franču bruņinieks, saukts Pjērs Papēns, vairāku Utrehtas baronātu seņjors; tas tur, kas cērt dzelžainos papēžus raibās un veiklās zebras sānos, tērpts gaišzili svītrotās bruņās, ir ievērojamais Nervijas hercogs Espartafilardo del Boske, kura vairogā par simbolu ir sparģeļu cers ar parakstu kastīliešu valodā: «Izdibini manu likteni!»

Tādējādi viņš nosauca vēl daudzus bruņiniekus gan no viena, gan otra iedomātā karapulka, raksturodams kat»a ieročus, krāsas, devīzes un saukļus, tos smeldamies no sava neparastā ārprāta iztēles, un neapstādamies turpināja:

—     Šis jātnieku pulks, kas tagad redzams mūsu priekšā, sastāv no dažādu tautību ļaudīm. Tanī atrodas tie, kas dzer slavenās Ksantas* saldos ūdeņus, tie, kas staigā Masīliku kalnu pļavās*, tie, kas sijā laimīgās Arābijas zelta putekļus, kas priecājas dzidrās Termodontas* slavenajos un vēsajos krastos, tie, kas dažādos veidos izsmeļ Paktolas* z^ltu; tur iet numīdieši, kas neizpilda savus solījumus, persieši, slaveni ar saviem šaujamlokiem, partieši un mīdieši, kas cīnās bēgdami, arābi ar savām klejotāju teltīm, cietsirdīgie skiti ar balto ādu, etiopieši ar caurdurtām lūpām un vēl neskaitāmi daudzu citu Lautu piederīgie, kuru sejas redzu un pazīstu, bet kuru vārdus neatceros. Otrajā karapulkā soļo tie, kas dzer no Betisa dzidrajām strūklām olīvu biržu paēnā, tie, kas mazgā un atveldzē savas sejas mūžam krāšņās, zeltu saturošās Taho viļņos, citi, kas bauda dievišķīgā Henila dziedinošos ūdeņus, tie, kas apdzīvo ganībām bagātos Tartēsas klajumus', tie, kas līksmojas Heresas elizejiskajās pļavās, bagātie un zeltainām vārpām vainagotie lamančieši; dzelzīs tērptie seno gotu asins pēcnācēji; tie, kas mazgājas Pisuergas upē, kas slavena ar savām rāmajām straumēm, vēl citi, kas savus ganāmpulkus gana līkumainās Gvadjanas* plašajos līdzenumos, kura slavena ar savām pazemes straumēm; tie, kas dreb mežiem apaugušo Pireneju aukstumā un Apenīnu sniegotajās virsotnēs: vārdu sakot, visas tautas, kas piepilda un apdzīvo Eiropu.

Ak dievs! Cik daudz provinču dons Kihots vēl nenosauca, cik daudz tautību neminēja, katrai ar apbrīnojamu veiklību piešķirdams attiecīgās īpašības, sajūsmināts un apreibis no visa tā, ko bija lasījis savās melīgajās grāmatās! Sančo Pansa klausījās uzmanīgi viņa runā, ne vārda neiebilzdams, tikai šad tad galvu pagrozīdams, lai saskatītu sava kunga nosauktos bruņiniekus un milžus, bet, neviena vienīgā nesaskatījis, viņš teica:

—     Seņjor, lai velns parauj, ja kāds cilvēks — milzis vai bruņinieks — no visiem, ko minējāt, būtu saskatāms, vismaz es tos neredzu: laikam viss atkal būs burvestības, tāpat kā spoki pagājušā naktī.

—     Kā tu runā? — atbildēja dons Kihots. — Vai tad tu nedzirdi zirgu zviedzienus, tauru skaņas, bungu rīboņu?

—     Es nekā vairāk nedzirdu, — atbildēja Sančo, — kā avju un aunu blēšanu.

Tā arī tiešām bija, jo abi ganāmpulki bija pienākuši diezgan tuvu.

—     Tava bailība, Sančo, — teica dons Kihots, — tev neļauj ne pareizi redzēt, ne dzirdēt, jo viena no baiļu iedarbībām ir jutekļu apmulsināšana, liekot tiem visas lietas uztvert citādi, nekā tās ir īstenībā; ja tu esi tā nobijies, tad aizjāj sāņus un atstāj mani vienu, jo manis viena pietiek, lai sagādātu uzvaru tai pusei, kurai es palīdzēšu.

To teicis, viņš iespieda Rosinantem piešus sānos un, noliecis šķēpu kaujas gatavībā, drāzāt kā zibens no pakalna lejā. Sančo skaļi sauca tam nopakaļ:

—     Jājiet atpakaļ, mans žēlīgais seņjor don Kihot, zvēru pie dieva, ka tie, kam jūs gribat uzbrukt, ir auni un avis! Jājiet atpakaļ! Ak, es nelaimīgais, kādēļ gan tēvs mani radījis! Kas tās par neprātībām! Tur nav neviena milža, ne bruņinieka, neviena kaķa, ne bruņu, nav ne vienkrāsainu, ne daudzkrāsainu, ne gaišzilu vairogu, tur nav ne velna! Ko viņš tur dara? Ak, es nabaga grēcinieks dieva priekšā!

Taču dons Kihots pat nedomāja atgriezties, bet sauca skalā balsī:

—      Uz priekšu, bruņinieki, kas cīnāties zem drošsirdīgā imperatora Pentapolīna ar «Atrotīto piedurkni» karoga, sekojiet visi man, jūs redzēsiet, cik viegli mēs atriebsimies viņa ienaidniekam Trapobanas Alifanfaronam!

To teicis, viņš iedrāzās avju barā un sāka ar šķēpu tik drosmīgi un nikni tās durt, it kā viņš tiešām cīnītos ar nāvīgiem ienaidniekiem. Avju gani, kas sekoja ganāmpulkam, skaji sauca, lai viņš tā nedarot, bet, redzēdami, ka tas nelīdz, satvēra lingas un sāka iepriecināt dona Kihota ausis ar akmeņiem dūres lielumā. Dons Kihots, neievērodams akmeņus, auļoja te šurp, te turp, saukdams:

—      Kur tu esi, augstprātīgais Alifanfaron, šurp pie manis! Esmu bruņinieks, kas grib viens pats, vīrs pret vīru, mēroties ar tevi spēkā un tevi nogalināt par sodu taviem nodarījumiem pret Garamantas Pentapolīnu.

Šai mirkli viņu sānos ķēra lingas sviests pamatīgs strauta olis un ielauza viņam divas ribas. Sajuzdams šo nikno triecienu, viņš nešaubīgi bija pārliecināts, ka ir jau nosists vai smagi ievainots, un, atcerējies savu balzamu, satvēra skārda trauku, pielika to pie mutes un sāka liet šķidrumu vēderā, bet viņš nepaguva izdzert tik daudz, cik tam šķita vajadzīgs, kad jau otrs olis tik sparīgi ķēra viņam roku, ka sašķaidīja trauku, reizē izsizdams tam trīs vai četrus priekšzobus un dzerokļus un rokai nežēlīgi sašķaidīdams divus pirkstus. Abi triecieni bija tik spēcīgi, ka nabaga bruņinieks negribot novēlās no zirga. Pienākušie avju gani domāja, ka tie viņu nosituši; viņi ātri sadzina kopā ganāmo pulku, uzkrāva sev plecos nogalinātās aitas, skaitā kādas septiņas, un, par citu vairs nerūpēdamies, aizsteidzās projām.

Sančo, visu laiku stāvēdams pakalnā, noskatījās sava kunga ārprātībās un, plūkādams sev bārdu, nolādēja to stundu un to brīdi, kad liktenis viņus bija savedis kopā. Redzēdams donu Kihotu guļam zemē un ganus aizejam, viņš nokāpa no pakalna un, piegājis klāt, atrada bruņinieku ļoti bēdīgā stāvoklī, tomēr vēl pie samaņas, un sacīja tam:

—      Vai es jums, seņjor don Kihot, neteicu, lai jūs jājat atpakaļ un ka tie, kam jūs uzbrukāt, ir nevis karaspēks, bet aunu bars?

—      Tātad nelietīgais burvis, mans ienaidnieks, tos pārvērtis un viltojis, — atbildēja dons Kihots. — Sančo, tev jāzina, ka tādiem radījumiem ir nieka lieta likt visam izskatīties tā, kā viņiem patīk; kad ļaundaris, kas mani vajā, redzēja, ka gribu iegūt slavu šai kaujā, viņš, mani skauzdams, pārvērta ienaidnieka karapulkus avju barā. Ja tu, Sančo, netici, es tevi neatlaidīgi lūdzu, izdari tikai vienu lietu, lai atbrīvotos no šādām šaubām un redzētu, ka runāju patiesību: uzkāp savā ēzelī un jāj tiem pakaļ, tad tu pārliecināsies, ka, nedaudz attālinājušies, tie atgūs savu agrako izskatu, būs nevis vairs auni, bet cilvēki, īsteni un tieši tādi, ka tev pirmīt aprakstīju. Bet tagad vēl neaizej, jo man vajadzīga tava

laipnība un palīdzība; nāc šurp un paskaties, cik dzerokļu un priekšzobu man trūkst, jo man šķiet, ka mutē vairs nav palicis neviena zoba.

Sančo pievirzījās tik tuvu, ka gandrīz iegremdēja savas acis tam mutē; tieši šajā mirklī iedarbojās balzams dona Kihota kuņģī, un, kad Sančo ieskatījās viņa mutē, bruņinieks straujāk nekā ar musketes šāviena ātrumu izgrūda visu, kas atradās viņa iekšās, sava līdzcietīgā ieroču nesēja bārdā.

—      Svētā Marija! — iesaucās Sančo. — Kas man notika? Nabaga grēcinieks ir tiešām nāvīgi ievainots, ja jau asinis tam šļācas no rīkles!

Tomēr, uzmanīgāk ieskatījies, viņš noprata pēc krāsas un smakas, ka tās ir nevis asinis, bet gan balzams no pudeles, ko bija redzējis donu Kihotu dzeram, un viņu pārņēma tāds riebums, ka tam iekšās sagriezās, un viņš savukārt pilnīgi apvēma savu kungu, un tad abi izskatījās kā pērles. Sančo aizskrēja pie sava ēzeļa, lai ceļa somā sameklētu kaut ko, ar ko varētu noslaucīties un pārsiet savu seņjoru, un, nekā neatrazdams, bija tuvu ārprātam; viņš atkal sevi nolādēja un sirdī apņēmās atstāt savu kungu un doties mājās, kaut arī tam būtu jāzaudē alga par nokalpoto laiku un cerība kļūt par pārvaldnieku apsolītajā salā.

Šai brīdī dons Kihots piecēlās un, aizklādams ar kreiso roku muti, lai neizkristu visi zobi, ar labo satverdams aiz pavadas Rosinanti, kas visu laiku bija palicis sava kunga tuvumā (tik uzticīga un krietna bija šā zirga daba), devās pie sava ieroču nesēja, kas, ar krūtīm atslējies pret ēzeli un vaigu iespiedis rokā, stāvēja, iegrimis dziļās domās; dons Kihots, redzēdams viņu tik grūtsirdīgā izskatā, teica:

—      Zini, Sančo, ka tikai tāds cilvēks ir vērtīgāks par citiem, kas veic lielākus darbus nekā citi. Visas vētras, kas mūs piemeklē, ir zīmes, ka laiks drīz skaidrosies un mūsu stāvoklis uzlabosies, jo kā laime, tā nelaime ir nepastāvīgas, un no tā izriet, ka mums, pārcietušiem daudzas nelaimes, laime ir tuvu. Beidz bēdāties par lietām, kas man atgadījušās, jo tās tevi nav skārušas.

—      Nav skārušas? — atbildēja Sančo. — Vai tad tas, ko tie vakar mētāja, nebija mana tēva dēls? Un vai ceļa soma, kas šodien pazudusi ar visām manām mantām, piederēja citam, ne man?

—     Vai tev pazudusi ceļa soma, Sančo? — jautāja dons Kihots.

—      Protams, ka pazudusi, — atbildēja Sančo.

—      Tādā gadījumā mums šodien nav ko ēst, — atbildēja dons Kihots.

—      Tā būtu, — turpināja Sančo, — ja šeit pļavās neaugtu nekādas zālītes, kuras jūsu žēlastība teicās pazīstam un ar kurām, ja nav citas izejas, izlīdzas tādi nelaimīgie klaiņojošie bruņinieki, kāds esat jūs.

—      Tomēr, — atbildēja dons Kihots, — tagad maizes klaips vai karaša un divas sardīņu galvas man patiktu labāk par visiem stādiem, ko apraksta Dioskorīds un komentē doktors Lagūna*. Bet,

lai būtu kā būdams, mans labais Sančo, sēdies savam ēzelim mugurā un seko man: gan jau dievs, kas rūpējas par visām lietām, neaizmirsīs arī mūs, jo vairāk tāpēc, ka mēs tik dedzīgi viņam kalpojam; viņš neaizmirst knišļus gaisā, tārpus zemē un kurkulēnus ūdeni; viņa žēlsirdība liek saulei spīdēt pār labiem un ļauniem, lietum līt pār taisniem un netaisniem.

—     Jūsu žēlastība labāk derētu par sprediķotāju nekā klaiņojošo bruņinieku, — teica Sančo.

—     Klaiņojošie bruņinieki, Sančo, prot visu, un viss tiem arī jāprot, — atbildēja dons Kihots, — pagājušos gadsimtos klaiņojošais bruņinieks nereti teica sprediķus vai runas kara nometnē tik labi, it kā tas būtu ieguvis doktora grādu Parīzes universitātē; no tā var secināt, ka šķēps nenotrulina spalvu, nedz spalva šķēpu.

—     Lai būtu tā, kā jūsu žēlastība saka, — atbildēja Sančo,

—      tagad iesim no šejienes prom un meklēsim kādu vietu, kur pārlaist nakti, un lai dievs mūs tikai noved tādā vietā, kur nebūtu ne gultas segu, ne mētātāju, ne spoku vai noburtu mauru, bet, ja tādi gadīsies, tad lai viss iet pie deviņiem velniem!

—     Lūdz dievu, — teica dons Kihots, — un ved mani, kurp gribf jo šoreiz naktsmāju izvēli atstāju tavā ziņā. Bet tagad izstiep roku un aptausti ar pirkstiem, cik priekšzobu un dzerokļu man trūkst labajā virsžoklī, jo tur es sajūtu sāpes.

Sančo, iebāzis pirkstus dona Kihota mutē, uzmanīgi tur pataustīja un jautāja:

—     Cik dzerokļu jūsu žēlastībai bija šai vietā?

—     Četri, atskaitot gudrības zobus, — atbildēja dons Kihots,

—    visi pilnīgā kārtībā un veseli.

—     Apdomājiet labi, ko jūs sakāt, mans žēlīgais seņjor, — atbildēja Sančo. '

—     Es saku — četri, ja ne pieci, — atbildēja dons Kihots, — jo visā manā mūžā nav izrauts neviens priekšzobs, ne dzeroklis, neviens man nav izkritis puves vai saaukstēšanās dēļ.

—     Apakšējā žoklī, — teica Sančo, — jūsu žēlastībai ir divarpus dzerokļa, bet augšējā nav palicis pat neviena puszoba, jo viss ir līdzens kā mana delna.

—     Ak, es nelaimīgais! — iesaucās dons Kihots, kad tam ieroču nesējs pastāstīja šo bēdīgo ziņu. — Labāk būtu man nocirtuši vienu roku, tikai neto, kas zobenu valda, jo tev, Sančo, jāzina, ka mute bez dzerokļiem ir kā dzirnavas bez akmeņiem un zobs jāciena daudz vairāk par dimantu. Bet šādām likstām esam pakļauti visi stingrajam bruņinieku ordenim piederīgie; sēdies, mans draugs, ēzelim mugurā un vadi to, es tev sekošu pa ceļu, kuru būsi izvelejies.

Sančo tā arī darīja un devās uz to pusi, kur tas cerēja atrast naktsmītni, nenovirzīdamies no lielceļa, kas te bija ļoti taisns.

Viņi jāja lēnām, jo sāpes žoklī nedeva donam Kihotam mieru un neļāva pārāk steigties; Sančo, gribēdams viņu kaut kā izklaidēt un uzjautrināt, sāka ar viņu sarunāties un, starp citu, pateica kaut ko, kas būs atstāstīts nākamajā nodaļā.

XIX nodaĻa. par sanco un viŅa kunga gudro sarunu, par viŅu piedzĪvojumu ar mironi un PAR CITIEM IEVĒROJAMIEM NOTIKUMIEM

—      Man liekas, žēlīgais seņjor, ka visas nelaimes, ko mēs šais dienās esam piedzīvojuši, ir sods par to, ka jūsu žēlastība ir apgrēkojies pret bruņniecības likumiem, jo jūs neesat pildījis savu zvērestu: neēst maizi pie klāta galda, nemīlināties ar karalieni un nedarīt vēl daudzas citas lietas, kamēr nebūsiet ieguvis Malandrīno bruņu cepuri, vai kā nu to mauru sauca, — es lāgā vairs neatceros.

—      Tev, Sančo, pilnīga taisnība, — atbildēja dons Kihots, — bet, patiesību sakot, biju zvērestu pavisam piemirsis, un vari būt pārliecināts, ka arī tu tiki mētāts uz segas savas vainas dēļ, tāpēc ka man to laikā neatgādināji. Tomēr gribu visu griezt par labu, jo bruņniecības likumos katrai nelaimei ir pretlīdzekļi.

—     Bet vai tad es esmu kaut ko zvērējis? — jautāja Sančo.

—      Tas nav svarīgi, vai tu esi zvērējis, — atbildēja dons Kihots, — pietiek, ja esmu pārliecināts, ka tu, līdzzinātājs būdams, nebiji pietiekami apzinīgs; vai tas tā ir vai nav, tomēr nebūs Jauni atrast kādu pretlīdzekli.

—      Ja tādas tās lietas, — teica Sančo, — tad pielūkojiet, jūsu žēlastība, ka jūs sacīto tāpat neaizmirstat kā zvērestu, citādi spokiem no jauna labpatiksies jokoties ar mani un arī ar jūsu žēlastību, ja tie redzēs, ka esat tik stūrgalvīgs.

Tamlīdzīgās sarunās tos ceļā pārsteidza nakts, iekams viņi bija atraduši naktsmītni; bet ļaunākais bija tas, ka izsalkums tos gandrīz nomērdēja, jo kopā ar ceļa somu tiem bija pazuduši visi pārtikas krājumi, un, lai viņu nelaime kļūtu pilnīgāka, tiem atgadījās neparasts piedzīvojums, šoreiz īstens un nemākslots. Kaut gan nakts bija ļoti tumša, viņi tomēr jāja tālāk, jo Sančo cerēja pie šā lielceļa pēc divām vai trim jūdzēm noteikti ieraudzīt iebraucamo vietu. Izsalkušais ieroču nesējs un viņa kungs, kas ari labprāt būtu ēdis, tā tumšajā naktī jādami, ieraudzīja pa to pašu ceļu tuvojamies daudz uguntiņu, kas izskatījās it kā kustīgas zvaigznesSančo, tās ieraudzījis, izbijās, un arī dons Kihots nejutās visai patīkami; viens pievilka ēzeļa pavadu, otrs sava zirga iemauktus, un apstājušies abi uzmanīgi vēroja, kas tas varētu būt; viņi redzēja, ka uguntiņas tiem tuvojas un kļūst aizvien lielākas. Redzot šo ainu, Sančo sāka drebēt kā apšu lapa un donam Kihotam sacēlās mati stāvus, bet, mazliet sadūšojies; viņš teica:

—        Bez šaubām, Sančo, tuvojas vislielākais un visbīstamākais piedzīvojums, kurā man būs jāpierāda visa mana drosme un viss mans spēks.

—     Ak, es nelaimīgais! — iesaucās Sančo. — Ja tas, kā man šķiet, būs atkal piedzīvojums ar spokiem, kur tad man ņemt. ribas, kas to visu izturēs?

—      Kaut ari tie būtu spoki, — teica dons Kihots, — nepieļaušu tiem aizskart pat vienu diegu tavās drēbēs. Pagājušo reizi viņi ar tevi uzjautrinājās, bet iedrošinājās to tikai tāpēc, ka es netiku pāri pagalma sētai, taču tagad, atrazdamies klajā laukā, es varu cirst ar zobenu pēc patikas.

—     Ja nu tie zobenu nobur un padara nekustināmu kā pagājušo reizi, — teica Sančo, — ko tad palīdzēs klajš vai neklajš lauks?

—     Lai būtu kā būdams, — turpināja dons Kihots, — es lūdzu tevi, Sančo, — nezaudē drosmi, jo tūlīt tu pārliecināsies, ka man tās netrūkst.

—     Es nezaudēšu ar dieva palīgu, — atbildēja Sančo. Un abi apstājās ceļa malā, lai no jauna uzmanīgi novērotu, kas īsti ir šīs klīstošās uguntiņas; drīz viņi saskatīja daudzus balti tērptus tēlus; šis baismīgais skats satrieca Sančo Pansas pēdējo drosmi, un viņam sāka klabēt zobi kā drudzī; viņa drebēšana un zobu klabēšana pastiprinājās, kad tie skaidri saskatīja kādus divdesmit jātniekus baltos apmetņos, ar degošām lāpām rokās, kuriem sekoja melni pārklātas līķu nestuves un aiz tām vēl seši jātnieki, sēru drānās ietinušies līdz pat mūļu kājām; ka šie dzīvnieki nebija zirgi, to varēja vērot no viņu mierīgās gaitas. Baltajos kreklos tērptie jātnieki kaut ko murmināja savā starpā klusā un žēlā balsi. Tāda dīvaina parādība tik vēlā stundā un tik vientuļā vietā bija spējīga iedvest bailes ne tikai Sančo sirdi, bet izbiedēt ari viņa kungu, un tā arī notika, taču, kamēr Sančo bija galīgi zaudējis drosmi, dons Kihots turpretim ātri atžirga, un vienā mirkli viņa dzīvā iztēle tam iedvesa, ka šis ir viens no viņa grāmatu piedzīvojumiem.

Viņš iedomājās, ka nestuvēs guļ smagi ievainots vai miris bruņinieks, ko atriebt viņam vienīgajam ir tiesības, un, vairāk nekā nedomājot, noliecis šķēpu un iesēdies stingri seglos, izjāja cēlā drosmē un iznesībā ceļa vidū, tā ka baltajiem tēliem katrā ziņā bija jāvirzās viņam garām, un, kad tie bija pavisam tuvu, skaļā balsī tiem uzsauca:

—     Apstājieties, bruņinieki, lai jūs būtu kas būdami, un atbildiet man, kas jūs esat, no kurienes jūs nākat, kurp jūs dodaties, kas atrodas nestuvēs, jo, pēc visām pazīmēm spriežot, vai nu jūs esat izdarījuši noziegumu, vai ari kāds ir noziedzies pret jums, un man pieklājas to zināt, lai jūs sodītu par postu, ko esat nodarījuši, vai arī atriebtu jums nodarīto netaisnību.

—     Mēs steidzamies, — atbildēja viens no baltkrekliem, — un iebraucamā vieta vēl ir tālu, tā ka nevaram uzkavēties, lai jums paskaidrotu visu, ko jūs prasāt.

Un, paskubinājis savu mūli, tas gribēja doties tālāk. Dons Kihots, dziļi aizvainots par šādu atbildi, satvēra mūļa iemauktus un teica:

—     Apstājieties, esiet pieklājīgāks un atbildiet uz maniem jautājumiem, vai ari es jūs visus izaicinu kaujā.

Mūlis bija tramīgs un, piepeši satverts aiz iemauktiem, ļoti iztrūkās, uzslējās pakaļkājās un nometa savu jātnieku atmuguriski zemē. Kāds kalps, kas gāja kājām, redzēdams baltkreklu nogāžamies, sāka lamāt donu Kihotu, kas, jau dusmās iededzies, ne mirkli nekavēdamies, satvēra savu šķēpu un uzbruka vienam no sēru drānās tērptajiem, un to, smagi ievainodams, nogāza zemē; tad dons Kihots ķērās pie pārējiem, un prieks bija skatīties, cik strauji viņš tiem uzbruka un tos izkliedēja; gandrīz likās, it kā šai mirklī Rosinantem būtu radušies spārni, tik ātra un dižena bija viņa gaita. Visi baltkrekli bija bailīgi un neapbruņoti ļaudis un tūlīt nepretodamies atstāja ceļu, aizbēgdami ar degošām lāpām pāri laukam, kur tie izskatījās kā cilvēki maskās, kas uzjautrinās svētku naktī. Arī sēru drēbēs tērptie, sapinušies savu garo tērpu stērbelēs, nespēja pakustēties; un dons Kihots visus izpēra pēc sirds patikas un piespieda atstāt cīņas vietu, jo tie domāja, ka viņš nav cilvēks, bet ir pats nelabais, kas iznācis no pekles, lai atņemtu tiem mironi no nestuvēm.

Sančo, visu to redzēdams, apbrīnoja sava seņjora drosmi un pie sevis teica: «Mans seņjors patiesi ir tik drošsirdīgs un spēcīgs, kā viņš to apgalvo.» Tam, ko dons Kihots pirmo bija nogāzis no mūļa, blakus zemē bija nokritusi degoša lāpa, kuras gaismā dons Kihots ieraudzīja guļošo un, piegājis viņam klāt, pielika šķēpa galu tā sejai, uzsaukdams, lai viņš padodoties, ja negribot tikt nogalināts. Nogāztais atbildēja:

—     Esmu jau vairāk nekā padevies, jo man salauzta kāja un es nevaru kustēties; lūdzu, žēlīgais seņjor, ja esat kristīgs bruņinieks, nenogaliniet mani, pretējā gadījumā jūs smagi apgrēkosieties, jo esmu tikko iesvētīts licenciāts.

—     Kāds velns tad jūs šeit atvedis, ja esat baznīcas vīrs? — jautāja dons Kihots.

—     Ne velns, seņjor, — atbildēja zemē guļošais, — bet mans ļaunais liktenis,

—     Vēl ļaunāks liktenis jūs piemeklēs, — teica dons Kihots, — ja jūs man apmierinoši neatbildēsiet uz manu sākumā uzdoto jautājumu.

—     Es jūsu žēlastībai tūlīt atbildēšu, — sacīja licenciāts, — jums jāzina, ka, lai gan nupat teicos esam licenciāts, esmu tikai bakalaurs un saucos Alonso Lopess; esmu dzimis Alkovendasā, nāku no Baesas pilsētas kopā ar vienpadsmit pārējiem garīdzniekiem, kas ir tie paši, kas ar savām lāpām nupat aizbēga; mēs dodamies uz Segovijas pilsētu, pavadot kāda Baesā miruša un apstāvēta bruņinieka mirstīgās atliekas, kas guļ šais līķu nestuvēs, lai apglabātu tās viņa ģimenes kapenēs Segovijā, kur viņš dzimis.

—      Kas viņu nogalināja? — jautāja dons Kihots.

—     Dievs. Ar nāvējoša drudža palīdzību, kas viņu pieveica, — atbildēja bakalaurs.

—     Tātad, — teica dons Kihots, — tas kungs mani atbrīvojis no pūlēm atriebt viņa nāvi, ko es darītu, ja viņu būtu kāds cits nogalinājis, bet, ja viņu nogalinājis dievs, tad man nekas cits neatliek kā klusēt un nolaist rokas, kā es darītu, ja mani pašu nogalinātu. Jums jāzina, augsti cienījamais seņjor, ka esmu Lamančas bruņinieks, saukts dons Kihots, kura amats un uzdevums ir klejot pa pasauli, iznīdēt netaisnības un novērst pārestības.

—     Es nesaprotu, ko nozīmē netaisnības iznīdēt, — teica bakalaurs, — jo, kas man bija taisns, to jūs esat padarījuši netaisnu, salaužot manu kāju, kas visu mūžu nekļūs vairs taisna, un, novērsdams pārestības, jūs man esat nodarījis tādu pārestību, kas nekad vairs nebūs novēršama, un, meklēdams piedzīvojumus, jūs man likāt piedzīvot vislielāko nelaimi.

—     Ne viss beidzas laimīgi, — atbildēja dons Kihots. — Nelaime, seņjor bakalaur Alonso Lopes, bija tā, ka jūs naktī jājāt šādos apmetņos, ar degošām lāpām, dūkdami, sēru drānās tērpušies, izskatīdamies kā ļauni gari no kādas citas pasaules, un, nevarēdams atstāt novārtā savu pienākumu jums uzbrukt, es būtu jums uzbrucis arī tad, ja nemaldīgi zinātu, ka esat paši pekles sātani, par kādiem es jūs visu laiku arī uzskatīju.

—     Ja jau to gribējis mans liktenis, — teica bakalaurs, — tad tikai lūdzu jūsu žēlastību, seņjor klaiņojošais bruņiniek, kas man sagādājāt tādu kļūmi, palīdziet man izkļūt no mūļa apakšas, jo viena kāja man atrodas starp kāpsli un segliem.

—     Es būtu runājis līdz rītam, — atbildēja dons Kihots, — kādēļ jūs to man ātrāk neteicāt?

Tūlīt viņš pasauca Sančo Pansu, bet tas nemaz nesteidzās ar atnākšanu, jo patlaban atbrīvoja kādu nastu nesēju mūli no ēdamlietu kravas, ko tam bija uzlikuši viņa labie saimnieki. Pagatavojis no sava mēteļa maisu, Sančo piebāza to, cik spēja, un, tikai uzkrāvis maisu savam ēzelim, atsteidzās uz sava kunga saucienu, lai palīdzētu seņjoram bakalauram izkļūt no mūļa apakšas; tad, uzsēdinājis to mūlim mugurā, pasniedza viņam lāpu. Pēc tam dons Kihots bakalauram teica, lai tas sekojot saviem ceļa biedriem un lūdzot tos viņa vārdā piedot pārestības, kuras viņš bijis spiests tiem nodarīt. Arī Sančo bakalauram teica:

—Gadījumā, ja šie seņjori vēlētos zināt, kas ir tas drošsirdīgais vīrs, kurš viņus tā apstrādāja, tad paskaidrojiet viņiem, jūsu žēlastība, ka tas ir slavenais Lamančas dons Kihots, citā vārdā «Bēdīgā Izskala bruņinieks».

Kad bakalaurs aizjāja, dons Kihots jautāja Sančo, kas to pamudinājis viņu pēkšņi nosaukt par «Bēdīgā Izskata bruņinieku».

—     Es jums pateikšu, — atbildēja Sančo, — es jūs kādu laiku aplūkoju lāpas gaismā, kuru paņēma līdz šis nelaimīgais, un jūsu žēlastībai bija tiešām visbēdīgākais izskats, kādu savā mūžā jebkad esmu redzējis; vai nu tas bija tāpēc, ka cīņā bijāt noguris, vai arī tāpēc, ka jums trūkst priekšzobu un dzerokļu)

—     Tas nav tādēļ, — atbildēja dons Kihots, — bet gudrajam, kam uzticēts aprakstīt manus darbus, būs šķitis vēlami, lai es sev izvēlētos vēl vienu pievārdu, kā to darījuši visi pagājušo laiku bruņinieki; viens saucās «Liesmainā Zobena bruņinieks», otrs — «Vienradža bruņinieks», cits — «Jaunavu bruņinieks», kāds cits — «Putna Fēniksa bruņinieks», vēl kāds — «Grifa bruņinieks», vēl kāds cits — «Nāves bruņinieks»; ar šiem vārdiem un pazīmēm tad arī tie bija pazīstami visās zemes malās. Un es tev saku, ka šis gudrais ir iedvesmojis tavas domas un mēli nosaukt mani par «Bēdīgā Izskata bruņinieku»-, tā arī pats esmu nodomājis sevi turpmāk saukt un, lai šāds vārds man labāk piederētos, esmu nolēmis, tiklīdz radīsies izdevība, likt uzgleznot uz mana vairoga kādu visai bēdīgu tēlu.

—     Nevajag izšķiest naudu un laiku šā tēla gleznošanai, — teica Sančo, — jo jūsu žēlastībai tikai jāparāda savs tēls un sava seja un ikviens, kas to ieraudzīs, bez kāda attēla vai zīmējuma uz vairoga jūs noteikti sauks par «Bēdīgā Izskata bruņinieku». Ticiet, ka es runāju patiesību, jo es jūsu žēlastībai, seņjor, apgalvoju (tikai neapvainojieties!), ka badošanās un izsistie dzerokļi jūsu sejai tā kaitējuši, ka jūs, kā jau teicu, droši varat iztikt bez bēdīgā gleznojuma vairogā.

Dons Kihots pasmējās par Sančo asprātību, bet palika pie sava nodoma saukties jaunajā pievārdā un likt apgleznot savu vairogu, kā to bija nodomājis. Viņš teica:

—     Man liekas, Sančo, ka mani izslēgs no baznīcas, tāpēc ka varmācīgā kārtā esmu pacēlis roku pret dieva kalpu, — «juxta illud si quis suadente diabolo»' etc., kaut gan patiesībā es nepacēlu pret viņu roku, bet tikai šo šķēpu, turklāt negribēdams aizskart ne priesterus, ne baznīcas lietas, ko es cienu un godāju kā īsts katolis un ticīgs kristietis, bet gan uzbrukdams citas pasaules spokiem un biedēkļiem. Taču, ja tas tā būtu, tad es atceros, kas notika ar Sidu Rui Diasu, kad viņš sadragāja kāda karaļa sūtņa krēslu* Svētā tēva klātbūtnē, par ko tas viņu izslēdza no baznīcas, tomēr krietnais Rodrigo de Vivars tai dienā izturējās kā godājams un drošsirdīgs bruņinieks.

Bakalaurs, to noklausījies, kā jau teicu, aizjāja, nekā neatbildēdams. Dons Kihots gribēja pārbaudīt, vai mironis uz nestuvēm tiešām ir no miesas un kauliem vai ne, bet Sančo to neatļāva, teikdams:

—     Žēlīgais seņjor, šo bīstamāko no visiem piedzīvojumiem, ko esmu redzējis, jūs esat veicis vislabāk; šiem ļaudīm, kaut arī uzvarētiem un izklīdinātiem, varētu ienākt prātā, ka tos pieveicis viens vienīgs vīrs, un tādēļ saniknoti un apkaunoti tie spējīgi atgriezties un mūs uzmeklēt, lai mūs pamatīgi nosvētītu. Ēzelis ir

1 Turklāt ja kāds, velna pamudināts… (no Tridentas koncila lēmumiem) (lai ).

labā kārtībā, kalni atrodas tuvu, bads nav brālis, lādēļ prātīgāk būtu, ja mēs tagad straujos rikšos dotos projām, jo, kā mēdz teikt, lai mirušais iet savā kapā, bet dzīvais pie maizes klaipa.

Paskubinādams ēzeli, viņš lūdza savu kungu sekot, un dons Kihots, atzinis, ka Sančo taisnība, to darīja bez ierunām. Pēc neilga laika, izjājuši starp diviem uzkalniem, tie nokļuva plašā un nomaļā ielejā, kur apstājās; Sančo noņēma ēzelim nastu, pēc tam, atlaidušies zaļajā zālē, viņi, attaisnojot parunu, ka bads ir labākais pavārs, iebaudīja reizē brokastis, pusdienas, launagu un vakariņas, piepildīdami savus vēderus ar dažādiem aukstiem ēdieniem, kurus mirušā dvēseles gani (kas reti sevi piemirst) veda sakrautus uz nastu nesēja mūļa. Bet atgadījās jauna nelaime, ko Sančo uzskatīja par vislielāko no visām pārciestajām, un proti: viņiem trūka ne tikai vīna, ko dzert, bet nebija pat ūdens, ar ko lūpas apslapināt; un, slāpju mocīts, Sančo, ievērodams, ka pļava, kurā tie atradās, apaugusi ar sīku, zaļu zāli, teica to, ko mēs uzzināsim nākošajā nodaļā.

XX nodaļa. PAR NEKAD NEDZIRDĒTU UN NEREDZĒTU PIEDZĪVOJUMU, KO NEVIENS SLAVENS BRUŅINIEKS PASAULĒ NAV VEICIS AR TIK MAZĀM BRIESMĀM KĀ DROSMĪGAIS LAMANČAS DONS KIHOTS

— Citādi nevar būt, žēlīgais seņjor, šī zāle liecina, ka šeit tuvumā jābūt avotam vai strautam, kas to veldzē, un tādēļ derētu paiet mazliet tālāk, lai atrastu kaut ko, ar ko dzesēt šīs briesmīgās slāpes, kas mūs vārdzina un, acīm redzot, sagādā mums lielākas mokas nekā bads.

Donam Kihotam šis nodoms likās labs, viņš saņēma Rosinanti aiz iemauktiem, bet Sančo satvēra pie pavadas ēzeli, kam bija uzkrāvis mugurā pusdienu atliekas, un viņi taustoties gāja pa pļavu, jo nakts bija tik tumša, ka neko nevarēja saskatīt; viņi vēl nebija divsimt soļu pagājuši, kad izdzirda spēcīgu ūdens krākšanu, it kā tas gāztos lejā no augstām un stāvām klintīm. Šī krākšana viņus ļoti iepriecināja, un tie apstājās, lai izdibinātu, no kuras puses nāk troksnis; tad viņi pēkšņi izdzirda citas skaņas, kas mazināja viņu prieku par gaidāmo veldzi, un sevišķi satrūkās Sančo, būdams pēc dabas bailīgs un mazdūšīgs. Viņi dzirdēja vienmērīgus, noteiktus klaudzienus kopā ar dzelžu un važu žvadzoņu, kas, saplūstot ar nikno ūdens krākšanu, varēja iedvest bailes jebkura cita, tikai ne dona Kihota sirdī. Kā jau teikts, nakts bija tumša, un tiem gadījās iet zem lieliem kokiem, kuru lapas, viegla vēja satrauktas, klusi un baismīgi šalca, tā ka vientulīgā apkārtne, tumsa, ūdens troksnis un lapu šalkoņa — viss kopā iedvesa viņiem bailes un šausmas, jo vairāk tādēļ, ka klaudzieni nemitējās, vējš nerima un rīts neausa, turklāt vieta, kurā viņi atradās, tiem bija pilnīgi sveša. Bet dons Kihots, savas bezbailīgās sirds vadīts, uzkāpa Rosinantem mugurā un, satvēris savu vairogu un šķēpu, sacīja:

—       Draugs Sančo, tev jāzina, ka pēc debesu gribas esmu piedzimis mūsu dzelzs laikmetā, lai tanī atjaunotu tā saukto zelta laikmetu. Es esmu tas, kam lemtas briesmas, lieli varoņdarbi un drosmīgi pasākumi. Atkārtoju: es esmu tas, kam jāatjauno Apaļā Galda bruņniecība, Divpadsmit Francijas Pēri, Deviņi Slavas vīri; man jānogremdē aizmirstībā Platiri, Tablanti, Olivanti, Tiranti, Fēbi un Beljanisi, un visi citi pagājušo laiku slavenie klaiņojošie bruņinieki, paveicot mūsu laikmetā tik lielus un neparastus varoņdarbus, ka tie aizēnos viņu visspožākos veikumus. Ievēro labi, uzticīgais un godīgais ieroču nesēj, šās nakts tumsu, tās dīvaino klusumu, šo koku dobjo, neskaidro šalkoņu, ūdens drausmo krākšanu, jo ūdens, ko nācām meklēt, liekas, gāžas lejup no augstajiem Mēness kalniem*, atskanot nepārtrauktiem klaudzieniem, kas aizskar un ievaino mūsu dzirdi; visas šīs parādības kopā un katra atsevišķi var iedvest bailes, šausmas un briesmas pat Marsa krūtīs un vēl vairāk to sirdīs, kas nav pieraduši pie šādiem atgadījumiem un piedzīvojumiem. Tomēr viss, ko tev attēloju, tikai modina un iekvēlina manu drosmi, tā ka sirds man raujas no krūtīm, kārodama doties šai piedzīvojumā, kaut arī tas sagādātu vislielākās grūtības. Tagad savelc Rosinantem seglu siksnas mazliet ciešāk, tad dzīvo vesels un negaidi mani šeit ilgāk par trim dienām; ja es šai laikā neatgriežos, tad jāj atpakaļ uz mūsu ciematu un no turienes, izdarot man labu pakalpojumu, dodies uz Tobosu un pavēstī manai nesalīdzināmajai seņjorai Dulsinejai, ka tās padevīgais bruņinieks gājis bojā, gribēdams veikt darbus, kas to būtu darījuši cienīgu saukties par viņas kalpu.

Sančo, noklausījies šos sava seņjora vārdus, sāka gauži raudāt un sacīja:

—      Žēlīgais seņjor, es nesaprotu, kādēļ jūs gribat doties tik bīstamā dēkā; patlaban ir nakts, neviena neredzēti, mēs varam nogriezties no šā ceļa un izvairīties no briesmām, kaut arī mums trīs dienas nāktos ciest slāpes; un, ja neviens mūs šeit neredz, tad neviens arī nevarēs mūs izdaudzināt par mazdūšīgiem ļaudīm, turklāt esmu vairākkārt dzirdējis mūsu ciemata priesteri, ko arī jūsu žēlastība labi pazīst, sprediķojam, ka tas, kas meklē briesmas, tanīs iet bojā; tādēļ nav labi tā kārdināt dievu, dodoties tik bīstamā piedzīvojumā, no kura tikai ar brīnuma palīdzību iespējams izglābties; debesis jau tā jums tik daudz laba darījušas, glābdamas jūs no mētāšanas, kas mani piemeklēja, tāpat jūs kā uzvarētājs sveiks un vesels izkļuvāt no kautiņa ar lielo ienaidnieku baru, kas pavadīja nelaiķi. Ja tas viss neaizkustina un nemīkstina jūsu cieto sirdi, tad lai jūs aizkustina doma, ka, tiklīdz, jūsu žēlastība, būsiet mani atstājis, es bailēs atdošu savu dvēseli kuram katram, kas tik to gribēs paņemt. Esmu pametis dzimto vietu, sievu un bērnus, lai jums kalpotu, cerēdams kaut ko iegūt, nevis pazaudēt, bet, kā mēdz teikt, mantkārība pārplēš maisu, un tā sadragājusi manas cerības tieši tad, kad visvairāk cerēju iegūt to nelaimīgo un nolādēto salu, ko jūsu žēlastība man tik bieži apsolīja; es redzu, ka šīs algas un atlīdzības vietā jūs gribat pamest mani vienu šai vientulīgajā apvidū, tik tālu no cilvēku mītnēm. Dieva dēj, mans seņjor, nenodariet man tādu pārestību un, ja arī jūs tiešām negribat atteikties no sava nodoma, tad pagaidiet vismaz līdz rītam; zināšanas, ko ieguvu, būdams gans, man rāda, ka līdz ausmai atlikušas trīs stundas, jo Mazā Lāča mute atrodas taisni virs mūsu galvām un viņa kreisās ķetnas līnija rāda, ka ir pusnakts.

—     Kā tu vari, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — saskatīt līnijas, seju vai pakausi, par ko tu stāsti, ja nakts ir tik tumša, ka pie debesīm nav redzama neviena vienīga zvaigzne?

—     Tas ir tiesa, — atbildēja Sančo, — bet bailēm ir tik lielas acis, ka tās redz lietas pat zem zemes, nemaz nerunājot par debesīm, un, jau vadoties tikai pēc veselā prāta, var spriest, ka diena vairs nav tālu.

—     Lai tas būtu kā būdams, — atbildēja dons Kihots, — par mani gan nevarēs ne tagad, ne vēlāk teikt, ka asaras un lūgšanas mani kavējušas darīt to, ko prasa bruņinieku pienākumi; es tevi lūdzu, Sančo, apmierinies, jo dievs, kas manā sirdī radījis vēlēšanos doties šai neredzētajā un briesmīgajā piedzīvojumā, rūpēsies arī par manu labklājību un tevi bēdās mierinās. Tagad tavs pienākums ir savilkt stingrāk Rosinantem seglu siksnas un gaidīt mani šeit, jo es drīz atgriezīšos — dzīvs vai miris.

Sančo, redzēdams sava seņjora ciešo apņēmību, kā arī to, cik maz viņu ietekmē asaras, padomi un lūgšanas, nolēma pielietot viltību un, ja iespējams, piespiest donu Kihotu sagaidīt dienu. Savelkot seglu siksnas, viņš tai pašā reizē veikli un nemanot sapina ar sava ēzeļa pavadu Rosinantem priekškājas; kad nu dons Kihots gribēja jāt prom, tas viņam neizdevās, jo zirgs spēja kustēties tikai lēcieniem. Sančo, redzēdams savas viltības labos panākumus, teica:

—     Re, žēlīgais seņjor, manu asaru un lūgšanu aizkustinātas, debesis pavēlējušas, ka Rosinante nevar kustēties, un, ja jūs būsiet ietiepīgs, durstīsiet to ar piešiem un bikstīsiet, jūs tikai sadusmosiet likteni un, kā mēdz teikt, skriesiet ar pieri sienā.

Dons Kihots izmisa: jo vairāk viņš bikstīja ar piešiem zirgu, jo mazāk to spēja iekustināt, un, nevarēdams iedomāties, ka zirgam sapītas kājas, viņš nolēma apmierināties un nogaidīt vai nu dienas ausmu, vai arī to brīdi, kad Rosinante atgūs kustības spēju, un, domādams, ka šai nelaimei ir cits cēlonis, nevis Sančo viltība, viņš teica:

—     Sančo, tā kā Rosinante nevar kustēties, esmu ar mieru gaidīt, līdz smaidīs rīta ausma, kaut gan man jāraud, ka tā tik lēni tuvojas.

—     Jums nav jāraud, — atbildēja Sančo, — es jūs izklaidēšu, stāstīdams dažādus notikumus līdz rītausmai, ja tikai jūs nevēlēsieties nokāpt no zirga un pēc klaiņojošo bruņinieku paraduma mazliet nosnausties zaļajā zālē, lai, dienai austot, jūs pavisam spirgts varētu doties nesalīdzināmajā piedzīvojumā, kas jūs sagaida.

—      Ko, tu aicini nokāpt no zirga un nosnausties? — vaicāja dons Kihots. — Vai tad es esmu no tiem bruņiniekiem, kas briesmu brīdī meklē atpūtu? Guli tu, kas esi gulēšanai dzimis, vai dari, ko vēlies, es savukārt darīšu to, kas visvairāk atbilst maniem nodomiem.

—     Nedusmojieties, mans žēlīgais seņjor, — atbildēja Sančo,

—    es tikai tāpat ierunājos.

Tad viņš piegāja klāt donam Kihotam un, uzlicis vienu roku uz seglu priekšējā izloka, bet otru — uz pakaļējā, palika stāvam, piespiedies pie sava kunga kreisā gurna, neiedrošinādamies ne par sprīdi no viņa attālināties, tik lielas bailes viņam iedvesa klaudzieni, kas vēl joprojām vienmērīgi rībēja.

Dons Kihots teica, lai Sančo pastāstot laika kavēklim kādu notikumu, kā solījies, un Sančo atbildēja, ka viņš to labprāt darītu, ja tikai viņu nebiedētu lielais troksnis.

—      Neraugoties uz to, es tomēr papūlēšos izstāstīt kādu notikumu, un, ja es to pratīšu un mani neviens nepārtrauks, tad jūs redzēsiet, ka tas būs vislabākais no visiem stāstiem; bet tagad klausieties uzmanīgi, jūsu žēlastība, jo es sāku. Kas bija, tas ir izbijis; labais, kas nāks, lai nāk visiem, ļaunais lai nāk tam, kas to meklē. Ievērojiet, mans žēlīgais seņjor, ka senie ļaudis savas pasaciņas nesāka kaut kā, bet gan ar romiešu cenzoriņa Katona* izteicienu «ļaunums tam, kas to meklē», un tas šeit piederas kā kurpe kājai, lai jūsu žēlastība izturētos mierīgi un nekur neietu meklēt ļaunumu, bet lai mēs labāk dotos pa citu ceļu, jo neviens cilvēks mūs nespiež turpināt šo, kur mums uzglūn tik dažādas briesmas.

—     Turpini labāk, Sančo, savu stāstu, — teica dons Kihots,

—     bet par ceļu, kas mums turpināms, atļauj parūpēties man.

—     Tātad es sāku, — turpināja Sančo. — Kādā Estremadūras ciematā dzīvoja kazu gans, proti, es gribu teikt — tāds, kas gana kazas; šis kazu gans manā stāstā saucas Lope Ruiss, un šis Lope Ruiss bija iemīlējies kādā ganē, kas saucās Toralba; šī avju gane, saukta Toralba, bija kāda bagāta lopkopja meita, un šis bagātais lopkopis…

—     Sančo, ja tu savu pasaku stāstīsi šādā veidā, — teica dons Kihots, — un visu divas reizes atkārtosi, tad tu divās dienās nebeigsi; runā sakarīgi_ un stāsti kā saprātīgs cilvēks; ja tā nevari, tad labāk nesaki nekā.

—      Tieši tā, kā es stāstu, — atbildēja Sančo, — mūsu novadā mēdz stāstīt pasakas; es tās citādi neprotu stāstīt., un nav labi, ka jūsu žēlastība prasa, lai es ieviestu jaunus paradumus.

—      Runā, kā vēlies, — atbildēja dons Kihots, — ja reiz liktenis grib, lai es tevi uzklausu, tad turpini savu stāstu.

—      Tātad, mans vismīļais seņjor, — turpināja Sančo, — kā jau teicu, šis gans bija iemīlējies ganē Toralbā, spēcīgā un nevaldāmā meitenē, kas drusciņ līdzinājās vīrietim, jo viņai pat mazliet auga ūsas; man liekas, ka vēl tagad viņu redzu savā priekšā.

—     Tātad tu viņu pazini? — jautāja dons Kihots.

—      Es viņu neesmu pazinis, — atbildēja Sančo, — bet tas, kas man šo stāstu stāstīja, teica, ka tas viss esot skaidra patiesība, es varot, kādam citam to tālāk stāstīdams, apgalvot un zvērēt, ka pats to esmu savām acīm redzējis. Tātad, dienām nākot un ejot, velns, kas nemūžam nesnauž un visu jauc, iekārtoja, ka mīlestība, ko gans juta pret gani, pārvērtās naidā un nepatikā, un tā cēlonis, kā jaunas mēles apgalvoja, bijis tas, ka tā viņam devusi vairākkārt iemeslu greizsirdībai, neievērodama mēru un pārkāpdama visas atļautās robežas, par ko gans to sāka tā nīst, ka nolēma atstāt dzimto vietu un aiziet tur, kur viņa acis nekad viņu vairs neredzētu. Tiklīdz Toralba ievēroja, ka Lope to nicina, acumirklī tā viņu iemīlēja stiprāk, nekā jebkad bija mīlējusi.

—      Tāds jau ir sieviešu iedzimtais raksturs, — teica dons Kihots, — nicināt tos, kas viņas mīl, un mīlēt tos, kas viņas nicina. Turpini, Sančo!

—      Tad notika, — teica Sančo, — ka gans, izpildīdams savu apņemšanos, dzīdams savas kazas pa priekšu, devās pāri Estremadūras laukiem, lai ietu uz Portugāles karalisti. Toralba, to zinādama, basām kājām sekoja viņam no tālienes ar ceļa spieķi rokā un kaklā pakārtu kulīti, kurā, kā stāsta, atradusies spoguļa šķemba, ķemmes gabaliņš un pudelīte ar kaut kādu sejas ziedi. īsti nezinu, kas viņai tur bijis, un negribu to tagad pārbaudīt, zinu tikai vienu: kad gans ar savu ganāmpulku gribēja celties pāri Gvadjanas upei, kas bija palos gandrīz pārplūdusi, tad šinī krastā nebija nevienas laivas, ne plosta un neviena, kas viņu varētu pārcelt pretējā krastā kopā ar ganāmpulku; gans par to ļoti saīga, redzēdams, ka Toralba pienākusi pavisam tuvu un sāks viņu tirdīt ar savām asarām un lūgšanām; viņš tik ilgi lūkojās apkārt, kamēr ieraudzīja kādu zvejnieku, kam blakus bija pavisam maza laiviņa, kurā varēja novietoties tikai viens cilvēks un viena kaza; viņš tomēr ar zvejnieku norunāja, ka tas pārcels viņu pašu un viņa trīssimt kazas. Zvejnieks iekāpa laivā un pārcēla vienu kazu, tad atīrās atpakaļ un pārcēla otru, vēlreiz atbrauca atpakaļ un pārcēla vēl vienu kazu. Skaitiet, jūsu žēlastība, cik kazu zvejnieks pārcēla otrā krastā, jo, tiklīdz jūs kļūdīsieties par vienu, stāsts būs galā un es nespēšu pateikt nevienu vienīgu vārdu. Tagad es turpinu un saku, ka pretējais krasts bija staigns un slidens, tāpēc katra pārcelšanās prasīja daudz laika; tomēr viņš atgriezās, pārcēla atkal vienu kazu, tad vēl vienu un vēl vienu.

—     Stāsti notikumu tā, — teica dons Kihots, — it kā visas jau būtu pārceltas, un nebraukā tā turp un atpakaļ, jo citādi tās nepārcelsi gada laikā.

—     Cik tad ir pārcelts līdz šim? — jautāja Sančo.

—     Velns viņu zina, — atbildēja dons Kihots.

—     Te nu bija! Es taču jums teicu: skaitiet pareizi! Tagad, dieva vārds, stāstam beigas, jo es to nevaru vairs turpināt.

—     Kā tas var būt? — iesaucās dons Kihots. — Vai tad šai stāstā ir tik svarīgi sīki zināt, cik tieši kazu bija pārceltas? Un, ja par vienu kļūdās, tad tu nevari vairs stāstu turpināt?

—     Nekādā ziņā nevaru turpināt, seņjor, — atbildēja Sančo,

—      jo, kad es jūsu žēlastībai vaicāju, cik kazu pārceltas, un jūs man atbildējāt, ka nezināt, man aizmirsās tanī pašā mirklī viss, kas bija vēl stāstāms, un, patiesi, šā stāsta turpinājums bija visai vērtīgs un jauks.

—     Tādā gadījumā, — teica dons Kihots, — stāsts ir beidzies?

—     Nobeidzies, tāpat kā mana nelaiķe māte, — teica Sančo.

—     Tiešām, — atbildēja dons Kihots, — tu man esi izstāstījis vienu no nemākulīgākām pasakām, stāstiem vai notikumiem, kādu tikai var iedomāties, turklāt tu to stāstīji un pārtrauci tādā veidā, kāds nekad vēl nav ne dzirdēts, ne redzēts, kaut gan jau pašā sākumā negaidīju nekā labāka no tava gaišā saprāta. Par to arī nebūtu jābrīnās, jo šie nepārtrauktie klaudzieni droši vien ir sajaukuši tavu prātu.

—     Viss var būt, — atbildēja Sančo, — bet to es zinu, ka manā stāstā vairs nav nekā sakāma, jo tas vienmēr beidzas, tiklīdz kāds kļūdās pārcelto kazu skaitā.

—     Lai nu tas beidzas, kā tev patīk, — teica dons Kihots,

—    labāk palūkosim, vai Rosinante var jau kustēties.

Viņš atkal tam iecirta piešus sānos, un zirgs atkal palēkdamies palika uz vietas stāvam: tik stipri tam bija sapītas kājas.

Tad notika, ka varbūt agrā rīta dzestruma dēļ vai tāpēc, ka Sančo bija vakariņās saēdies dažus vēderu mīkstinošus ēdienus, vai arī tā bija tikai dabiska vajadzība, kas ari liekas visticamākais, viņam uznāca vēlēšanās un prasība darīt to, ko neviens cits viņa vietā nevarēja izdarīt; bet viņa sirdi bija sagrābušas tik lielas bailes, ka viņš neiedrošinājās ne par naga melnumu attālināties no sava kunga. Nedarīt to, ko tas kāroja, arī nebija iespējams; tādēļ, lai sevi nomierinātu, savas labsajūtas dēļ viņš, nocēlis savu labo roku no seglu pakaļējās daļas, veikli un klusu atraisīja vienmēr vaļīgo aukliņu, kas vienīgā saturēja viņa bikses, un tās tūlīt noslīdēja zemē, saistīdamas viņa kājas kā važās; tad viņš, pēc iespējas pacēlis kreklu, izslēja gaisā savu sēžamo vietu, kas nebija no mazajām. To izdarījis, viņš domājās lielāko darbu jau veicis, lai atbrīvotos no savām briesmīgajām grūtībām un vajadzības, bet gadījās citas, vēl lielākas grūtības, jo viņam ienāca prātā, ka tas nevarēs atviegloties bez trokšņa un rībiena, un, zobus sakodis, galvu plecos ievilcis, viņš aizturēja elpu cik vien varēdams; tomēr, par spīti visām šīm piesardzībām, viņu piemeklēja nelaime, jo galu galā viņam nejauši paspruka mazs troksnis, ļoti atšķirīgs no tā trokšņa, kas tam sagādāja tik lielas bailes. Dons Kihots, to dzirdot, teica:

—     Kas tas par troksni, Sančo?

—      Es nezinu, seņjor, — tas atbildēja. — Ļoti var būt, ka tas ir atkal kas jauns, jo labie un ļaunie piedzīvojumi nāk viens pēc otra.

Viņš atkal pamēģināja savu laimi, un tam veicās tik labi, ka viņš bez lielāka trokšņa un satraukuma atbrīvojās no smaguma, kas to tik ļoti bija mocījis. Bet, tā kā donam Kihotam oža bija tikpat asa kā dzirde un tā kā Sančo viņam stāvēja tik tuvu un cieši blakus, tad izgarojumi, kas taisnā virzienā cēlās uz augšu, nevarēja daļēji neskart viņa degunu, un, tikko tos saodis, viņš aizsargādamies aizspieda sev degunu ar diviem pirkstiem un apslāpēti teica:

—     Man liekas, Sančo, ka tev uznākušas lielas bailes.

—     Jā, uznākušas, — atbildēja Sančo, — bet kāpēc jūsu žēlastība tikai tagad to ievēro?

—     Tāpēc, ka tu tagad smaržo vairāk nekā parasti un ne jau pēc ambras, — atbildēja dons Kihots.

—     Tas gan iespējams, — teica Sančo, — taču vainīgs esmu nevis es, bet gan jūsu žēlastība, kas mani nepiemērotā stundā vazā apkārt pa šīm neparastajām takām.

—      Draugs, atkāpies trīs četrus soļus, — sacīja dons Kihots, vēl vienmēr ar pirkstiem spiezdams ciet degunu, — un turpmāk ievēro labāk, kas tu esi un kā tev piederas izturēties pret mani, jo manas laipnās sarunas ar tevi izraisījušas šo necienīgo izturēšanos.

—     Varu derēt, — iesaucās Sančo, — jūsu žēlastība domā, ka esmu izdarījis kaut ko nepiedienīgu!

—      Vēl sliktāk, draugs Sančo, ir to pieminēt, — atbildēja dons Kihots.

Šādās un tamlīdzīgās sarunās kungs ar kalpu pārlaida nakti; Sančo, redzēdams, ka rīts aizvien vairāk tuvojas, lielā steigā atraisīja Rosinantem kājas un sakārtoja sev bikses. Rosinante, juzdamies atbrīvots, kaut gan nebūdams straujas dabas, tomēr sāka žirgtāk cilāt kājas, jo, neapvainojot to, jāsaka, ka mākslas lēcienus tas nespēja izdarīt. Dons Kihots, redzēdams Rosinanti kustamies, uzskatīja to par labu zīmi, kas viņu modina doties drausmīgajā piedzīvojumā. Uzaustot rīta gaismai, skaidri varēja atšķirt priekšmetus, un dons Kihots redzēja, ka viņš atrodas zem dažiem lieliem kastaņu kokiem, kas meta ļoti tumšas ēnas. Viņš dzirdēja arī, ka klaudzieni turpinās, bet, neredzēdams, no kurienes tie ceļas, lieki neuzkavēdamies, viņš iespieda Rosinantem piešus sānos un, vēlreiz atvadījies no Sančo, pavēlēja tam negaidīt viņu ilgāk par trim dienām, kā jau viņš to reiz bija teicis, un, ja viņš šai laikā neatgrieztos, tad Sančo varot būt pārliecināts, ka dievam labpaticis izbeigt viņa dzīves dienas šai bīstamajā piedzīvojumā. Viņš vēlreiz atkārtoja arī to, kas Sančo viņa vārdā bija jāpavēstī viņa seņjorai Dulsinejai, un teica, lai tas neraizējoties par savas kalpošanas algu, jo, atstājot māju, esot uzrakstījis testamentu, kurā tam novēlējis pietiekamu atlīdzību par visu viņa kalpošanas laiku; bet, ja dievs viņu pašu atvestu atpakaļ no šā bīstamā piedzīvojuma sveiku, veselu un bez kaitēm, tad Sančo varētu drošāk nekā jebkad sagaidīt apsolīto salu. Dzirdēdams sava krietnā seņjora skumjos vārdus, Sančo sāka atkal raudāt un nolēma viņu neatstāt līdz pašām šā pasākuma beigām.

Sančo Pansas asaras un viņa godprātīgais lēmums liek šā stāsta autoram domāt, ka Sančo cēlies no dižciltīgas dzimtas vai vismaz vecas kristiešu cilts. Sančo jūtīgums aizkustināja arī viņa kungu, taču ne tik daudz, lai tas izrādītu kādu vājību; gluži otrādi, — savas jūtas pēc iespējas apslāpēdams, viņš devās uz to pusi, no kurienes likās atskanam ūdens krākšana un klaudzieni. Sančo viņam sekoja kājām, kā vienmēr vezdams pavadā savu ēzeli, savu mūžīgo līdzgaitnieku priekos un bēdās. Kad viņi tā bija labu gabalu starp kastaņām un citiem ēnainiem kokiem gājuši, tie nokļuva kādā pļaviņā, ko ieslēdza augstas klintis, no kurām gāzās lejā liels ūdenskritums. Klints pakājē atradās dažas nabadzīgas būdas, kas vairāk līdzinājās celtņu drupām nekā mājām, un viņi ievēroja, ka no tām nepārtraukti atskanēja klaudzieni un dārdoņa. Rosinante ūdens un klaudzienu troksnī kļuva tramīgs, bet dons Kihots, to nomierinājis, lēnām tuvojās būdām, uzticot sevi no visas sirds savai seņjorai, lūgdams to stāvēt viņam klāt šajā bīstamajā gaitā un pasākumā, arīdzan piesaukdams dievu, lai tas viņu neaizmirstu. Sančo nepalika iepakaļ un, cik spēdams izstiepis kaklu, lūkojās Rosinantem caur kājstarpu, lai redzētu savu baiļu un satraukuma iemeslu. Kad viņi bija pagājuši vēl simt soļu tālāk un nogriezās gar klints stūri, viņiem parādījās un acu priekšā atklājās tā baigā trokšņa cēlonis, kas tiem sagādāja visu cauru nakti tik lielu satraukumu un bailes. Un tie bija (ai, lasītāj, neesi dusmīgs un saīdzis!) vadmalas veltuves seši veseri, kas ar savu vienmērīgo klaudzoņu radīja šo troksni.

Dons Kihots, tos ieraudzīdams, apklusa un sastinga no galvas līdz papēžiem. Sančo viņu uzlūkoja un redzēja, ka dons Kihots samulsis nolieca galvu uz krūtīm. Arī dons Kihots uzmeta skatienu Sančo un redzēja, ka tam vaigi piepūsti un lūpas saspiestas, it kā viņš ar pūlēm valdītu smieklus, kas draudēja izlauzties; neraugoties uz savu grūtsirdību, dons Kihots, palūkojies uz Sančo, arī sāka smieties; Sančo, redzēdams, ka viņa kungs ir sācējs, ļāva smiekliem tādu vaļu, ka tam vajadzēja ar rokām pieturēt sānus, lai nepārplīstu. Četras reizes Sančo nomierinājās un četras reizes atkal atsāka tikpat nevaldāmi smieties, par ko dons Kihots to sūtīja pie visiem velniem; un vēl vairāk viņš noskaitās, dzirdēdams, ka Sančo, viņu izzobojot, teica:

—      Draugs Sančo, tev jāzina, ka pēc debesu gribas esmu piedzimis mūsu dzelzs laikmetā, lai atjaunotu tā saukto zelta laikmetu. Esmu tas, kam lemtas briesmas, lieli varoņdarbi un drosmīgi pasākumi. — Un tas atkārtoja gandrīz visu dona Kihota runu, ko viņš bija teicis, kad tie pirmo reizi izdzirdēja briesmīgos klaudzienus. Dons Kihots, redzēdams, ka Sančo viņu izjoko, nokaunējās un kjuva tik dusmīgs, ka, pacēlis šķēpu, divas reizes tam spēcīgi iesita, un, ja šie sitieni būtu ķēruši nevis Sančo muguru, bet gan viņa galvu, tad donam Kihotam vairs nevajadzētu maksāt ieroču nesējam algu, ja vien to nepieprasītu viņa mantinieki. Sančo, redzēdams, ka viņa jokiem ir tik ļaunas sekas, un baidīdamies, ka viņa kungs neaiziet pārāk tālu, teica vislielākā pazemībā:

—     Apmierinieties, jūsu žēlastība, jo, zvēru pie dieva, es tikai jokojos.

—      Tāpēc, ka jūs* jokojat, es nejokoju, — atbildēja dons Kihots. — Panāciet šurp, jautrais seņjor! Vai jūs domājat, ka, ja šo vadmalas veltuvju vietā man būtu gadījies bīstams piedzīvojums, es neizrādītos pietiekami drosmīgs to sākt un pabeigt? Vai tad mans bruņinieka pienākums ir pazīt un atšķirt visus trokšņus, lai zinātu, kādi ceļas no veseriem un kādi ne? Un, patiesību sakot, es savā mūžā neesmu tādu redzējis, bet jums gan, rupjam zemniekam, kas esat piedzimis un izaudzis starp tiem, vajadzēja tos pazīt. Pārvērtiet šos sešus veserus par sešiem milžiem un nostādiet tos vienu pēc otra vai visus reizē pret mani; ja es tos nenogāzīšu garšļaukus ar visām četrām gaisā, tad jūs varat zoboties par mani, cik vien tīk.

—      Es tā vairs nedarīšu, mans seņjor, — atbildēja Sančo, — es jau arī atzīstos, ka ar savu smiešanos esmu aizgājis pārāk tālu, bet tagad, jūsu žēlastība, kad esam izlīguši (un lai dievs jums dod no visiem piedzīvojumiem izkļūt tik sveikam un veselam, kā esat izkļuvuši no šā!), sakiet man, vai tad nebija iemesla smieties par lielajām bailēm, kuras pārcietām, un šo notikumu pastāstīt citiem! Vismaz es tās pārcietu, jo labi zinu, ka jūsu žēlastība nezina un nenojauš, kas ir bailes un šausmas.

—      Nenoliedzu, — atbildēja dons Kihots, — ka mūsu piedzīvojums ir smieklu cienīgs, bet tas nepelna, ka to atstāstītu, jo ne visi ļaudis ir pietiekami saprātīgi, lai katru lietu iztulkotu, kā nākas.

—      Vismaz, — atbildēja Sančo, — jūsu žēlastība gan prata ar šķēpu rīkoties kā nākas: jūs man tēmējāt galvā, bet ietriecāt to manā mugurā; lai slavēts dievs un mana veiklība, ka man izdevās atlēkt sānis! Bet tas jau viss uz labu, jo ne velti mēdz sacīt: kas tevi mīl, tas tevi pārmāca, un, kad augsti seņjori kādam kalpam pateikuši asus vārdus, tie mēdz tam uzdāvināt jaunas bikses; es gan nezinu, ko viņi mēdz dāvināt, kad tie kalpu situši, bet var būt, ka klaiņojošie bruņinieki kalpam par sitieniem iedāvina salas vai pat cietzemes karaļvalstij

—     Var gadīties, — teica dons Kihots, — ka viss, ko tu teici, kļūst patiesība; piedod man notikušo, tu taču esi saprātīgs un zini, ka jūtu pirmo uzliesmojumu aizkavēt nav cilvēka varā, un tas tev būs brīdinājums — turpmāk apvaldīties un atturēties no liekām sarunām ar mani, jo neskaitāmajās bruņinieku grāmatās, kuras esmu izlasījis, nevienā nav rakstīts, ka kāds ieroču nesējs būtu ar savu seņjoru tik daudz sarunājies kā tu ar savējo. Tā ir mūsu abu kļūda: tavējā tāpēc, ka maz mani cieni, manējā tāpēc, ka neesmu pratis iedvest tev lielāku cieņu; jo, piemēram, Gandulīns, Gallijas Amadisa ieroču nesējs, bija kādas cietzemes salas* grāfs, bet grāmatās lasām, ka tas sarunājies ar savu pavēlnieku, tikai turēdams cepuri rokās, galvu noliecis un more turquesco] klanīdamies. Un ko lai sakām par Gasabalu, dona Galaora ieroču nesēju, kas bija tāds klusētājs, ka autors viņa vārdu piemin savā garajā un patiesajā stāstā tikai vienu vienīgu reizi, lai izceltu tieši viņa brīnišķīgās klusēšanas teicamību? No visa sacītā, Sančo, tu vari secināt, ka ir jāievēro atšķirība starp kungu un sulaini, starp seņjoru un kalpu, starp bruņinieku un ieroču nesēju. Tādēļ turpmāk mēs viens pret otru izturēsimies ar lielāku cienību un atmetīsim zobošanos, un, ja jūs mani kaut kādā veidā nokaitināsiet, jums klāsies kā māla podam. Dāvanas un apbalvojumus, ko esmu jums apsolījis, jūs saņemsiet savā laikā, un, ja arī nesaņemsiet, tad taču jūsu alga nezudīs, kā jau esmu reiz teicis.

—     Viss jau ir labi, ko jūsu žēlastība saka, — teica Sančo, — bet es labprāt gribētu zināt (ja nu dāvanu laiks neiestātos un man būtu jāiztiek ar algu), cik tajos laikos pelnīja klaiņojošo bruņinieku ieroču nesēji un vai tie bija nolīgti uz mēnešiem vai dienām kā mūrnieku zeļļi.

—     Es domāju, — atbildēja dons Kihots, — ka ieroču nesēji toreiz saņēma nevis algu, bet tikai dāvanas, un, ja es esmu novēlējis kaut ko savā testamentā, ko aizzīmogotu atstāju mājā, tad tikai tāpēc, ka nezinu, kas mūsu bēdīgajos laikos var atgadīties bruņiniekam, un es nevēlos, lai tik nenozīmīgas lietas dēļ manai dvēselei būtu jāmokās viņsaulē. Tev, Sančo, jāzina, ka meklēt piedzīvojumus ir visbīstamākā nodarbošanās pasaulē.

—     Tas ir tiesa, — teica Sančo, — jo jau veltuves veseru troksnis vien spēja izbiedēt un uztraukt tik vīrišķīga piedzīvojumu meklētāja sirdi, kāds esat. jūs, mans žēlīgais seņjor; bet varat būt pārliecināts, ka es turpmāk atvēršu savu muti, nevis lai jokotos par jūsu žēlastību, bet vienīgi lai parādītu jums godu kā savam seņjoram un īstenam pavēlniekam.

—     Ja tu rīkosies šādi, — atbildēja dons Kihots, — tad tu dzīvosi ilgi un mierīgi uz zemes, jo kungi jāgodā tāpat kā paša vecāki.

' Pēc turku paražas.

XXI nodaļa ATSTĀSTA IZCILO PIEDZĪVOJUMU, ATKAROJOT AUGSTI VĒRTĒJAMO MAMBRĪNO BRUŅU CEPURI, UN CITUS NOTIKUMUS, KAS ATGADĪJĀS MŪSU NEUZVARAMAJAM BRUŅINIEKAM

Sai laikā sāka līņāt, un Sančo ieteica iegriezties vadmalas veltuvē, bet dons Kihots pēc notikušā smieklīgā pārpratuma sajuta pret veltuvi tik lielu riebumu, ka nekādi nevēlējās tur ieiet, un, pagriezis zirgu pa labi, uzjāja uz cita ceļa, nevis uz tā, pa kuru viņi bija jājuši iepriekšējā dienā. Pēc neilga laika dons Kihots ieraudzīja kādu jātnieku, kam uz galvas kaut kas spīdēja kā zelts. Tikko to ieraudzījis, viņš pagriezās pret Sančo un teica:

—     Man liekas, Sančo, ka nav sakāmvārda, kurā nebūtu patiesības, jo tie visi ir izteicieni, kas smelti no pieredzes, visu gudrību mātes, it sevišķi šis, kas saka: «Kur vienas durvis aizveras, tur otras atveras.» To saku tādēļ, ka laime šonakt, aizslēgdama durvis mūsu priekšā, neļāva atrast meklēto piedzīvojumu un maldināja mūs ar veltuvi, bet tagad tā mums atver durvis līdz galam vaļā skaistākam un neapšaubāmam piedzīvojumam, un, ja es to neuzņemtos, tad tā būtu tikai mana vaina, jo es taču nevaru tagad vairs aizbildināties ar veltuves nepazīšanu un nakts tumsu. To saku tādēļ, ka, liekas, mums pretī jāj kāds, kam galvā ir Mambrīno bruņu cepure, kuru, kā zini, esmu zvērējis iegūt.

—     Apdomājiet, žēlīgais seņjor, ko jūs runājat un, vēl vairāk, ko jūs darāt! — teica Sančo. — Vai tikai tā atkal nav veltuve, kas mūs beigās pašus savels, līdz zaudēsim samaņu?

—     Tu velns cilvēka izskatā! — izsaucās dons Kihots. — Kas tad kopīgs bruņu cepurei ar veltuvi?

—        To es nezinu, — atbildēja Sančo, — bet, ja es tikai drīkstētu runāt kā agrāk, tad es jūsu žēlastībai pierādītu, ka jūs maldāties savos apgalvojumos.

—     Kā gan es varu maldīties savos apgalvojumos, šaubu pilnais nodevēj? — atcirta dons Kihots. — Saki, — vai tu tiešām neredzi jājam mums pretim uz sirmābolaina zirga jātnieku, kam galvā zelta bruņu cepure?

—     Viss, ko varu redzēt un izšķirt, — atbildēja Sančo, — ir cilvēks, kas jāj uz brūnpelēka ēzeļa, līdzīga manējam, un šim cilvēkam ir kaut kas spīdīgs uz galvas.

—     Tā jau ir tā pati Mambrīno bruņu cepure, — teica dons Kihots, — pavirzies sāņus un atstāj mani ar viņu vienatnē, tad tu redzēsi, ka, nesakot ne vārda, lai ietaupītu laiku, es veikšu šo piedzīvojumu un iegūšu bruņu cepuri, kuru tik ļoti sev vēlējos.

—     Pacentīšos aizvirzīties sāņus, — atbildēja Sančo, — bet es saku vēlreiz: lai dievs dotu, ka mēs, pēc vilnas iedami, nenokļūtu veltuvē.

—     Es taču jums esmu teicis, brāl, ka jūs pat domās nedrīkstat pieminēt veltuvi, — iekliedzās dons Kihots, — vai, es zvēru, bez vārda runas izvelēšu jums dvēseli no kauliem!

Sančo klusēja, baidīdamies, ka viņa seņjors varētu izpildīt zvērestu, kas no viņa mutes izsprāga kā lode.

Par bruņu cepuri, zirgu un jātnieku, ko dons Kihots redzēja, jāsaka sekojošais. Šai apvidū bija divi ciemati, no kuriem viens bija tik mazs, ka tanī nebija ne aptiekas, ne bārddziņa; tie atradās otrajā kaimiņu ciematā; un tāpēc lielākā ciemata bārddzinis apkalpoja mazāko ciematu, kur tieši šai laikā kādam slimniekam bija jānolaiž asinis un kādam iedzīvotājam jānoskuj bārda. Šo iemeslu dēļ bārddzinis bija devies ceļā, paņemdams līdz vara bļodu; bet liktenim labpatika, ka viņu ceļā pārsteidza lietus, un viņš, negribēdams saliedēt savu cepuri, laikam gluži jaunu, uzlika galvā nesen nospodrināto bļodu, kuras mirdzums bija saredzams pusjūdzes attālumā. Kā jau Sančo teica, tas jāja uz brūnpelēka ēzeļa, bet dons Kihots iedomājās redzam sirmābolainu zirgu, bruņinieku ar zelta bruņu cepuri, jo viņam bija nieka lieta visu, ko redzēja, saistīt ar saviem bruņniecības murgiem un slimīgajām iedomām. Redzēdams, ka nabaga bruņinieks ir pietiekami tuvu, viņš, neuzsākdams ar to nekādas sarunas, Rosinantem pilnā sparā auļojot, traucās ar zemu pieliektu šķēpu, cerēdams vienā rāvienā nodurt ienaidnieku; piejājis tam pavisam tuvu, neapstādamies savā trakajā jājienā, viņš sauca:

—     Aizstāvies, nicināmais radījums, vai atdod labprātīgi, kas man taisnīgi pienākas!

Bārddzinis, kas nepaspēja neko aptvert, nedz izbīties, kad ieraudzīja sev uzbrūkam tādu spoku, neatrada labāka līdzekļa atvairīt šķēpa dūrienu kā nokrist no ēzeļa. Tikko zemei pieskāries, tas vieglāk par stirnu atkal pietrūkās kājās un metās tik lielā ātrumā pāri laukam, ka pat vējš to nebūtu panācis, atstādams bārdas skujamo bļodu zemē guļot, par ko dons Kihots bija ļoti apmierināts un teica,, ka pagāns esot bijis saprātīgs diezgan un teicami atdarinājis bebru, kas, mednieku vajāts, ar zobiem sev nokož to, kā dēļ viņš tiek medīts, jo to viņam liekot instinkts. Dons Kihots pavēlēja Sančo pacelt bruņu cepuri, un tas, to rokās saņēmis, teica:

—     Dieva vārds, lieliska bārdas skujamā bļoda, kas būs droši vien savus astoņus reālus vērta.

Un viņš atdeva bļodu savam kungam, kas to steidzīgi uzlika sev galvā un grozīja uz visām pusēm, meklējot sejas aizlaidni, bet, to neatrazdams, teica:

—       Tam pagānam, kas pirmais licis pēc sava mēra izkalt šo slaveno bruņu cepuri, nudien, būs bijusi milzīga galva, bet visļaunāk ir tas, ka cepurei trūkst vienas puses.

Kad Sančo dzirdēja bārdas skujamo bļodu dēvējam par bruņu cepuri, viņš sāka smieties, bet, atcerējies sava kunga dusmas, smieklus apspieda.

—     Par ko tu smejies, Sančo? — jautāja dons Kihots.

—     Es smejos, — tas atbildēja, — kad iedomājos, cik milzīgai vajadzēja būt pagāna galvai, kam piederēja šī ķivere, kura man izliekas tik līdzīga bārddziņa skujamai bļodai kā ola olai.

—      Vai tu zini, Sančo, ko es iedomājos? Sī slavenā apburtā bruņu cepure neparastā kārtā bija nokļuvusi tāda cilvēka rokās, kas nezināja un neaptvēra tās īsto vērtību un savā nezināšanā, redzēdams, ka tā ir tīrākā zelta, ir atlauzis tai pusi, lai ar Lo vairotu 9avu mantu, bet no otras puses izgatavojis to, kas, kā tu saki, līdzinās skujamai bļodai. Bet, lai tā būtu kāda būdama, man, kas to pazīstu, šai pārvērtībai nav nozīmes: pirmajā ciematā, kur atradīšu kalēju, likšu to pārkait, un tad ta bus vel labaka nekā ta bruņu cepure, ko kalēju dievs izkalis kaujas dievam. Līdz tam es to nēsāšu, cik labi varēdams, jo kaut kas ir labāks par neko, un vismaz tā būs pietiekami laba, lai mani aizsargātu pret akmeņu sviedieniem.

—     Varbūt, — teica Sančo, — ja tikai akmeņus nemetīs ar lingām, kā tas notika abu karaspēku kaujā, kad tie jūsu žēlastībai sadauzīja žokļus un pārsita eļļas trauku ar slavināto dzērienu, kas man lika izvemt gandrīz visas iekšas.

—     Es sevišķi neraizējos par tā zaudējumu, jo tu zini, Sančo, — teica dons Kihots, — ka tā recepti atceros no galvas.

—     Es arī to atceros, — atbildēja Sančo, — bet, ja to kādreiz savā mūžā izgatavošu vai baudīšu, tad lai šī stunda būtu mana pēdējā. Vēl jo vairāk tādēļ, ka es nekad nenokļūšu tādā stāvoklī, kur man tas būtu nepieciešams, jo ar visiem saviem pieciem jutekļiem uzmanīšos, lai nekad pats netiktu ievainots, nedz arī citus ievainotu. Par to, vai kādreiz tikšu gaisā mētāts, es nesaku nekā, jo šādus nelaimes gadījumus nevar iepriekš novērst un, kad tie notiek, tad vairāk nekas nav darāms kā, ievelkot plecus un aizturot elpu, jāaiztaisa acis un tad jāļaujas likteņa un segas varai.

To dzirdot, dons Kihots teica:

—     Tu, Sančo, esi slikts kristietis, jo tu nekad neaizmirsti pārestības, kas tev kādreiz nodarītas, bet cēlām un augstsirdīgām dvēselēm nekādā gadījumā neklājas ievērot tamlīdzīgas bērnišķības. Ar kuru kāju tu esi kļuvis klibs, kura riba tev ielauzta, kurā vietā pārsista galva, ka tu nevari vairs aizmirst šo joku? Jo, šo notikumu noskaidrojot, tas izrādījās tikai joks un laika kavēklis, un, ja es to būtu citādi sapratis, tad sen jau būtu atgriezies un tevi atriebis, nodarīdams vairāk posta nekā grieķi nolaupītās Helēnas dēļ. Bet jāsaka, ja viņa dzīvotu mūsu dienās vai mana Dulsineja būtu dzīvojusi tais laikos, tad Helēna nekad nekļūtu tik slavena ar savu skaistumu.

To teicis, viņš, skatīdamies mākoņos, dziji nopūtās, un Sančo tam atbildēja:

—     Tas jau var likties joks, tādēļ ka no atriebības nekas nopietns neiznāca; bet es taču zinu, kas bija nopietnība un kas joks, un es ari zinu, ka šo joku nekad neaizmirsīšu; tāpat kā tas uz mūžu iespiedies manā mugurā. Runāsim labāk par ko citu, tādēļ sakiet taču man, žēlīgais seņjor, ko iesāksim ar sirmābolaino zirgu, kurš man atgādina brūnpelēko ēzeli, ko šeit pametis tas Martīno, kuru jūsu žēlastība notriecāt zemē! Jo pēc tā, kā viņš ļāva kājām vaļu un aizlaidās lapās, var gan secināt, ka tam nebūs patikas jelkad atgriezties, un, zvēru pie savas bārdas, pelēcis ir krietns.

—     Neesmu nekad paradis, — teica dons Kihots, — aplaupīt uzvarētos; tāpat nav arī bruņinieka tikums paņemt uzvarētā pretinieka zirgu un likt viņam pašam iet kājām; vienīgi tādā gadījumā, ja uzvarētājs kaujā zaudē savu zirgu, viņam ir atļauts ņemt uzvarētā zirgu kā likumīgu kara ieguvumu. Tātad, Sančo, atstāj šo zirgu vai šo ēzeli, — sauc to, kā gribi, — jo, tiklīdz tā īpašnieks redzēs mūs aizjājam, viņš atgriezīsies pie tā.

—      Dievs vien zina, cik labprāt es to ņemtu līdzi, — teica Sančo, — vai vismaz apmainītu pret savējo, kas man neliekas tik labs! Cik gan bruņniecības likumi ir šauri, ja tie neatļauj pat vienu ēzeli apmainīt pret otru, taču es gribētu zināt, vai nevaru apmainīt kaut seglus un apaušus.

—     Sai lietā neesmu visai drošs, — teica dons Kihots, — bet šai šaubu gadījumā, kamēr to noskaidrošu, es atļauju tev tos apmainīt, ja tie tev tiešām ārkārtīgi nepieciešami.

—     Tik ārkārtīgi nepieciešami, — atbildēja Sančo, — ka, ja man to vajadzētu mana paša personai, es pēc tiem neilgotos vairāk.

Un, šo atļauju saņēmis, viņš tūlīt izdarīja mutatio caparum' un tā izgreznoja savu ēzeli, ka tas kļuva ievērojami skaistāks. Kad šis darbs bija veikts, viņi pabrokastoja ar tās pārtikas atliekām, ko tie kā kara laupījumu bija noņēmuši procesijas mūlim, padzēra ūdeni no strauta, kas tecēja gar veltuvi, nepagriezdami pat galvu pret to: tik pretīga tā viņiem bija pārciesto baiļu dēļ.

Tad, dusmas un grūtsirdību aizmirsuši, tie sēdās atkal seglos un bez noteikta ceļa, jo klaiņojošiem bruņiniekiem labi piederas neizvēlēties sev noteiktu ceļu, devās tai virzienā, ko izvēlējās Rosinante, kura gribai pakļāvās ne tikai viņa kungs, bet arī ēzelis, kas lielā brālībā un sadraudzībā vienmēr sekoja Rosinantes vadībai. Tā viņi nokļuva atkal uz lielceļa un jāja pa to tālāk uz labu laimi, bez noteikta mērķa.

Ceļu turpinot, Sančo teica savam kungam:

—     Žēlīgais seņjor, vai jūs man neatļautu mazliet ar jums parunāt? Jo, kamēr man uzlikts stingrais klusēšanas bauslis, man jau droši vien būs kādi četri jautājumi kuņģī sabojājušies, un paš-

1 Mantiju apmaiņa (/a/.).

laik man ir viens mēles galā, ko es nelabprāt gribētu laist zudumā.

—      Tad pasaki to, — teica dons Kihots, — bet runā īsi, jo liekvārdība nevienam nepatīk.

—      Es gribu teikt, žēlīgais seņjor, — teica Sančo, ka jau vairākas dienas pārdomāju, cik neizdevīgi un neienesīgi ir meklēt piedzīvojumus šādās neapdzīvotās vietās un krustceļos, kur visas jūsu uzvaras un pieveiktās briesmas neredz un nezina neviens cilvēks un viss paliek aprakts mūžīgā klusēšanā, tādējādi kaitējot jūsu žēlastības mērķiem un nopelniem; un tādēļ man liekas (ja vien jūsu žēlastība nedomā citādi), ka būtu labāk, ja mēs kalpotu kādam ķeizaram vai kādam citam lielam valdniekam, kas karo ar kādu savu ienaidnieku: viņa dienestā jūsu žēlastība varētu parādīt savas personības drosmi, lielo spēku un vēl lielāko saprātu. Ja to visu redzēs seņjors, kam mēs kalpotu, tad taču viņš mums atlīdzinās, katram pēc nopelniem, un tā noteikti jūsu varoņdarbi tiks uzrakstīti mūžīgai piemiņai; savējos es negribu pieminēt, jo tiem jāpaliek ieroču nesēju pienākumu robežās, bet es vara apgalvot, ja bruņniecībai būtu paradums atzīmēt ieroču nesēju varoņdarbus, tad nedomāju, ka manējie paliktu neminēti.

—      Tu nerunā aplam, — atbildēja dons Kihots, — bet, iekams nokļūst pie šā mērķa, bruņiniekam vajag izstaigāt pasauli, lai izturētu pārbaudi, meklējot piedzīvojumus, un, kad viņš dažus no tiem veicis, viņa vārds kļūst slavens, tā ka, nokļūstot liela valdnieka galmā, viņš ir jau pazīstams ar saviem darbiem, un, tiklīdz zēni ierauga to iejājam pa pilsētas vārtiem, viņi tam seko, pulcējas ap viņu un sauc: «Tas ir Saules bruņinieks» vai «Tas ir Čūskas bruņinieks», vai arī sauc viņu kādā citā vārdā, ar kuru tas kļuvis slavens, veicot savus varoņdarbus. «Viņš ir tas,» tie saka, «kurš viens pats divkaujā uzvarējis visspēcīgāko milzi Brokabruno, kas atbrīvojis Persijas lielo Mameluku no ilgās apburtības, kuru tas cietis gandrīz deviņsimt gadu.» Tā no mutes mutē tiks viņa darbi daudzināti, un, dzirdot zēnu un pārējo ļaužu saucienus, valsts karalis pieies pie savas lieliskās pils loga; tikko ieraudzījis bruņinieku, viņš to pazīs pēc bruņām vai vairoga devīzes un iepriecināts sauks:

—       Hei, šurp, visi mani bruņinieki, kas atrodaties manā galmā, ejiet apsveikt bruņniecības ziedu, kas tur nāk! — Sekojot šai pavēlei, visi dosies tam pretim, pats karalis nokāps līdz kāpņu vidum, dedzīgi to apskaus un par miera zīmi noskūpstīs uz vaiga, pēc tam pie rokas to ievedīs seņjoras karalienes istabā, kur bruņinieks viņu ieraudzīs kopā ar infanti, tās meitu, tik skaistu un diženu jaunavu, kādu mums pazīstamajās pasaules daļās varētu atrast tikai ar lielām grūtībām. Tūlīt pirmajā brīdī atgadīsies, ka viņa palūkojas bruņiniekā, bruņinieks savukārt viņā; un katrs šķiet viens otram vairāk dievišķīgs nekā cilvēcīgs radījums, un, nemaz nezinot, kā un kādēļ, abi jutīsies notverti un iepīti neatšķetināmajā mīlas tīklā, par ko viņu sirdis ļoti bēdājas, jo tie nezina, ko teikt, lai atklātu savas ilgas un savas jūtas. No šejienes, protams, bruņinieku ievedis kādā citā krāšņā pils istabā, kur tam, kad tas noņēmis bruņas, tiks aplikta dārga purpura mantija, un, ja viņš bruņās izskatījies labi, tad šai ietērpā izskatīsies vēl labāk. Vakarā viņš mielosies kopā ar karali, karalieni un infanti; klātesošajiem nemanot, viņš paslepus nemitīgi uzlūkos infanti; viņa darīs to pašu tikpat piesardzīgi, jo, kā jau teicu, tā ir ļoti saprātīga jaunava. Mielastam beidzoties, pa zāles durvīm negaidot ienāks mazs un nejauks punduris, un lam sekos daiļa dueņja divu milžu pavadībā; dueņja dos uzdevumu, ko izdomājis kāds senatnes gudrais, un paziņos, ka tas, kas šo pārbaudi izturēs, tiks uzskatīts par teicamako bruņinieku pasaulē.

Karalis tūliņ pavēlēs visiem klātesošajiem izmēģināt laimi, bet neviens pārbaudījumu neizturēs līdz galam kā vien svešais bruņinieks, tādējādi lieliski pavairodams savu slavu par lielu prieku infantei, kas jūtas apmierināta un gandarīta, ka savas jūtas dāvājusi tik diženam cilvēkam. Bet pats svarīgākais ir tas, ka šis karalis vai princis, vai arī kas viņš būtu ved ļoti niknu karu ar citu, ne mazāk varenu valdnieku, un svešais bruņinieks, pavadījis dažas dienas galmā, lūdz atļauju piedāvāt tam šai karā savus pakalpojumus. Karalis priecīgs viņam to atvēlēs, un bruņinieks ļoti pieklājīgi skūpstīs tam roku par parādīto labvēlību. Šai pašā naktī viņš atvadīsies no savas pavēlnieces, karaļa meitas, sarunādamies ar to caur dārza režģu žogu pretim viņas guļamistabas logam, kā viņi jau daudzreiz sarunājušies, jo kāda jaunava, kurai infante pilnīgi uzticas, ir viņu līdzzinātāja un starpniece. Viņš nopūtīsies, viņa kritīs nesamaņā, un meitene atnesīs ūdeni, ļoti norūpējusies, ka drīz ausīs diena, kas, visu atklājot, varētu kaitēt viņas pavēlniecei; beidzot karaļa meita atgūs samaņu un caur režģiem sniegs savas baltās rokas bruņiniekam, kas tūkstoš un atkal tūkstoš reizes tās skūpstīs, savām asarām slacīdams. Tad viņi norunās, kādā veidā paziņos viens otram, kad tiem klāsies labi vai ļauni, un princese lūgs, lai tas pēc iespējas ātrāk atgriežas pie viņas; viņš to apsolīs ar daudziem zvērestiem, pēc tam atkal skūpstīs viņas rokas un atvadīsies ar tādām jūtām, ka, šķiet, tūlīt vai mirs. Tad viņš dodas savā istabā un atkrīt gultā, bet šķiršanās sāpes neļauj tam aizmigt; rīta agrumā viņš dodas atvadīties no karaļa, karalienes un princeses, bet, no abiem pirmajiem atvadījies, viņš uzzina, ka seņjora infante jūtas slikti un nevar pieņemt apmeklējumu; bruņinieks saprot, ka tās ir sāpes par viņa aizceļošanu; sirds viņam sažņaudzas, un viņš ar pūlēm valdās, lai viņa sāpes neizlauztos uz āru. Jaunava starpniece ievēro visu un aiziet pateikt to savai seņjorai, kas viņu sagaida ar asarām un žēlojas, ka viņai visvairāk rūp uzzināt, kas bruņinieks tāds ir un vai viņš cēlies no karaļu dzimtas; jaunava viņu mierina, ka tik pieklājīgs, cildens un drosmīgs bruņinieks var būt tikai cilvēks no karaliskas un dižciltīgas dzimtas; šis paskaidrojums nomierina sagrauzto princesi, un, lai neradītu vecākos aizdomas, viņa pēc divi dienām atkal parādās atklātībā. Bruņinieks jau ir aizceļojis, viņš cīnās kaujas laukā, uzvar karaļa ienaidnieku, iekaro daudzas pilsētas un gūst uzvaru daudzās kaujās; atgriezies atpakaļ galmā, viņš parastajā vietā satiekas ar savu dāmu; abi nolemj, ka tas pieprasīs tēvam savu pakalpojumu atalgojumam viņu par sievu; karalis viņam to liedz, nezinadams, kas viņš ir; taču, neraugoties uz to, bruņinieks infanti vai nu nolaupa, vai arī iegūst to citādā veidā, bet tā kļūst viņa sieva; un tēvs ir laimīgs, jo izrādās, ka bruņinieks ir varena karaļa dēls, gan nezinu, kādas karaļvalsts, jo, man šķiet, kartē tā nav atzīmēta. Karalis nomirst, infante manto troni, un, īsi sakot, bruņinieks kļūst karalis. Tagad ir viņa varā atalgot savu ieroču nesēju, kā arī visus citus, kas viņam palīdzējuši tikt šādā augstā stāvoklī; viņš apprecina savu ieroču nesēju ar kādu princeses dāmu, droši vien ar to pašu, kas bija viņa mīlestības līdzzinātāja un ir kāda ļoti dižciltīga hercoga meita.

—      To es vēlētos — un bez izlocīšanās, — teica Sančo, — un es gaidu, lai tieši tā, kā teicāt, viss notiktu jūsu žēlastībai, sauktam parBēdīgā Izskata bruņinieku.

—      Tu, Sančo, nešaubies, — turpināja dons Kihots, — jo tādā pašā veidā un līdzīgā kārtā, kā es tev nupat stāstīju, visi klaiņojošie bruņinieki tiek un ir tikuši uz augšu un kļuvuši karaļi un ķeizari. Tagad man tikai jāapskatās, kur lai atrodu kristiešu vai pagānu karali, kas karo un kam ir skaista meita, bet mums vēl atliks laika par to domāt, jo, kā teikts, vispirms man jāiegūst slava citur, kas tiktu izdaudzināta līdz pat galmam. Bet man vēl trūkst kādas citas lietas: ja, pieņemsim, es atrodu kādu karali, kas karo, kam skaista meita, un arī esmu ieguvis neticamu slavu visā pasaulē, tad es tomēr nezinu, kā atrast pierādījumus tam, ka esmu no karaļu dzimtas vai vismaz kāda ķeizara brālēns trešajā augumā, jo karalis negribēs dot man savu meitu par sievu, ja nebūs pierādīta mana izcelšanās, kaut arī mani slavenie darbi pelnītu vēl lielāku atzinību; tādējādi šā trūkuma dēļ es baidos zaudēt ar savu drošo roku nopelnīto algu. Protams, esmu pazīstamas cilts muižnieks, man ir zeme un īpašums, un par man nodarītām pārestībām es varu pieprasīt piecsimt sueldo*; ļoti iespējams, ka gudrais, kas rakstīs manu dzīves stāstu, tā noskaidros manus radurakstus, ka pierādīsies, ka esmu kāda karaļa piektais vai sestais mazdēls. Tev, Sančo, jāzina, ka pasaulē ir divējādi dižciltības veidi: vieni savu izcelšanos atvasina no prinčiem un monarhiem, bet šo veidu laiks pamazām izdeldējis, un tas piramīdveidīgi nobeidzas vienā punktā; otrie, cēlušies no zemas kārtas, kāpj pamazām augšup, līdz tie kļūst dižciltīgi seņjori; starpība ir tā, ka pirmie bija tas, kas tie vairs nav, bet otrie kļūst par to, kas viņi nebija, taču var būt, ka es piederu pie pirmajiem, un pārbaudot var atklāties, ka mana izcelšanās ir diža un slavena, tad vajadzēs samierināties arī karalim, manam nākamajam sievastēvam; ja viņš to negribēs, tad infante mani tik ļoti mīlēs, ka tā savam tēvam par spīti izvēlēsies mani par pavēlnieku un laulātu draugu, kaut arī noteikti zinātu, ka esmu ūdensvedēja dēls; pretējā gadījumā es viņu nolaupīšu un aizvedīšu turp, kurp man patiks, līdz laiks vai nāve beidzot izskaudis viņas vecāku dusmas.

—     Šeit ļoti labi iederas tas, — teica Sančo, — ko daži draiskuļi saka: «Nelūdz ar labu, ko vari ņemt ar varu,» — vēl labāk varētu teikt: «Lēciens no krūmiem palīdz vairāk nekā labu ļaužu aizlūgumi.» Ar to gribu teikt: ja seņjors karalis, jūsu sievastēvs, nevēlēsies jums dot seņjoru infanti, tad, protams, labāk būtu, kā jūsu žēlastība saka, viņu nolaupīt un aizvest. Nelaime ir tikai tā, ka, iekams jūs neizlīgsiet un mierīgi nesēdēsiet savā karaļvalsti, tikmēr nabaga ieroču nesējs kārs zobus vadzī un gaidīs atalgojumu, ja vien jaunava — līdzzinātāja, kurai jākļūst tā sievai, neaizbēgs kopā ar infanti; tad viņš dalīsies ar to savā nelaimē, līdz debesīm labpatiksies izlemt citādi; jo es domāju, ka viņa seņjoram ir iespēja tūlīt to piešķirt tam par likumīgu sievu.

—     Neviens to viņam neliegs, — teica dons Kihols.

—     Ja tas tā, — atbildēja Sančo, — tad mums cits neatliek kā nodot sevi dieva ziņā un ļauties liktenim, lai tas mūs vada, kurp grib.

—     Lai dievs dara ta, — atbildēja dons Kihots, — ka es vēlos, un dod tev, Sančo, kas tev vajadzīgs, bet niecīgs lai paliek tas, kurš sev niecīgs šķietas!

—     Dievs zina, — sacīja Sančo, — ka esmu vecs kristietis, un ar to pilnīgi pietiek, lai kļūtu grāfs.

—     Tā jau ir pārpārēm diezgan, — teica dons Kihots, — un, ja arī tu tāds nebūtu, tad tam arī nav nekādas nozīmes: ja es kļūšu karalis, tad varēšu tev piešķirt dižciltību, par ko tev nevajadzēs ne maksāt, ne to izkalpot; jo, redzi, kad es tevi ieceļu grāfa kārtā, tad tu jau esi bruņinieks, un, lai tad ļaudis runā, ko grib, tiem tevi būs jāsauc par seņjoru.

• — Es pierādīšu, ka protu nest šo litulu, — teica Sančo.

—     Tev jāsaka — titulu, nevis litulu, — piezīmēja viņa kungs.

—     Lai būtu tā, — teica Sančo, — es tikai saku, ka pratīšu izturēties, kā pienākas; tu manu dvēselīt, es taču reiz biju baznīcas sargs kādā brālībā, šā amata tērps man tik labi piestāvēja, ka visi teica — es varētu būt pat ķesteris. Bet kāds gan es būšu tad, kad maniem pleciem uzklās hercoga mēteli vai kad būšu izgreznots ar zeltu un pērlēm kā kāds ārzemju grāfs? Droši vien ļaudis no simt jūdžu attāluma nāks mani apskatīt.

—     Izskats tev būs labs, — teica dons Kihots, — tikai tev vajadzēs bieži skūt bārdu, jo tā tev ir tik bieza, izspūrusi un savēlusies, ka tev vismaz pārdienām tā jānoskuj, jo citādi musketes šāviena atstatumā varēs redzēt, kas tu esi.

—     Nieka lieta, — teica Sančo, — es labāk pieņemšu algotu bārddzini, lai tas dzīvo manās mājās un, ja vajadzīgs, lai visur man seko, tāpat kā zirgu puisis seko grandam.

—     Bet kā tu zini, — jautāja dons Kihots, — ka grandiem seko viņu zirgu puiši?

—       Es to tūlīt pateikšu, — atbildēja Sančo. — Pirms dažiem gadiem es veselu mēnesi pavadīju galvaspilsētā; tad es reiz redzēju jājam garām loti mazu seņjoru, par kuru ļaudis teica, ka tas esot liels grands; kāds vīrs zirgā tam sekoja ik uz soļa, it kā tas būtu viņa aste; kad jautāju ļaudīm, kādēļ šis vīrs nejāj pirmajam blakus, bet velkas aiz viņa, tie man atbildēja, ka tas esot viņa zirgu puisis un grandi paraduši tiem likt sev sekot; kopš tā laika es to zinu tik labi, ka līdz šim vēl neesmu aizmirsis.

—      Tiešām, tev taisnība, — teica dons Kihots, — un šādā pašā veidā tu vari vadāt sev līdz savu bārddzini, jo visas parašas nav radušās reizē un nav izdomātas vienlaicīgi, tādējādi tu varbūt vari kļūt pirmais grāfs, kam cieši seko viņa bārddzinis; taču cilvēkam, kas kādam skuj bārdu, jābūt uzticamākam nekā tam, kas seglo zirgu.

—      Rūpes par bārddzini atstājiet man pašam, — teica Sančo, — tikai parūpējieties, jūsu žēlastība, kļūt par karali un mani iecelt par grāfu!

Tā arī būs, — atbildēja dons Kihots un, paceldams acis, ieraudzīja to, par ko pastāstīsim nākošajā nodaļā.

XXII nodaļa. PAR TO, KĀ DONS KIIiOTS DĀVĀJA BRĪVĪBU DAUDZIEM NELAIMĪGAJIEM, KAS VARMĀCĪGI TIKA VESTI TURP, KURP TIE NEGRIBĒJA IET

Sids Amets Benenheli, arābu un lamančiešu rakslnieks, stāsta šai sevišķi nopietnajā, pacilātajā, rūpīgajā, patīkamajā un labi izdomātajā vēstījumā, ka pēc tam, kad starp slaveno Lamančas donu Kihotu un tā ieroču nesēju Sančo Pansu bija notikusi saruna, kas atstāstīta divdesmit pirmās nodaļas beigās, bruņinieks, acis pacēlis, ieraudzīja, ka pa to pašu ceļu, pa kuru viņi jāja, tiem pretī nāk kājām apmēram divpadsmit cilvēku, kas kā pēiies rožukroņi bija savirknēti garā dzelzs ķēdē, kurā tiem bija iekalti kakli, bet rokas bija saslēgtas važās. Tos pavadīja divi cilvēki jāšus un divi kājām; jātnieki bija apbruņojušies pielādētām šautenēm, gājēji — ar šķēpiem un zobeniem, un Sančo, tos ieraudzījis, teica:

—      Tā ir katordznieku ķēde, karaļa cietumnieki, ko dzen spaidu darbos uz galerām.

—      Kā tā — spaidu? — jautāja dons Kihots. — Vai tad iespējams, ka karalis pret kādu cilvēku lieto spaidus?

—     To es nesaku, — atbildēja Sančo, — bet gan saku, ka tie ir ļaudis, kas notiesāti par saviem noziegumiem spaidu darbos karaļa galerās.

—     īsi sakot, — turpināja dons Kihots, — ja es tevi pareizi saprotu, — tad šie ļaudis, ko tur aizved, neiet vis labprātīgi, bet piespiesti.

—      Tā tas ir, — atteica Sančo.

—     Ja tas ir tā, — iesaucās viņa kungs, — tad šeit man jāizpilda savs pienākums: jāiznīcina varmācība, jāsniedz atbalsts un palīdzība nelaimīgajiem.

—     Apdomājiet labi, žēlīgais seņjor, — teica Sančo, — tiesa, kas aizstāj karali, nenodara šādiem ļaudīm varmācību vai netaisnību, bet gan soda tos par viņu noziegumiem.

Šai laikā galeru vergu virkne bija pienākusi tiem tuvu klāt, un dons Kihots ļoti pieklājīgiem vārdiem lūdza bruņotos sargus tam paskaidrot iemeslu vai iemeslus, kuru dēļ šie ļaudis tiekot vesti tādā veidā. Viens sardzes jātnieks atbildēja, ka tie esot katordznieki, viņa majestātes notiesātie ļaudis, kurus ved uz galerām; vairāk viņš nevarot pateikt, un vairāk arī nekas viņam neesot jāzina.

—     Tomēr, — atbildēja dons Kihots, — es gribētu no katra atsevišķi uzzināt tā nelaimes cēloni.

Tad viņš piemetināja vēl tik daudzas laipnības, lai pamudinātu tos izpildīt viņa vēlēšanos, ka otrais sardzes jātnieks teica:

—      Mēs gan vedam līdz visu šo nelaimīgo sarakstus un spriedumu rakstus, bet mums nav laika tos izkravāt un lasīt. Pajautājiet, jūsu žēlastība, viņiem pašiem, tie, ja vēlēsies, jums visu izstāstīs, un droši vien tas viņiem patiks, jo šie ļaudis labprāt dara un runā nelietības.

Saņēmis šo atļauju, ko dons Kihots būtu pats piesavinājies, ja viņam to nedotu, bruņinieks piegāja klāt arestantu ķēdei un jautāja pirmajam, kādu grēku dēļ tas nonācis tik nožēlojamā stāvoklī.

Tas atbildēja, ka iemīlēšanās dēļ.

—     Tikai tāpēc? — jautāja dons Kihots. — Ja iemīlējušos aizved galerās, tad jau man sen tur vajadzētu cilāt airus.

—      Mana mīlestība nav tāda veida, kā žēlīgais seņjors domā, — atbildēja galeru vergs. — Es iemīlējos grozā, kas bija pilns ar baltu veļu, un apskāvu to tik spēcīgi, ka labprātīgi arī tagad to neizlaistu no savām rokām, ja tiesa to man ar varu nebūtu izrāvusi. Mani pieķēra pašā nedarbā, spīdzināšana nebija jāpielieto, lietu iztiesāja ātri, un es saņēmu simt sitienu pa kūkumu un piedevām trīs gadus tiku ziedots ūdenspīlēm, un ar to viss bija darīts.

—      Ko nozīmē ūdenspīles? — jautāja dons Kihots.

—     Ūdenspīles ir galeras, — atbildēja notiesātais, apmēram divdesmit četrus gadus vecs jauneklis, kas sacīja, ka esot no Pjedraitas.

Dons Kihots uzdeva otrajam to pašu jautājumu, bet tas, drūms un nomākts, neatbildēja viņam ne vārda; tad pirmais, atbildēdams

tā vietā, teica:

—      Sis, žēlīgais seņjor, dodas mums līdz tāpēc, ka viņš bija kanārijputniņš, gribu teikt — mūziķis un dziedonis.

—      Kā tā? — jautāja dons Kihots. — Vai tad mūziķus un dziedoņus arī sūta uz galerām?

—      Jā, seņjor, — atbildēja katordznieks, — pasaulē nav nekā ļaunāka kā dziedāt nelaimē.

—      Es turpretim daudzkārt esmu dzirdējis sakām, — teica dons Kihots, — «kur dzied dziesmu, tur nav briesmu».

—      Bet šeit ir otrādi, — sacīja katordznieks. — Kas vienreiz dzied, tam visu mūžu jāraud.

—     To es nesaprotu, — teica dons Kihots.

Bet viens no sargiem atbildēja:

„ — Seņjor bruņiniek, nelaimē dziedāt šo negodīgo ļaužu valodā nozīmē, ka kāds atzīstas, ja viņu spīdzina. Šis grēcinieks tika spīdzināts un atzinās savā noziegumā: viņš ir zirgu un citu lopu zaglis un pēc atzīšanās tika sodīts ar sešiem gadiem galerās un piedevām ar divsimt cirtieniem pa muguru, kur vēl tagad redzamas zīmes. Viņš ir vienmēr domīgs un noskumis, tāpēc ka pārējie zagļi un blēži, gan tie, kas palika cietumā, gan tie, kas iet viņam šeit līdzi, izturas pret viņu slikti: viņu piekauj, izsmej un nicina par to, ka tas atzinies un tam pietrūcis drosmes pateikt «nē»; jo viņi saka, ka vārdam «nē» esot tikpat daudz burtu kā «jā» un ka noziedznieks varot būt laimīgs, ja viņa dzīvība un nāve atkarīga no viņa paša mēles un nevis no lieciniekiem vai pierādījumiem; un, manuprāt, viņu domas ir diezgan pareizas.

—      Man arī tā šķiet, — piebilda dons Kihots.

Viņš griezās pie trešā, ko tas iztaujāja tāpat kā iepriekšējos un kas ātri un ļoti vaļsirdīgi atbildēja:

—      Es dodos uz pieciem gadiem pie seņjorām galeriņām tāpēc, ka man nebija desmit dukātu.

—      Ar lielāko prieku es došu divdesmit, — teica dons Kihots, — lai jūs atbrīvotu no nelaimes.

—      Tas man šķiet tā, — atbildēja katordznieks, — it kā kādam jūras vidū būtu nauda un tomēr tam būtu jānomirst badā, tāpēc ka tas nekur nevar nopirkt ēdamo. Ja šie divdesmit dukāti, ko jūs man tagad piedāvājat, man būtu bijuši īstā laikā, es ar tiem būtu ieeļļojis rakstveža spalvu un tā iedvesmotu manu aizstāvi, ka šodien es varētu pastaigāties Tolēdo, Sokodoveras laukumā, un man nevajadzētu šeit iet saistītam barā kā medību sunim; bet dievs ir visvarens, pacietīšos, un ar to pietiks.

Dons Kihots uzrunāja ceturto: cienījama izskata cilvēku ar baltu bārdu līdz jostasvietai; kad viņš tam jautāja, kāpēc tas šeit nokļuvis, sirmgalvis sāka raudāt un nekā neatbildēja. Bet piektais notiesātais, atbildēdams viņa vietā, teica:

—     Šis cienījamais vīrs dodas uz četriem gadiem galerās pēc tam, kad tas greznā tērpā uz zirga tika vadāts pa ielām.

—     Cik es saprotu, — sacīja Sančo, — tad viņu vadāja uz kauna zirga.

—     Tieši tā, — turpināja katordznieks, — un to viņi tam nodarīja tāpēc, ka viņš bija starpnieks ausīm un arī pārējiem ķermeņa locekļiem, proti, šis kabaļjēro ir savedējs un mazliet burvis.

—     Ja viņš būtu nevis burvis, — teica dons Kihots, — bet vienīgi savedējs, tad tas nepelnītu sodu airēt galerās, bet viņu vajadzētu tur iecelt par galveno priekšnieku un pavēlnieku, jo ne jau visi noder starpnieku amatam: šo amatu var izpildīt tikai saprātīgi ļaudis, un labi iekārtotā valstī tas ir pilnīgi nepieciešams, bet to vajadzētu uzticēt tikai dižciltīgu dzimtu pārstāvjiem; taču ari tos, tāpat kā pārējos ierēdņus, vajadzētu pakļaut uzraugiem un pārbaudītājiem, un savedēju skaitam vajadzētu būt noteiktam, kā tas ir tirdzniecības starpniekiem. Tā priekšlaicīgi tiktu novērsti daudzi ļaunumi, kas rodas tāpēc, ka šo amatu piekopj neizglītoti un vientiesīgi ļaudis, visādas sieveles, izsūtāmie zēni un blēži, jauni gados un vēl jaunāki pieredzē, kas svarīgos gadījumos vai tad, kad vajadzīga saprātīga rīcība, sāk svaidīties uz visām pusēm, neapjēgdami, kura roka labā, kura kreisā. Es par to varētu izteikties plašāk un pierādīt, kādi ļaudis ievēlējami šādā valstij tik nepieciešamā amatā, taču šeit nav tam piedienīga vieta, bet es kādreiz to pateikšu tādiem, kas spēj šādas lietas nokārtot. Tikai to vēl gribu piemetināt, ka līdzcietība, ko manī radīja šie sudrabainie mati, šī cienījamā seja un šis smagais sods vienīgi par mīlas starpniecību, tika ļoti mazināta, kad piebildāt, ka viņš esot burvis, kaut gan es labi zinu, ka nekāda pasaules burvestība nespēj grozīt un pakļaut mūsu gribu, kā daži vientieši domā, jo mūsu griba ir brīva un ne zālītes, ne burvju mākslas to nespēj pievārēt. Gan vientiesīgas sievas un melīgi krāpnieki prot izgatavot dažādus maisījumus un indes, kas cilvēkiem sajauc prātu, iegalvodami, ka spējot iedvest mīlestību, bet, kā jau teicu, nav iespējams cilvēka brīvo gribu pakļaut ar varu.

—     Tā tas ir, — teica lāga sirmgalvis, — un patiešām, seņjor, burvestībās mani apvaino nepatiesi, bet nevaru noliegt, ka biju savedējs. Tomēr es nemaz neiedomājos, ka ar to daru kādam ļaunu, jo mans vienīgais nolūks bija redzēt cilvēkus priecīgus, lai tie dzīvotu mierā un saderībā, bez ķildām un mokām; bet šī labā griba man nelīdzēja, man jādodas turp, no kurienes es vairs neceru atgriezties, tāpēc ka esmu jau vecs un man ir pūšļa kaite, kas man ne mirkli nedod miera.

Un viņš sāka atkal raudāt, kas Sančo tik ļoti aizkustināja, ka viņš izvilka no azotes mazo reālu* un tam to pasniedza kā žēlastības dāvanu.

Dons Kihots virzījās tālāk un jautāja nākošajam, kāds esot viņa noziegums, un tas daudz jautrāk nekā iepriekšējais atbildēja:

—       Esmu šeit iekļuvis tāpēc, ka pārmērīgi jokojos ar divām savām māsīcām un divām citām māsām, kas man nebija rada; es dzinu jokus tik dažnedažādi, ka no šiem jokiem radās tāda sa jaukta radniecība, ko neviens cilts pētnieks vairs nevar noskaidrot. Viss atklājās, man nebija aizstāvju, pietrūka naudas, domāju jau, ka būs jāliek kakls cilpā, bet tiku notiesāts uz sešiem gadiem galerās. Atzīstos, tas ir man pelnīts sods, esmu vēl jauns, dzīve rit tālāk, un tanī vēl var visu sasniegt. Ja jūs, seņjor bruņiniek, varat kaut kā palīdzēt mums, nabadziņiem, tad dievs jums debesīs to atlīdzinās un mēs zemes virsū nemitīgi aizlūgsim, lai viņš dod jūsu žēlastībai tik ilgu mūžu un tik labu veselību, kā to jūsu cēlais raksturs pelnījis.

Šis notiesātais bija studenta tērpā, un kāds sargs teica, ka viņš esot liels pļāpa un labs latiņu valodas pratējs.

Visiem šiem sekoja kāds gadus trīsdesmit vecs cilvēks, kas bija ļoti patīkama izskata, bet greizām acīm. Viņš bija dzelžos ieslēgts savādāk nekā pārējie, jo pie kājas tam bija piestiprināta tik gara važa, ka tā viņam apvija gandrīz visu ķermeni; ap kaklu tam bija divi riņķi, no kuriem viens bija piekalts važai, bet otrs — tā sauktais «sargi draugu» vai «drauga kāja», no kura divi dzelzs stieņi nokarājās līdz jostasvietai, — bija pievienots roku dzelžiem, kas bija aizslēgti ar smagām atslēgām, tā ka arestants nevarēja ne rokas pacelt pie mutes, ne arī galvu noliekt pie rokām. Dons Kihots jautāja, kāpēc šim vīram ir daudz vairāk važu nekā pārējiem. Sargs atbildēja:

—     Tāpēc, ka viņš viens pats pastrādājis vairāk noziegumu nekā visi pārējie kopā un ir tik pārdrošs un viltīgs, ka neesam droši, vai viņš, arī šādi važās iekalts, mums neaizbēgs.

—     Ko gan viņš varētu būt noziedzies, — jautāja dons Kihots, — ja nav saņēmis lielāku sodu kā tikai izsūtīšanu uz galerām?

—     Viņš notiesāts uz desmit gadiem, — atbildēja sargs, — un tas ir tikpat kā izdzēsts no dzīvo sarakstiem; pietiek, ja teikšu, ka šis brašais vīrs ir pazīstamais Hiness de Pasamonte, saukts arī Hinesiļjo de Parapiļja.

—     Seņjor komisār, — tūlīt atsaucās katordznieks, — runāsim uzmanīgāk un nepārcilāsim vārdus un pievārdus! Hiness ir mans vārds un nevis Hinesiļjo, mans dzimtas vārds ir Pasamonte un nevis Parapiļja, kā jūs sakāt, turklāt lai katrs labāk pārbauda pats savu izcelšanos, tad tam būs diezgan, ko darīt.

—     Mazliet rāmāk, pirmšķirīgais seņjor blēdi! — uzsauca komisārs. — Citādi piespiedīšu tevi klusēt pret tavu gribu.

—     Liekas gan, — atbildēja katordznieks, — ka cilvēks ir dieva ziņā; bet kādreiz gan kādam kļūs zināms, vai es saucos Parapiļjas Hinesiļjo vai ne!

—     Vai tad viņi tevi tā nesauc, melkuli? — jautāja sargs.

—     Jā, sauc, — atbildēja Hiness, — bet gan jau es panākšu, lai viņi mani tā vairs nesauktu, vai ari es viņiem izplūkšu matus tādās vietās, kuras nevar skaļi minēt. Ja jūs, seņjor bruņiniek, gribat mums ko dot, tad dodiet šurp un ejiet dieva vārdā, jo mums jau apnikusi jūsu ziņkāre par citu Jaužu dzīvi, un, kas uz mani zīmējas, tad ziniet, ka esmu Hiness de Pasamonte, kas savu dzīves stāstu uzrakstījis ar šiem pirkstiem.

—      Viņš runā taisnību, — atbildēja komisārs, — viņš aprakstījis savu dzīvi tik labi, ka labāk nevar veleties, bet šo gramatu tas atstājis cietumā, ieķīlājot par divsimt reāliem.

—      Bet es to izpirkšu, — teica Hiness, — kaut arī man par to būtu jāsamaksā divsimt dukātu.

—     Vai tad grāmata ir tik laba? — jautāja dons Kihols.

—      Tā ir tik laba, — atbildēja Hiness, — ka Lasariljo de Tormess pret to nav nekas un tāpat arī visas pārējās grāmatas, kas jau uzrakstītas šai žanrā vai arī tiks vēl uzrakstītas. Varu jums teikt, ka tur rakstīta tīrā patiesība, un šī patiesība ir tik patīkama un pievilcīga, ka nekādi izdomājumi nespēj tai līdzināties.

—      Un kāds ir šās grāmatas virsraksts? — jautāja dons Kihots.

—      Hinesa de Pasamontes dzīve, — atbildēja katordznieks.

—      Un vai tā ir nobeigta? — jautāja dons Kihots.

—      Kā tad tā var būt nobeigta, — atbildēja Hiness, — ja mana dzīve vēl nav beigusies? Grāmata sākas ar manu dzimšanu un nobeidzas tai brīdī, kad mani pēdējo reizi ved uz galerām.

—      Tātad jūs jau kādreiz tur esat bijis? — jautāja dons Kihots.

—      Dievam un karalim kalpodams, pagājušo reizi tur pavadīju četrus gadus, un es zinu, kā garšo sausiņi un pātaga, — atbildēja Hiness, — bet sevišķi neskumstu, ka man atkal tur jānokļūst, jo tad man būs laiks nobeigt savu grāmatu: man vēl palicis pāri daudz kas, ko tanī pastāstīt, un spāniešu galerās ir vienmēr vairāk vaļas, nekā man šim nolūkam vajadzīgs, lai gan īstenībā beigu uzrakstīšanai nevajag vairs daudz laika, jo es taču visu zinu no galvas.

—     Tu esi veikls, — teica dons Kihols.

—      Un nelaimīgs, — atbildēja Hiness, — jo nelaime vienmēr vajā apdāvinātus cilvēkus.

—     Tā vajā neliešus, — teica komisārs.

—      Es jau sacīju, seņjor komisār, — atbildēja Pasamonte, — būsim mierīgi un pieklājīgi, priekšniecība jums uzticējusi šo zizli, lai jūs nevis mocītu jums padotos nabaga ļaudis, bet gan lai mūs vestu un nogādātu turp, kur pavēl Viņa Majestāte. Ja jūs rīkosieties citādi, tad zvēru pie savas dzīvības, bet pietiek… kad vadzis pilns, tas var kādreiz lūzt, taču pagaidām cietīsim klusu, dzīvosim saticīgi, runāsim glītāk un dosimies tālāk, jo esam diezgan izklaidējušies. -\

Komisārs pacēla zizli, lai iesistu Pasamontem par draudiem, bet dons Kihots iejaucās starpā un lūdza to nesist, jo neesot liela nelaime, ja kāds, kam tik cieši saistītas rokas, mazliet paļauj vaļu mēlei. Tad, griezdamies pie visiem notiesātajiem, viņš teica:

—      No visa tā, ko jūs man, sirdsmīļie brāļi, teicāt, es skaidri saprotu, ka tiekat sodīti par saviem noziegumiem, tomēr gaidāmais sods jums nesagādā nekādu prieku, jūs nelabprāt un pret savu

gribu ejat to izciest. Ļoti iespējams, ka jūsu nelaimes iemesls ir tas, ka vienam pietrūka drosmes spīdzināšanas bridi, otram — naudas, citam — labvēļa un, vispēdīgi, tiesneša netaisnais spriedums liedza uzvarēt taisnībai, kas bija jūsu pusējTas viss man tagad nāk prātā un mani pamudina, pārliecina, jā, pat piespiež jums parādīt, kādēļ debesis mani sūtījušas pasaulē un likušas izvēlēties bruņinieku ordeni, kam es kalpoju un kam esmu devis solījumu aizstāvēt nelaimīgos un visus tos, kurus apspiež šās pasaules varenie. Bet, zinādams, ka viens no gudrības noteikumiem ir — nepaveikt ar ļaunu to, ko var paveikt ar labu, es lūdzu seņjorus sargus un seņjoru komisāru atraisīt jūsu važas un ļaut jums mierīgi aiziet, jo netrūkst ļaužu, kas karalim kalpos labākos apstākļos; man šķiet cietsirdīgi padarīt par vergiem tos, ko dievs un daba radījusi brīvus. Bez tam, seņjori sargi, — turpināja dons Kihots, — šie nelaimīgie jums pašiem taču nekā nav nodarījuši. Lai katrs atbild pats par saviem grēkiem, jo debesīs mīt dievs, kas neaizmirst sodīt ļaunos un atalgot labos, bet neklājas godīgiem cilvēkiem bez vajadzības kļūt par citu cilvēku bendēm, ja viņiem gar tiem nav nekādas daļas. Tādēļ es jūs lūdzu laipni un miermīlīgi, lai jums pateiktos, kad jūs manu lūgumu izpildīsiet, bet, ja jūs to nedarīsiet labprātīgi, šis šķēps un šis zobens ar manas rokas spēku piespiedīs jūs to izdarīt pret jūsu gribu.

—     Kāda asprātīga muļķība! — iesaucās komisārs. — Jaukas lietas sarunāja šis jokdaris! Viņš grib, lai atlaižam brīvībā karaļa vergus, it kā mums būtu vara atbrīvot un viņam vara mums pavēlēt. Turpiniet, žēlīgais seņjor, laimīgi savu ceļu, sakārtojiet bārdas skujamo bļodu, ko nesat uz savas galvas, un nemeklējiet kaķi ar trim kājām!

—     Jūs pats esat kaķis, žurka un nelietis! — iebrēcās dons Kihots un, to teikdams, tik strauji uzbruka komisāram, ka tas, nespēdams laikā atgaiņāties, šķēpa dūriena smagi ievainots, nogāzās zemē. Gadījās tik laimīgi, ka vienīgi notriektajam komisāram bija muskete. Pārējos sargus bija pārsteidzis un apmulsinājis negaidītais uzbrukums, bet jātnieki attapušies satvēra savus zobenus, kājnieki — savus šķēpus, un visi uzbruka donam Kihotam, kas tos ļoti aukstasinīgi sagaidīja; bez šaubām, tam klātos ļauni, ja vien galeru vergi, redzot izdevību iegūt brīvību, to tūlīt ari nebūtu izlietojuši, mēģinādami saraut ķēdi, kurā tie bija iekalti. Radās tāds apjukums, ka sargi, te skriedami pie katordzniekiem, kas atbrīvojās, te atkal atvairīdami dona Kihota uzbrukumus, nekā prātīga nevarēja izdarīt. Sančo savukārt palīdzēja izkļūt no dzelzim HinesamdePasamontem: tas pirmais izlēca brīvs un bez važām kaujas laukā, piesteidzās pie nogāztā komisāra, izrāva tam zobenu un musketi, pēc tam, pielicis šauteni pie vaiga, tēmēja drīz vienam, drīz otram, ne reizi neizšaudams, un drīz vien kaujas laukā vairs nebija neviena sarga, jo visi aizbēga, izbijušies no Pasamontes šautenes un no akmeņu sviedieniem, ar kuriem tos vajāja jau atbrīvotie galeru katordznieki. Sančo par šo gadījumu bija ļoti nobēdājies, jo viņš paredzēja, ka aizbēgušie sargi nekavējoties visu notikumu paziņos Svētajai Brālībai, kura tad zvanīs trauksmi un uzsāks noziedznieku gūstīšanu; to viņš arī pateica savam seņjoram, lūgdams viņu steigties prom, lai varētu paslēpties tuvējā kalnājā.

—      Tā jau varētu būt, — teica dons Kihotsi — bet es zinu, kas man tagad darāms.

Tad viņš sasauca kopā visus atbrīvotos, kas, komisāru izģērbuši gluži kailu, sāka izklīst: tie nostājās ap donu Kihotu, lai redzētu, ko tas grib, un viņš teica:

—      Krietniem ļaudīm piederas būt pateicīgiem par saņemtām labdarībām, un nepateicība ir viens no grēkiem, kas dievu visvairāk nokaitina. To es saku tāpēc, ka jūs, seņjori, redzējāt un pietiekami skaidri pārliecinājāties, kādu labumu jūs no manis esat saņēmuši; atlīdzībai par to es vēlos un gribu, lai jūs, ņemot līdzi šīs važas, ko esmu noņēmis no jūsu kakliem, nekavējoties sagatavotos ceļam un dotos uz Tobosas pilsētu, lai tur stādītos priekšā Tobosas seņjorai Dulsinejai, viņai sacīdami, ka jūs sūta viņas Bēdīgā Izskata bruņinieks ar sveicieniem, un tad sīki jo sīki izstāstītu viņai visu, kas notika šai slavenajā piedzīvojumā līdz jūsu ilgotajai atbrīvošanai; kad tas būs izpildīts, tad varat laimīgi iet, kurp jums tīkas.

Visu vārdā atbildēja Hiness de Pasamonte:

—      To, ko jūs, žēlīgais seņjor un mūsu glābēj, mums uzdodat, ir pilnīgi neiespējami izdarīt, jo mēs nevaram iet pa ceļiem visi kopā, bet gan tikai pa vienam un šķirti, katrs par sevi cenzdamies noslēpties vai pašas zemes dziļumos, lai tikai mūs neatrastu Svētā Brālība, kas, bez šaubām, dosies mūs meklēt. Vienīgais, ko jūsu žēlastība varētu darīt — un kas būtu taisnīgi darīts, — aizstāt šo pakalpojumu un ceļojumu pie Tobosas dāmas Dulsinejas ar zināmu skaitu «Ave Maria» un «Credo», ko mēs noskaitītu pēc jūsu žēlastības norādījumiem, jo šādu pavēli varam izpildīt dienu un nakti, bēgot un atpūšoties, karā un mierā, bet domāt, ka mēs atkal dosimies atpakaļ pie Ēģiptes gaļas podiem, tas ir, ņemsim mūsu važas, lai ietu ar tām uz Tobosu, nozīmē ticēt, ka tagad ir nakts, kaut gan vēl ir tikai rīta desmitā stunda, un to no mums prasīt nozīmē vīksnā meklēt bumbierus.

—      Bet es zvēru, — teica dons Kihots ļoti saniknots, — ka jūs, don slampas dēls, don Hinesiļjo de Paropiļjo, vai arī kā jūs sauktos, iesiet gluži viens pats ar ievilktu asti, ar visām važām mugurā.

Pasamonte, kura daba nebija no pacietīgajām un kurš bija jau pamanījis, ka dons Kihots nav pilnā prātā, jo bija atļāvies tādu neprātību kā viņu atbrīvošanu, redzēdams viņa slikto izturēšanos pret sevi, pamirkšķināja saviem biedriem ar acīm, un tie visi, atvirzījušies sāņus, raidīja pret donu Kihotu tādu akmeņu krusu, ka tas nespēja aizsargāties ar savu vairogu, bet nabaga Rosinante kļuva tik nejūtīgs pret piešiem, it kā tas būtu darināts no bronzas. Sančo paslēpās aiz sava ēzeļa un tā aizsargājās pret akmeņu negaisu, kas gāzās pār tiem. Dons Kihots nespēja pietiekami aizsarpilies, un daži akmeņi trāpīja viņu tik spēcīgi, ka notrieca to zemē; un, tikko viņš bija nokritis, students metās viņam virsū, norāva tam no galvas bārdas skujamo bļodu un ar to trīs vai četras reizes iesita tam pa muguru, tad bļodu dažas reizes trieca pret zemi, sasizdams to gandrīz vai drumslās. Pēc tam arestanti novilka viņam svārkus, ko tas nēsāja pār bruņām, un gribēja tam novilkt arī zeķes, bet kāju bruņas tos kavēja. Sančo tie atņēma mēteli un pameta viņu izģērbtu, pēc tam savā starpā sadalīja kaujā iegūto laupījumu un devās prom katrs uz savu pusi, vairāk cenzdamies izbēgt Brālībai nekā uzkraut sev važas un stādīties priekšā Tobosas seņjorai Dulsinejai.

Palika tikai ēzelis un Rosinante, Sančo un dons Kihots; ēzelis, galvu nokāris un domīgs, brīžiem pakustināja ausis, droši vien domādams, ka akmeņu krusa, kas tam vēl žvingoja ausīs, nav mitējusies; Rosinante, akmeņu triecienu nogāzts, bija izstiepies blakus savam kungam; Sančo, bez mēteļa, drebēja bailēs no Svētās Brālības, bet dons Kihots bija neizsakāmi nomākts par to, ka ļaudis, kam viņš bija darījis tik daudz laba, pret viņu izturējušies tik ļauni

XXIII nodaļa. PAR TO, KAS SLAVENAJAM DONAM KIHOTAM ATGADĪJĀS SJERRAMORĒNĀ, — PAR VIENU NO RETĀKAJIEM NOTIKUMIEM, KĀDI ATTĒLOTI ŠAI PATIESĪGAJĀ STĀSTĀ

Dons Kihots, redzēdams sevi tik bēdīgā stāvoklī, teica savam ieroču nesējam:

—     Sančo, vienmēr esmu dzirdējis sakām, ka neliešiem labu darīt ir tikpat kā liet ūdeni jūrā. Ja būtu ticējis taviem vārdiem, es nepiedzīvotu šīs nepatikšanas, bet, ja tas izdarīts, tad jāpaciešas un turpmāk jābūt prātīgākam.

—     Jūsu žēlastībai kļūt prātīgam, — atbildēja Sančo, — ir tikpat grūti kā man kļūt par turku, bet, ja jūs sakāt, ka jūs nepiedzīvotu šo nelaimi, ja būtu man ticējuši, tad ticiet man tagad — un jūs nepiedzīvosiet vēl lielāku nelaimi, jo es jums saku, ka Svētajai Brālībai bruņniecība nekā nenozīmē, par visiem klaiņojošiem bruņiniekiem tā nedod ne plika graša, un man tā vien liekas, ka viņu bultas jau džinkst gar manām ausīm*.

—     Tu, Sančo, esi dzimis zaķapastala, — teica dons Kihots, — bet, lai tu nevarētu teikt, ka esmu stūrgalvīgs un nekad neklausu tavam padomam, tad šoreiz darīšu, ko tu ieteiksi, lai izvairītos no bardzības, kuras tu baidies, — tikai ar noteikumu, ka tu nekad, ne dzīvodams, ne mirdams, nevienam nedrīksti teikt, ka es aiz bailēm esmu izvairījies no šim briesmām, jo es tikai paklausu tavam lūgumam; un, ja tu teiksi citādi, tu melosi, un es atklāšu tavus melus tagad un vienmēr, vienmēr un tagad un teikšu, ka tu melo un melosi katrreiz, kad par to domāsi vai runāsi. Un neiebilsti vairs ne vārda, jo, iedomājoties vien, ka es izvairos un slēpjos no kaut kādām briesmām, it sevišķi no šīm, kas varbūt var iedvest kādu baiļu ēnu, esmu gatavs palikt šeit un sagaidīt viens pats ne tikai šo Svēto Brālību, par kuru tu runā ar bailēm, bet pat visus divpadsmit Izraēla cilts brāļus kopā līdz ar septiņiem Makabejiem, tāpat arī Kastoru un Poluksu un visus brāļus un brālības, kādas tik pasaulē atrodamas.

— Seņjor, — atbildēja Sančo, — izvairīties nenozīmē bēgt, un gaidīt ienaidnieku, zinot, ka briesmas ir nepārvaramas, nav nekāda gudrība, jo gudri ļaudis šodien sevi pietaupa rītdienai un neliek uz spēles visu savu laimi vienā dienā. Kaut arī esmu vienkāršs zemnieks, tomēr sajēdzu, ko nozīmē saprātīga rīcība, tāpēc nenožēlojiet, ka esat pieņēmuši manu padomu, bet, ja varat, kāpiet Rosinantem mugurā, ja ne, es jums palīdzēšu, un sekojiet man, jo mans saprāts man saka, ka mums kājas būs vajadzīgākas nekā rokas.

Dons Kihots uzkāpa zirgā, nekā neatbildēdams, un sekoja Sančo, kas jāja uz ēzeļa, līdz tie nokļuva Sjerramorēnas tuvākajā kalnu grēdā, jo Sančo bija nolēmis to šķērsot un doties uz Viso" vai Almodovaru del Kampo un noslēpties tur dažas dienas šo kalnu aizās, lai Svētā Brālība tos meklēdama nevarētu atrast. Šī apņēmība viņā nostiprinājās, kad viņš ieraudzīja, ka ēzelim uzkrautais ēdamais cīņā ar arestantiem bija palicis neskartā, kas viņam šķita brīnums, jo galeru vergi bija visu sīki pārmeklējuši un aiznesuši sev līdz.

Vēl to pašu nakti viņi nonāca Sjerramorēnas vidienē, un Sančo ieteica pārlaist tur nakti un vēl dažas nākošās dienas, vismaz uzkavēties tik ilgi, kamēr viņiem pietiks pārtikas, un tā viņi ierīkoja savu nakts mītni starp divām klintīm, kur auga daudz korķozolu. Bet kļūmīgais liktenis, kas pēc to domām, kuriem trūkst patiesās ticības gaismas, visu vada, iekārto un izdara pēc savas patikas, šoreiz bija gribējis, lai Hiness de Pasamonte, slavenais blēdis un zaglis, kas, pateicoties dona Kihota drosmei un ārprātam, bija atbrīvojies no važām, pamatotās bailēs no Svētās Brālības arī nolemtu paslēpties kalnos; liktenis un bailes viņu noveda tai pašā vietā, kuru bija izvēlējušies dons Kihots un Sančo; kaut metās jau krēsla, viņš tos pazina un nogaidīja, kamēr tie iemiga. Tā kā ļaundari vienmēr ir nepateicīgi un nepieciešamība liek tiem darīt to, kas nav atļauts, labāk izmantojot acumirkļa izdevību, nevis gaidot nākotnes iespējas, tad Hiness, kas nebija ne pateicīgs, ne labu nodomu iedvesmots, nolēma nolaupīt Sančo ēzeli, nepiegriezdams vērību Rosinantem, kuru tas uzskatīja par bezvērtīgu kā ieķīlāšanai, tā pārdošanai. Sančo Pansa gulēja; Hiness nozaga tam ēzeli, un, iekams diena ausa, jau bija tik tālu aizbēdzis, ka viņu atrast vairs nebija iespējams.

Atmirdzēja rīta blāzma, iepriecinādama zemi un apbēdinādama Sančo Pansu, jo tas vairs neatrada savu pelēci, un, redzēdams, ka to zaudējis, viņš sāka tik neizsakāmi skumji un žēlabaini vaimanāt, ka dons Kihots no viņa kliedzieniem atmodās un izdzirda šādus vārdus:

—     Ak, mans iemīļotais dēls, manā mājā dzimušais, manu bērnu prieks, manas sievas mierinājums, manu kaimiņu skaudība, manu nastu atvieglotājs un turklāt vienas manas puses barotājs, jo tie divdesmit seši maravedī, ko tu nopelnīji dienā, bija puse manas iztikas!

Dons Kihots, dzirdot Sančo vaimanas un uzzinot to cēloni, centās cik spēdams viņu nomierināt un lūdza to paciesties, apsolīdams viņam izsniegt rakstu, ka atdāvinot tam trīs no saviem pieciem mājās palikušajiem ēzeļiem.

To dzirdēdams, Sančo nomierinājās, noslaucīja asaras, apspieda šņukstus un sirsnīgi pateicās donam Kihotam par parādīto labdarību. Pēdējam sirds sāka gavilēt, tiklīdz tas bija iejājis kalnos, jo šī vieta viņam likās sevišķi piemērota piedzīvojumiem, kādus tas meklēja. Pārcilādams atmiņā visus brīnišķīgos notikumus, kas tamlīdzīgās vientuļās vietās un mežonīgos kalnājos bija atgadījušies klaiņojošiem bruņiniekiem, viņš, šo iedomu apgarots un aizrauts, vairs ne par ko citu nedomāja. Bet arī Sančo nebija citu rūpju (kopš tā brīža, kad tas domājās atrodamies drošā apvidū) kā apmierināt savu vēderu ar ēdieniem, ko tas bija ieguvis, aplaupot garīdznieku mūļus; tā viņš sekoja savam seņjoram, apkrāvies ar visu to, kas būtu jānes pelēcim, vilkdams no maisa ēdamo un bāzdams to savā vēderā, un, šādi ceļojot, tas par jaunu piedzīvojumu nebūtu devis ne plika vērdiņa.

Pacēlis acis, viņš ieraudzīja, ka viņa seņjors apstājies nopūlas ar šķēpa galu pacelt kādu zemē nomestu saini; Sančo tūlīt piesteidzās klāt, lai vajadzības gadījumā palīdzētu, un šai brīdī dons Kihots ar šķēpa galu pacēla seglu spilvenu un tam piesietu ceļa somu, pa pusei vai pilnīgi satrunējušus un izirušus, bet tik smagus, ka Sančo vajadzēja iet palīgā tos pacelt, un viņa seņjors pavēlēja apskatīties, kas atrodas ceļa somā. Sančo ļoti veicīgi izpildīja pavēli, un, kaut gan ceļa soma bija aizslēgta un pārsieta ar važu, tomēr tā bija tik sairusi, ka varēja visu redzēt, kas tur atradās, proti: četri vissmalkākā Holandes audekla krekli, vēl citas linu drānas, ļoti smalkas un tīras; kādā lakatiņā viņš atrada diezgan prāvu skaitu zelta eskudo un, tos ieraudzījis, iesaucās:

—     Lai slavēta debess, kas beidzot mums sagādājusi tik izdevīgu piedzīvojumu!

Un, tālāk meklēdams, tas atrada mazu, krāšņi izgreznotu kabatas grāmatiņu. Dons Kihots lika to pasniegt un pavēlēja Sančo naudu uzglabāt un paturēt sev^.Sančo, skūpstīdams viņam roku par šo labvēlību, izvilka visu veļu no ceļa somas un sabāza ēdamlietu somā. Visu to noskatījies, dons Kihots teica:

—     Liekas, Sančo, — un citādi tas arī nemaz nav iespējams, — ka kāds nomaldījies ceļotājs šķērsojis šo kalnāju un viņam uzbrukuši laupītāji, kas to nogalinājuši un aprakuši šeit kādā apslēptā vietā.

—     Tas nevar būt, — atbildēja Sančo. — Ja tie būtu bijuši laupītāji, tad tie neatstātu šo naudu.

—     Tev taisnība, — teica dons Kihots, — un es nevaru iedomāties, ne saprast, kas tas varētu būt, bet pacieties: apskatīsim, vai piezīmju grāmatiņā nav kaut kas ierakstīts, kas mums palīdzētu atrast pēdas un atklāt to, ko mēs labprāt gribētu uzzināt.

Viņš atšķīra grāmatiņu un vispirms ieraudzīja uzmetuma veidā, bet tomēr skaidriem burtiem uzrakstītu sonetu, ko skaļi nolasīja, lai arī Sančo to varētu dzirdēt:

Vai manas ciešanas tu, mīla, jaudi, Ko tava cietsirdība dot man vēlas, Lai mani spīdzina šīs jūtas kvēlās, Ar mokām neciešamām man tu draudi.

Bet, ja ir Amors dievs, tas gudri dara. Un mirstīgajam sacīt nepiederas, Ka dievs ir nežēlīgs. Kur sirds lai tveras No sāpju briesmīgās un saldās varas?

Varbūt es tevi, Fili, vainot spētu,

Bet vai tavs jaukums tikai ļaunums būtu

Un debess mani postam izredzētu?

So moku cēloņus es velti pētu, Ir jāmirst man — to skaidri jūtu, Jo tikai brīnums mani izdziedētu.

—    No šās dziesmas, — teica Sančo, — nekas nekļūs saprotams, ja vien mūs pils neuzvedis uz īstā ceļa.

—     Kur tad ir pils? — jautāja dons Kihots.

—     Man likās, — teica Sančo, — it kā jūs kaut ko lasītu par pili.

—     Es lasīju par Fili, nevis par pili, — atbildēja dons Kihots,— un tas, bez šaubām, ir dāmas vārds, par kuru žēlojas soneta sacerētājs, kas ir tiešām krietns dzejnieks, vai arī es šai mākslā esmu nejēga.

—     Vai tad jūsu žēlastība, — jautāja Sančo, — saprot kaut ko no dzejas?

—     Vairāk, nekā tu iedomājies, — atbildēja dons Kihots, — par to varēsi pārliecināties, kad nesīsi vēstuli manai seņjorai Tobosas Dulsinejai, no augšas līdz apakšai pierakstītu ar dzejām. Tev, Sančo, jāzina, ka visi agrāko laiku klaiņojošie bruņinieki — vai vismaz vairums — bija lieli dzejnieki un muziķi, ar šīm abām spējām vai, pareizāk sakot, dāvanām bija apvellīti visi iemīlējušies klaiņolāji. Bez šaubām, seno bruņinieku dzejās bija vairāk gara kvēles nekā prasmes.

—     Lasiet tālāk, jūsu žēlastība, — teica Sančo, — varbūt atradīsim, ko meklējam.

Dons Kihots, pašķīris lapu, teica:

—     Seit ir proza un, liekas, vēstule.

—     Vai darīšanu vēstule, seņjor? — jautāja Sančo.

—     Spriežot pēc sākuma, runa ir par mīlestību, — atbildēja dons Kihots.

—     Tad lasiet skaļi, — teica Sančo, — man ļoti patīk mīlestības būšanas.

—     Labprāt, — atbildēja dons Kihots un, kā Sančo bija lūdzis, skaļi lasīja sekojošo:'

«Tavs viltīgais solījums un mana neapšaubāmā nelaime aizdzen mani turp, no kurienes tu drīzāk sadzirdēsi ziņu par manu nāvi nekā manu žēlabu vārdus. Nepateicīgā! Tu mani esi atstājusi kāda cita dēļ, kas gan ir bagātāks, bet ne vērtīgāks par mani; ja tikumu cienītu kā lielāko bagātību, tad es neskaustu sveša laimi un neapraudātu savu nelaimi. Cik augstu tevi pacēla tavs skaistums, tik zemu tevi nosvieda tavi darbi; sava skaistuma dēļ tu man likies eņģelis, bet tavi darbi pierādīja, ka tu esi sieviete. Dzīvo mierā, tu, kas manī radīji nemieru, un lai debesis dod, ka tava laulātā drauga neuzticība paliktu vienmēr apslēpta, lai tu nenožēlotu, ko esi darījusi, un es netiktu atriebts tā, kā nevēlos.»

Dons Kihots, pabeidzis lasīt šo vēstuli, teica:

—     No šās vēstules uzzinām vēl mazāk nekā no dzejas, skaidrs vienīgi tas, ka to rakstījis kāds nelaimīgs mīlētājs.

Tad viņš izšķirstīja gandrīz visu piezīmju grāmatiņu un atrada vēl citas dzejas un vēstules, no kurām dažas varēja izlasīt, citas ne; bet visu to saturs bija žēlabas, vaimanas, pārmetumi par neuzticību, patikas un nepatikas izpausmes, cildinājumi un zaimi, sajūsma par labo, asaras par ļauno. Kamēr dons Kihots iepazinās ar grāmatas saturu, Sančo pārmeklēja ceļa somu, neatstādams tanī un seglu spilvenā nevienu stūrīti nepārbaudītu, neapskatītu un neizpētītu, izārdīdams katru vīli un izplūkādams katru vilnas šķipsniņu, lai steigas vai nevērības dēļ kaut ko nepalaistu garām: tādu alkatību viņā pamodināja atrastie eskudo, skaitā pāri simtam. Un, kaut gan vairāk par atrastajiem viņš neatrada, tomēr tie šķita viņam laba atlīdzība par gaisā mētāšanu uz segas, balzama izvemšanu, nūju belzieniem, mūļu dzinēja dūru sitieniem, ceļa somas zaudējumu, mēteļa nolaupīšanu un par visu badu, slāpēm un nogurumu, ko viņš bija pārcietis, kalpodams savam krietnajam seņjoram, kas viņam pārlieku labi samaksāja, žēlīgi atdodot atradumu. Bēdīgā Izskata bruņinieks ļoti vēlējās uzzināt, kas ir somas īpašnieks: no soneta un vēstules, no zelta naudas un smalkās veļas viņš secināja, ka tas varēja būt kāds dižciltīgs mīlētājs, kuru viņa dāmas nievas un cietsirdīgā rīcība novedusi izmisumā. Bet, tā kā šai neapdzīvotajā un skarbajā apgabalā nebija redzams neviens, ko tas būtu varējis iztaujāt, tad viņš nolēma turpināt ce]u pēc Rosinantes izvēles, nenovirzoties pa citu, aizvien vēl iedomu pārņemts, ka tam šais biezokņos noteikti atgadīsies kāds neparasts piedzīvojums.

Šādās domās nogrimis, viņš pēkšņi ievēroja neliela kalna virsotnē turpat acu priekšā kādu cilvēku, kas ar neparastu vieglumu lēca no klints uz klinti un no krūmāja krūmājā. Donam Kihotam likās, ka tas bija puskails, ar melnu, biezu bārdu, sajukušiem, kupliem matiem, basām kājām un kailiem stilbiem; viņa gurni bija tērpti it kā brūnganās samta biksēs, kas bija tā saplēstas, ka daudzās vietās atsedza miesu. Galva tam bija kaila, un, kaut gan, kā teikts, tas ātri paskrēja garām, Bēdīgā Izskata bruņinieks tomēr uztvēra un ievēroja visas šīs pazīmes. Neraugoties uz savām pūlēm, viņš nespēja tam sekot, tāpēc ka Rosinante sava vājuma dēļ nebija piemērots jājienam pa šķautnainām klintīm, jo parasti tas mēdza iet sīkiem soļiem un bija kūtrs. Pēkšņi dons Kihots iedomājās, ka šim nepazīstamajam jābūt seglu spilvena un ceļa somas īpašniekam, un tūlīt nolēma to uzmeklēt, kaut arī veselu gadu vajadzētu sirot kalnājā, kamēr to atrastu: viņš pavēlēja Sančo nokāpt no ēzeļa* un apiet kalnu no vienas puses, bet pats gribēja to apiet no otras puses, lai varbūt, šādi rīkojoties, tie sastaptu cilvēku, kas tik lielā steigā bija pazudis viņu acīm.

—     To es nevarēšu izdarīt, — atbildēja Sančo, — jo, tiklīdz attālinos no jūsu žēlastības, mani sagrābj bailes, kas man uzbrūk ar tūkstošveidīgām šausmām un rēgiem. Un, lai tas, ko tagad saku, ir jums zināšanai, ka turpmāk neatkāpšos no jums ne soli.

—     Lai tā arī būtu, — sacīja Bēdīgā Izskata bruņinieks, — esmu ļoti iepriecināts, ka tu tik stipri paļaujies uz manu garīgo spēku, kas tevi nekad neatstās, pat tad, ja tavs gars pametīs tavu miesu. Seko man lēnām, kā varēdams, skaties ar abām acīm, kad mēs apiesim šo kalniņu, jo varbūt sastapsim cilvēku, ko ieraudzījām, kas, bez šaubām, ir mūsu atraduma īpašnieks.

Sančo atbildēja:

—     Labāk būtu to nemeklēt: ja mēs viņu atradīsim un viņš izrādīsies šās naudas īpašnieks, tad skaidrs, ka tā man viņam būs jāatdod; tādēļ labāk atmetīsim šīs veltās pūles, lai es varētu naudu ar skaidru sirdsapziņu paturēt, līdz kādā citā ceļā bez liekas ziņkāres un grūtībām atklāsies īstais īpašnieks, un varbūt tas notiks tad, kad nauda būs jau notērēta, un tad to nevarēs man atprasīt pats ķeizars.

—     Tu maldies, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — tā kā mēs nojaušam, ka īpašnieks varētu būt tuvumā, mūsu pienākums ir to uzmeklēt un atdot viņam naudu; ja mēs to nemeklēsim, tad, nojautuši, ka viņš varētu būt īpašnieks, mēs tāpat noziegtos, it kā to noteikti zinātu. Tātad, draugs Sančo, nebēdājies par to, ka viņu meklējam, kaut vai tādēļ, ka, viņu atrodot, man zudīs visas bēdas.

To teicis, viņš iespieda piešus Rosinantem sānos, bet Sančo, apkrāvies ar mantām, sekoja tam kājām Hinesiļjo de Pasamontes vainas dēj. Apgājuši vienai kalna daļai, tie ieraudzīja kādā strautā guļam beigtu mūli, kas bija apseglots un iemauktots, pa pusei suņu apgrauzts un vārnu izknābāts; atradums vēl vairak pastiprināja viņu nojautas, ka bēglis ir mūļa un seglu spilvena īpašnieks.

Viņiem skatoties uz mūli, atskanēja stabulēšana, it kā stabulētu gans, sargot ganāmpulku, un tūlīt viņi arī ieraudzīja pa kreisi lielu skaitu kazu, un aiz tām kalna virsotnē parādījās viņu gans, pavecs vīrs. Dons Kihots skaļā balsī sauca viņu, lūgdams, lai tas nonākot pie viņiem lejā. Gans, tāpat stiprā balsī kliegdams, jautāja, kā viņi nokļuvuši šai apvidū, kur reti iemaldās cilvēks, bet klejo tikai kazas, vilki un citi meža zvēri. Sančo tam atbildēja, lai viņš nokāpjot lejā, tad tie viņam visu izstāstīšot. Kazu gans nokāpa lejā un, pienācis pie tās vietas, kur stāvēja dons Kihots, teica:

—      Jūs droši vien apskatāt mūli, kas šai gravā guļ beigts. Tas tiešām jau sešus mēnešus guļ šai vietā. Bet sakiet, — vai jūs šeit neesat sastapuši viņa saimnieku?

—       Mēs nekā vairāk neesam redzējuši, — atbildēja dons Kihots, — kā seglu spilvenu un ceļa somu, ko netālu no šejienes atradām.

—      Arī es atradu šīs mantas, — atbildēja kazu gans, — bet es negribēju tās pacelt, nedz tām tuvoties, jo baidījos, ka nokļūšu kādā nelaimē vai mani apvainos zādzībā; velns ir blēdīgs un bieži mums aizliek priekšā kāju, pār kuru var klupt un pakrist, pašam nezinot, kādēļ.

—      To pašu saku arī es, — atbildēja Sančo, — jo arī es tās mantas atradu, bet, negribēdams pie tām pat akmens sviediena tuvumā pieiet, atstāju, lai tās tur paliek, kā bijušas, jo nevēlos suni ar zvaniņu.

—      Sakiet, labais draugs, — sacīja dons Kihots, — vai jūs nezināt ko tuvāk par mantu īpašnieku?

—      Varu jums pateikt vienīgi to, — atbildēja kazu gans, — ka apmēram pirms sešiem mēnešiem kādā ganu mītnē, trīs jūdzes no šejienes, ieradās glīts un stalts jauneklis, jādams uz mūļa, kas šeit guļ beigts; viņam bija līdz spilvens un soma, ko jūs sākāties atraduši un neesat aizskāruši. Viņš mums jautāja, kura kalnāja daļa esot vismežonīgākā un vientuļākā; atbildēdami mēs viņam nosaucām apvidu, kur pašlaik atrodamies; un tā ir patiesība, jo, ieejot pusjūdzi dziļāk, jūs varbūt vairs neatradīsiet ceļu atpakaļ, un jau tas vien ir brīnums, ka jūs esat nokļuvuši līdz šai vietai, jo uz šejieni neved ne ceļš, ne taka. Tātad jauneklis, izdzirdis mūsu atbildi, paraustīja pavadas un tūlīt aizjāja uz apvidu, kuru viņam norādījām, bet mēs bijām pārsteigti par viņa skaisto izskatu un nobrīnījāmies par viņa jautājumiem, kā arī par steigu, ar kādu viņš tūlīt devās kalnājā. Kopš tā laika mēs viņu netikām vairs redzējuši, tikai pēc dažām dienām viņš uz ceļa sastapis vienu mūsu ganu un, ne vārda neteikdams, piegājis tam klāt, un, to smagi sasitis un sabelzis. pieskrējis pie ēzeļmātes, noņēmis tai no muguras maizi un sieru, ko gans tai bija uzkrāvis, un neticamā ātrumā aizskrējis atpakaļ kalnos. Mēs, pārējie kazu gani, to uzzinājuši, gandrīz divas dienas viņu meklējām, pārstaigādami nepieejamākos kalnu apgabalus, un beidzot atradām viņu kāda liela, varena ozola dobumā. Viņš ļoti lēnprātīgi pienāca mums klāt, drēbes tam bija jau saplīsušas, seja pārvērtusies un saulē iedegusi, tā ka mēs gandrīz vairs nevarējām viņu pazīt, tomēr atcerējāmies viņa apģērbu, un tas, kaut arī saplēsts, mums rādīja, ka viņš ir tas pats, ko meklējām. Viņš mus ļoti pieklājīgi sveicināja un nedaudzos saprātīgos vārdos teica, lai mēs nebrīnoties par viņa dzīves veidu, jo tā viņam vajagot izturēties, lai izciestu kādu sodu, ko viņš sev uzlicis par saviem daudzajiem grēkiem. Tad mēs viņu lūdzām pateikt, kas viņš tāds ir, bet to mums no viņa neizdevās uzzināt. Vēl lūdzām, ja tam ievajadzētos pārtikas, bez kuras viņš taču nevarēs dzīvot, lai viņš pasaka, kur mēs viņu varētu sastapt, tad mēs to viņam lielā mīlestībā un draudzībā atnestu, bet, ja arī tas viņam nebūtu pa prātam, tad lai viņš mums pārtiku paprasa, bet neatņem to ganiem ar varu. Viņš mums pateicās par piedāvājumu, lūdza piedošanu par nodarīto varmācību un apsolījās turpmāk visu lūgt dieva vārdā, nenodarot nevienam ļauna. Kas attiecas uz viņa dzīves vietu, tas piebilda, — pastāvīga mājokļa tfiņam neesot, un viņš ikreiz izvēloties sev kādu patvērumu tai vietā, kur viņu pārsteidzot nakts. Savu runu pabeidzis, viņš sāka tik rūgti raudāt, ka mums visiem, kas to dzirdēja, vajadzēja būt ar akmens sirdīm, lai arī neapraudātos, atceroties, kādā izskatā mēs viņu ieraudzījām pirmo reizi, un redzot viņu tagad tādu savā priekšā, jo, kā jau teikts, viņš bija ļoti skaists un izskatīgs jauneklis, arī viņa pieklājīgā un smalkā valoda pierādīja, ka viņš ir dižciltīgs un labi audzināts cilvēks, un, lai gan mēs, viņa klausītāji, bijām tikai zemnieki, tomēr viņa piemīlīgums bija tik liels, ka to ievēroja pat vienkāršie lauku ļaudis. Savas runas vislabākajā vietā viņš piepeši aprāvās, noklusa un ilgu laiku skatījās uz zemi, bet mēs visi klusu un izbrīnījušies stāvējām, gaidīdami, kā beigsies šī viņa aizgrābtība, kuru mums bija sāpīgi redzēt, jo no tā, kā viņš brīžiem atvēra acis un ilgu laiku sastindzis skatījās uz zemi, nepakustinot acu plakstus, tad tos atkal aizvēra, kodīdams lūpas un savilkdams uzacis, — mēs viegli varējām secināt, ka tam atkal uznākusi ārprāta lēkme. Viņa izturēšanās drīz rādīja, cik pareiza bijusi mūsu nojauta, jo viņš piepeši nometās zemē, tad mežonīgi pietrūkās kājās un uzbruka pirmajam, kas viņam vistuvāk stāvēja, ar tik lielu spēku un niknumu, ka droši būtu to ar dūru sitieniem un belzieniem nogalinājis, ja mēs to neizrautu viņam no rokām; turklāt viņš nepārtraukti kliedza: «Ha! Nodevīgais Fernando! Tagad, nu reiz tagad tu samaksāsi par to, ko esi man nodarījis! Šīs rokas tev izraus sirdi, kurā slēpjas un mitinās visi ļaunumi, sevišķi krāpšana un viltība!» Viņš teica vēl citus vārdus, runādams ļaunu par Fernando, saukdams to par nodevēju un vārda lauzēju. Mēs loti noskumuši to atstājām, un viņš, ne vārda neteicis, attālinājās no mums un ieskrēja tik ātri šais krūmājos un biezokņos, ka mēs viņam nepaguvām sekot. No tā mēs secinājām, ka ārprāts viņu pārņem tikai palaikam un ka kāds Fernando viņam ir nodarījis kādu Jaunumu, kas, kā to rāda gala iznākums, ir bijis visai smags. Tas viss vēlāk arī vairākkārt apstiprinājās, jo viņš pēc tam bieži parādījās uz ceļa, dažreiz lūgdams ganus, lai tie viņam iedotu kaut ko no sava ēdamā, dažreiz atņemdams viņiem to ar varu, jo, uznākot ārprāta lēkmei, viņš noraida barību, kaut gan viņam to piedāvā labprātīgi, bet iegūst to pats ar dūrēm; atguvis saprātu, viņš tos Joti pieklājīgi un pazemīgi nolūdzas dieva vārdā un daudzkārt viņiem pateicas, pat nobirdinādams asaras. Man jāsaka jums, seņjori, — turpināja gans, — es un vēl četri jauni gani — divi no tiem ir palīgi un divi mani draugi — esam nolēmuši viņu tik ilgi meklēt, kamēr to atradīsim, un tad mēs viņu vai nu ar labu, vai ar varu aizvedīsim uz Almodovaras pilsētu, kas atrodas astoņas jūdzes no šejienes, un tur viņu izārstēsim, ja vien viņa slimība būs ārstējama, vai arī, ja viņš būs pie pilna prāta, uzzināsim no viņa, kas viņš tāds ir un vai viņam ir kādi tuvinieki, kam varētu paziņot par viņa nelaimi. Tas, seņjori, ir viss, ko es uz jūsu jautājumu varu atbildēt, jūsu atrastās mantas pieder tam, ko jūs puskailu redzējāt lielā ātrumā paskrejam garām (jo dons Kihots viņam jau bija izstāstījis, ka viņš bija redzējis cilvēku kāpelējam pa klintīm).

Dons Kihots Joti izbrīnījās par gana stāstu un vēl dedzīgāk vēlējās uzzināt, kas ir šis nabaga ārprātīgais; viņš apņēmās izpildīt savu iepriekšējo nodomu: meklēt viņu kalnos un neatstāt nepārlūkotu nevienu aizu vai alu, līdz tas viņu būs atradis. Taču liktenis iekārtoja labāk, nekā viņš bija gaidījis vai cerējis, jo tai pašā brīdī viņa acu priekšā kādā kalnu aizā parādījās meklētais jauneklis, runādams sevī kaut kādus vārdus, kurus nevarēja saprast, pat tuvumā klausoties, un vēl mazāk — iztālēm. Viņa tērps bija tāds, kā jau aprakstīts, bet dons Kihots, tam tuvāk piejājis, ievēroja, ka viņa saplēstais koleto* bija iesmaržināts ar ambru, un šis apstāklis viņu pilnīgi pārliecināja, ka cilvēks, kas nēsā šādas drēbes, nevar būt zemas kārtas.

Tuvāk pienācis, jauneklis tos sveicināja neskanīgā un aizsmakušā balsī, bet ļoti pieklājīgi. Dons Kihots atbildēja uz sveicienu tikpat pieklājīgi un, nokāpis no Rosinantes, apskāva jaunekli un ilgi turēja viņu savās skavās tik laipni un draudzīgi, it kā to pazītu kopš seniem laikiem. Svešinieks, ko varētu nosaukt par Nožēlojumā Izskula skrandaini, tāpat kā dons Kihots saucās Bēdīgā Izskata bruņinieks, atļāvis sevi apskaut, mazliet atbīdīja donu Kihotu, uzlika tam savas rokas uz pleciem un aplūkoja viņu, it kā vēlēdamies atcerēties, vai viņš to pazīst, un nebija mazāk izbrīnījies par dona Kiliota seju, stāvu un apbruņojumu kā dons Kihots par viņa ārieni. Pēc apskāvieniem pirmais ierunājās Skrandainis un teica to, ko pastāstīsim turpmāk.

XXIV nodaĻa, kura turpinĀs piedzĪvojums SJERRAMORENA

Stāsts vēstī, ka dons Kihots ar vislielāko uzmanību klausījies noskrandušā Sjerras bruņinieka runu, kas sacīja:

—     Tiešām, seņjor, lai jūs būtu kas būdams, jo es jūs nepazīstu, tomēr pateicos jums par laipnību, ko man nupat parādījāt, un es vēlētos bul tādā stāvoklī, ka atlīdzībai varētu jums piedāvāt vairāk nekā manu labo gribu jums kalpot; bet liktenis man nekā vairāk nav atstājis, ar ko atlīdzināt jūsu labos darbus, kā tikai manu labo vēlēšanos jums pateikties.

—     Mana vēlēšanās, — atbildēja dons Kihots, — ir jums pakalpot, jo biju nolēmis ātrāk neatstāt šos kalnus, līdz būšu jūs atradis un no jums uzzinājis, vai jūsu ciešanām, kas izpaužas jūsu neparastajā dzīves veidā, nevarētu rast kaut kādu remdinājumu, un, ja būtu vajadzīgs meklēt līdzekli pret tām, tad es gribētu to sameklēt ar visu iespējamo uzcītību; bet, ja jūsu nelaime būtu tāda, kas noslēdz durvis jebkuram mierinājumam, tad gribēju vismaz kopā ar jums raudāt un skumt, cik labi varēdams, jo nelaimē arī tas ir mierinājums, ja atrodam kādu, kas skumst līdz ar mums. Un, ja mans labais nodoms pelna kādu pieklājības zīmi vai pateicību, tad es jūs, seņjor, lūdzu tās lielās pieklājības dēļ, kuru es jūsos esmu novērojis, un reizē es jūs lūdzu tā vārdā, ko jūs dzīvē visvairāk esat mīlējis vai arī vēl mīlat, man pateikt, kas jūs esat, atklāt man iemeslu, kas jūs pamudinājis šai vientulīgajā vietā dzīvot un mirt kā meža zvēram, jo jūs šeit dzīvojat, pavisam atsvešināts tai dzīvei, kāda jums piederas, spriežot pēc jūsu apģērba. Un es zvēru, — turpināja dons Kihots, — pie bruņinieku ordeņa, kam piederu, būdams necienīgs grēcinieks, es zvēru pie klaiņojošo bruņinieku kārtas, ja jūs, seņjor, izpildīsiet manu vēlēšanos, es jums kalpošu tik īsteni, kā to prasa mans pienākums, es remdināšu jūsu postu, ja tas ir remdināms, vai palīdzēšu jums to apraudāt, kā solījos.

Krūmāju bruņinieks, noklausījies Bēdīgā Izskata bruņinieka vārdus, nekā cita nedarīja kā tikai viņu atkal un atkal aplūkoja un noskatīja no galvas līdz kājām, un, to pietiekami aplūkojis, sacīja:

—     Ja jums ir klāt kas ēdams, tad, dieva dēj, dodiet man to. Kad būšu paēdis, darīšu, ko vēlaties, pateicībā par labvēlību, ko jūs man parādījāt.

Tūliņ Sančo kaut ko izvilka no sava maisa un kazu gans no savas kules, — ar to tad arī Skrandainis remdināja savu izsalkumu, kā neprātīgs ēzdams tādā steigā, ka nepaspēja neko sakošļāt un, vienu kumosu nenorijis, bāza mutē jau otru; ēšanas laikā ne viņš pats, ne arī tie, kas viņā noskatījās, neteica ne vārda. Paēdis tas ar zīmēm rādīja, lai viņam sekotu, ko tie arī darīja, un viņš tos aizveda zaļā pļaviņā, kas atradās tuvumā, aiz kādas klints. Kad tie bija tur nonākuši, viņš atsēdās zālē, pārējie klusēdami darīja to pašu, tad Skrandainis, pavisam ērti novietojies, teica:

—      Ja jūs, seņjori, vēlaties, lai es jums īsos vārdos pastāstu savas neskaitāmās nelaimes, tad jums jāapsolās netraucēt ar jautājumiem vai kādā citā veidā mana drūmā stāsta pavedienu: ja tas notiks, es tūlīt stāstījumu pārtraukšu.

Sis noteikums atgādināja donam Kihotam viņa ieroču nesēja stāstīto notikumu, kad viņš neiegaumēja upei pārcelto kazu skaitu, un tādēļ stāsts palika nepabeigts. Bet Skrandainis turpināja:

—      Es jūs šādi brīdinu tikai tādēļ, lai varētu ātrāk pabeigt stāstu par manām nelaimēm, jo pārcilāt tās manā atmiņā nozīmē tām pievienot jaunas ciešanas, un, jo mazāk mani pārtrauksiet, jo ātrāk es pabeigšu savu stāstu, tomēr neizlaižot nekā svarīga, iai pilnīgi apmierinātu jūsu vēlēšanos.

„ Dons Kihots visu pārējo vārdā to apsolīja, un pēc šā solījuma Skrandainis iesāka savu stāstu:

—      Mani sauc Kardēnio, esmu dzimis vienā no lielākajām Andalūzijas pilsētām, mana dzimta ir dižciltīga, mani vecāki bagāti un mana nelaime tik liela, ka mani vecāki to apraudājuši, mana dzimta par to sērojusi, nevarēdama ar savām bagātībām man palīdzēt, jo pasaules labumi ir bezspēcīgi pret postu, ko sūta debess. Šai pašā pilsētā dzīvoja debesu būtne, ko mīlestības dievs bija greznojis ar visu krāšņumu, par kādu es tikai varēju sapņot: tik liels bija jaunavas Lusindas daiļums, kas bija tikpat dižciltīga un bagāta kā es, tikai daudz laimīgāka un ne tik pastāvīga, kā to būtu pelnījusi manu jūtu godprātība. Šo Lusindu es mīlēju, pielūdzu un dievināju kopš saviem pirmajiem dzīvības gadiem, un viņa mīlēja mani savas jaunības bērnišķībā un vientiesībā. Mūsu vecāki zināja mūsu attiecības un par tām neuztraucās, jo viņi saprata, ka tās varēja beigties tikai ar laulību, kas atbilda mūsu dižciltības un mantas vienlīdzībai. Gadi pagāja, un līdz ar tiem auga mūsu abpusējā mīlestība tādā mērā, ka Lusindas tēvs piesardzības dēļ aizliedza man apciemot viņu namu, tādējādi atdarinādams tik bieži dzejnieku apdziedātās Tisbes* vecākus. Bet šis aizliegums vēl vairāk iededzināja mūsu liesmas un iekvēlināja mūsu ilgas, jo, likdami klusēt mūsu lūpām, tie tomēr nevarēja apklusināt mūsu rakstāmās spalvas, kas parasti daudz brīvāk izteic dvēselē apslēptās mīlas jūtas nekā mutes vārdi, jo mīļotās būtnes klātbūtne bieži vien mulsina un padara biklu drosmīgāko apņēmību un nerunīgu bezbailīgāko mēli. Ak debesisl Cik daudz vēstuļu es viņai rakstīju! Cik daudzas iepriecinošas un nevainīgas atbildes saņēmu no viņas! Cik daudz dziesmu un mīlestības dzejoļu sacerēju, kuros dvēsele izpauda un apliecināja savas jūtas, attēloja savas kvēlākās vēlmes, atdzīvināja savas atmiņas un rosināja savu gribu! Beidzot izmocīts es jutu, ka mana sirds nīkst aiz ilgām viņu redzēt, un nolēmu, ka labākā un vienīgā rīcība, lai iegūtu kāroto un pelnīto balvu, bija viņu izlūgties tās tēvam par likumīgu laulāto draudzeni. Tā darīju, un viņas tēvs atbildēja, ka viņš man pateicoties par tam parādīto godu un ka arī viņš vēlētos mani pagodināt, atdodot man savu dārgumu, bet, tā kā mans tēvs vēl dzīvojot, tad vienīgi tam esot tiesības izteikt šādu lūgumu, un, ja tas labprāt un ar prieku to nedarīs, tad Lusinda neesot tāda, kuru varētu zagšus paņemt vai izdot pie vīra. Es viņam pateicos par labo padomu, jo man likās, ka viņa prasība ir taisnīga un ka mans tēvs tai piekritīs, tiklīdz es tam visu izstāstīšu; šai apņēmībā es tūlīt devos pie sava tēva, lai tam izteiktu manu vēlēšanos, un, iegājis viņa istabā, atradu viņu ar vēstuli rokās; iekams spēju viņu uzrunāt, viņš man to pasniedza un teica: «Lasot, Kardēnio, šo vēstuli, tu redzēsi, kādu žēlastību tev parāda hercogs Rikardo.» Šis hercogs Rikardo, kā jūs, seņjori, zināt, ir Spānijas grands, kura īpašumi atrodas Andalūzijas skaistākajā apvidū. Es paņēmu un izlasīju vēstuli, kas man šķita tik glaimojoša, ka pats būtu iebildis, ja mans tēvs neizpildītu tanī izteikto lūgumu: hercogs lūdza tēvu nekavējoties mani sūtīt pie viņa, jo viņš vēloties, lai es būtu viņa vecākā dēla biedrs, nevis kalps, apsolīdamies nodrošināt man tādu stāvokli, kas atbilstu cieņai, kādu tas jūtot pret mani. Vēstuli izlasīju un, to lasot, kļuvu pilnīgi mēms, it sevišķi, kad tēvs man teica: «Pēc divi dienām, Kardēnio, tu aizceļosi, lai izpildītu hercoga gribu, un pateicies dievam, kas tev pavēris tādu ceļu turp, kur tu iegūsi visu, ko esi pelnījis.» Šiem vārdiem viņš pievienoja vēl citas tēvišķīgas pamācības. Pienāca mana aizceļošanas diena, un kādā vakarā es sarunājos ar Lusindu un izstāstīju tai visu, kas notiek; pēc tam gāju pie viņas tēva un to lūdzu dažas dienas pagaidīt un neapsolīt viņas roku nevienam citam, kamēr būšu izdibinājis, ko Rikardo no manis vēlas; viņš to apsolīja, un viņa to apstiprināja ar tūkstoš zvērestiem un karstām asarām. Beidzot ierados pie hercoga Rikardo. Viņš mani saņēma tik laipni un izturējās pret mani tik labi, ka tūlīt skaudība pamodās viņa vecākajos galminiekos, jo tie domāja, ka hercoga man parādītie labvēlības apliecinājumi varētu tiem kaitēt. Par manu ierašanos visvairāk priecājās hercoga otrais dēls, vārdā Fernando, stalts un iznesīgs jauneklis ar dedzīgu un plašu raksturu, un īsā laikā man dāvāja tik lielu draudzību, ka visi par to brīnījās; kaut arī vecākais dēls mani mīlēja un bija man labvēlīgs, tomēr viņa attieksme nevarēja līdzināties aizrautībai, ar kādu mani mīlēja, un tam, kā pret mani izturējās dons Fernando. Un, tā kā starp draugiem nav tādu noslēpumu, ko tie viens otram neuzticētu, tad dons Fernando, kad kļuvu viņa draugs, uzticēja man visas savas domas, sevišķi kādas mīlestības jūtas, kas tam sagādāja mazu nemieru. Viņš bija iemīlējis kādu zemnieku meiteni, kuras vecāki bija viņa tēva bagāti vasaļi; viņa bija tik skaista, tikla, saprātīga un godīga, ka tās pazinējiem grūti bija spriest, kura no minētajām īpašībām viņā bija pārsvarā. Sās skaistās zemnieku meitenes labās īpašības kāpināja dona Fernando kaislības tādā mērā, ka viņš, lai sasniegtu mērķi un iegūtu viņas nevainību, nolēma tai apsolīties viņu precēt, jo citādi viņš to nevarēja iekarot. Es mēģināju kā draugs ar visdibinātākajiem pamatojumiem un pārliecinošiem piemēriem atrunāt viņu no šā nodoma, bet, redzēdams savus veltīgos pūliņus, apņēmos atklāt visu viņa tēvam hercogam Rikardo. Tomēr dons Fernando, būdams gudrs un viltīgs, to nojauta un izbijās, jo viņš saprata, ka mans kalpotāja pienākums bija atklāt to, kas varēja kaitēt hercoga, mana seņjora, godam; tādēļ, lai novērstu manu uzmanību un mani maldinātu, viņš man teica, ka labākais līdzeklis izdzēst no atmiņas skaistuli, kas viņu tā savaldzinājusi, būtu aizceļot uz dažiem mēnešiem un ka viņš vēloties kopā ar mani apciemot manu tēvu, aizbildinoties hercogam, ka nodomājis izmeklēties un nopirkt dažus skaistākos zirgus manā dzimtajā pilsētā, kur tiešām tiek audzēti labākie zirgi visā pasaulē. Kad dzirdēju viņu tā runājam, es, savas mīlas pamudināts, atzinu šo viņa ne visai slavējamo lēmumu par visgudrāko, kādu vien var izdomāt, jo tas deva man vislabāko izdevību atkal redzēt Lusindu. Vienīgi šīs domas un vēlēšanās pārņemts, es slavēju viņa nodomu un stiprināju viņu apņēmībā iespējami ātrāk to veikt, jo šķiršanās varēja atsvešināt no mīļotās, neraugoties uz visneatlaidīgāko kavēšanos pie viņas domās. Bet Fernando šai laikā, kā vēlāk atklājās, bija jau ieguvis zemnieku meiteni, solīdamies kļūt viņas vīrs, un tikai gaidīja izdevīgu gadījumu, lai, sev nekaitējot, visu atklātu hercogam, jo viņu biedēja doma, ko darīs tēvs, kad uzzinās viņa nedarbus. Bet, tā kā jaunekļu mīlestība gandrīz vienmēr ir tikai iekāre, kuras galamērķis ir bauda, tad, sasniedzot šo mērķi, viņu tieksme izbeidzas un šķietamā mīlestība apsīkst, jo iekāre nespēj pārkāpt dabas nospraustās robežas, turpretim patiesai mīlestībai šādu robežu nav; vārdu sakot, kad dons Fernando bija baudījis savas lauku meitenes mīlestību, viņa iegribas norima un kvēle izdzisa, un, ja viņš agrāk izlikās, ka grib aizceļot, lai dziedinātu savu kaislību, tad tagad viņš patiešām vēlējās aizbraukt, lai tam šī kaisle nebūtu jāpierāda. Hercogs to atļāva un pavēlēja man dēlu pavadīt. Mēs ieradāmies manā dzimtajā pilsētā, mans tēvs donu Fernando saņēma tā, kā tas piederējās mana drauga augstajam stāvoklim, bet es tūlīt apmeklēju Lusindu, un mana mīlestība (kas gan nebija ne mirusi, ne iesnaudusies) atdzīvojās no jauna. Sev par nelaimi es savu mīlestības noslēpumu izstāstīju donam Fernando pārliecībā, ka nedrīkstu savam uzticīgākajam draugam nekā slēpt. Es viņam tik ļoti slavēju Lusindas skaistumu, pievilcību un saprātu, ka mani cildinājumi viņā pamodināja vēlēšanos redzēt jaunavu, kas bija apveltīta šādām teicamām īpašībām. Sev par postu izpildīju viņa vēlēšanos un tam kādā vakSaļpSrādīj u Lusindu sveces apgaismojumā pie loga, caur kuru ml^Pffrasti mēdzām sarunāties. Viņš to redzēja nakts tērpā, un tā viņam šķita tik daiļa, ka viņš pilnīgi aizmirsa visas agrāk redzētās skaistules. Viņš kļuva mēms, zaudēja galvu, bija apburts un, vārdu sakot, iemīlējās tik dedzīgi, kā jūs to uzzināsiet no manas nelaimes stāsta turpinājuma. Lai vel vairāk iekvēlinātu viņa kaislību (kuru viņš no manis slēpa un tikai vienatnē uzticēja debesīm), liktenis kādu dienu bija vēlējies, lai viņš nejauši ieraudzītu Lusindas vēstuli, kurā viņa man ieteica lūgt viņas tēvam tās roku; vēstule bija tik saprātīga, cēla un maiga, ka dons Fernando, to izlasījis, man teica, ka Lusindā vienā esot apvienots tas dvēseles un miesas skaistums, kas parasti sadalīts starp visām citām sievietēm pasaulē. Man tagad jāatzīstas, ka, arī saprotot, cik taisnīgi dons Fernando cildina Lusindu, man bija nepatīkami dzirdēt šos slavinājumus no viņa mutes, es sāku no viņa baidīties un viņam mazāk uzticēties, jo nebija tāda mirkļa, kad viņš nebūtu vēlējies ar mani sarunāties par Lusindu, bez redzama iemesla vienmēr novirzīja sarunu uz viņu, tādējādi pamodinādams manās krūtīs kaut ko līdzīgu greizsirdībai, ko sajutu ne tāpēc, ka būtu šaubījies par Lusindas tikumību vai uzticību, tomēr liktenis man lika nojaust tieši to nelaimi, ar kuru tas mani vēlāk piemeklēja. Dons Fernando vienmēr tiecās lasīt vēstules, ko rakstīju Lusindai, un ari viņas sūtītās atbildes, aizbildinoties ar to, ka viņam loti patīkot mūsu vēstuļu smalkais izteiksmes veids. Reiz gadījās, ka Lusinda man lūdza kādu bruņinieku stāstu, kuru viņa gribēja izlasīt, jo viņai ļoti patika šī lasāmā viela; proti, viņa pieprasīja «Gallijas Amadisu».

Izdzirdis pieminam bruņinieku grāmatas, dons Kihots teica:

— Ja jūsu žēlastība pašā sākumā man būtu teicis, ka seņjorai Lusindai patīk bruņinieku grāmatas, tad nebūtu vajadzīgi nekādi tālāki slavinājumi, lai pierādītu viņas augsto saprātu, un tas man nebūtu šķitis tik lielisks, kā jūs, seņjor, to aprakstījāt, ja viņai trūktu patikas pret tik pievilcīgu lasāmo vielu: manis dēļ arī nav vajadzīgs šķiest vairāk vārdu, attēlojot viņas daili, vērtīgumu un saprātu, jo šī viņas gaume vien liek man atzīt, ka viņa ir pasaules skaistākā un saprātīgākā sieviete, bet, seņjor, es vēlētos, lai jūsu žēlastība līdz ar «Gallijas Amadisu» viņai būtu nosūtījis lielisko «Grieķijas donu Ruhelu», jo es zinu, ka seņjora Lusinda būtu ļoti priecājusies par Daraldu un Garaiju un ne mazāk par gana Darinela atjautībām, tāpat arī par viņa bukoliku brīnišķīgajiem pantiem, ko viņš dzied un izpilda ar lielu gaumi, māku un dabiskumu. Bet šī jūsu nolaidība varbūt ar laiku būs labojama, un, lai to drīzāk izlabotu, jūsu žēlastībai vajadzētu kopā ar mani nokļūt manā dzimtajā ciematā, kur es jums varētu iedot vairāk nekā trīssimt grāmatu, kas ir manas dvēseles bauda un manas dzīves iepriecinājums, lai gan man šķiet, ka ļauno un skaudīgo burvju ļaunprātības dēļ man nav vairs nevienas grāmatas. Piedodiet, jūsu žēlastība, ka esmu lauzis savu solījumu nepārtraukt jūsu stāstu, taču, kad izdzirdu par bruņniedīb"u"t$i klaiņojošiem bruņiniekiem, man bija tikpat neiespējami kīušētflkā saules stariem ir neiespējami nesildīt vai mēness stariem neveldzēt. Tādēļ, lūdzu, piedodiet un turpiniet, jo tas patlaban būtu īsti vietā.

Kamēr dons Kihots visu to sacīja, Kardēnio ļāva galvai noslīdēt uz krūtīm un likās nogrimis dziļās domās. Un, kaut gan dons viņu divas reizes lūdza stāstu turpināt, tas nepacēla galvu, ne ari teica kādu vārdu; pēc ilgāka laika viņš beidzot pacēla galvu un teica:

—     Es to nespēju izdzīt no sava prāta, un neviens cilvēks pasaulē to nevarēs izdzīt no manām domām vai ari mani piespiest citādi domāt, un tam jābūt lempim, kas domā citādi un netic, ka virsblēdis meistars Elisabats bijis mīlas sakaros ar karalieni Madasimu.

—     Nē, nē, to es zvēru, — lielās dusmās iesaucās dons Kihots (kā parasti izteikdamies ļoti sparīgi), — šāds apgalvojums ir drausmīga ļaunprātība vai, pareizāk sakot, īsta nelietība; karaliene Madasima bija ļoti godājama dāma, un nav iespējams iedomāties, ka tik augstdzimusi seņjora būtu ielaidusies ar kaut kādu zirgu ārstu, un, kas domā pretējo, melo kā pēdīgais nelietis. Un to es viņam ņemos pierādīt, kājās stāvēdams vai zirgā sēdēdams, apbruņots vai neapbruņots, dienu vai nakti, vai arī kā tam labāk patīk.

Kardēnio tam ļoti uzmanīgi raudzījās sejā; viņu jau bija sagrābusi ārprāta lēkme, un viņš nespēja vairs turpināt savu stāstu, ko dons Kihots arī vairs nevēlējās klausīties, tik ļoti viņu bija sarūgtinājuši izteicieni par Madasimu. Dīvaina lieta! Viņš tik dedzīgi viņu aizstāvēja, it kā tā būtu viņa paša īstenā dāma! Tik ļoti viņu turēja savā varā viņa sasodītās grāmatas! Bet, kad Kardēnio savā trakuma lēkmē izdzirda, ka viņu nosauc par meli un nelieti un citos lamu vārdos, viņam šis joks nepatika, un, paķēris akmeni, kas gadījās turpat tuvumā, viņš to ietrieca ar tādu spēku donam Kihotam krūtīs, ka tas nogāzās atmuguriski. Sančo Pansa, redzēdams, kā izturas pret viņa pavēlnieku, ar savilktām dūrēm uzbruka ārprātīgajam, bet Skrandainis viņu pienācīgi saņēma: ar vienu dūres sitienu nogāza to pie savām kājām, uzmetās tam virsū un pēc sirds patikas dauzīja viņa ribas. Kazu ganu, kas gribēja Sančo palīdzēt, piemeklēja tāda pati nelaime. Un, kad Kardēnio bija visus pārvarējis un izpēris, viņš tos atstāja un cēlā mierā aizgāja, pazuzdams kalnos. Sančo piecēlās un, saniknots par to, ka bija nevainīgs piekauts, iedomājās atriebties kazu ganam un kliedza, ka tas esot vainīgs, jo neesot brīdinājis, ka šim cilvēkam laiku pa laikam uznāk trakuma lēkmes, jo viņi, to zinot, varētu būt modrāki un no nelaimes izsargāties. Kazu gans atbildēja, ka viņš to esot teicis, bet, ja Sančo to nedzirdējis, tā neesot viņa vaina. Sančo Pansa iebilda, un savukārt iebilda atkal kazu gans, un pēc visiem šiem iebildumiem tie ieķērās viens otram bārdā un tā sitās dūrēm, ka būtu saplosījuši viens otru gabalos, ja dons Kihots viņus abus nesamierinātu. Sančo, saķērie^^kazu ganu, kliedza:

—     Lieciet mani mierā, jflsu žēliļtoba Bēdīgā Izskata bruņiniek, jo šis te ir zemnieks, tāpat Mtes, uif nekāds iesvētīts bruņinieks, tāpēc es pats varu tam atmaksS^Pir nodarīto pārestību un kauties kā godīgs cilvēks ar dūri pret dūri.

—     Tā ir, — teica dons Kihot^tbet es zinu, ka viņš šai notikumā nav vainojams. „

Abus samierinājis, dons Kihots vēlreiz jautāja kazu ganam, vai nebūtu iespējams atrast Kardēnio, jo viņš ļoti vēlētos dzirdēt stāsta noslēgumu. Kazu gans atkārtoja, ko tas jau reiz bija teicis, ka Kardēnio uzturēšanās vieta tam noteikti neesot zināma, bet, ja dons Kihots cītīgi paklejošot šai apgabalā, tad viņš to noteikti sastapšot vai nu veselā prātā, vai ārprātīgu.

XXV nodaĻa stĀsta par NEPARASTAJIEM PIEDZĪVOJUMIEM, KAS ATGADĪJĀS DROŠSIRDĪGAJAM LAMANČAS BRUŅINIEKAM SJERRAMORĒNĀ, un par to, kĀ viŅŠ ATDARINĀJA TUMŠĀ SKAISTUĻA GRĒKU NOZĒLU

Atvadījies no kazu gana, dons Kihots sēdās atkal Rosinantem mugurā un pavēlēja Sančo tam sekot, ko tas, uzsēdies uz ēzeļa*, darīja ar lielu nepatiku. Viņi lēnām ceļoja tālāk un nonāca kalnāja vismežonīgākajā apvidū; Sančo gandrīz vai mira aiz vēlēšanās sarunāties ar savu kungu un gaidīja tikai, lai dons Kihots pats sāktu sarunu, jo negribēja pārkāpt aizliegumu runāt; bet, nespēdams izturēt ilgo klusēšanu, beidzot teica:

—     Seņjor don Kihot, dodiet man savu svētību un atļauju atgriezties mājās pie manas sievas un bērniem, jo ar tiem es vismaz varēšu parunāties un iztērzēties pēc sirds patikas; bet, ja jūsu žēlastība grib, lai kopā ar jums jāju dienu un nakti pa šīm vientuļajām vietām un klusēju, kad man gribas runāt, tad tas nozīmē mani dzīvu aprakt. Ja liktenim labpatiktu, lai dzīvnieki runātu kā Gisopeta* laikos, tad vēl nebūtu tik ļauni; es varētu ar savu ēzeli aprunāties par visu, kas man ienāk prātā, un tādējādi atvieglināt savas ļaunās dienas; bet ir pārāk grūti un nepanesami visu mūžu meklēt piedzīvojumus un vienmēr saņemt tikai pērienu, gaisā mētāšanu, akmeņu sviedienus un dūru sitienus, un piedevām tu nedrīksti pat muti atvērt un, līdzīgi mēmam, neiedrošinies izteikt visu to, kas sakrājies tavā eiļvj^a sirdī.

—     Es tevi labi saprotu, Sančo, —Iebildēja dons Kihots, — tu gribi pārsprāgt, tādēļ ka esmffbzļicis ravai mēlei iemauktus; tagad es to atbrīvoju: saki, ko tik grinlPPet ar noteikumu, ka šī brīvība būs spēkā tikai tik ilgi, kamēr mēs klaiņojam šais kalnos.

—     Es to pieņemu, — teica.,j&jičo, — un tūlīt arī runāšu, jo dievs vien zina, kā būs atkal -Лик, ujj, lai izmantotu tūlīt šo atļauju, tad jautāju, kādēļ jūs tā rūpējaties par karalieni Madesmadamu vai kā viņu sauc. Kāda jums daļa, vai viņa bija vai nebija draugos ar šo abatu? Jūsu žēlastībai nevajadzēja par to raizēties, 8 jo jūs taču neesat viņas soģis, tad trakais droši vien būtu savu stāstu turpinājis un viss būtu beidzies bez akmens sviediena, bez belziena un pusduča pļauku.

—      Tiešām, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — ja tu zinātu tikpat labi, kā to zinu es, cik godājama un cildena seņjora bijusi karaliene Madasima, tad tu sacītu, ka esmu bijis par daudz pacietīgs, netriekdams pa muti, kas izgrūdusi tamlīdzīgus zaimus; jo tie ir vislielākie zaimi — teikt vai domāt, ka karaliene būtu kāda ķirurga piegulētāja. Patiesībā meistars Elisabats, par kuru runāja ārprātīgais, bija ļoti gudrs vīrs un visai saprātīgs padomnieks; viņš kalpoja karalienei kā ārsts un audzinātājs; bet iedomāties, ka tā bijusi viņa mīļākā, ir nejēdzība, kas pelna visbargāko sodu. Un tu sapratīsi, ka man taisnība, ja ņemsi vērā, ka Kardēnio nezināja, ko runā, jo, to sacīdams, viņš jau bija ārprātā.

—      To jau es nupat teicu, — atbildēja Sančo, — ka nevajag ievērot kāda ārprātīgā runas. Ja liktenis nebūtu jūsu žēlastībai palīdzējis un būtu virzījis akmeni pret jūsu galvu, nevis pret jūsu krūtīm, tad gan mēs tagad justos lieliski, tāpēc ka aizstāvējām šo seņjoru, kuru lai dievs soda! Bet Kardēnio būtu izgājis sveikā, kā jau ārprātīgais.

—      Pret prātīgiem un pret ārprātīgiem jebkurš klaiņojošais bruņinieks spiests aizstāvēt sievietes godu, lai tā būtu kāda būdama, it sevišķi tik dižciltīgas un ievērojamas karalienes godu, kāda bija Madasima, kuru es sevišķi cienu viņas labo īpašību dēļ, jo viņa bija ne tikai skaista, bet arī ļoti gudra un pacietīga visās savās daudzajās nelaimēs, un tieši meistara Elisabata padomi un sabiedrība tai bija ļoti noderīgi, lai gudrībā un lēnprātībā spētu panest savas dzīves grūtības. Bet tumšais un ļaunprātīgais pūlis te atrada izdevību domāt un apgalvot, ka viņa bijusi meistara piegulētāja, taču es saku vēlreiz, ka viņi melo un tūkstoškārt melos visi tie, kas tā domās vai runās.

—      Es tā nedomāju un nerunāju, — atbildēja Sančo, — lai viņi paši izstrebj savu putru; vai tie ir vai nav viens pie otra gulējuši, par to lai viņi atbild dievam, tā nav mana darīšana, un es neko nezinu, man nepatīk jaukties citu dzīvē, jo, kas pirkdams māna, tam kabata drīz būs plāna. Jo vairāk tāpēc, ka pliks esmu dzimis, pliks arī dzīvoju, ne es ko iegūšu, ne zaudēšu. Lai katrs darās, kā grib, kāda man tur daļa? Ne manamika, ne mana druva! Vai klaju lauku aizslēgsi ar vārtiem? l Arī pašu pestītāju zaimoja.

—      Žēlīgais dievs, — izsaucās dons Kihots, — kādas blēņas tu muldi, Sančo? Kāds sakars tai^^o pārrunājām, ar tavu sakāmvārdu birumu? Ja tev dzīvība dāiga, klusē, Sančo, un turpmāk rūpējies tikai par savu ēzeli, bet ļierijīpējies par to, gar ko tev nav nekādas daļas! Bez tam — saprcSKaču ar visiem saviem pieciem prātiem, ka viss, ko esmu darījis, daru un darīšu, ir visai saprātīgi un saskan ar bruņinieku noteikumiem, kurus es zinu labāk nekā visi pārējie pasaules bruņinieki.

—      Seņjor, — atbildēja Sančo, — vai tad tas ari ir viens no lieliskajiem bruņinieku noteikumiem, ka mēs šeit, bez ceļa un takas, klaiņojam kalnos, meklēdami kādu ārprātīgo, kuram, kad viņu atradīsim, varbūt ienāks prātā nobeigt to, ko viņš iesāka, — es domāju nevis viņa stāstu, bet gan jūsu galvu un manas ribas, kuras viņš tad droši vien pavisam salauzīs?

—      Es tev vēlreiz saku, Sančo, ciet klusu! — iesaucās dons Kihots. — Zini, ka šajos kalnos mani vilina ne tikai vēlēšanās atrast ārprātīgo, bet nodoms šeit veikt tādu varoņdarbu, kas manam vārdam dos nemirstību un slavu visās pasaules zemēs, un šis varoņdarbs būs kā zīmogs visam tam, kas klaiņojošu bruņinieku var padarīt pilnīgu un slavenu.

—     Vai šis varoņdarbs ir ļoti bīstams? — jautāja Sančo Pansa.

—      Nē, — atbildēja Bēdīgā Izskata bruņinieks, — kaut gan kauliņi var izkrist arī mums par ļaunu; bet viss atkarīgs no tavas uzcītības.

—     No manas uzcītības? — jautāja Sančo.

—      Jā, — atbildēja dons Kihots, — ja tu drīz atgriezīsies no turienes, kurp gribu tevi sūtīt, tad drīz izbeigsies manas mokas un tūlīt sāks atspīdēt mana slava. Lai tu ilgāk nepaliktu gaidās un nesāktu prātot, ko nozīmē mani vārdi, tad tev jāzina, Sančo, ka Gallijas Amadiss bija viens no visizcilākajiem klaiņojošiem bruņiniekiem. Nē, es saku nepareizi — viens: viņš bija vienīgais, vispirmais un nesalīdzināmais, pārākais par visiem klaiņojošiem bruņiniekiem, kas viņa laikmetā dzīvoja pasaulē. Kauns un negods donam Beljanisam un visiem tiem, kas apgalvo, ka tie viņam kaut kādi līdzinoties, jo es zvēru, ka viņi maldās! Man arī jāsaka tev, ka gleznotājam, kas grib savā mākslā kļūt slavens, jāatdarina tam pazīstamo visizcilāko gleznotāju oriģināldarbi, un šis likums attiecas uz visiem svarīgiem amatiem un nodarbēm, kas kalpo valsts izdaiļošanai, — un tam, kas grib iegūt gudra un pacietīga cilvēka slavu, jāatdarina Odisejs, kura personā un darbos Homērs mums devis dzīvu gudrības un pacietības paraugu, tāpat kā Vergīlijs mums rāda Enejā godbijīga dēla tikumu un drosmīga karavadoņa izmanīgu gudrību; abi šie autori netēlo un neapraksta savus varoņus tādus, kādi tie bija, bet gan tādus, kādiem tiem bija jābūt, lai dotu nākotnes cilvēkiem viņu tikumu paraugu. Gluži tāpat Amadiss bija drosmīgo un iemīlējušos bruņinieku ceļa zvaigzne, spožums un saule, lai būtu pauna raugu mums visiem, kas cīnāmies zem mīlas un bruņniecības litarogaujfrādā gadījumā man šķiet, draugs Sančo, ka klaiņojošai^ļ^^nieks, kas to visvairāk atdarinās, tuvosies arī vislielākajiem Bruņniecības sasniegumiem. Amadiss parādīja sevišķu gudrību, drosmi, vīrišķību, pacietību, gara stingrību un mīlestību tad, kad,^«nas Orjanas nicināts, viņš devās uz Nabadzības klinti nožēlot sjyus grēfous un, pārmainīdams savu vārdu, sāka saukties par Tumšo Skaistuli, kas ļoti saskanēja ar viņa dzīves veidu, kādu viņš bija brīvprātīgi izvēlējies. Man ir daudz vieglāk viņu atdarināt šādā veidā nekā sakapāt milžus, nocirst pūķiem galvas, nogalināt briesmoņus, satriekt karapulkus, izklīdināt flotes un izskaust ļaunas burvības; tā kā šī apkārtne ļoti piemērota tamlīdzīgam nodomam, tad negribu palaist garām šo gadījumu, kas tik izdevīgi man tagad iekrīt klēpī.

—      Tiešām, — teica Sančo, — bet ko tad jūsu gaišība grib darīt šai vientuļajā vietā?

—      Vai tad es tev neteicu, — atbildēja dons Kihots, — ka gribu atdarināt Amadisu, izturēdamies tā, it kā es būtu izmisis, neprātīgs un saniknots, lai reizē atdarinātu arī drošsirdīgo donu Rolandu, kad tas pie kāda avota atrada pēdas, kas liecināja, ka Skaistā Andželika piekopusi ar Medoro negantības, kuru dēļ viņš no bēdām sāka trakot, izrāva kokus, saduļķoja skaidro avotu ūdeņus, nosita ganus, saplosīja ganāmpulkus, nodedzināja būdas, sagāza mājas, aizdzina ķēves un izdarīja simttūkstoš citu ārprātību, kas pelna, lai tās mūžīgi piemin un ieraksta grāmatās? Protams, es negribu atdarināt Rolandu, Orlando vai Rotolando (viņš saucās šajos trijos vārdos) visās viņa ārprātībās, ko tas darījis, teicis un domājis, bet tikai, cik labi spēdams, īsumā atkārtošu to, kas man liekas būtiski svarīgākais. Varbūt es apmierināšos ar to, ka atdarināšu tikai Amadisu, kas, nenodarīdams savā ārprātībā nekādu postu, tikai ar savām asarām un jūtām ieguva vēl nepārspētu slavu.

—      Man liekas, — teica Sančo, — ka šie bruņinieki tā darīja tāpēc, ka tiem bija kāds pamudinājums vai iemesls pastrādāt šīs aplamības un nožēlot grēkus; bet kāds iemesls ir jūsu žēlastībai pazaudēt prātu? Kura dāma jūs nonicinājusi? Vai tad jūs esat ievērojis kādas pazīmes, kas norāda, ka Tobosas seņjora Dulsineja niekojusies ar kādu mauru vai kristieti?

—      Te jau slēpjas lietas kodols, — atbildēja dons Kihots, — un tieši tas būs ļoti smalki ieceiēts: ja kāds klaiņojošs bruņinieks kļūst ārprātīgs kāda redzama iemesla dēļ, tas nepelna ne uzslavas, ne pateicības; bet pavisam cita lieta ir kļūt ārprātīgam bez jebkāda iemesla, jo tas, ko izdarīšu, būdams skaidrā prātā, liks manai dāmai noprast, ko es varētu izdarīt patiesi aptumšotā prātā. Turklāt man ir pietiekams iemesls to darīt, jo esmu pārāk ilgi šķirts no savas mūžam mīļotās seņjoras Tobosas Dulsinejas; tu dzirdēji pazīstamo ganu Ambrosio sakām, ka, šķirti no mīļotā cilvēka, mēs ciešam un par visu baiļojamies. Tāpēc, draugs Sančo, nešķied laiku, lai atrunātu mani no tik reta, lai mīga un nekad neredzēta atdarinājuma! Ārprātīgs esmu un ārprātīgs gribu palikt, līdz tu man atnesīsi atbildi uz kādu vēstuli, af^kuru gribu tevi sūtīt pie manas seņjoras Dulsinejas, un, ja atbilde būs tāda, kādu pelna mana uzticība, tad beigsies mans ārprāts un grēku nožēla; ja notiks pretējais, tad kļūšu patiesi ārprātīgs iin kā tāds neko vairs nejutīšu. Lai viņas atbilde tātad būtu kāda būdama, tā mani atbrīvos no iekšējas cīņas un satraukuma, kādā tu mani būsi atstājis; būdams pilnā prātā, es priecāšos, ja atnesīsi man laimi, bet, ja atnesīsi nelaimi, tad ārprātīgs es to nejutīšu. Bet saki man, Sančo, — vai tu rūpīgi uzglabā Mambrīno bruņu cepuri? Es redzēju, ka tu to pacēli no zemes, kad to šis nepateicīgais gribēja salauzt. Bet viņam tas neizdevās, kas liecina par tās metāla krietno rūdījumu.

Uz to Sančo atbildēja:

—     Dieva vārds, seņjor Bēdīgā Izskata bruņiniek, dažreiz es nevaru izturēt un man pietrūkst pacietības noklausīties to, ko jūsu žēlastība sarunā, un, tamlīdzīgus vārdus dzirdot, es sāku domāt, ka viss, ko jūs man izklāstāt par bruņniecību, kā ari par karaļvalstu un impēriju iekarošanu, par salu dāvināšanu un citu dāvanu un jaukumu piešķiršanu, kas esot klaiņojošo bruņinieku paradums, patiesībā ir tikai vēja grābstīšana un meli, un visi mani gaidāmie prieki ir tīrie nieki. Taču, kad dzirdu jūsu žēlastību sakām, ka bārdas skujamā bļoda esot Mambrīno bruņu cepure, un, ja jūs paliekat šādos maldīgos ieskatos ilgāk nekā četras dienas, vai tad man nav jādomā, ka cilvēks, kas šādi runā, ir pazaudējis prātu? Bļoda, pavisam sadauzīta, atrodas manā somā, mājās es to izlabošu un izlietošu bārdas skūšanai, ja vien dievs man būs tik žēlīgs, ka es vēlreiz redzēšu savu sievu un bērnus.

—     Redzi, Sančo, es zvēru tāpat, kā tu nupat zvērēji, — atbildēja dons Kihots, — ka tev ir visstulbākā saprašana, kāda jebkad kādam ieroču nesējam visā pasaulē bijusi. Kā gan iespējams, ka, tik ilgi klaiņodams ar mani, tu vēl neesi ievērojis, ka visas lietas, ar kurām saskaras klaiņojošie bruņinieki, kļūst līdzīgas rēgiem, muļķībām un murgiem un visas liekas ačgārnas? Ne tāpēc, ka tas tā patiesībā būtu, bet gan tāpēc, ka mūs vienmēr pavada vesels bars burvju, kas visu pārtaisa un pārvērš pēc savas patikas, gribēdami mums vai nu palīdzēt, vai ari mūs iznīcināt; un tādēļ tas, kas tev liekas esam bārdas skujamā bļoda, man šķiet Mambrīno bruņu cepure, un kādam trešajam tā būs atkal kaut kas cits. Man labvēlīgais burvis ar savu lielo gudrību izdarījis tā, lai Mambrīno bruņu cepure, kas tā patiešām ir, visiem citiem liktos bārdas skujamā bļoda, jo, uzzinot tās patieso vērtību, mani vajātu visa pasaule, lai tikai šo cepuri iegūtu; bet, tā kā ļaudīm bruņu cepure šķiet bārdas skujamā bļoda, tad tie necenšas to man nolaupīt, kā, piemēram, tas cilvēks, kas gribēja to salauzt, bet pēc tam nometa zemē un necentās pacelt; tici man, ja viņš būtu zinājis bruņu cepures vērtību, viņš to nekad tā nebūtu pametis. Draugs Sančo, uzglabā to labi, pagaidām tā man.n av vajadzīga, jo vispirms es gribu nolikt visus ieročus, lTUfTjļļfrilkails, kā māte mani radījusi, ja man ienāktu prātā savāsj^rēku nožēlas vairāk atdarināt Rolandu nekā Amadisu.

Šādi sarunājoties, tie bija nokļuvuši līdz kāda augsta kalna pakājei, kurš stāvēja izslējies kā atsevišķa klints starp daudziem apkārtējiem kalniem. Pa kalna nogāzi tecēja neliels strauts, un kalnam visapkārt izpletās tik zaļa un spirgta pļava, ka acīm bija prieks to uzlūkot. Tur auga daudz meža koku, arī citi stādi un puķes, kas padarīja šo vietu pievilcīgu. So pļavu Bēdīgā Izskata bruņinieks izvēlējās savu grēku nožēlai, un, to ieraudzījis, viņš sauca skaļā balsī, it kā jau būdams neprātīgs:

—     Šo vietu, ak debess, es izvēlos, lai apraudātu nelaimi, ko tu pati man esi sūtījusi. Šī ir vieta, kur manu acu valgums pārplūdinās mazā strautiņa ūdeņus, manas nerimstīgās un dziļās nopūtas bez apstājas drebinās kalnu koku lapotnes, apliecinot un izteicot tās mokas, ko mana dziļi ievainotā sirds izcieš. Ak, jūs lauku dievības, lai jūs būtu kādas būdamas, kas mājojat šai neapdzīvotajā vietā, dzirdiet nelaimīgā mīlētāja žēlabas, kuru šeit novedusi ilgā šķiršanās un greizsirdības domas, lai tas klinšu aizās raudātu un žēlotos par kādas nepateicīgas skaistules cietsirdību, kas pati ir visa cilvēciskā skaistuma vainags un pilnība! Ak, jūs napejas un driādas, kas mēdz dzīvot kalnu biezokņos, — lai nepastāvīgie un baudkārie satīri, veltīgi jūsos iemīlējušies, neiedrošinātos traucēt jūsu saldo mieru, — ak, palīdziet apraudāt manu nelaimi vai vismaz nepagurstiet mani uzklausīt! Ai, Tobosas Dulsineja, tu manas nakts diena, manu ciešanu slava, mana ceļa rādītāja, mana likteņa zvaigzne, lai debesis tev labvēlīgi piešķir visu, ko tu izlūdzies, bet apdomā, kādā vietā un kādā stāvoklī mani novedusi šķiršanās no tevis, un atalgo mani tā, kā mana uzticība pelnījusi! Ai, vientuļie koki, kas tagad turpmāk būsiet manas vienatnības biedri, dodiet man ar savu zaru maigajām kustībām zīmi, ka mana klātbūtne jums nav nepatīkama! Ai, mans ieroču nesēj, mans mīļākais biedri laimē un nelaimē, uzglabā labi savā atmiņā visu, ko tagad darīšu, lai tu to varētu pateikt un atstāstīt šo notikumu vienīgajai vaininiecei!

To pateicis, viņš nokāpa no Rosinantes, vienā acumirklī noņēma tam iemauktus un seglus un, uzsizdams tam pa skaustu, teica:

—     Tev dāvā brīvību tas, kas pats no tās atsakās, ai, zirgs, kam tik slaveni darbi un tik nelaimigs liktenis! Ej, kurp tu vēlies, jo tev pierē rakstīts, ka tev ātrumā nevar līdzināties ne Astolfa* Ipogrifs*, ne ari slavenais Frontīno*, kas tik dārgi maksāja Bradamantai*.

Sančo, to redzēdams, teica:

—     Lai nolādēts tas, kas mums laupījis izdevību noņemt seglus manam pelēcim, kam es arī būtu paplikšķinājis ar roku pa muguru un uzlielījis viņu dažādiem slavas vārdiem! Bet, ja mans ēzelis arī būtu šeit, es neatļautu,Jjez vajadzības noņemt seglus, jo tam nav jāpaklausa nekādu izmisušu mīlētāju pavēlēm, ja dievam labpaticis, lai viņa saimnieks būtu es, kas neesmu ne izmisis, ne iemīlējies. Tiešām, seņjor Bēdīgā Izskata bruņiniek, ja jūsu žēlastība patiesi grib mani aizsūtīt un pats kļūt traks, tad labāk būtu atkal apseglot Rosinanti, lai tas aizstātu manu pelēci un es īsākā laikā nokļūtu turp un atpakaļ, jo, iedams kājām, es nezin kad aiziešu un atnākšu, tādēļ ka patiešām esmu slikts gājējs.

—      Es tev, Sančo, saku, — atbildēja dons Kihots, — rīkojies, kā tu vēlies, jo tavs nodoms man neliekas peļams; vēl saku, ka tu aizceļosi pēc trim dienām, jo gribu, lai tu šai laikā novērotu visu, ko es darīšu un runāšu, un vēlāk to visu viņai atstāstītu.

—      Ko tad es lai vēl skatos, — jautāja Sančo, — bez tā, ko esmu jau redzējis?

—      Tu vēl neko neesi redzējis, — atbildēja dons Kihots, — es vēl neesmu nometis savas drēbes, izmētājis savus ieročus, neesmu triecis galvu pret šīm klintīm, tāpat neesmu vēl izdarījis citas tamlīdzīgas lietas, kas tev būs jāapbrīno.

—       Dieva dēļ, — teica Sančo, — lai jūsu žēlastība labi uzmanās ar tiem galvas triecieniem, jo jūs varat uzgrūsties tādai klints šķautnei, ka ar pirmo triecienu būs beigta visa jūsu grēku nožēla. Ja jau jūsu žēlastībai šie galvas triecieni šķiet tik nepieciešami, ka bez tiem šis darbs nav veicams, tad man šķiet, vai nebūtu labāk, — jo tas viss taču ir izlikšanās, atdarinājums un joks, — ka jūs triektos pret ūdeni vai arī pret kādu mīkstāku priekšmetu, piemēram, kokvilnu, bet atstātu manā ziņā pastāstīt manai seņjorai, ka jūsu žēlastība ir triecies pret klints stūri, kas cietāks par dimantu.

—      Es tev pateicos, draugs Sančo, par tavu labo nodomu, — atbildēja dons Kihots, — taču tev jāzina, ka viss, ko es daru, nav nekāds joks, bet ir vislielākā nopietnība, pretējā gadījumā es pārkāptu bruņniecības likumus, kas pavēl nekad nemelot, par meliem piedraudot ar izslēgšanu, un darīt kaut ko citu nekā to, kas jādara, — nozīmē melot. Tādēļ ari maniem galvas triecieniem jābūt īstiem, spēcīgiem un neapšaubāmiem, bez jebkādas viltības un izlikšanās; tādēļ arī nepieciešams, lai tu man atstātu pārsienamos brūču dziedināšanai, ja liktenis lēmis, ka mums bija jāpazaudē balzams.

—      Visļaunākais bija pazaudēt ēzeli, — atbildēja Sančo, — jo līdz ar viņu mums zudis pārsienamais un viss pārējais. Bet es gribētu gan lūgt jūsu žēlastību aizmirst šo nolādēto dziru, jo, tiklīdz dzirdu to pieminam, man visa dvēsele sagriežas, ne tikai kuņģis. Un bez tam es jūs lūdzu iedomāties, ka šīs trīs dienas, kurās man vajadzētu noskatīties jūsu neprātībās, ir jau pagājušas, ka es šīs neprātības pieņemu it kā īstenībā redzētas un piedzīvotas, par kurām es savai seņjorai pastāstīšu brīnumu lietas. Uzrakstiet tikai vēstuli un sūtiet mani ātrāk projām, jo man ir pārlieku liela vēlēšanās drīzāk atgriezties, lai izglābtu jūsu žēlastību no šīs šķīstītavas, kurā jūs atstāju.

—      Tu to, Sančo, sauc par šķīstītavu? — jautāja dons Kihots. — Pareizāk būs, ja tu to nosauksi par pekli vai vēl par kaut ko ļaunāku, ja tikai pasaulē ir vēl ļaunāka vieta.

—     Tam, kas nokļuvis peklē, — atbildēja Sančo, — «nula es retencio»*, — kā esmu dzirdējis sakām.

—      Es nesaprotu, ko tu domā ar «retencio», — teica dons Kihots.

—       «Retencio» nozīmē, — atbildēja Sančo, — ka tas, kas reiz iekļuvis peklē, nekad vairs no tās netiek laukā. Bet jusu žēlastībai viss notiks gluži otrādi, ja vien manas kājas nepagurs ar piešiem uzmundrināt Rosinanti; tiklīdz nokļūšu Tobosā un atrādīšos seņjoras Dulsinejas priekšā, es viņai tik daudz pastāstīšu par muļķībām un ārprātībām (kas taču ir viens un tas pats), ko jūsu žēlastība ir pastrādājis un vēl pastrādāsiet, ka viņa kļūs mīkstāka par cimdu, kaut arī tā būtu cietāka par ozolu; ar viņas atbildi, kas būs mīlīga un salda kā medus, es, līdzīgi burvim, pa gaisu steigšos atpakaļ un izvilkšu jūsu žēlastību no šķīstītavas, kas līdzinās peklei, bet nav pekle, jo jums ir cerība no tās izkļūt ārā, bet, kā jau teicu, šādas cerības nav tiem, kas atrodas peklē, un es nedomāju, ka jūsu žēlastība to apstrīdēs.

— Tu runā patiesību, — teica Bēdīgā Izskata bruņinieks, — bet kā lai uzrakstām vēstuli?

—      Un arī pilnvaru, ka varu saņemt ēzelīšus, — piemetināja Sančo.

—       Mums viss jānokārto, — teica dons Kihots, — un, tā kā man nav papīra, tad būtu labi, pēc senatnes parauga, rakstīt uz koku lapām vai ari uz kādiem vaska dēlīšiem, lai gan tos šeit būs tikpat grūti sameklēt kā papīru. Bet man ienāk prātā doma, ka vislabāk būtu rakstīt Kardēnio dienasgrāmatā; pēc tam tu parūpēsies, lai pirmajā ciematā to glītā rokrakstā pārraksta uz laba papīra vietējais skolotājs vai ķesteris; bet tikai neiedod to kādam rakstvedim, jo viņu rokraksts ir tik āķīgs, ka pats nelabais to nevar salasīt.

—     Bet kā būs ar parakstu? — jautāja Sančo.

—      Amadiss nekad neparakstīja savas vēstules, — atbildēja dons Kihots.

—      Ļoti labi, — teica Sančo, — bet pilnvarai par ēzelīšiem katrā ziņā jābūt parakstītai, un, ja es to likšu pārrakstīt, tad tie teiks, ka paraksts ir viltots, un es palikšu bez ēzelīšiem.

—      Šo pilnvaru es pats parakstīšu piezīmju grāmatā, un, kad mana māsasmeita to ieraudzīs, tā bez ierunām visu izpildīs. Bet, kas zīmējas uz mīlestības vēstuli, tad tu vari likt šādu parakstu: «Līdz nāvei jūsu Bēdīgā Izskata bruņinieks.» Nav nekāda nelaime, ja to parakstīs sveša roka, jo, cik es zinu, Dulsineja neprot ne lasīt, ne rakstīt un savā mūžā nav redzējusi nevienu manu vēstuli, ne manu rokrakstu, jo mūsu mīlestība vienmēr ir bijusi platoniska, nesniedzoties tālāk par cieņas pilniem skatieniem. Arī šos skatienus mēs viens otram uzmetām visai reti, es patiešām varu zvērēt, ka divpadsmit gados, kamēr es viņu mīlu vairāk nekā savu acu gaismu, ko kādreiz aprīs zeme, esmu viņu redzējis labi ja reizes četras, un var ļoti būt, ka viņa šais četrās reizēs ne vienu vienīgu reizi nav ievērojusi, ka es viņu uzlūkoju: tādā stingrībā un noslēgtībā viņu audzinājuši tās vecāki Lorenso Korčuelo un Aldonsa Nogālesa.

—     Tā, tā! — iesaucās Sančo. — Tātad Alonso Korčuelo meita, vārdā Aldonsa Lorenso, ir jūsu seņjora Tobosas Dulsineja?

—     Tā ir viņa, — teica dons Kihots, — tā pati, kas ir cienīga būt visas pasaules valdniece.

—     Es viņu labi pazīstu, — teica Sančo, — viņa sviež barru* tikpat labi kā visstiprākais ciemata puisis. Gods dievam, viņa ir varens meitietis ar veiklu roku un galvu, kas neļaus sevi glaudīt pret spalvu, viņa varētu izvilkt aiz bārdas no dubļiem jebkuru iesvētītu vai vēl iesvētāmu klaiņojošo bruņinieku, ja tas viņu izvēlētos par savu seņjoru. Ak tu padauzas bērns, kads viņai spēks kaulos, un kāda viņai balss! Ziniet, reiz viņa bija uzkāpusi mūsu ciemata baznīcas zvana tornī, lai sasauktu sava tēva kalpus, kas strādāja atmatā, un, kaut gan viņi bija vismaz pusjūdzes attālumā, tie sadzirdēja viņu tik skaidri, it kā stāvētu pašā torņa pakājē. Taču labākais ir tas, ka viņa nemaz nav iedomīga, bet gan ļoti laipna, ar visiem jokojas, viss viņu uzjautrina un smīdina. Tagad es teikšu, seņjor Bēdīgā Izskata bruņiniek, ka viņas dēļ jūsu žēlastībai vajag spēt izdarīt ne tikai visādas neprātības, bet jums arī ir pilnīgi tiesības izsamist, pat pakārties, un katrs, kas to uzzinās, noteikti sacīs, ka jūs esat rīkojies ārkārtīgi pareizi, pat ja pēc tam jūs parautu velns. Es vēlētos jau būt ceļā, lai tikai ātrāk viņu ieraudzītu, jo pagājušas jau daudzas dienas, kopš neesmu viņu redzējis, un viņa laikam būs ļoti pārvērtusies, jo, pastāvīgi strādājot tīrumā, sievietes seja saulē un vējā stipri bojājas. Bet man jāatzīstas jūsu žēlastībai, seņjor don Kihot, ka līdz šim esmu dzīvojis lielā nezināšanā, vienmēr paļāvīgi domādams, ka dāma Dulsineja ir kāda princese, kurā jūs esat iemīlējies, vai arī kāda persona, kas cienīga saņemt bagātīgās dāvanas, ko jūsu žēlastība tai aizsūtījis, kā, piemēram, biskajieti, galeru vergus un vēl daudzus citus, jo jūs droši vien esat izcīnījis daudzas uzvaras tai laikā, kad es vēl nebiju jūsu ieroču nesējs. Bet, ja labi apdomā, ko gan iegūst seņjora Aldonsa Lorenso, tas ir, seņjora Tobosas Dulsineja, ja viņas priekšā metas ceļos tie uzvarētie, kurus jūsu žēlastība viņai piesūta un vēl piesūtīs? Jo var gadīties, ka, tiem atnākot, viņa tieši sukā linus vai arī klonā kuļ, un tie noskaitīsies, viņu tādu redzēdami, bet viņu jūsu dāvana sasmīdinās vai apvainos.

—     Es tev, Sančo, jau agrāk daudzreiz esmu teicis, — sacīja dons Kihots, — ka tu esi liels pļāpa un, kaut gan vientiesis, tomēr bieži gribi izlikties atjautīgs; bet, lai tu saprastu, cik tu esi muļķis un cik es esmu gudrs, tad noklausies šo īso stāstu. Zini, kāda skaista atraitne, jauna, neatkarīga, bagāta un turklāt ļoti bezbēdīga, iemīlējās kādā druknā, spēcīgi noaugušā klostera kalpotājā. To uzzinājis, viņa priekšnieks kādu dienu teica krietnajai atraitnei draudzīga pārmetuma veidā: «Esmu ļoti pārsteigts, seņjora, un ne bez iemesla, ka tik dižciltīga, skaista un bagāta sieviete var iemīlēties kaut kādā tik netīrā, vienkāršā un aprobežotā zemniekā, ja mūsu mītnē atrodas tik daudz maģistru, doktoru, teologu, kurus jūsu žēlastība sev varētu izvēlēties kā bumbierus, sacīdama: «Šo es gribu, to es negribu.»» Bet viņa tam atbildējusi loti jautri un brīvi: «Žēlīgais seņjor, jūs alojaties, un jūsu uzskati ir novecojušies, ja domājat, ka šo zemnieku esmu slikti izvēlējusies, jo viņš jums šķiet vientiesīgs, bet tam nolūkam, kādam es to vēlos, viņš ir tikpat liels filozofs kā Aristotelis un pat vēl lielāks.» Tāpat arī, draugs Sančo, tam nolūkam, kādam man vajadzīga Tobosas Dulsineja, viņa ir tikpat vērtīga kā visaugstākā princese pasaulē. Arī visas tās dāmas, kuras apdzied dzejnieki, piešķirdami tām vārdus pēc savas patikas, nav jau katrreiz īstenībā atrodamas būtnes. Vai tu domā, ka visas Amarilas, Filas, Silvijas, Diānas, Galatejas, Fillīdas un vēl daudzas citas dāmas, ar kurām pilnas visas grāmatas, romances, bārddziņu veikali un komēdiju teātri, ir patiesas dāmas ar miesu un asinīm un savu apdziedātāju īstās mīļākās? Saprotams, ka ne, visbiežāk dzejnieki viņas tikai izdomā, lai tiem būtu, ko apdzejot, un lai tos uzskatītu par mīlētājiem vai ļaudīm, kas mīlas cienīgi. Tādēļ man pietiek, ja es domāju un ticu, ka labā Aldonsa Lorenso ir skaista un godīga, viņas izcelšanās nav svarīga, jo par to neviens neievāks ziņas, tāpēc ka viņa taču neiestāsies nekādā ordenī, un tā es sevī iedomājos, ka viņa ir diženākā princese pasaulē, jo tev, Sančo, jāzina, ja tu vēl to nezini, ka divi lietas visvairāk ierosina mīlestību, proti, liels daiļums un laba slava, un tās abas Dulsinejai piemīt vislielākā pilnībā: skaistumā tai neviena nespēj līdzināties, un labā slavā tikai nedaudzas ar viņu var sacensties. īsi sakot, es iedomājos, ka viss ir tā, kā teicu, ka tur nav ko pielikt, ne ko atņemt: savā iztēlē es viņu iedomājos tik skaistu un dižciltīgu, kādu vēlos, un tādējādi Helēna viņai nespēj līdzināties, un viņu neaizsniedz ne Lukrēcija*, ne arī cita kāda pagājušo laikmetu grieķu, barbaru vai latīņu slavena sieviete. Lai cilvēki runā, kā viņiem tīk, ja nezinātāji mani par to nopels, tad bargie soģi mani nesodīs.

—     Es redzu, žēlīgais seņjor, ka jums ir pilnīga taisnība, — atbildēja Sančo, — un ka es esmu ēzelis. Vēl jo vairāk nesaprotu, kāpēc mana mute piemin ēzeli, jo mājā, kurā kāds pakāries, nerunā par auklu. Bet tagad uzrakstiet tikai vēstuli un dzīvojiet veseli, — es pazūdu.

Dons Kihots, paņēmis piezīmju grāmatu, nogāja sāņus un mierīgi uzrakstīja vēstuli; to pabeidzis, viņš pasauca Sančo un teica, ka gribot tam vēstuli nolasīt, lai viņš to atcerētos no galvas gadījumā, ja tā ceļā tam nozustu, jo viņam savā nelaimē no visa esot jābaidās. Uz to Sančo atbildēja:

—     Ierakstiet to grāmatā divas vai trīs reizes un atdodiet man, es to labi paglabāšu; bet domāt, ka es to varēšu atcerēties, ir tīrā aplamība, jo mana atmiņa ir tik slikta, ka bieži piemirstu pats savu vārdu. Bet nolasiet gan vēstuli, žēlīgais seņjor, es par to ļoti priecāšos, jo tā droši vien būs meistardarbs.

—     Tad klausies, kā tā skan! — teica dons Kihots.

DONA KIHOTA VĒSTULE TOBOSAS DULSINEJAI

Visvarenā un augstā seņjora! Tas, ko ievainojis šķiršanās asmens un kam bultas caururbušas sirdi, sūta tev, vissaldākā Tobosas Dulsineja, sveicienus un vēl labklājību, kuras tam pašam trūkst. Ja tavs skaistums mani nonievā, ja tavi tikumi ir pret mani, ja tava nicināšana man sagādā vislielākās sāpes, tad, kaut ciešanās rūdījies, tomēr nespēšu ilgāk palikt šādās mokās, kas ir ne vien dziļas, bet ari nerimstošas. Ak, nepateicīga skaistule, mana mīļotā īenaidniece, tev mans labais ieroču nesējs Sančo visu izstāstīs, kādā stāvoklī tevis dēļ esmu nokļuvis; ja tev labpatiktu man palīdzēt, esmu tavs, ja ne, dari, kā tev šķiet labāk, jo, savu dzīvi izbeidzot, es apmierināšu tavu cietsirdību un savu kaislību.

Līdz nāvei tavs

Bēdīgā Izskata bruņinieks.

—     Zvēru pie sava tēva dzīvības, — iesaucās Sančo, noklausījies vēstuli, — tas ir cēlākais, ko jebkad esmu dzirdējis! Sasodīts, cik labi jūsu žēlastība ir pratis izteikt visu, ko vēlējāties, un cik labi piederas paraksts «Bēdīgā Izskata bruņinieks»! Patiešām, žēlīgais seņjor, jūs esat dzīvs velns, nav tādas lietas, ko jūs nezinātu.

—     Viss, — atbildēja dons Kihots, — ir vajadzīgs tai amatā, ko es piekopju.

—     Bet tagad, — turpināja Sančo, — uzrakstiet, jūsu žēlastība, citā lapā par tiem trim ēzelīšiem un parakstieties skaidri un saprotami, lai katrs paskatījies tūlīt pazītu jūsu rokrakstu.

—     Labprāt, — teica dons Kihots, un uzrakstījis viņš tam nolasīja sekojošo:

«Seņjora māsasmeita, pavēlu jūsu žēlastībai izsniegt šās pirmās ēzeju zīmes uzrādītājam — manam ieroču nesējam Sančo Pansam trīs no maniem pieciem mājās palikušajiem ēzelīšiem, ko aizbraukdams atstāju jūsu žēlastības gādībā. Šie trīs ēzelīši viņam izsniedzami kā samaksa par trim citiem ēzelīšiem, ko esmu no viņa saņēmis šeit. Šis raksts un viņa paraksts par saņemšanu visu nolīdzinās. Rakstīts Sjerramorēnas vidienē šā gada divdesmit otrajā augustā.»

—     Ir labi, — teica Sančo, — tagad tikai parakstieties!

—     Paraksts nav vajadzīgs, — teica dons Kihots, — es tikai pierakstīšu sava vārda iniciāļus, kas ir tikpat vērti kā paraksts, un ar to pietiek, lai tu saņemtu nevis trīs, bet trīssimt ēzeļus.

—     Es uzticos jūsu žēlastībai, — atbildēja Sančo, — bet tagad atļaujiet — es apseglošu Rosinanti, un jūs dosiet man savu svētību; es tūlīt aizceļošu, lai man nevajadzētu redzēt tās neprātības, ko jūsu žēlastība grib paveikt, bet teikšu, ka esmu tās noskatījies atliku likām.

—     Bet es, Sančo, vēlos — jo tas ir nepieciešams — es vēlos, lai tu redzētu, kā es kails paveikšu kaut vienu vai divus dučus neprātību, ko es paspēšu izdarīt nepilnā pusstundā; ja tu tās būsi redzējis pats savām acīm, tad varēsi mierīgu sirdi apzvērēt, ka esi redzējis arī pārējās, kuras tu pats piemetināsi; vari but pārliecināts, ka tu nespēsi par tām tik daudz sastāstīt, cik es paveikšu īstenībā.

—     Dieva dēļ, mans žēlīgais seņjor, nelieciet man jūs kailu skatīt, jo tas mani tā apbēdinās, ka nevarēšu novaldīt asaras, un, tā kā galva man vēl ir smagnēja no pagājušās nakts raudām pelēča dēļ, tāpēc negribu atkal raudāt. Bet, ja jūsu žēlastība vēlas, lai noskatos dažās jūsu ārprātībās, tad izdariet tās neizģērbies pēc iespējas ātri un tādas, kas šai brīdī visvairāk piederas, jo man tās patiesībā nav vajadzīgas un, kā jau teicu, tikai aizkavēs manu atgriešanos ar vēstīm, kādas jūsu žēlastība vēlas un ir cienīgs saņemt. Bet lai seņjora Dulsineja piesargās, — ja viņa neatbildēs, kā pienākas, tad svinīgi zvēru, piesaucot to, kas man svēts, ka ar kāju spērieniem un pļaukām izdabūšu pienācīgo atbildi viņai no iekšām, jo vai tad ir paciešams, ka tik slavenu klaiņojošu bruņinieku kā jūsu žēlastību nezin kādēļ iedzen ārprātā kaut kāda tur … Lai šī seņjora labāk neliek man izteikties līdz galam, jo, dieva vārds, kad es ļaušu mēlei vaļu, tad par sekām vairs neatbildu. Šādās lietās esmu meistars! Viņa mani vēl nepazīst, bet, ja tā mani pazītu, tad viņai pret mani būtu bijība.

—     Nudien, Sančo, — teica dons Kihots, — man liekas, tu esi neprātīgāks kā es.

—     Tik neprātīgs vis neesmu, — atbildēja Sančo, — bet esmu gan lielāks karstgalvis. Tomēr runāsim tagad par citām lietām: ko jūsu žēlastība ēdīs, kamēr atgriezīšos? Vai jus gribat kā Kardēnio izskriet uz ceļa un aplaupīt ganus?

—     Par to neraizējies, — atbildēja dons Kihots, — ja man ari būtu cita barība, es tomēr ēstu tikai zāli un augļus, ko man sniegs šī pļava un šie koki, jo mana pasākuma būtiskais pamats ir gavēt un izturēt vēl citas līdzīgas mocības.

Uz to Sančo teica:

—     Vai zināt, žēlīgais seņjor, no kā es baidos? Ka nevarēšu vairs atrast šo vietu, kur jūs atstāju, jo šis ir ļoti nomaļš apvidus.

—     Iegaumē labi visas pazīmes, jo es noteikti centīšos neaiziet tālu no šās apkārtnes, — teica dons Kihots, — es arī pacentīšos uzkāpt visaugstāko klinšu virsotnēs, lai no turienes palūkotos, vai tu nenāc. Bet, lai tu nenomaldītos un nepazustu, ieteicu tev drošības labad sagriezt irbulenes, kuru šeit ir tik daudz, un jājot laiku pa laikam tās izkaisīt, līdz nokļūsi klajumā, — tās tev būs zīmes un ceļa rādītājas kā Tēsēja pavediens labirintā, lai tu mani atkal atrastu.

—     To es izdarīšu, — atbildēja Sančo Pansa un, sagriezis irbulenes, lūdza sava seņjora svētību; tad abi šķīrās, raudādami karstas asaras. Uzsēdies mugurā Rosinantem, kuru dons Kihots uzticēja viņa gādībai, piekodinādams rūpēties par zirgu kā par sevi pašu, Sančo devās līdzenuma virzienā, izkaisīdams laiku pa laikam irbuleņu zariņus, kā viņa kungs to bija ieteicis. Tā viņš aizjāja, lai gan dons Kihots neatlaidīgi viņu lūdza vēl palikt un noskatīties vismaz divas viņa ārprātības. Bet Sančo nebija vēl simt soju aizjājis, kad atkal atgriezās un teica:

—     Jums taisnība, žēlīgais seņjor, man jānoskatās jūsu ārprātībās, lai es ar tīru sirdsapziņu varētu zvērēt, ka esmu tās redzējis, un tādēļ es lūgšu man kādu no tām parādīt, kaut gan ļoti lielu ārprātību jūsu žēlastība man jau ir parādījis, palikdams šeit kalnos.

—      Vai es tev neteicu? — sacīja dons Kihots. — Pagaidi, Sančo, tu vēl nepagūsi noskaitīt tēvreizi, kad es jau visu būšu izdarījis.

Lielā steigā viņš novilka bikses un, palicis puskails, vienā kreklā, tūlīt apmeta divus kūleņus ar kājām gaisā un galvu uz leju, atsegdams tādas lietas, kas pamudināja Sančo pagriezt Rosinanti, lai nevajadzētu tās vēlreiz redzēt, jo viņš tagad bija pilnīgi apmierināts un pārliecināts, ka var apzvērēt sava kunga ārprātu. Bet tagad ļausim viņam doties ceļā un gaidīsim viņa drīzu atgriešanos!

XXVI nodaļa, kurĀ turpinĀs dona kiitota smalkĀs mĪlĒtĀja IZDARĪBAS SJERRAMORĒNĀ

Turpinot vēstījumu par to, ko Bēdīgā Izskata bruņinieks darīja, palicis viens, stāstā teikts, ka dons Kihots, pabeidzis kūleņot, ķermeņa apakšpusē kails un augšpusē apģērbts, redzēdams, ka Sančo aizjāj, ilgāk nevēlēdamies noskatīties viņa ārprātībās, uzkāpa augstas klints virsotnē un vēlreiz pārdomāja to, ko jau bieži bija pārdomājis, nevarēdams izšķirties, un proti: vai būtu labāk un piedienīgāk atdarināt Rolanda neganto vai Amadisa grūtsirdīgo ārprātu. Runādams pats ar sevi, viņš sacīja:—Ja Rolands bijis tik krietns un drosmīgs bruņinieks, kā ļaudis par viņu stāsta, kāds tur brīnums? Jo galu galā viņš taču bija apburts un neviens viņu nespēja citādi nogalināt, kā vienīgi iedurot ar adatu viņa papēdī, kādēļ viņš arī vienmēr valkāja zābakus ar septiņām dzelzs pazolēm; tomēr viņa viltības tam nelīdzēja pret Bernardo del Karpio, kas, tās zinādams, viņu ar savām rokām nožņaudza Ronsevalā. Bet nerunāsim par viņa drošsirdību un atgriezīsimies pie viņa ārprāta; droši zināms ir tas, ka viņš sajucis pie avota atrasto pēdu dēļ un kad gans tam pastāstīja, ka Andželika vairāk nekā divas reizes diendusā gulējusi ar Agramanta* pāžu, sprogaino mauru Medoru; un, ja viņš saprata, ka tas viss patiesība un ka šī dāma viņam nodarījusi tādu kaunu, — tad nav nekāds nopelns, ka viņš kļuva ārprātīgs. Bet kā es varu atdarināt viņa neprātības, neatdarinādams arī to cēloni? Jo varu zvērēt, ka mana Tobosas Dulsineja visā mūžā nav redzējusi mauru viņa īstajā izskatā un ka viņa ir tikpat nevainīga kā māte, kas to dzemdējusi; es viņai nodarītu acīm redzamu pārestību, ja par viņu domātu citādi un, kļūdams ārprātīgs, trakotu pēc niknā Rolanda parauga. Turpretim es saprotu, ka Gallijas Amadiss, nezaudējot prātu un netrakojot, kā mīlētājs ieguvis vislielāko slavu, jo, kā stāstā attēlots, kad viņu atraidījusi seņjora Orjana, pavēlēdama tam ātrāk nerādīties viņas tuvumā, līdz viņa pati to vēlēsies, — viņš kopā ar kādu vientuļnieku devies uz Nabadzības klinti un tur tik ilgi raudājis un lūdzis dievu, kamēr debesis tam sūtījušas palīdzību vislielākajās bēdās un grūtībās. Ja nu tas viss ir patiesība, par ko nešaubos, kādēļ tad man jāpūlas izģērbties pavisam kailam, kādēļ jāuzbrūk kokiem, kas man nekā Jauna nav darījuši? Man nav iemesla saduļķot šo skaidro strauta ūdeni, kas mani atveldzēs, kad būšu izslāpis. Lai dzīvo Amadisa piemiņa, un viņu cik spēdams lai atdarina Lamančas dons Kihots, kam varēs piedēvēt pazīstamo izteicienu, ka viņš, nepabeidzis lielos darbus, nomira, tos veikdams; ja arī mana Dulsineja nav mani pametusi vai noniecinājusi, tad tomēr, kā jau teicu, man pietiek, ka esmu no viņas šķirts. Tātad ķersimies pie darba! Nāciet man atmiņā, Amadisa varoņdarbi, un māciet mani, kā sākt jūsu atdarināšanu! Bet es atceros, ka visvairāk viņš skaitīja lūgšanas, nododams sevi dieva rokās. Bet ko lai es daru, ka man nav rožukroņa? — Tad viņam ienāca prātā, kā izveidot rožukroņi, un viņš noplēsa savam kreklam no apakšmalas, kas zemu nokarājās, garu stērbeli un iesēja tajā vienpadsmit mezglus, no tiem vienu resnāku nekā pārējos, un tādējādi darināja rožukroņi, ar kuru, šeit atrazdamies, varēja noskaitīt miljonu «Ave Maria». Bet viņu ļoti skumdināja, ka tas nevarēja atrast vientuli, kam izsūdzēt grēkus un saņemt mierinājumu, tāpēc viņš aizvadīja laiku, staigājot pa pļaviņu, iegriežot koku mizā vai arī rakstot smiltīs dzejoļus, kuros apdziedāja savas skumjas un dažos cildināja arī Dulsineju. Bet, kad donu Kihotu atrada šeit kalnos, tad no visiem šiem dzejoļiem bija salasāms tikai sekojošais:

Koki, krūmi un augi, Kas šais kalnājos zeļat, Krāšņi, augsti un šmaugi Savas lapotnes ceļat. Jums es žēlojos, draugi.

Lai gan jācieš man ļoti, Sāpes noslēpt es spēju, Vaidēt vienatnē protu, Redzat donu Kihotu Raudam par Dulsineju No Tobosas.

Nāku klinšainās kraujās, Sirds visdziļākā milā Prom no mijotās raujas. Kas gan mani šurp vīla? Saprāts neziņā taujā.

Mīla, ļaundare, protams, Grib, lai neprātā skrēju, Mucai pārsprāgstot, lejas Šķidrums, — kas to lai notur! Redzat donu Kihotu Raudam par Dulsineju No Tobosas.

Piedzīvojumus traucos Meklēt klintainēs cietās. Baigos biezokņos spraucos, Postu rodu ik vietā, Tāpēc nelaimīgs saucos.

Mīlas pātagots Joti, Galvu noliecis eju. Viņas bardzībai dotu Redzat donu Kihotu Raudam par Dulsineju No Tobosas.

Šā dzejoļa atradējus ļoti sasmīdināja «Tobosas» piemetinājums Dulsinejas vārdam, jo viņi domāja, — donam Kihotam šķitis, ka viņa panti nebūs saprotami, ja viņš minēs Dulsineju, nepiemetinādams Tobosu, un, kā viņš pats vēlāk atzinās, tā tas īstenībā arī bijis. Viņš sarakstīja vēl daudzus citus dzejoļus, bet, kā jau teicām, tieši šie trīs panti bija visā pilnībā salasāmi. Viņš pavadīja laiku, nopūzdamies un piesaukdams meža faunus un silvanus, upju nāras,skumjo un valgano Ēho*, lai tie visi tam atbildētu, to mierinātu un uzklausītu; viņš meklēja ari dažādus augus, lai no tiem pārtiktu, kamēr atgriezīsies Sančo; un, ja tas ierastos nevis pēc trim dienām, bet pēc trim nedēļām, tad Bēdīgā Izskata bruņinieks būtu tik nejauki pārvērties, ka pat viņa māte to nepazītu.

Atstāsim viņu tagad ar viņa nopūtām un dzejoļiem, lai pastāstītu, kas atgadījās Sančo Pansam, sūtņa uzdevumu veicot. Izjājis uz lielceļa, viņš devās uz Tobosas pusi un nākošajā dienā nokļuva pie iebraucamās vielas, kur kādreiz viņu tik nejēdzīgi svaidīja uz segas; ieraugot iztālēm iebraucamo vietu, viņam tūlīt radās sajūta, it kā tas atkal lidotu gaisā, un tādēļ viņš negribēja tur iegriezties, kaut gan stunda bija tāda, ka viņš to būtu varējis un viņam ari būtu vajadzējis to darīt: bija pusdienas laiks, un viņam ļoti gribējās ieēst kaut ko siltu, jo tas vairākas dienas bija baudījis tikai aukstu ēdienu.

Izsalkuma skubināts, Sančo piejāja pavisam tuvu iebraucama

jai vietai, bet vēl šaubījās, vai tur iegriezties; kamēr viņš to pārdomāja, no iebraucamās vietas iznāca divi cilvēki, kas viņu tūlīt pazina. Viens no viņiem teica otram:

—     Sakiet, seņjor licenciвt, — vai šis jātnieks nav Sančo Pansa, par ko mūsu piedzīvojumu meklētāja saimniece stāstīja, ka viņš aizjājis viņas kungam līdzi par ieroču nesēju?

—     Tas ir tas pats, — teica licenciāts, — un arī zirgs pieder mūsu donam Kihotam.

Šie ļaudis viņu tāpēc tik labi pazina, ka viens bija viņa ciemata priesteris, bet otrs — bārddzinis, tie paši, kas bija pārlūkojuši un sadedzinājuši dona Kihota grāmatas. Pazinuši Sančo Pansu un Rosinanti un vēlēdamies kaut ko uzzināt par donu Kihotu, viņi tam tuvojās, un priesteris, saukdams to vārdā, teica:

—     Draugs Sančo Pansa, kur palicis jūsu seņjors?

Arī Sančo Pansa tos tūlīt pazina, bet nolēma neteikt, kādā vietā un kādā stāvoklī bija atstājis savu kungu; viņš tiem atbildēja, ka viņa seņjors palicis kādā zināmā vietā, veikdams zināmu darbu, kas esot ārkārtīgi svarīgs, bet ko viņš nedrīkstot atklāt, pat ja tam izrautu acis no pieres.

—     Nē, nē, — teica bārddzinis, — ja jūs mums, Sančo Pansa, neteiksiet, kur viņš palicis, tad mēs domāsim un jau tagad tā domājam, ka jūs esat viņu nogalinājis un aplaupījis, jo jūs taču jājat uz viņa zirga; patiesi, dodiet mums šurp zirga saimnieku, vai arī jums klāsies ļauni.

—     Jums nemaz nevajag man tā draudēt, jo neesmu tāds cilvēks, kas otru aplaupa un nogalina; lai katru nobeidz viņa paša liktenis vai dieva griba. Mans seņjors palika kalnos, kur tas pēc sirds patikas nožēlo grēkus.

Un viņš, elpu neatvilkdams un neapstādamies, pastāstīja tiem, kādā stāvoklī bija atstājis donu Kihotu, kādi piedzīvojumi viņiem bija atgadījušies, un piebilda, ka tagad vedot vēstuli Tobosas Dulsinejai, Lorenso Korčuelo meitai, kurā viņa seņjors līdz ausīm iemīlējies. Abi izbrīnījušies klausījās Sančo stāstu, un, kaut gan tiem bija zināms dona Kihota ārprāts, kā ari tā izpausmes veids, tomēr viņi ikreiz no jauna izbrīnījās, kad dzirdēja par viņa dīvainībām. Viņi lūdza Sančo Pansu parādīt tiem vēstuli, ko tas ved Tobosas dāmai Dulsinejai. Sančo atbildēja, ka vēstule ierakstīta piezīmju grāmatiņā un ka viņa seņjors tam pavēlējis pirmajā ciematā atdot to pārrakstīt uz atsevišķa papīra; tad priesteris teica, lai tas viņam parādot vēstuli, viņš pats to pārrakstīšot ļoti glītā rokrakstā. Sančo iebāza roku azotē, lai sameklētu grāmatiņu, bet to neatrada un nebūtu atradis arī tad, ja meklētu to līdz šai pašai dienai, jo grāmatiņa bija palikusi pie dona Kihota, kas to viņam nebija iedevis, bet Sančo aizmirsa viņam to paprasīt.

Neatradis grāmatiņu, Sančo nobālēja kā mironis un vēlreiz steidzīgi pārmeklēja visu savu apģērbu. Pārliecinājies, ka grāmatiņas viņam nav, viņš vienā mirklī ar abām rokām ieķērās savā bārdā un to pa pusei izplūca, tad lielā steigā, pat elpu neatvilcis, iesita reizes sešas sev ar dūri sejā tā, ka tam no deguna sāka tecēt asinis. Priesteris un bārddzinis, to redzēdami, jautāja, kas tam noticis, ka viņš sevi tik bargi apstrādā.

—      Kas man noticis? — atbildēja Sančo. — Tikai tas, ka vienā rokas pagriezienā esmu zaudējis trīs jaunus ēzeļus, no kuriem katrs man bija tikpat vērts kā kāda pils.

—     Kā Lad tā? — jautāja bārddzinis.

—      Esmu pazaudējis piezīmju grāmaliņu, — atbildēja Sančo, — kurā bija vēstule Dulsinejai un mana kunga parakstīta pavēle viņa māsasmeitai atdot man trīs no tiem četriem vai pieciem ēzelīšiem, kas atrodas viņa mājās.

Tad Sančo tiem pastāstīja, kā viņš pazaudējis savu pelēci. Priesteris, viņu mierinādams, teica, ka Sančo, atgriezies pie sava kunga, varēšot paprasīt, lai viņš atjauno pilnvaru, turklāt, kā tas pieņemts, uzrakslot to uz atsevišķas lapas, jo piezīmju grāmatiņā ierakstītas pilnvaras neviens nepieņem un neizpilda.

Sančo nomierinājās un teica, ja tas tiešām tā esot, tad viņš sevišķi neraizējoties, ka pazaudējis vēstuli Dulsinejai, jo zinot to gandrīz no galvas un varot viņiem atstāstīt, kur un kad tie vēloties.

—      Pasakiet to tūlīt, Sančo, — teica bārddzinis, — mēs to pārrakstīsim vēlāk.

Sančo Pansa pakasīja galvu, pūlēdamies atcerēties vēstules saturu, un sāka mīņāties no vienas kājas uz otru, brīžiem raudzīdamies zemē, brīžiem atkal debesīs, un, nograuzis pirkstam pusnaga, liekot abiem ar nepacietību gaidīt, ko viņš teiks, tas pēc ilgas klusēšanas sacīja:

—      Dieva vārds, seņjor licenciвt, velns lai parauj vēstules saturu, kas man jāatceras! Sākums bija: «Augstā un vispārīgā seņjora!»

—     Nevar būt, ka vispārīgā, — teica bārddzinis, — bet varbūt gan «visvarenā vai visdārgā seņjora».

1 — Tā gan, — teica Sančo, — un tālāk, ja es pareizi atceros, bija rakstīts: «nomocītais un bezmiegainais, un ievainotais skūpsta jūsu žēlīgās rokas, nepateicīgā un nevienam nezināmā skaistule», un tālāk bija vēl kaut kas teikts par veselību un slimību, ko tas viņai novēlot, un viss vienā laidā turpinājās, līdz nobeidzās ar vārdiem: «Līdz nāvei jūsu Bēdīgā Izskata bruņinieks.»

Sančo Pansas labā atmiņa abus varen uzjautrināja, tie viņu ļoti slavēja un lūdza vēslules saturu atkārtot vēl divas reizes, lai ari paši to iemācītos no galvas un vēlāk uzrakstītu. Sančo to noskaitīja vēl trīs reizes un katru reizi pateica trīstūkstoš jaunu muļķību; pēc tam viņš izstāstīja visus sava seņjora piedzīvojumus, bet ne vārda neieminējās par svaidīšanu uz segas, kas tam bija atgadījusies šinī iebraucamajā vietā, kurā tas vairs nevēlējās iegriezlies. Sančo arī pastāstīja, ka viņa seņjors, ja saņems labvēlīgas vēstis no Tobosas seņjoras Dulsinejas, dosies ceļā, lai kļūtu ķeizars vai vismaz karalis, — tā viņi abi kopā esot nolēmuši, un tas esot viegli paveicams, ņemot vērā dona Kihota drosmi un roku

spēku; tiklīdz tas būšot noticis, viņš Sančo izprecināšot, bet līdz tam laikam tam jāk|ūstot atraitnim, tāpēc ka citādi neesot iespējams iegūt par sievu ķeizarienes galma dāmu, bagāta un plaša cietzemes apgabala mantinieci, jo visādas salas un saliņas tam vairs nepatīkot. Visu to Sančo izstāstīja, laiku pa laikam noslaucīdams degunu, tik lielā mierā un vientiesībā, ka abi no jauna izbrīnījās, apsvērdami, cik spēcīgam gan jābūt dona Kihota neprātam, ja tas bija pilnīgi pakļāvis arī šā nabaga vīra saprātu. Tie nepūlējās izkliedēt viņa maldus, jo abiem šķita, ka, nenoziedzoties pret sirdsapziņu, būs labāk viņu atstāt šādā pārliecībā, un tiem visai patika klausīties viņa aplamās runās. Viņi tam ieteica lūgt dievu par sava seņjora labklājību, jo esot ļoti iespējams un ticams, ka tas ar laiku kļūšot, kā viņš teicis, ķeizars vai vismaz arhibīskaps, vai arī iegūšot citu līdzīgu godu. Uz to Sančo atbildēja:

—     Seņjori, ja liktenis tā iegrozīs, ka manam seņjoram ienāks prātā kļūt nevis par ķeizaru, bet gan par arhibīskapu, tad es tagad vēlētos zināt, ko klaiņojošie arhibīskapi mēdz piešķirt saviem ieroču nesējiem.

—     Viņi tiem droši vien piešķir, — atbildēja priesteris, — kādu draudzi un ieceļ tos garīdznieka amatā vai dod ķestera vietu, kas jau pati par sevi ir brangi ienesīga, nemaz neskaitot blakus ienākumus, kam tikpat liela vērtība.

—     Sādā gadījumā, — turpināja Sančo, — ieroču nesējam jābūt neprecētam un tam jāprot vismaz meses laikā piepalīdzēt; un, ja tas ir tā, tad posts man, nelaimīgajam, jo esmu precējies un neprotu pat ābeces pirmo burtu! Kas ar mani notiks, ja manam kungam iegribēsies kļūt par arhibīskapu un nevis ķeizaru, kāds ir klaiņojošo bruņinieku paradums un sena ieraša?

—     Neraizējieties, draugs Sančo, — teica bārddzinis, — jo mēs lūgsim jūsu seņjoru un ieteiksim viņam, griežoties pat pie viņa sirdsapziņas, kļūt par ķeizaru un nevis par arhibīskapu; arī viņam pašam tas būs daudz vieglāk, jo tam ir vairāk drosmes nekā zināšanu.

—     Arī man tā liekas, — teica Sančo, — bet jāsaka, ka viņš ir spējīgs visās lietās. Es no savas puses gribu lūgt dievu, lai viņš donu Kihotu vada turp, kur tam klātos vislabāk un kur tas varētu visvairāk darīt manā labā.

—     Jūs runājat prātīgi, — teica priesteris, — un esat nolēmis rīkoties kā labs kristietis. Bet tagad mums jāpārdomā, kā lai atbrīvojam jūsu kungu no nevajadzīgās grēku nožēlas, kurai, kā jūs sakāt, viņš patlaban nododas; bet, lai to labāk izdomātu un vienlaikus ari kaut ko iebaudītu, jo ir jau pusdienas laiks, tad nebūtu par Jaunu ieiet šai iebraucamajā vietā.

Sančo atbildēja, lai viņi ieejot, bet viņš uzgaidīšot ārā un vēlāk atklāšot iemeslu, kādē] neejot iekšā un kādēļ viņam neklājoties tur iegriezties, bet viņš tos lūdza atnest viņam kādu siltu ēdienu un arī Rosinantem auzas. Abi iegāja viesnīcā, un viņš palika ārpusē; pēc neilga laika bārddzinis tam atnesa ēdamo. Priesteris

ar bārddzini pamatīgi apspriedās, kā tiem labāk veikt savu nodomu, un priesterim beidzot ienāca prātā doma, kas tieši bija dona Kihota gaumē un pilnīgi atbilda viņu nolūkam; viņš teica bārddzinim, ka esot nodomājis pārģērbties par klaiņojošu jaunavu, bet bārddzinim jāpacenšoties, cik labi iespējams, atdarināt ieroču nesēju, un šādā izskatā viņi dotos pie dona Kihota; priesteris tēlošot noskumušu un vajātu jaunavu, kas izlūgsies no dona Kihota pakalpojumu, ko viņš, kā krietns klaiņojošais bruņinieks, viņai neatteiks; un viņas lūgums būs, lai tas nāktu viņai līdz, kurp tā viņu vedīs, un atriebtu pārestību, ko tai nodarījis kāds jauns bruņinieks, un viņa arī lūgs, lai viņš atjautu tai nenoņemt plīvuru un neatbildēt uz viņa jautājumiem, kamēr viņš nebūs sodījis Jauno bruņinieku. Priesteris bija pilnīgi pārliecināts, ka šādā veidā dons Kihots darīs visu, ko vien viņam lūgs, un tādējādi tie viņu izvilinās no kalnāja un atvedīs viņa ciematā, lai tur noskaidrotu, vai nevarētu ārstēt viņa neparasto ārprātu.

XXVII nodaļa. PAR TO, KĀ PRIESTERIS UN BĀRDDZINIS VEICA SAVU NODOMU, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KURUS DER ATSTĀSTĪT ŠAI LIELAJĀ VĒSTĪJUMĀ

Bārddzinim patika priestera izdoma; tā viņam šķita tik laba, ka abi tūlīt ķērās pie darba. Viņi palūdza no viesnīcas saimnieces sieviešu tērpu un pāris galvassegu, ķīlā atstājot priestera jauno sutanu. Bārddzinis sev pagatavoja rūsgani sarkanu bārdu no vērša astes, kurā saimnieks mēdza iespraust savas sukas. Saimniece jautāja, ko tie ar šīm lietām gribot darīt. Priesteris īsos vārdos tai pastāstīja par dona Kihota ārprātu un piebilda, ka šī pārģērbšanās vajadzīga, lai viņu izvilinātu no kalnāja, kur tas pašlaik atrodoties. Saimnieks un saimniece tūlīt noprata, ka šis ārprātīgais ir viņu kādreizējais viesis, balzama izgudrotājs un gaisā mētātā ieroču nesēja seņjors; tie pastāstīja priesterim visu, kas viņam šeit bija atgadījies, nenoklusējot to, ko Sančo tik rūpīgi slēpa. Beidzot saimniece saģērba priesteri tā, ka labāk nevarēja vēlēties: viņa tam uzvilka vadmalas brunčus, kas bija apšūti melnām, izrobotām samta lentām plaukstas platumā, un zaļa samta ņieburu, izgreznotu ar balta atlasa apšuvēm, kas viss kopā izskatījās kā no karaļa Vambas laikiem*. Priesteris atteicās no sieviešu galvassegas, bet uzmauca galvā vatētu audekla nakts cepurīti, apsēja ap pieri melna zīda strēmeli, bet no otra tāda paša zīda gabala izveidoja masku, kas ļoti labi aizklāja viņam seju un bārdu, tad uzlika galvā tik lielu platmali, ka tā varēja tam aizstāt saulessargu, un, ietinies mantijā, uzsēdās mūlim mugurā sāniski, ka to mēdz darīt sievietes; bārddzinis jāja uz otra mūļa, un baltsarkami bārda tam sniedzās līdz jostas vietai, jo, kā jau teikts, tā bija izgatavota no netīras vērša astes.

Abi atsveicinājās no visiem, arī no krietnās Maritornesas, kas apsolījās skaitīt uz rožukroņa lūgšanas, lai dievs viņu, grēcinieci, uzklausītu un tiem palīdzētu laimīgi veikt tik grūtu un īsti kristīgu pasākumu.

Bet, tikko viņi bija atstājuši iebraucamo vietu, priesterim ienāca prātā, ka viņš rīkojas nepareizi, šādi pārģērbdamies, jo priesterim neklājas tā darīt pat vislabākajos nolūkos; viņš to pateica bārddzinim un lūdza viņu apmainīties tērpiem, jo būšot pieklājīgāk, ja bārddzinis tēlošot nelaimīgi vajāto jaunavu, bet viņš pats — ieroču nesēju, tā mazāk kaitējot sava amata cieņai; bet, ja bārddzinis nevēloties to darīt, tad viņš esot nolēmis vairs tālāk nejāt, kaut vai donu Kihotu parautu pats nelabais. Šai brīdī tiem tuvojās Sančo un, redzēdams abus šādos tērpos, nevarēja novaldīt smieklus. Bārddzinis tiešām visam piekrita, ko priesteris vēlējās, un, apspriežot pārmainītās lomas, priesteris pamācīja bārddzini, kā tam jāuzvedas un kas jāsaka donam Kihotam, lai to pamudinātu un piespiestu doties tam līdzi un pamest vietu, ko tas bija izraudzījies savai nevajadzīgajai grēku nožēlai. Bārddzinis atbildēja, ka viņš arī bez pamācības pats zinot savu sakāmo. Bet viņš nevēlējās pārģērbties, pirms tie nebija nonākuši tai vietā, kur atradās dons Kihots; un tā viņi pārmija tērpus, priesteris sev piestiprināja bārdu, un abi devās tālāk Sančo Pansas vadībā, kas tiem pastāstīja atgadījumu ar ārprātīgo, ko viņš un viņa kungs bija atraduši kalnos, nepieminēdams vienīgi atrasto ceļa somu un tās saturu, jo, kaut gan vientiesis, krietnais ieroču nesējs tomēr bija mazliet mantkārīgs.

Otrā dienā viņi nonāca tai apvidū, kur Sančo bija izkaisījis irbuleņu zarus, lai pēc šīm zīmēm atrastu vietu, kur tas bija atstājis savu seņjoru. Pazinis apkārtni, viņš teica, ka te esot ieeja aizā un viņi varot pārģērbties, ja tas būtu nepieciešams viņa seņjora atbrīvošanai; jo viņi tam iepriekš bija teikuši, ka šis ceļojums un pārģērbšanās vajadzīgi, lai piespiestu donu Kihotu atteikties no briesmīgā dzīves veida, kādu tas sev izvēlējies; un, stingri piekodinājuši, lai Sančo savam seņjoram nesakot, kas viņi tādi esot un ka tas viņus pazīstot, un, ja dons Kihots jautāšot, — un viņš noteikti jautāšot, — vai tas Dulsinejai vēstuli nodevis, lai Sančo atbildot, ka to izdarījis un ka, neprazdama rakstīt, viņa pateikusi atbildi mutes vārdiem un pavēlējusi bruņiniekam, ja tas negribot krist viņas nežēlastībā, nekavējoties pie tās ierasties, jo tas esot ārkārtīgi svarīgi; ar šādu vēsti un ar to, ko viņi paši bija nodomājuši donam Kihotam sacīt, tie droši cerēja viņu atgriezt labākā dzīvē un tā uzmundrināt, ka tas tūliņ dotos ceļā, lai kļūtu par ķeizaru vai karali, bet par to, ka viņa kungs varētu kļūt arhibīskaps, lai Sančo veltīgi nebaiļojoties. Sančo visu uzklausīja un labi iegaumēja, ļoti pateikdamies tiem par labo nodomu pierunāt viņa seņjoru kļūt par ķeizaru un nevis par arhibīskapu, jo viņš esot pārliecināts, ka ķeizari spējot vairāk apdāvināt savus ieroču nesējus nekā klaiņojošie arhibīskapi. Viņš teica arī, ka labāk būtu vispirms viņam vienam uzmeklēt donu Kihotu un paziņot tam viņa seņjoras atbildi, jo varbūt ar to jau pietiktu, lai viņu dabūtu projām no šās vietas, nesagādājot viņiem lieku piepūli. Sančo ierosinājums abiem šķita pareizs, un tie nolēma turpat uzgaidīt, kamēr viņš atgriezīsies ar ziņu, ka savu seņjoru atradis.

Sančo iejāja kalnāja aizā, atstādams abus otrajā aizā, kur tecēja mazs, mierīgs strautiņš, klintsragu un dažu koku tīkamajā, spirdzinošajā paēnā. Bija svelmaina augusta diena, kad karstums šai apgabalā mēdz būt vislielākais, un trešā pēcpusdienas stunda, tāpēc šī vieta tiem šķita vēl tīkamāka un aicināt aicināja abus tur sagaidīt Sančo atgriešanos, ko viņi arī darīja. Enā veldzējoties, viņi izdzirda kādu balsi, kas bez jebkāda instrumenta pavadījuma maigi un patīkami dziedāja, par ko viņi visai brīnījās, jo šī vieta nelikās tāda, kur varētu uzturēties tik labi dziedoņi. Un, kaut gan bieži stāsta, ka mežos un laukos mīlot gani ar ārkārtīgi skaistām balsīm, tomēr tā ir vairāk dzejnieku izdoma nekā patiesība; viņi arī ievēroja, ka dziesmas vārdus, ko tie dzirdēja, nebūtu varējis sacerēt kāds vienkāršs lauku gans, bet tikai izglītots pilsētnieks. Par to viņi pārliecinājās, dzirdot šādu dziesmu:

Kas izpostīja manu laimi?

Nievs un zaimi. Kas liek, lai dzeļ man mīlestība?

Greizsirdība. Kas pacietību nokaut manās?

Atšķiršanās. Tāpēc es redzu: mokās manās Nav līdzekļu, kas ārstēt spētu, Jo cerību man nonāvētu Nievs, greizsirdība, atšķiršanās.

Kas man šīs lielās sāpes dara?

Milas vara. Kas mani pazemo un moka?

Liktens roka. Kas grib, lai krītu sadragāts?

Debess prāts. Tad visam gals ir jāpadara, Jo ilgāk dzīvot būtu lieki, Ja kļuvuši man ienaidnieki Ir mīla, liktens, debess vara.

Kas beidzot istu laimi sniegs?

Nāves miegs. Kad sirds no mīlas projām ies?

Mainoties. Kur nedarīs vairs sāpes tā?

Ārprātā. Nav gudri alkt, lai kaisle gaist, Ja līdzekļi, kas ārstēt spētu, Kas vienīgie man palīdzētu, Ir nāve, maiņa, ārprāts baiss.

Pēcpusdienas stunda, skaistais laiks, apkārtnes vientulība, dziedoņa balss un māka abos klausītājos izraisīja apbrīnu un sajūsmu, un viņi sēdēja nepakustēdamies, cerēdami vēl ko dzirdēt, bet, kad iestājās ilgs klusums, tie nolēma piecelties un uzmeklēt cilvēku, kas tik skaisti bija dziedājis. Taču piecēlušies viņi atkal apstājās, jo viņu ausīs atkal ieskanēja tā pati balss, kas dziedāja šādu sonetu.

SONETS

Ak, svētā draudzība, ar spārniem variem No zemes, kur mēs tevi nepazīstam, Kur redzam tikai tavu ēnu klīstam, Tu aiztraucies uz gaišām debess ārēm.

No turienes mums dažreiz liecies pāri, Bez plīvura tad rādi mieru īsto, Liec labus darbus darīt, sirdis šķīstot, Līdz atkal ļaunums tās mums sagrābj kāri.

Jel atstāj debesis vai aizliedz bargi Uz zemes viltum tavās drānās staigāt Un mūsu patiesākās jūtas nāvēt!

Ja mūs no tādiem maldiem nepasargi, Tad pasaulē būs tikai cīņas baigās, Naids pirmatnējs un dzīvei nepastāvēt.

Dziesma beidzās ar dziļu nopūtu, un abi uzmanīgi klausījās, cerībā, ka balss vēl kaut ko nodziedās; bet, dzirdēdami, ka dziesma pārvērtās raudās un skumjās žēlabās, tie nolēma uzzināt, kas ir šis apbēdinātais, kura balss bija tikpat skaista, cik viņa nopūtas sērīgas; pagājuši dažus soļus garām klintsragam, viņi ieraudzīja cilvēku, kura augums un seja bija tādi, kādus Sančo tiem bija attēlojis, atstāstīdams Kardēnio stāstu. Sis cilvēks, tos ieraugot, palika nekustīgi stāvot, galvu uz krūtīm nokāris, it kā dziļās domās nogrimis, uzmezdams tiem tikai vienu skatienu, kad tie negaidot viņam tuvojās, bet pēc tam vairs nepaceldams acis. Priesteris, kas bija daiļrunīgs cilvēks, zinādams viņa nelaimi un pazīdams viņu pēc ārējām pazīmēm, piegāja tam klāt un nedaudzos, bet ļoti saprātīgos vārdos lūdza un centās pārliecināt viņu atstāt šo posta pilno dzīvi, lai viņš tādējādi neaizietu bojā, kas taču būtu vislielākā no visām nelaimēm. Kardēnio bija šai brīdī neaptumšotā prātā, brīvs no trakuma lēkmēm, kas bieži viņu sev pašam pilnīgi atsvešināja; ieraudzīdams abus svešiniekus, kas bija ģērbušies savādāk nekā ļaudis, ko viņš parasti sastapa šai vientulīgajā apvidū, tas ļoti izbrīnījās, bet vēl vairāk brīnījās, dzirdēdams tos runājam par viņa ciešanām kā par kaut ko zināmu, jo priestera vārdi to viņam lika noskārst, un tādēļ viņš atbildēja šādi:

— Lai jūs būtu kas būdami, seņjori, es redzu, ka debesis, kas cenšas palīdzēt labajiem un daudzreiz ari ļaunajiem, pretēji maniem nopelniem, šai tuksnesī, tālu no cilvēku sabiedrības, sūta man cilvēkus, kas ar skaidriem un saprātīgiem vārdiem man daudzkārt pierāda, ka mans dzīves veids ir neprātīgs, un grib mani no šejienes aizvest labākā dzīves vietā; bet, nezinādami, ko zinu es, ka, izkļūstot no šās nelaimes, es iekritīšu vēl lielākā nelaimē, jūs varbūt domājat, ka esmu cilvēks ar vāju saprātu vai, ļaunākā gadījumā, pilnīgi ārprātīgs. Un tiešām nav nekāds brīnums, ja jūs tā domājat, jo pats saprotu, ka mana posta apziņa sagrābusi mani ar tādu spēku, kas tiecas mani pazudināt, un, nespēdams tai pretoties, bieži kļūstu kā akmens, bez jūtām un sajēgas, un tikai tad to noskārstu, kad citi man stāsta un rāda, kādas lietas esmu izdarījis, atrazdamies briesmīgās lēkmes varā; es nekā cita nevaru darīt kā vien veltīgi skumt un bezmērķīgi lādēt savu likteni un, attaisnojot savu ārprātu, izstāstīt tā cēloni ikvienam, kas to vēlas dzirdēt; jo saprātīgi cilvēki, uzzinādami šo cēloni, nebrīnīsies par sekām un, ja tie mani arī neizdziedinās, tad vismaz mani nenosodīs, un viņu dusmas par manu nesavaldību pārvērtīsies līdzcietībā par manu nelaimi; un, ja jūs, seņjori, esat šeit ieradušies tai pašā nolūkā, kādā bija ieradušies citi pirms jums, lūdzu jūs, iekams turpināt mani pārliecināt saprātīgiem vārdiem, uzklausīt manas nelaimes stāstu, jo iespējams, ka jūs vēlāk paši atteiksieties no pūlēm remdināt neremdināmas bēdas.

Abi, kas citu neko nevēlējās kā vien no paša Kardēnio mutes dzirdēt par viņa nelaimes cēloni, lūdza viņu visu izstāstīt, apsolīdamies tam nepiedāvāt citu palīdzību un citu mierinājumu kā tikai to, ko viņš pats vēlēsies. Tad skumīgais kabaļjēro iesāka savu bēdu stāstu un stāstīja to gandrīz tiem pašiem vārdiem un izteicieniem, kā bija stāstījis pirms dažām dienām donam Kihotam un kazu ganam, kad dona Kihota bruņinieka stingrā godaprāta dēļ attiecībā pret meistaru Elisabatu stāsts palika nepabeigts, kā sacīts vēstījumā. Bet tagad labvēlīgs liktenis atturēja ārprāta lēkmi un ļāva stāstu izstāstīt līdz galam; nokļuvis līdz tai vietai, kur dons Fernando Gallijas Amadisa grāmatā atrada vēstuli, Kardēnio teica, ka viņš to zinot no galvas, un atstāstīja to šādiem vārdiem:

LUSINDAS VĒSTULE KARDĒNIO

«Katru dienu es jūsos atklāju cēlas īpašibas, kas mani pamudina un piespiež jūs aizvien vairāk cienīt; ja jūs vēlaties, lai atmaksāju savu parādu, nezaudējot savu godu, jūs to viegli varat panākt: mans tēvs, kas jūs pazīst un mani mii, nepretodamies manai gribai, jums atvēlēs to, ko jums pienākas vēlēties, ja vien jūs mani tik augstu cienāt, kā jūs sakāt un kā es ticu.»

ŠI vēstule, kā jau teicu, mani pamudināja lūgt Lusindas roku, un šī vēstule nostiprināja Fernando pārliecību, ka Lusinda ir saprātīgākā un gudrākā sieviete mūsu laikmetā, un radīja viņā vēlēšanos mani iznīcināt, iekams es paspēju izpildīt savu nodomu. Es izstāstīju donam Fernando, ka Lusindas tēvs vēlas, lai viņas meitas roku izlūgtos mans tēvs, un ka es neiedrošinos savam tēvam to teikt, baidīdamies, ka viņš tam nepiekritīs — ne jau tādēļ, ka viņš nezinātu Lusindas dižciltību, labo sirdi, tikumību un skaistumu, jo viņas īpašības bija pietiekamas, lai greznotu jebkuru Spānijas dzimtu, bet gan tādēļ, cik nopratu, ka mans tēvs vēlējās, lai neapprecos pāragri, iekams neesam noskaidrojuši, ko hercogs Rikardo grib darīt manis labā. Vārdu sakot, es pateicu donam Fernando, ka neiedrošinos par to runāt ar savu tēvu, ka ne tikai šis šķērslis, bet arī vēl daudzi citi paredzamie šķēršļi, ko nezinu pat nosaukt, mani padara mazdūšīgu un rada manī nojautu, ka manas vēlēšanās nekad nepiepildīsies. Dons Fernando uz visu to man atbildēja, ka viņš apņemoties pierunāt manu tēvu, lai tas savukārt runātu ar Lusindas tēvu. Ak, godkārīgais Marijs, ak, cietsirdīgais Katilīna, ak, noziedzīgais Sulla, ak, negodīgais Ganelons, ak, nodevīgais Veļjīdo, ak, atriebīgais Jūlians*, ak, mantkārīgais Jūdass! Ak, nežēlīgais, atriebīgais un viltīgais nodevēj, kādu ļaunumu tev nodarīja nelaimīgais, kas tik atklāti tev uzticēja savas sirds noslēpumus un priekus? Kā esmu tevi aizskāris? Vai esmu tev teicis kādu vārdu vai devis kādu padomu, kas nebūtu kalpojis tava goda un labklājības celšanai? Bet kādēļ es, nelaimīgais, žēlojos? Ir taču skaidri zināms: ja zvaigžņu gaitas nes sevī nelaimi no augšienes un to spēkā un niknumā izgāž pār mums, tad nekāds zemes spēks to nespēj atvairīt un nekāda cilvēka piesardzība to nevar novērst. Kas varēja iedomāties, ka dons Fernando, cēls un gudrs kabaļjēro, kam vajadzēja būt pateicīgam par maniem pakalpojumiem, kam bija iespējas apmierināt visas mīlas iegribas, kādas tam ienāca prātā, ka viņš iekāros man nolaupīt, kā mēdz teikt, manu vienīgo avīti, kas turklāt man vēl īsti nepiederēja! Bet pārtrauksim šīs veltīgās apceres un atsāksim šķetināt mana bēdu stāsta pārrauto pavedienu! Tā kā donam Fernando bija neērti manā klātbūtnē izpildīt savu viltīgo un ļauno nodomu, tad viņš nolēma aizsūtīt mani pie sava vecākā brāļa ar ieganstu lūgt no viņa naudu samaksai par sešiem zirgiem, kurus Fernando tai pašā dienā, kad piedāvājās runāt ar manu tēvu, bija nopircis ar vienīgo nolūku, lai mani aizdabūtu prom un jo labāk paveiktu savu nolādēto nodomu, tādēļ viņš lūdza mani aizbraukt un atvest naudu. Vai es varēju novērst šo nodevību? Vai es to varēju kaut kā nojaust? Protams, ne, gluži otrādi, — es ar vislielāko patiku piedāvājos tūlīt aizbraukt, priecādamies par viņa izdevīgo pirkumu. Tai pašā vakarā runāju ar Lusindu, izstāstīju viņai, ko bijām ar donu Fernando norunājuši, un teicu, lai viņa paliek drošā cerībā, ka mūsu labās un taisnīgās vēlēšanās piepildīsies. Viņa, tāpat kā es, nenojauzdama dona Fernando nodevību, teica man, lai pacenšos drīz atgriezties, jo viņai šķita, ka mūsu vēlēšanās piepildīsies, tiklīdz mans tēvs būs runājis ar viņas tēvu. Nezinu, kāpēc, to izsakot, acis viņai pieplūda asarām, elpa aizžņaudzās kaklā, un viņa nespēja vairs pateikt ne vārda, kaut gan man likās, ka viņai vēl daudz kas bija man sakāms. Es izbrīnījos par šādu viņai neparastu izturēšanos, kādu es nekad vēl nebiju redzējis, jo vienmēr, kad labvēlīgais liktenis un mana centība sagādāja mums tikšanos, mūsu sarunas bija jautras un priecīgas, bez asaru, nopūtu, greizsirdības, aizdomu un baiļu piejaukuma. Es vienmēr pateicos liktenim, ka debesis man bija devušas šādu mīļoto, cildināju viņas skaistumu, apbrīnoju viņas dvēseles īpašības un saprātu, un viņa, man atmaksādama, savā mīlā slavēja manī to, kas tai likās uzslavas cienīgs. Turklāt mēs tērzējām par simttūkstoš niekiem un dažādiem atgadījumiem ar mūsu kaimiņiem un paziņām, un mana lielākā pārdrošība bija gandrīz ar varu satvert viņas skaisto, balto roku un spiest to pie savām lūpām, cik to man atļāva zemo margu biezie režģi, kas mūs šķīra. Bet manas skumjās aizbraukšanas dienas priekšvakarā viņa raudāja, šņukstēja, nopūtās un aizgāja, atstādama mani apmulsušu un satrauktu, jo mani izbiedēja Lusindas tik neparastās un tik skumjās sāpju un jūtu izpausmes; bet, nevēlēdamies izpostīt savas cerības, es visu piedēvēju viņas mīlas spēkam un sāpēm, kādas šķiršanās rada tiem, kas sirsnīgi mīl viens otru. Skumjš un domīgs es beidzot aizbraucu, mana dvēsele bija pilna minējumu un aizdomu, kas man pašam šķita neizprotamas; tās bija skaidras pazīmes, kas man lika nojaust bēdīgās sekas un gaidāmo nelaimi.

Ieradies tur, kur tiku sūtīts, es nodevu vēstuli dona Fernando brālim; viņš mani saņēma laipni, bet aizturēja un man par lielu nepatiku lika man gaidīt veselu nedēļu tādā vietā, kur mani nevarēja ieraudzīt viņa tēvs, vecais hercogs, jo Fernando brālim bija rakstījis, lai viņš tam atsūta naudu, tēvam nezinot. Tas viss bija tikai viltīgā Fernando izgudrojums, jo viņa brālim naudas netrūka, lai varētu mani nekavējoties sūtīt atpakaļ. Šī pavēle mani gandrīz pamudināja nepaklausīt, jo man likās neiespējami dzīvot tik daudz dienu šķirtam no Lusindas, vēl jo vairāk tāpēc, ka biju viņu atstājis, kā jums jau teicu, tādās skumjās; tomēr, kā jau godīgs kalps, paklausīju, kaut gan sapratu, ka tas var izpostīt manu laimi. Pēc četrām dienām ieradās kāds cilvēks, kas, mani uzmeklējis, nodeva man vēstuli, kurai uz aploksnes es pazinu Lusindas rokrakstu. Atplēsu to izbijies un satraukts, saprazdams, ka tikai ļoti svarīgs iemesls varēja viņu pamudināt rakstīt man tālumā, jo viņa visai reti to darīja, man atrodoties viņas tuvumā. Iekams sāku lasīt, jautāju vīram, kas viņam iedevis vēstuli un cik ilgi viņš atradies ceļā; viņš man pastāstīja: «Pusdienas laikā nejauši ejot pa kādu pilsētas ielu, kāda ļoti skaista seņjora pa logu mani sauca un ar asarām acis lielā steigā teica: «Brāli, ja jūs esat kristietis, kā tas man šķiet, tad, es jūs lūdzu, dieva vārdā nogādājiet šo vēstuli nekavējoties tam cilvēkam, kura labi pazīstamo vārdu un atrašanās vietu jūs izlasīsiet uz aploksnes, un ar šo darbu jūs izdarīsiet lielu pakalpojumu debesu valdniekam, bet, lai jūs to vieglāk varētu izdarīt, ņemiet visu, kas iesiets šai lakatiņā.» To teikdama, viņa izmeta pa logu kabatas lakatiņu, kurā bija iesieti simt reālu, zelta gredzens, kas man tagad pirkstā, un vēstule, kuru es jums nodevu. Nenogaidot manu atbildi, viņa atkāpās no loga, iepriekš pārliecinājusies, vai es paņēmu vēstuli un lakatiņu, es savukārt ar zīmēm rādīju, ka viņas lūgumu izpildīšu. Pārliecinājies, ka par vēstules aiznešanu man tiek bagātīgi atlīdzināts, un izzinājis no adreses, ka viņa to sūta jums, — jo es, seņjor, jūs ļoti labi pazīstu, — kā arī skaistās seņjoras asaru aizkustināts, es nolēmu vēstuli citam neuzticēt, bet nodot to pats; kopš tā brīža pagājušas sešpadsmit stundas, kurās esmu nogājis ceļa gabalu, kas, kā jūs zināt, ir astoņpadsmit jūdžu garš.» Kamēr pakalpīgais un neparastais vēstnesis to stāstīja, es stāvēju, apjucis no viņa vārdiem, un mani ceļgali tā drebēja, ka gandrīz nespēju noturēties kājās. Beidzot es atvēru vēstuli un izlasīju šādus vārdus:

«Solījumu, ko jums deva dons Fernando, — pierunāt jūsu tēvu, lai tas savukārt runātu ar manējo, — viņš izpildīja savā, ne jūsu labā. Ziniet, seņjor, ka viņš lūdzis dot mani viņam par sievu, un mans tēvs, iekārdināts ar to, ka dona Fernando stāvoklis augstāks par jūsējo, visā nopietnībā devis savu piekrišanu, un pēc divi dienām jānotiek mūsu laulībām tādā klusībā un slepenībā, ka liecinieki būs tikai debesis un mājas ļaudis. Jūs varat iedomāties manu stāvokli; ja gribat nākt, steidzieties; vai es jūs mitu vai nemīlu, to jums pierādīs šā notikuma atrisinājums. Lai dievs dod, ka vēstule nokļūtu jūsu rokās, iekams mani piespiedīs manu roku savienot ar tā cilvēka roku, kas tik slikti prot turēt savu doto solījumu.»

Tāds bija kopsavilkumā vēstules saturs, kas man lika tūlīt doties ceļā, nenogaidot ne atbildes, ne naudas, jo es tad ļoti skaidri sapratu, ka nevis vēlēšanās pirkt zirgus, bet iekāre pamudinājusi donu Fernando sūtīt mani pie sava brāļa. Niknums pret donu Fernando un bailes zaudēt iemīļoto, kuru biju sev izpelnījies ar tik daudzu gadu uzticību un ilgošanos, mani spārnoja, un es jau nākošajā dienā ierados dzimtajā pilsētā tai pašā stundā un tai vietā, kur mēdzu Lusindu satikt. Neviena nepamanīts, es atstāju savu mūli tā krietnā cilvēka namā, kas man atnesa vēstuli, un liktenis man bija tik labvēlīgs, ka sastapu Lusindu pie režģu loga, mūsu mīlestības liecinieka. Lusinda tūlīt pazina mani, un es pazinu viņu, tomēr mēs nepietiekami pazinām viens otru. Kas gan pasaulē var lielīties, ka izdibinājis un sapratis sievietes juceklīgās jūtas un mainīgo dabu? Patiesi, neviens. Lusinda, mani ieraudzījusi, teica: «Kardēnio, esmu tērpusies kāzām, zālē jau gaida nodevīgais dons Fernando un mans mantkārīgais tēvs kopā ar citiem, kas būs gan manas nāves, bet nevis manu laulību liecinieki. Neuztraucies, mans draugs, bet mēģini būt klāt pie šā upura; ja nevarēšu laulības izjaukt ar saviem vārdiem, tad duncis, ko esmu šeit paslēpusi, kas spētu satriekt vēl niknākus spēkus, izbeigs manu dzīvi, un tikai tad tu pilnīgi sapratīsi, cik ļoti es tevi esmu mīlējusi un mīlu.» Baidīdamies, ka nepaspēšu viņai atbildēt, es apmulsis steigā teicu: «Lai tavos darbos, seņjora, tavi vārdi kļūst patiesība, un, ja tev ir duncis, ar ko pierādīt savu uzticību, tad man ir zobens, ar kuru tevi aizstāvēt vai sevi nogalināt, ja liktenis būs pret mums.» Neticu, ka viņa dzirdēja visus manus vārdus, jo šai brīdī viņu kāds steidzīgi aizsauca, teikdams, ka līgavainis gaidot. Tad arī iestājās manu bēdu nakts: mana prieka saule norietēja, manu acu gaisma apdzisa, un mans prāts samulsa. Neiedrošinājos ieiet viņas mājā, nespēju pakustēties ne no vietas, tomēr, atcerēdamies, cik svarīga bija mana klātbūtne šai gadījumā, saņēmis visus spēkus, iegāju namā. Tā kā visas izejas un ieejas man tur bija ļoti labi pazīstamas un visi bija aizņemti ar slepeno kāzu rīkošanu, tad neviens mani neievēroja; tā nepamanīts iekļuvu zālē un nostājos kāda loga iedobumā, kuru aizsedza divu gobelēnu malas, un pa šo spraugu es neredzams varēju redzēt visu, kas notika zālē. Kā lai šobrīd attēloju satraukumu, kas, tur stāvot, pārņēma manu sirdi, domas, kas man uzmācās, apceres, kurām nodevos! Tās bija tik daudzas un tik dažādas, ka nav vārdos izsakāmas, un nebūtu arī labi tās izsacīt. Pietiks, ja teikšu jums, ka zālē ienāca līgavainis, ģērbies savā parastajā ikdienas tērpā, bez jebkādiem izgreznojumiem. Kā vedējtēvs viņam līdzi gāja kāds Lusindas brālēns, un zālē nebija neviena sveša cilvēka, bet vienīgi mājas kalpotāji. Drīz pēc tam no kādas blakus telpas iznāca Lusinda, savas mātes un divu kalpoņu pavadībā, tik skaisti tērpusies un greznojusies, kā to pelnīja viņas kārta un daiļums, parādīdama dižciltīga krāšņuma un smalkas gaumes pilnību. Dusmas un pārsteigums man neatļāva sīkāk aplūkot viņas tērpu, ievēroju tikai krāsas — purpursarkano un balto — un dārgakmeņu vizmu viņas galvasrotā un uz visa viņas tērpa, bet visu to pārspēja viņas brīnišķīgo zeltaino matu neparastais skaistums, kas, sacenzdamies ar dārgakmeņu mirdzumu un zālē degošo četru lāpu spulgu, acīs iestaroja daudz pārākā spožumā. Ak, atmiņa, mana miera nāvīgākā ienaidniece! Kāpēc tu man tagad attēlo manas dievinātās ienaidnieces nesalīdzināmo skaistumu? Cietsirdīgā atmiņa, vai labāk nebūtu, ja tu man atgādinātu un iztēlotu to, ko viņa toreiz izdarīja, lai es sašutumā par tik acīm redzamu apvainojumu, kaut arī neatriebis sevi, vismaz pazaudētu dzīvību? Negarlaikojieties, seņjori, klausoties šo lieko novirzīšanos, jo mana nelaime ir tāda, ka par to nevar un neklājas runāt īsi un pavirši, tāpēc ka ikkatrs apstāklis tanī man liekas tik svarīgs, ka par to vērts gari runāt.

Priesteris viņam atbildēja, ka tie ne tikai negarlaikojoties, bet klausoties notikumu sīko attēlojumu ar vislielāko patiku, un šie sīkumi arī viņiem liekoties tik svarīgi, ka tos nevar noklusēt, bet tiem veltījama tikpat liela uzmanība kā galvenajam notikumam.

— Man zālē gaidot, — turpināja Kardēnio, — ienāca draudzes priesteris un, saņemdams abu rokas, lai sāktu paredzēto ceremoniju, teica: «Vai jūs gribat, seņjora Lusinda, klātesošo donu Fernando sev par likumīgu vīru, kā to nosaka mūsu svētā māte baznīca?» Izbāzis galvu un kaklu starp gobelēniem, sasprindzinātā uzmanībā un dvēseles satraukumā gribēju noklausīties Lusindas atbildi, gaidīdams no tās savu nāves spriedumu vai dzīvības apstiprinājumu. Ak, kaut es taču toreiz būtu izrāvies un skaļi saucis: «Lusinda! Lusinda! Atjēdzies, ko tu dari, apdomā, ko tu man esi parādā, apdomā, ka tu esi mana un nedrīksti nevienam citam piederēt! Saproti, ka tevis izteiktais «jā» un manas dzīvības beigas būs viens un tas pats! Ha! Nodevējs dons Fernando! Manas laimes laupītājs, manas dzīvības nāve! Ko tu vēlies? Pēc kā tu dzenies? Apdomā, ka tu kristīgi nevari piepildīt tavas vēlmes, jo Lusinda ir mana sieva un es — viņas vīrs!» Ak, es neprātis! Tagad, kad esmu šķirts no viņas un tālu no briesmām, es stāstu, ko man toreiz vajadzēja darīt, bet ko es nedarīju. Tagad, kad jau esmu ļāvis laupīt sev vislielāko dārgumu, es nolādu laupītāju, kam es varēju atriebties, ja būtu sirdī jutis spēku, kura man tagad netrūkst žēlabām! Labi, ja toreiz biju gļēvulis un niekkalbis, tad esmu pelnījis, ka tagad mirstu kaunā, nožēlās un ārprātā.

Priesteris gaidīja Lusindas atbildi, bet viņa ilgi vilcinājās atbildēt, un es jau domāju, ka viņa izvilks dunci, lai pierādītu man savu uzticību, vai arī viņai mēle atraisīsies, lai pateiktu patiesību un izkliedētu maldus manis labā, kad izdzirdu, ka viņa vājā un nevarīgā balsī sacīja: «Jā, es gribu.» To pašu sacīja dons Fernando un uzmauca viņai gredzenu pirkstā, šādi saistīdams sevi ar viņu nesaraujamām saitēm. Jaunais vīrs gribēja apskaut savu sievu, bet viņa, uzlikusi roku uz sirds, nesamaņā saļima savas mātes rokās. Man atliek vienīgi pastāstīt, ko jutu es, kad Lusinda ar savu «jā» bija apsmējusi manas cerības, pierādīdama, ka viņas vārdi un solījumi bijuši neīsti, kad sapratu, ka nekad vairs nespēšu atgūt dārgumu, ko šai mirklī zaudēju; es iegrimu neziņā, man likās, ka debesis no manis novērsušās, ka zeme, uz kuras stāvēju, kļuvusi mana ienaidniece, ka gaiss liedz dvašu manām nopūtām un ūdens nedod valgmi manām asarām; tikai uguns manī iekvēlojās aizvien spēcīgāk, un es degu niknumā un greizsirdībā. Visus apmulsināja Lusindas nesamaņa; māte atbrīvoja viņas krūtis, lai viņa vieglāk varētu elpot, un atrada tur salocītu vēstuli, ko dons Fernando tūlīt satvēra un sāka lasīt lāpas gaismā; to izlasījis, viņš noslīga krēslā un atbalstīja galvu rokās kā cilvēks, kas iegrimis dzijās domās, nepalīdzēdams pārējiem atdzīvināt viņa sievu.

Redzēdams visus mājas ļaudis tādā apjukumā, steidzos projām, neraizējoties par to, vai mani ieraudzīs, un nolēmu, ja mani pamanīs, izdarīt kaut ko tik neprātīgu, ka visa pasaule uzzinātu manas sirds taisnīgās dusmas un tiktu sodīts viltīgais Fernando līdz ar nepastāvīgo nodevēju, kas gulēja bezsamaņā; bet liktenis, kas mani taupīja lielākai nelaimei, ja lielāka var būt, iekārtoja tā, ka šai brīdī atguvu atkal savu saprātu, kuru pēc tam šeit atkal pazaudēju; es nevēlējos atriebties saviem lielākajiem ienaidniekiem (ko viegli būtu varējis izdarīt, jo tie nenojauta manu klātbūtni), bet nolēmu sodu, kādu tie bija pelnījuši, uzlikt pats sev; es biju pat varbūt bargāks pret sevi nekā pret viņiem, pat ja būtu tos toreiz nogalinājis, jo pēkšņa nāve ātri izbeidz ciešanas, bet lēnas mokas nepārtraukti nāvē, neizbeidzot dzīvību. Izgājis beidzot no nama, devos turp, kur biju atstājis savu mūli, liku to apseglot un, uzkāpis tam mugurā, neatvadījies no saimnieka, aizjāju no pilsētas, neiedrošinādamies, tāpat kā kādreiz Lats, atskatīties uz to; bet, kad nokļuvu vientuļā laukā, kur mani apņēma nakts tumsa un klusums, es, ļaudams vaļu žēlabām, skaļi iekliedzos, neraizējoties un nebaidoties, ka mani kāds varētu sadzirdēt vai pazīt, un mana mēle apbēra tūkstoš lāstiem Lusindu un donu Fernando, it kā ar to es varētu atriebt pārestību, ko viņi man bija nodarījuši. Es dēvēju Lusindu par nežēlīgu, nepateicīgu, viltīgu un zemisku, bet it sevišķi par mantkārīgu, tāpēc ka, mana ienaidnieka bagātības apstulbota, viņa mani bija pametusi un atdevusies tam, ko laime apveltījusi devīgāk. So lāstu un zaimu plūsmā es viņu atkal atvainoju, teikdams, ka nav jābrīnās, ja vecāku namā stingri audzināta meitene, kas paradusi tiem paklausīt, nespēja pretoties viņu gribai, kad tie viņai piedāvāja par vīru tik dižciltīgu, bagātu un skaistu kabaļjēro; ja viņa to nepieņemtu, tie domātu, ka viņa zaudējusi prātu vai iemīlējusies kādā citā, un šādas aizdomas būtu kaitējušas viņas labajam vārdam un godam.

Tad atkal iebildu: viņai vajadzēja teikt, ka viņa par savu viru izvēlējusies mani, tad viņas vecāki saprastu, ka viņas izvēle nav tik slikta, un viņu attaisnotu, jo pirms dona Fernando bildinājuma es biju labākais vīrs, kādu tie savai meitai varēja vēlēties, un, pirms Lusinda, pilnīgi pret savu gribu un padodamās spaidiem, sniedza savu roku Fernando, viņa ļoti labi varēja teikt, ka to jau sniegusi man; es ierastos un apliecinātu visu, ko viņa šai gadījumā būtu iedomājusies sacīt. Beidzot atzinu, ka vāja mīlestība, niecīgs saprāts, liela godkāre un cenšanās pēc augsta stāvokļa bijuši tie iemesli, kas viņai lika aizmirst vārdus, ar kādiem tā mani maldināja, modinādama un nostiprinādama manī drošas cerības un godīgus nodomus.

Tā kurnēdams un satraukts es jāju visu atlikušo nakti un, dienai austot, nokļuvu pie šiem kalniem, kur maldījos vēl trīs dienas bez ceļa un takas, līdz nonācu kādā pļavā — nezinu vairs, kurā kalnu pusē tā bija, — un iztaujāju dažus avju ganus, kur atrodas šā kalnāja vismežonīgākais apvidus. Tie norādīja man šo

vietu. Un es nekavējoties devos šurp, apņēmies šeit izbeigt savu dzīvību; iejājot kādā mežonīgā aizā, mans mūlis nobeidzas aiz noguruma un bada vai, kā man šķiet, lai nokratītu tik nevajadzīgu nastu, kāds biju es. Tā paliku pats uz savām kājām, dabas varā, izsalkuma mocīts, nezinādams un nedomādams, kur meklēt palīdzību. Pēc tam kad biju nogulējis zemē nezin cik ilgi, es piecēlos, nesajuzdams vairs izsalkuma, un ieraudzīju savā tuvuma dažus kazu ganus, kas laikam bija mani paēdinajuši, jo viņi man pastāstīja, kādā stāvoklī tie mani atraduši un kādas neprātības es tiem sarunājis, izrādīdams skaidras ārprāta pazīmes. Kopš tā laika arī pats jūtu, ka mans prāts dažreiz nav kārtībā, bieži vien tas ir tik vājš un aptumšots, ka es izdaru tūkstoš aplamību: saplosu savas drēbes, kliedzu šai vientulībā, nolādu savu likteni un veltīgi atkārtoju savas ienaidnieces mīļoto vārdu; tādos brižos mana vienīgā vēlēšanās ir izbeigt savu dzīvi ar šiem kliedzieniem, bet pēc tam, atguvis saprātu, jutos tik noguris un satriekts, ka ar mokām varu pakustēties.

Mana parastā uzturēšanās vieta ir kāds plašs korķozola iedobums, kurā es paslēpju šo nožēlojamo ķermeni. Govju un kazu gani, kas klaiņo šais kalnos, līdzcietības pamudināti, mani baro, noliekot man pārtiku ceļmalās un klintīs, domādami, ka tur nejauši iešu garām un to atradīšu; kaut arī dažkārt neesmu pilnā prātā, tomēr dabas instinkts mani dzen meklēt barību un modina manī iekāri to paņemt un aprīt. Dažreiz, sastapdami mani, kad esmu skaidrā prātā, tie man stāsta, ka es mēdzot iznākt uz ceļa un uzbrukt ganiem, kas dodas no ciemata uz ganībām, lai ar varu * atņemtu tiem pārtiku, ko tie man parasti dod labprātīgi. Tā es dzīvoju šo nožēlojamo, moku pilno dzīvi, kamēr debesīm labpatiks to izbeigt vai manu atmiņu tā pārvērst, ka es vairs neatcerēšos ne Lusindas skaistumu un nodevību, ne pārestību, ko man nodarījis dons Fernando; ja debesis tā izdarīs, neatņemot man dzīvību, tad es savas domas vadīšu labākā virzienā, ja ne, tad es tikai varu lūgt visaugstāko apžēloties par manu dvēseli, jo nejūtu sevi pietiekamu spēku un vīrišķību atbrīvot savu ķermeni no šā posta, kurā esmu labprātīgi iedevies.

Tāds, seņjori, ir mans rūgtais ciešanu stāsts; sakiet man, — vai varēju, to stāstīdams, sajust mazāk sāpju, nekā esmu jums izrādījis? Tādēļ nepūlieties man palīdzēt ar saprātīgu padomu; tas man var tikpat maz līdzēt kā slavena ārsta parakstītas zāles slimniekam, kas tās negrib lietot. Es nevēlos veselību bez Lusindas, un, tā kā viņai labpaticis izvēlēties citu, kad tā piederēja un tai vajadzēja piederēt man, tad man labpaticis izvēlēties nelaimi, kaut gan varēju kļūt laimīgs. Ar savu nepastāvību viņa gribēja padarīt manu postu pastāvīgu; es pats sevi pazudināšu, lai piepildītos viņas griba, un būšu piemērs nākošajām audzēm, ka man vienam bija atņemts tas, kā netrūkst visiem nelaimīgajiem, proti, tie parasti samierinās ar to, ka viņu ciešanām nav mierinājuma, bet es tāpēc ciešu vēl lielākas mocības, jo domāju, ka tās nebeigsies pat nāvē.

Ar šiem vārdiem Kardēnio nobeidza savu garo runu un savas nelaimīgās mīlas stāstu, un, kad priesteris tam gribēja kaut ko mierinošu teikt, to pārtrauca kāda balss, ko viņš izdzirda un kas žēlabainiem vārdiem teica to, ko vēstīs šā stāstījuma ceturtā daļa, jo šai vietā gudrais un vērīgais vēsturnieks Sids Amets Benenheli nobeidz trešo daļu.

XXVIII nodaĻa pastĀsta jauno un patĪkamo PIEDZĪVOJUMU, KAS PRIESTERIM UN BĀRDDZINIM ATGADĪJĀS TAI PAŠĀ KALNĀJĀ

Pārlieku aplaimots un svētīgs bija laiks, kad devās pasaulē drosmīgais bruņinieks Lamančas dons Kihots, jo, pateicoties viņa cildenajam lēmumam atdzemdināt un atkal atdot pasaulei jau iznīkušo un gandrīz izmirušo klaiņojošo bruņinieku ordeni, mēs varam tagad, mūsu laikmetā, kad tik nepieciešams jautrs laika kavēklis, baudīt ne tikai viņa patiesā dzīves stāsta jaukumu, bet priecāties ari par tanī ievītajiem nostāstiem un epizodēm, kas daļēji ir tikpat pievilcīgi, mākslinieciski un patiesi kā pats šis stāsts, kura tīri izsukāto, savērpto un sašķeterēto pavedienu tālāk risinot tiek vēstīts, ka priesteri, kas gatavojās mierināt Kardēnio, pārtraukusi skumja balss, sacīdama šādus vārdus:

— Ak dievs! Vai tiešām esmu atradusi vietu, kas noderēs par apslēptu kapu manai miesai, ko pret savu gribu nēsāju kā smagu " nastu? Patiesi, šeit tā būs, ja vien šo kalnu vientulība mani neviļ! Ak, es nelaimīgā! Cik daudz labvēlīgāka sabiedrība nekā cilvēciskas būtnes manam nodomam būs šīs klintis un biezokņi, jo tie man ļaus manu nelaimi izsūdzēt debesīm; visā pasaulē nav neviena cilvēka, no kā es varētu gaidīt savās šaubās padomu, bēdās atvieglojumu, ciešanās palīdzību!

Visus šos vārdus dzirdēja un saprata priesteris un pārējie klātesošie, un viņiem šķita, — kā tas arī īstenībā bija — ka tie atskan pavisam tuvu, tāpēc viņi piecēlās, lai uzmeklētu runātāju, un, nepilnus divdesmit soļus pagājuši, ieraudzīja aiz klints zem kāda oša zemnieka drēbēs tērptu jaunekli, kas, galvu noliecis, mazgāja kājas strautā, tāpēc tie nevarēja saskatīt viņa seju; viņi tam tuvojās tik klusu, ka viņš tos nepamanīja un cītīgi vien mazgāja savas kājas, kas līdzinājās diviem baltiem kristāla gabaliem, izaugušiem strautā starp citiem akmeņiem. Šo kāju baltums un daiļums vērotājus pārsteidza, un tiem šķita, ka tās nav radītas, lai bradātu

pa arumiem vai staigātu nopakaļ arklam un vēršiem, pretēji tam, ko varēja secināt no jaunekļa apģērba. Redzot, ka viņi nav pamanīti, priesteris, kas gāja pirmais, deva pārējiem zīmi nozust un paslēpties aiz klints bluķiem, ko viņi izdarīja, turpinādami uzmanīgi vērot jaunekli, kas bija tērpies pelēkos svārkos ar divrindu pogām, cieši apjoztos ar baltu dvieli, pelēkas vadmalas biksēs un stilbeņos, galvā tam bija pelēka berete; stilbeņus viņš bija uzrotījis līdz ceļgaliem, un viņa atsegtās kājas pilnīgi līdzinājās visbaltākajam alabastram. Pabeidzis mazgāt skaistās kājas, viņš tās noslaucīja lakatiņā, ko izņēma no beretes, bet, izņemdams lakatiņu, tas pacēla seju, un vērotāji ieraudzīja tik nesalīdzināmu skaistumu, ka Kardēnio klusi teica priesterim:

—      Jā tā nav Lusinda, tad tā ir nevis cilvēciska, bet dievišķīga būtne.

Jauneklis, noņēmis bereti, sapurināja galvu, un pār viņa pleciem izrisa un aizvijās tik mirdzošas matu cirtas, ka saule varēja apskaust to spožumu. Tad visi saprata, ka šķietamais zemnieks ir sieviete, turklāt vismaigākā un skaistākā, kādu viņu acis jebkad bija skatījušas, neizslēdzot Kardēnio, ja vien tas nebūtu skatījis un pazinis Lusindu, jo viņš pats vēlāk atzinās, ka tikai Lusindas skaistums varēja sacensties ar svešinieces skaistumu. Kuplie, zeltainie mati apklāja ne tikai viņas plecus, bet, noslīdēdami zemāk, ietina arī visu viņas augumu, no kura bija saredzamas vienīgi kājas, tik kuplas un garas bija matu cirtas. Bez sukas, ar rokām viņa gludināja matus, un, ja viņas kājas ūdeni līdzinājās kristālam, tad matos iegremdētās rokas izskatījās kā sacietējis sniegs; tas viss vēl vairāk modināja trijos skatītājos apbrīnu un vēlēšanos uzzināt, kas viņa tāda ir. Tādēļ tie nolēma viņai parādīties, bet, kad tie sakustējās, lai pieceltos, skaistule pacēla galvu un, ar abām rokām atbīdījusi matus no sejas, paskatījās uz to pusi, no kurienes atskanēja troksnis. Tos tikko ieraudzījusi, viņa strauji pietrūkās stāvus un, neapaunot kājas, nesakārtojot matus, satvēra tai blakus nolikto drēbju sainīti un lielās bailēs un satraukumā metās bēgt; bet nepaguva noskriet pat sešus soļus, kad tās maigās kājas jau neizturēja aso akmeņu skārienus un viņa pakrita zemē. To redzot, visi trīs piesteidzās viņai klāt, un priesteris pirmais teica:

—      Apstājieties, seņjora, lai jūs būtu kas būdama, jo mums visiem, ko jūs šeit redzat, nav cita nolūka kā vienīgi jums pakalpot; jūs bez iemesla uzsākāt šo nevajadzīgo bēgšanu, jo jūsu kājas to neizturēs un mēs to nepieļausim.

Pārsteigta un apmulsusi viņa neatbildēja ne vārda. Visi trīs piegāja viņai klāt, un priesteris, satvēris viņas roku, turpināja šādiem vārdiem:

—      Seņjora, ko jūsu drēbes mums noslēpa, to atklāja jūsu mati, skaidri apliecinot, ka tie nevar būt mazsvarīgi iemesli, kas jums likuši ietērpt jūsu skaistumu tik necienīgā apģērbā un aprakt to šai vientulībā, kur mums laimējās jūs sastapt, un, ja arī mēs nespētu jums palīdzēt jūsu nelaimē, taču varēsim vismaz dot jums padomu, jo ari vissmagākās un visnepanesamākās bēdas nevar liegt cietējam, kamēr tas vēl dzīvs, kaut vai uzklausīt padomu, ko tam kāds izsaka labā nolūkā. Tātad, mana seņjora vai arī mans seņjor, — kā jums patīk, pārvariet bailes, ko mūsu parādīšanās jūsos iedvesa, un pastāstiet mums savu labo vai ļauno likteni, lai mēs visi kopā vai katrs atsevišķi jums palīdzētu jūsu nelaimē.

Kamēr priesteris teica šos vārdus, pārģērbtā meitene stāvēja kā apburta un raudzījās uz viņiem, nepakustinādama lūpas un neizrunādama neviena vārda, gluži kā lauku jauneklis, kam acu priekšā pēkšņi parādās kaut kas reti sastopams un nekad neredzēts. Bet, kad priesteris tai pašā nolūkā piemetināja vēl kādus vārdus, viņa dziļi nopūtās un, pārtraukdama klusēšanu, sacīja:

—      Tā kā šo kalnu vientulība nav spējusi mani paslēpt un mani atrisušie un nesukātie mati nepieļauj manai mēlei melot, tad tagad būtu veltīgi izlikties, jo jūs man noticētu vairāk aiz pieklājības nekā kāda cita iemesla dēļ. Ņemot to vērā, seņjori, es jums pateicos par jūsu piedāvājumu, kas man uzliek par pienākumu izpildīt jūsu lūgumu, kaut gan baidos, ka manu nedienu atstāstījums jūsos radīs ne tikai līdzcietību, bet arī bēdas, jo jūs nevarēsiet atrast līdzekli, kas remdinātu manas mokas, un padomu, kas tām palīdzētu. Tomēr, neraugoties uz visu to, lai jūs nešaubītos par manu godu, redzēdami, ka esmu sieviete, un sastapdami mani, tik jaunu meiteni, vienu un šādā apģērbā, jo šie apstākļi abi kopā un pat katrs atsevišķi var sadragāt jebkuru labo slavu, tad es jums teikšu to, ko labprāt noklusētu, ja vien tas būtu iespējams.

Skaistā sieviete visu to izrunāja bez stomīšanās tik veiklā valodā un tik maigā balsī, ka klausītājus pārsteidza viņas prāts ne mazāk kā viņas daiļums. Kad tie no jauna sāka viņai piedāvāt savus pakalpojumus un lūdza viņu izpildīt savu solījumu, jaunava, nelikdama sevi vairāk lūgt, ļoti pieklājīgi apāvusi kājas un sakārtojusi matus, apsēdās uz kāda akmens un, kad trīs ceļinieki bija novietojušies viņas tuvumā, ar pūlēm valdīdama asaras, kas zagās tai acīs, iesāka maigā un melodiskā balsī savu dzīves stāstu:

—      Šeit Andalūzijā ir apvidus, kura vārdu nes ari kāds hercogs, viens no tā saucamajiem Spānijas grandiem. Viņam ir divi dēli: vecākais, viņa titula un, kā liekas, arī viņa labo tikumu mantinieks, un jaunākais, kas varētu būt tikai Veļjīdo un Ganelona melīguma mantinieks. Mani vecāki ir šā seņjora vasaļi, gan zemas kārtas, bet tik bagāti, ka, ja viņu kārta līdzinātos viņu bagātībai, tie nevarētu neko vairāk vēlēties un es nebūtu nokļuvusi savā tagadējā postā, jo mana nelaime radusies varbūt tikai tāpēc, ka mani vecāki nav piedzimuši dižciltīgi; tiesa, viņi nav tik zemas kārtas, lai tiem par to vajadzētu kaunēties, bet arī ne tik augstas, lai varētu satricināt manu pārliecību, ka tikai viņu zemā kārta vainojama manā nelaimē. īsi sakot, viņi ir zemnieki, vienkārši ļaudis, kas nekad nav sajaukušies ar kādu necienīgu dzimtu, veci, tā sakot, senseni kristieši, bet tik bagāti, ka ar savu pārticību un krāšņo dzīves veidu tie pamazām ieguvuši jau idalgo un pat kabaļjēro vārdu. Tomēr par savu lielo bagātību un augstāko dižciltību viņi uzskatīja mani, savu meitu; tā kā viņiem nav cita mantinieka vai mantinieces, tad tie mani ļoti mīlēja, un laikam neviena meita nav tikusi tā lutināta, kā mani vecāki lutināja mani. Es biju spogulis, kurā tie skatīja sevi, viņu vecuma balsts, visu viņu ilgu mērķis, piepildījums visam, ko tie no debess izlūdzās, un viņu vēlmes pilnīgi saskanēja ar manējām, jo tās vienmēr bija vislabākās. Es biju viņu siržu un ari viņu īpašuma valdniece: pieņēmu un atlaidu kalpus, caur manām rokām gāja sējumu un ražas rēķini; es pārraudzīju eļļas un vīna spiestuves, liellopu un sīklopu ganāmpulkus un bišu dravas. Vārdu sakot, visu, kas varēja piederēt un piederēja tik bagātam lauksaimniekam, kāds ir mans tēvs, es pārzināju kā saimniece un pavēlniece un darīju to ar lielu rūpību, saviem vecākiem sagādājot tādu prieku, ka nav iespējams to vārdos izteikt. Kad biju norīkojusi uzraugus, vecākos ganus un dienas algādžus, es dienas atlikušās stundas veltīju nodarbēm, kas jaunavām tik labi piederas un ir tik nepieciešamas, — ņēmu rokās adatu izšuvuma darbiem, bieži nosēdos arī pie vērpjamā ratiņa; un, ja es dažreiz, lai iepriecinātu savu prātu, šos darbus pārtraucu, tad lasīju kādu dievbijīgu grāmatu vai arī spēlēju arfu, jo no pieredzes zināju, ka mūzika nomierina nemierīgu prātu un atvieglina dvēseles smagumu. Tāda, lūk, bija mana dzīve manu vecāku mājā, kuru es jums tik sīki attēloju nevis tāpēc, lai palielītos un liktu jums saprast, ka esmu bagāta, bet gan lai jūs redzētu, ka no šā laimīgā stāvokļa bez vainas esmu iekļuvusi šai postā, kādā tagad atrodos.

Tā pavadot savu dzīvi nemitīgos darbos tādā atšķirtībā, kāda mēdz būt tikai klosterī, man šķita, ka mani neredz neviens cits kā tikai mājas kalpi, jo pat uz mesi gāju agri rītos mātes un kalpoņu pavadībā, tā aizsegusies un aizplīvurota, ka manas acis tikko varēja saskatīt zemes vietiņu, kur man bija jāsper kāja; neraugoties uz to, tomēr mīlestības acis vai, pareizāk, dīkdienības acis, asākas par lūša acīm, mani ieraudzīja, jo man savu uzmanību pievērsa dons Fernando, hercoga jaunākais dēls, kuru nupat pieminēju.

Tikko stāstītāja bija izrunājusi dona Fernando vārdu, Kardēnio seja nobālēja un pārklājās sviedriem, tā ka priesteris ar bārddzini, ievērodami viņa lielo saviļņojumu, jau sāka bažīties, ka tam uzbruks ārprāta lēkme, kas viņu, kā tie bija dzirdējuši, laiku pa laikam piemeklēja. Bet Kardēnio tikai svīda un stāvēja kā sastindzis, neatlaidīgi uzlūkodams lauku meiteni un mēģinādams nojaust, kas viņa tāda ir, bet viņa, neievērodama Kardēnio satraukumu, turpināja savu stāstu:

— Tikko mani ieraudzījis, kā pats man vēlāk stāstīja, viņš tūlīt iedegās pret mani lielā mīlestībā, ko pierādīja viņa rīcība. Bet, lai ātrāk beigtu manu bezgalīgo ciešanu stāstu, es noklusēšu visas dona Fernando pūles man atklāt savus nolūkus; viņš piekukujoja visus ļaudis manā mājā, apbēra manus vecākus ar dāvanām un labvēlības apliecinājumiem; ikkatru dienu mūsu ielā bija svētki un līksmība, naktīs nevienam neļāva gulēt mūzika un dziesmas; nezināmā veidā manās rokās nonāca neskaitāmas vēstules, pilnas mīlas vārdu un piedāvājumu, kurās solījumu un zvērestu bija vairāk nekā burtu. Tomēr tas viss mani neaizkustināja, gluži otrādi, es kļuvu pret viņu tik cieta, it kā viņš būtu mans nāvīgākais ienaidnieks, un viss, ko viņš darīja, lai mani pakļautu savai gribai, panāca pilnīgi pretējo; ne tāpēc, ka man dona Fernando izskats nebūtu paticis vai viņa uzmanība likusies uzbāzīga, jo es izjutu zināmu labpatiku, redzot, ka mani godā un mīl tik ievērojams kabaļjēro, un lasīju bez sašutuma viņa vēstulēs man izteiktos cildinājumus, jo man šķiet, ka pat visneglītākajai sievietei patīk dzirdēt, ka viņu sauc par skaistu. Pret visu to nostājās tikai mana tikumība un pastāvīgie padomi, ko man deva mani vecāki, kas jau labi zināja dona Fernando nolūkus, tāpēc ka viņš tos nevienam neslēpa. Mani vecāki man sacīja, ka tie uzticot savu godu un labo slavu manai tikumībai un krietnībai, lai es padomājot par kārtas nevienlīdzību starp mani un donu Fernando un secinot, neklausoties uz viņa vārdiem, ka viņš domā vairāk par savas iekāres apmierinājumu nekā par manu labklājību; ja es kaut kādā veidā atvairītu viņa nelikumīgos tīkojumus, tad viņi mani izprecinātu tam, kas man visvairāk patiktu, vai nu mūsu pašu ciemata, vai pat visas apkārtnes visdižākajam jauneklim, jo mūsu lielais īpašums un mana labā slava darīja iespējamu jebkuru izvēli. Šie noteiktie solījumi un patiesie iebildumi stiprināja manu apņēmību, un es nolēmu neatbildēt donam Fernando nevienu vārdu, kas tam varētu dot kaut visniecīgāko cerību sasniegt savus nolūkus.

Bet šī atturība, kas viņam droši vien šķita nicināšana, laikam gan vēl vairāk iededzināja viņa saldkaislo iekāri, jo tā man jānosauc viņa jūtas pret mani. Ja tās būtu patiesi tādas, kādas viņš tās man attēloja vārdos, tad jūs tagad par tām neko nezinātu, jo man nebūtu iemesla jums to stāstīt. Beidzot dons Fernando uzzināja, ka vecāki grib mani izprecināt, lai tam laupītu jebkādu cerību mani iegūt vai vismaz lai es atrastu sev labāku sargu; un šī ziņa vai aizdomas viņu pamudināja izdarīt to, ko jūs tūdaļ dzirdēsiet, un proti: kādu nakti atrados viena savā istabā manas kalpones sabiedrībā; durvis bija labi aizslēgtas aiz bailēm, lai neuzmanības dēļ netiktu apdraudēts mans gods. Piepeši, neraugoties uz visu šo piesardzību, pilnīgi neizprotamā kārtā šai klusajā un nošķirtajā vientulībā manā priekšā parādījās dons Fernando, kuru ieraugot mans skatiens satraukumā aptumšojās un mana mēle sastinga, tā ka nespēju pat iekliegties, un es arī neticu, ka viņš to būtu pieļāvis, jo, ātri piesteidzies, tas satvēra mani savās rokās (kā jau teicu, satraukumā man pietrūka spēka aizstāvēties) un apbēra mani tik daudziem vārdiem, ka vēl tagad neizprotu, kā var meli savā veiklībā atrast tādu valodu, kas liekas patiesība. Nodevējs prata ar asarām apstiprināt savus vārdus un ar nopūtām savas tieksmes. Es, nabaga bērns, vientulīga savējo vidū augusi, tamlīdzīgās lietās nepiedzīvojusi, noticēju šai viltībai. Tomēr viņa asaras un nopūtas radīja manī tikai vienkāršu līdzcietību; kad pirmās izbailes bija pāri, es sakopoju visus savus izjukušos prātus un lielākā noteiktībā, nekā varēju no sevis gaidīt, tam teicu: «Ja es, seņjor, tagad neatrastos tavās rokās, bet kāda plēsīga lauvas ķetnās un varētu izglābties ar noteikumu, ka kaut ko daru vai saku pret savu godu, tad man būtu tikpat neiespējami to darīt vai sacīt, cik neiespējami bijušo vērst par nebijušu. Tāpat kā manu ķermeni satvērušas tavas rokas, tā mana dvēsele ir labu nodomu varā, par kuru atšķiribu no tavējiem tu pārliecināsies, ja lietosi varu un gribēsi iet vēl tālāk. Esmu tava vasale, bet ne verdzene; tavai asins dižciltībai nav un nevar būt tiesības atņemt man godu vai mani kā zemāku nicināt; es, lauku meitene un zemniece, cienu sevi tikpat daudz kā tu sevi, būdams seņjors un kabajjēro. Tavs spēks mani nepārspēs, tavas bagātības mani neapžilbinās, tavi vārdi mani nespēs maldināt, tavas nopūtas un asaras mani neaizkustinās. Bet, ja es visu to saskatīšu kādā vīrā, kuru mani vecāki man būs izraudzījuši par laulāto draugu, tad pakļaušu viņu gribai savējo un tai paklausīšu, un, ja mans gods paliks neaptraipīts, es vīram, kaut arī sirds neskubinātu, labprātīgi atdošu to, ko tu, seņjor, man tiecies atņemt ar varu; es visu to saku, lai tu nedomātu, ka kāds no manis kaut ko iegūs, nebūdams mans likumīgais vīrs.» — «Ja tikai tas tevi baida, skaistā Doroteja (tā sauc mani, nelaimīgo),» teica negodīgais kabajjēro, «tad sniedzu tev roku, ka būšu tavējais, un šī solījuma patiesīgumu lai apliecina debesis, kurām nekas nepaliek apslēpts, un dievmātes tēls, kas šeit atrodas.»

Kardēnio, izdzirdis, ka viņa saucas Doroteja, atkal uztraucās un pārliecinājās par savu pirmītējo nojautu pareizību; bet, negribēdams pārtraukt stāstu, lai dzirdētu iznākumu, kas tam jau dajēji bija zināms, viņš tikai teica:

—     Kā, seņjora, tavs vārds ir Doroteja? Es jau reiz dzirdēju šai vārdā saucamies kādu meiteni, kuras nelaimes, šķiet, bija līdzīgas tavējām. Bet turpini tikai, ar laiku es tev pastāstīšu lielas, kas tevi ne tikai pārsteigs, bet arī noskumdinās.

Doroteja, pārsteigta par šiem Kardēnio vārdiem, kā arī par viņa savādo un nožēlojamo apģērbu, lūdza viņu, lai tas tūlīt pastāstot visu, ko tas par viņu zinot, jo vienīgais labums, ko liktenis viņai atstājis, esot izturība panest jebkuru nelaimi, kas tai atgadītos; viņa esot pārliecināta, ka to nepiemeklēšot vairs nekas tāds, kas varētu kaut nedaudz palielināt to nelaimi, kas jau viņu nospiežot.

—     Es, seņjora, nenoklusēšu to, — atbildēja Kardēnio, — ko tev gribu pateikt, ja tikai manas nojautas apstiprināsies, bet vēl tam nav pienācis laiks, un tev vēl nav derīgi to uzzināt.

— Lai nu būtu kā būdams, — atbildēja Doroteja, — es turpināšu savu stāstu:

Dons Fernando paņēma dievmātes tēlu, kas atradās manā istabā, piesauca to par liecinieku mūsu saderināšanās brīdim un ar dedzīgiem vārdiem un neparastiem zvērestiem solījās būt mans vīrs; bet, iekams viņš beidza savu runu, es to vēlreiz lūdzu apsvērt, ko viņš dara, un apdomāt, ka viņa tēvs Jaunosies, redzēdams viņu saistītu ar kādu zemnieci, savu vasali; lai donu Fernando neapstulbo mans skaistums, kas nav pietiekami liels, lai attaisnotu viņa kjūdu; ja viņš mani patiesi mīl un grib man darīt labu, tad lai viņš ļauj manam liktenim tā ritēt, kā manai kārtai piederas, jo tik nevienādas laulības nekad neatnes laimi un prieks, kādā tās sākušās, nevelkas ilgi. To visu es viņam sacīju un piemetināju vēl daudz ko citu, ko tagad vairs neatceros; bet nekas nespēja to novirzīt no viņa apņēmības: jo pircēju, kas nodomājis nemaksāt un darījumu noslēdz kā krāpnieks, nekādas grūtības nemulsina. Tad es īsu brīdi sevī pārliku un sev teicu: «Es taču nebūšu pirmā, kas apprecoties no zemas kārtas iekļūst dižciltībā; arī dons Fernando nebūs pirmais, kas, sievietes skaistuma vai paša aklās kaislības (kas vairāk ticams) pamudināts, izvēlēsies savai augstajai kārtai neatbilstošu dzīves biedreni; tā kā nevaru pārveidot pasauli un radīt jaunas parašas, tad rīkošos pareizi, pieņemot godu, ko man piedāvā liktenis, un, ja arī viņa jūtas pastāvētu tik vien ilgi, kamēr viņš apmierinās savu kaislību, tad es tomēr dieva priekšā būšu viņa likumīgā sieva; bet, ja es viņu nicīgi atraidīšu, tad viņš varbūt izdarīs to, ko nevajag, pielietodams varu, un es būšu zaudējusi godu, un manai vainai neatradīs attaisnojumu tie, kas nezina, kādā kārtā esmu nonākusi šai stāvoklī: jo ar kādiem vārdiem gan es varētu pārliecināt savus vecākus un citus cilvēkus, ka šis kabaļjēro bez manas atļaujas iekļuvis manā istabā?» Visi šie jautājumi un atbildes vienā mirklī pazibēja man galvā, bet, pašai nemanot, mani visvairāk ievilināja pazušanā dona Fernando zvēresti, viņa piesauktie liecinieki, izlietās asaras, kā arī viņa raksturs un laipnība: tik daudz patiesas mīlas izpausmes varēja uzvarēt arī citu tikpat brīvu un paļāvīgu sirdi kā manējā. Es pasaucu savu kalponi, lai debesu lieciniekiem pievienotu šās zemes liecinieku; dons Fernando atkal atjaunoja un apliecināja savus zvērestus un piesauca vēl vairāk svēto par mūsu savienošanās lieciniekiem, jau iepriekš pazudinādams sevi tūkstoš lāstiem, ja nepildīšot savu solījumu; viņa acis atkal kļuva valgas, viņa nopūtas atskanēja biežāk, viņš sirsnīgāk iekļāva mani savās rokās, no kurām mani vēl nebija atbrīvojis, un, kad kalpone izgāja no istabas, es beidzu būt jaunava un viņš kļuva pilnīgs krāpnieks un zemsirdis.

Pēc manas nelaimes nakts uzausa diena, kaut gan, kā man šķita, ne tik ātri, kā dons Fernando to vēlējās; jo, tiklīdz iekāre ir remdēta, rodas karstākā vēlēšanās attālināties no tās vietas, kur tā guvusi apmierinājumu. Es to saku tāpēc, ka dons Fernando steidzās no manis aiziet, un ar manas kalpones palīdzību, kas pali to pie manis bija ielaidusi, viņš jau pirms ausmas atradās uz ielas. Atvadīdamies viņš man sacīja, bet ne vairs tādā paša dedzībā un aizrautībā kā ierodoties, lai es nešauboties par viņa uzticību, ka viņa zvēresti esot patiesi un nepārkāpjami, un, lai savus vārdus vēl vairāk apstiprinātu, tas novilka no pirksta dārgu gredzenu un uzmauca to manējā. Vārdu sakot, viņš aizgāja, un es paliku, nezinu — skumīga vai priecīga; tik to varu teikt, ka biju samulsusi un domīga un pēc šā notikuma it kā pati sev atsvešinājusies, tā ka nespēju sevi piespiest vai arī piemirsu izrāt kalponi par to, ka viņa nodevīgi bija ielaidusi manā istabā donu Fernando, jo nebiju vēl skaidrībā, vai viss notikušais bija labs vai slikts. Atvadoties es teicu donam Fernando, ka viņš mani tādā pašā ceļā varēs sastapt turpmākajās naktīs, jo piederu viņam, līdz viņš to paziņos atklātībā; bet, izņemot nākošo nakti, viņš vairs nenāca; veselu mēnesi es viņu vairs neredzēju ne uz ielas, ne baznīcā, veltīgi pūlējos viņu sastapt, zinādama, ka viņš bija pilsētā un gandrīz ik dienas gāja medībās, jo šo izpriecu viņš ļoti mīlēja.

Atceros, cik rūgtas un nelaimīgas bija man šīs dienas un stundas, atceros arī, ka tajās iesākās manas šaubas un es vairs neticēju dona Fernando solījumam; tāpat arī atceros, ka manai kalponei nācās dzirdēt vārdus un pārmetumus, ko tā par savu pārdrošo rīcību agrāk nebija dzirdējusi; biju spiesta valdīt savas asaras un būt nomodā par savu sejas izteiksmi, lai nedotu iemesla vecākiem jautāt man, kāpēc esmu neapmierināta, jo ar to mani piespiestu savā atbildē izgudrot melus. Bet tad tas viss izzuda vienā mirklī, kam sekoja otrs, kurā sabruka piesardzība, rima pārdomas par godu, izbeidzās pacietība un atklājās manas slepenās domas. Tas notika tādēļ, ka pēc dažām dienām mūsu ciematā sāka runāt, ka dons Fernando apprecējis tuvējā pilsētā kādu neparasti skaistu jaunavu, kas cēlusies no dižciltīgiem vecākiem, bet ne tik bagātiem, lai tā ar savu pūru būtu varējusi cerēt uz tik dižām laulībām. Stāstīja, ka viņu saucot Lusinda; tika stāstītas arī vēl citas brīnumainas lietas, kas notikušas viņas kāzās.

Kardēnio, izdzirdis Lusindas vārdu, tūlīt, plecus uzrāvis, lūpas sakniebis, uzacis savilcis, sāka raudāt, asaru straumēm plūstot no acīm. Taču Doroteja turpināja savu stāstu:

— Kad izdzirdu šo bēdīgo ziņu, kurai vajadzēja sastindzināt manu sirdi, tā to iededzināja tādās dusmās un niknumā, ka es gandrīz gribēju skaļi izkliegt ielās un darīt visiem zināmu nekrietno neuzticību un nodevību. Bet pagaidām savaldīju savu niknumu, domādama nākošajā naktī izdarīt to, ko arī izdarīju, proti, apģērbu šo tērpu, ko man iedeva kāds gans, mana tēva kalps, kuram es izstāstīju visu savu nelaimi, lūdzot to mani pavadīt līdz pilsētai, kurā, pēc manām domām, uzturējās mans ienaidnieks. Gans sākumā nosodīja manu neprātību un neatzina manu nodomu, bet, redzēdams manu apņēmību, beidzot solījās mani pavadīt, kā pats teica, līdz pasaules galam. Tūlīt ieliku kādā audekla spilvendrānā sievietes tērpu, dažas dārglietas un naudu katram gadījumam un, nesakot savai nodevīgajai kalponei ne vārda, nakts klusumā atstāju māju, sava kalpa un nemierīgu domu pavadīta; kājām devos uz pilsētu, spārnota savā apņēmībā viņu atrast un, ja arī neaizkavēt to, kas jau bija noticis, tad vismaz jautāt donam Fernando, ar kādu sirdi viņš to varēja izdarīt. Divarpus dienās es nokļuvu, kur vēlējos; tikko iegājusi pilsētā, jautāju pēc nama, kurā dzīvo Lusindas vecāki; pirmais, kam jautāju, man pateica vairāk, nekā vēlējos dzirdēt: izstāstīja man par namu un visu, kas atgadījies šā nama īpašnieka meitas laulībās; notikums pilsētā bija tik pazīstams, ka ļaudis visur ielās lasījās pulciņos, lai to pārrunātu. Viņš man pastāstīja, ka tajā vakarā, kad notikušas Lusindas un dona Fernando laulības, viņa, soloties tam par sievu un izteicot «jā», pēkšņi zaudējusi samaņu, un, kad viņas vīrs piegājis tai klāt, lai atpogātu viņai ņieburu elpas atgūšanai, viņš atradis Lusindas rokas rakstītu zīmīti, kurā viņa noteikti paskaidrojusi, ka tā nevarot kļūt dona Fernando sieva, jo viņa jau esot Kardēnio sieva, kas, pēc šā stāstītāja vārdiem, esot kāds dižciltīgs kabaļjēro šai pašā pilsētā; viņa esot donam Fernando devusi «jā» vārdu tikai tāpēc, lai paklausītu saviem vecākiem. īsi sakot, viņš stāstīja, ka zīmītē bijuši tādi izteicieni, kas likuši noprast, ka viņa nodomājusi nonāvēties, tiklīdz būs beigusies laulību ceremonija; līdz ar to viņa paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā gribējusi sev laupīt dzīvību; visu to, kā stāsta, apstiprinājis viņas drēbēs atrastais duncis. Dons Fernando, visu to uzzinājis un domādams, ka Lusinda viņu izsmējusi, apkaunojusi un nonievājusi, meties tai klāt, iekams tā bija nākusi pie samaņas, satvēris atrasto dunci, lai viņu nodurtu, un to būtu izdarījis, ja viņu neaizkavētu tās vecāki un pārējie klātesošie. Stāstīja arī, ka dons Fernando tūlīt nozudis, bet Lusinda no pamiruma atžilbusi tikai otrā dienā un izstāstījusi saviem vecākiem, ka viņa esot tikko minētā Kardēnio īstenā sieva. Es vēl uzzināju, ka Kardēnio pats bijis klāt pie laulībām un, redzēdams Lusindu salaulātu, ko nekad nebūtu ticējis, izmisumā aizbēdzis no pilsētas, atstādams vēstuli, kurā paskaidrojis, kādu pārestību tam nodarījusi Lusinda, un paziņojis, ka aiziet turp, kur to neviena cilvēka acs vairs neredzēs. Tas bija visā pilsētā visiem zināms, visi par to runāja, bet vēl vairāk tie par to runāja, kad uzzināja, ka Lusinda aizbēgusi no savu vecāku mājas un arī no pilsētas, jo viņu nekur pilsētā neatrada, un viņas vecāki tāpēc gandrīz zaudēja prātu, nezinādami, ko darīt, lai viņu atkal atrastu. To uzzinot, manas cerības pamodās no jauna; es gan nesastapu donu Fernando, bet tas bija labāk nekā sastapt viņu precētu, un šķita, ka mana mierinājuma vārti nav pavisam aizslēgti; es domāju, ka varbūt debesis ir sūtījušas šos šķēršļus viņa otrajām precībām, lai atkal pamodinātu viņa pienākuma jūtas pret pirmajām, tam atgādinot, ka viņš ir kristietis, kam savas dvēseles glābšana jāievēro vairāk nekā cilvēciski apsvērumi. Tas viss tēlojās manās iedomās, un es sevi mierināju bez pamatota mierinājuma; es loloju tālas, neskaidras cerības, lai paildzinātu dzīvību, ko tagad nīstu.

Kad vēl biju pilsētā un, neatradusi Fernando, nezināju, ko darīt, izdzirdu publiskā ziņotāja saucienus, kas izsolīja lielu atlīdzību tam, kurš mani atradīs, aprakstīdams manu vecumu un apģērbu, ko valkāju; es dzirdēju sakām, ka kalps, kas mani pavadījis, esot mani slepus aizvedis no vecāku mājām; šie vārdi aizskāra manu dvēseli: es sapratu, cik ļoti iedragāta mana labā slava, jo manu bēgšanu saistīja ar zemas kārtas un manas mīlas necienīgu cilvēku. Noklausījusies ziņotāja vārdus, es atstāju pilsētu kopā ar savu kalpu, kas acīm redzami sāka svārstīties uzticībā, kuru viņš man bija solījis; to pašu nakti, baidīdamies, ka mūs varētu notvert, mēs paslēpāmies šo kalnu nomaļā aizā. Bet, kā mēdz teikt, nelaime rada nelaimi un parasti vienu ciešanu gals ir tikai citu, vēl lielāku ciešanu sākums, tāpat notika arī man: mans labais kalps, līdz tam uzticams un patiess, ieraudzījis mani šāi vientulībā, vairāk savas zemiskās dabas nekā mana skaistuma pamudināts, gribēja izmantot gadījumu, ko tam sagādāja šī mežonīgā vieta, un, atmetis kaunu, aizmirsis dieva bijāšanu un cienību pret mani, viņš sāka prasīt manu mīlu; bet, kad es viņa nekaunīgos piedāvājumus noraidīju asiem un taisnīgiem vārdiem, viņš atmeta sākotnējo lūgšanos, ar kuras palīdzību cerēja gūt panākumus, un sāka lietot varu. Taču taisnīgās debesis, kas reti kavējas uzlūkot un pasargāt krietnus centienus, pasargāja arī manējos tādā kārtā, ka es kalpu ar saviem niecīgajiem spēkiem un mazu piepūli nogrūdu no kādas kraujas un atstāju guļot, nezinu, dzīvu vai mirušu, un tūlīt lielā steigā, cik nu man bailes un nogurums Jāva, iesteidzos šai kalnājā bez jebkāda cita nolūka un domām kā tikai izbēgt un šeit paslēpties no sava tēva un pārējiem, kas nodomājuši mani meklēt. Šādā apņēmībā te nodzīvojusi dažus mēnešus, es sastapu kādu ganu, kas mani paņēma sev līdzi kalnāja vidienē par puisi, un es visu šo laiku kalpoju viņam par ganu, cenzdamās vienmēr uzturēties laukā, lai apslēptu matus, kas mani šodien gluži negaidot nodeva. Tomēr arī toreiz manas pūles un piesardzība bija veltīgas, — mans saimnieks ievēroja, ka neesmu vīrietis, un viņam radās tāds pats slikts nolūks kā manam kalpam, bet, tā kā laime mums nestundās ne vienmēr sniedz palīdzību, tad, nevarēdama atrast krauju vai nogāzi, no kuras varētu nogrūst savu saimnieku, kā to izdarīju ar savu kalpu, es sapratu, ka ir labāk no viņa aiziet un atkal paslēpties šajā mežonīgajā vietā nekā izmēģināt ar viņu savus spēkus vai censties viņu pārliecināt ar vārdiem. Tātad, kā jau teicu, es paslēpos atkal šeit, lai atrastu kādu vietu, kur netraucēta varētu izlūgties no debesīm žēlastību, spēku un padomu, kā izkļūt no sava posta vai arī kā nomirt šajā vientulīgajā vietā, lai nepaliktu nekādas atmiņas par nelaimīgo, kas bez pašas vainas nokļuvusi valodās un apsmieklā savā dzimtajā vietā un svešos apvidos.

XXIX nodaļa, KAS STĀSTA PAR ATJAUTĪGO UN VILTĪGO VEIDU, KĀ MĪLESTĪBAS PĀRŅEMTO BRUŅINIEKU ATBRĪVOJA NO BARGAJĀM GRĒKU NOZĒLĀM, KĀDĀM TAS BIJA NODEVIES

—      Tāds, seņjori, ir patiesais stāsts par manu traģēdiju, — spriediet tagad paši, vai iemesls nav pietiekami liels, lai manas nopūtas un mani vārdi, ko dzirdējāt, un manas asaras tādā pārmērībā izlauztos uz āru! Ja turklāt apsvērsiet manas nelaimes būtību, jūs sapratīsiet, ka katrs mierinājums ir veltīgs, jo palīdzība tai nav rodama. Tikai to es jums lūdzu, ko jūs viegli varat izdarīt, un tas jums arī jādara, — dot man padomu, kur lai pavadu savu dzīvi bez bailēm un šausmām, ka mani varētu atrast tie, kas mani meklē; lai gan zinu, ka manu vecāku lielā mīlestība pret mani tos pamudinās mani labi uzņemt, tomēr, jau iedomājoties vien, ka es pie tiem ieradīšos citāda, nekā tiem šķietos, izjūtu tik lielu kaunu, ka labāk vēlētos šeit uz mūžu paslēpties viņu skatieniem nekā atļaut viņu acim saskatīt manā sejā, ka esmu novirzījusies no tikumības, ko biju apsolījusies saglabāt.

To izteikusi, viņa apklusa, un tai seju pārklāja sārtums, skaidri izpauzdams viņas dvēseles jūtīgumu un kaunu. Klausītāju sirdis sajuta līdzcietību un izbrīnu par tās nelaimi: un, kaut gan priesteris vēlējās viņai tūlīt sniegt mierinājumu un padomu, tomēr Kardēnio ierunājās pirmais un teica:

—      Tātad seņjora patiesi ir skaistā Doroteja, bagātā Klenardo vienīgā meita?

Doroteja bija pārsteigta, dzirdot, ka viņas tēva vārdu izrunā tik nožēlojama izskata cilvēks, — jo mēs jau aprakstījām Kardēnio bēdīgo apģērbu, — un teica:

—      Kas jūs tāds esat, brāli, ja zināt mana tēva vārdu? Ja es pareizi atceros, tad, stāstot par savām nelaimēm, to nevienu reizi nepieminēju.

—      Esmu tas nelaimīgais, — atbildēja Kardēnio, — kuru, kā jūs stāstījāt, Lusinda nosaukusi par savu vīru; esmu nožēlojamais Kardēnio, kuru tā vīra ļaunprātība, kas arī jūs noveda šai stāvoklī, padarījusi tādu, kādu jūs mani tagad savā priekšā redzat: noskrandušu, puskailu, bez jebkāda cilvēciska mierinājuma un, kas ir tas briesmīgākais, prātu zaudējušu, jo mans prāts atgriežas tikai tad, kad debesīm labpatīk to man uz īsu laiku atvēlēt. Doroteja, es esmu tas, kas redzēja dona Fernando noziegumu, kas noslēpies dzirdēja «jā» vārdu, ar kuru Lusinda apsolījās kļūt viņa sieva. Esmu tas, kam pietrūka drosmes nogaidīt, kā beigsies viņas nesamaņa, un uzzināt, kāds saturs ir vēstulei, ko atrada tai pie krūtīm, — jo mana dvēsele nespēja izturēt tik daudzus likteņa sitienus vienā reizē, un, manai pacietībai zūdot, es atstāju Lusindas māju un savam saimniekam iedevu vēstuli, lūgdams viņu nogādāt to Lusindai; tad ierados šai vientulīgajā vietā ar nodomu izbeigt šeit savu dzīvi, kuru kopš tā brīža ienīstu kā savu nāvīgāko ienaidnieku. Bet liktenis negribēja man laupīt dzīvību, apmierinādamies ar to, ka laupījis man prātu, varbūt lai mani pataupītu laimīgajam gadījumam jūs sastapt; ja viss, ko jūs stāstījāt, ir patiesība, par ko es nešaubos, tad varbūt debesis nolēmušas mūsu abu pārbaudījumiem labāku iznākumu, nekā mēs to domājam. Ja Lusinda nevar precēt donu Fernando, tāpēc ka viņa pieder man, kā viņa to atklāti paskaidrojusi, un dons Fernando savukārt nevar precēt viņu, tāpēc ka viņš pieder jums, tad mēs varam cerēt, ka debesis mums atdos to, kas ir mūsu, jo vēl viss ir atrodams un nav ne zaudēts, ne iznīcināts. Mums paliek šis mierinājums, kas nav ne nedrošu cerību radīts, ne balstās uz tukšām iedomām, tāpēc lūdzu jūs, seņjora, ļaujiet savām cildenajām domām pieņemt citu lēmumu, tāpat kā es to gribu darīt, un cerēsim abi uz labāku likteni; zvēru jums pie sava goda kā kabaļjēro un kristietis, ka jūs neatstāšu, iekams neredzēšu jūs piederam donam Fernando, un, ja es viņu ar vārdiem nepārliecināšu atzīt savu pienākumu pret jums, tad izlietošu savas kabaļjēro tiesības: godīgi izaicināšu viņu divkaujā par jums nodarīto pārestību, nepieminot viņa pārkāpumus pret mani, kurus atriebt es ļaušu debesīm, bet par jums es atriebšos šeit uz zemes.

Kardēnio runājot, Dorotejas izbrīns pieauga, un, neprazdama citādi tam pateikties par augstsirdīgo piedāvājumu, viņa noslīga pie viņa kājām, lai tās noskūpstītu, bet Kardēnio to nepieļāva, un licenciāts atbildēja viņu abu vietā; viņš uzslavēja Kardēnio cēlos vārdus un tad sāka abus lūgt un pierunāt doties tam līdzi uz viņa ciematu, kur tie varētu iegādāties visas nepieciešamās lietas un izlemt, kā uzmeklēt donu Fernando, kā aizvest Doroteju pie viņas vecākiem vai arī darīt to, kas tiem liktos vislietderīgāk. Kardēnio ar Doroteju viņam pateicās un pieņēma viņa laipno piedāvājumu. Bārddzinis, kas līdz šim visu bija noklausījies, izbrīnā klusēdams, tagad teica arī savu vārdu un tikpat laipni kā priesteris piedāvāja tiem visus iespējamos pakalpojumus, tad viņš īsi pastāstīja ari, kādēļ viņi šeit ieradušies, attēloja dona Kihota dīvaino ārprātu un teica, ka tie tagad gaidot viņa ieroču nesēju, kas aizgājis to uzmeklēt. Kā sapnī Kardēnio atcerējās savu bijušo strīdu ar donu Kihotu; viņš to pastāstīja pārējiem, bet nevarēja pateikt viņu ķildas iemeslu. Šai brīdī viņi izdzirda saucienus; priesteris un bārddzinis noprata, ka kliedzējs ir Sančo Pansa, kas tos sauca skaļā balsī, neatradis tai vietā, kur bija atstājis. Viņi steidzās tam pretim un jautāja par donu Kihotu; Sančo pastāstīja, ka to atradis kreklā, novārgušu, dzeltenu, gandrīz badā nomirušu, nepārtrauktās nopūtās par savu seņjoru Dulsineju. Kad viņš donam Kihotam teicis, ka Dulsineja tam sūtot pavēli atstāt šo vietu un doties uz Tobosu, kur viņa to gaidot, tas atbildējis, ka nolēmis ātrāk nerādīties viņas skaistumam, iekams nebūšot veicis varoņdarbus, kas to padarīšot viņas labvēlības cienīgu. Un, ja tas tā turpināšoties, piebilda Sančo, tad esot jābaidās, ka dons Kihots nekļūšot ne par imperatoru, kā viņš bija to apņēmies, pat ne par arhibīskapu, kas taču esot tas niecīgākais, par ko tam iespējams kļūt; lai nu tie paši lūkojot viņu no turienes aizdabūt projām. Licenciāts atbildēja, lai viņš neraizējoties: tie donu Kihotu atpestīšot no viņa mocībām, pat ja viņš negribētu. Tad viņš pastāstīja Kardēnio un Dorotejai, kādu lidzekli tie izdomājuši, lai donam Kihotam palīdzētu vai vismaz aizvestu viņu mājās; Doroteja teica, ka viņa nelaimīgu jaunavu notēlotu labāk nekā bārddzinis un izdarītu to dabiskāk, jo vairāk tāpēc, ka tai līdzi esot sievietes tērps; lai tikai viņi atstājot tās ziņā veikt šo lomu un sekmēt viņu nodomu, jo tā esot lasījusi daudz bruņinieku grāmatu un zinot labi, kādā stilā runā apbēdinātas jaunavas, lūdzot palīdzību no klaiņojošiem bruņiniekiem.

—     Tad mums atliek tikai ķerties pie darba, — teica priesteris, — tiešām, liktenis mums ir labvēlīgs, jo tas, seņjori, negaidot atvēris durvis jūsu abu glābiņam un mums tik necerēti atvieglina mūsu pasākumu.

Doroteja tūlīt izņēma no sava saiņa dārgu un smalku tērpu, greznu zaļa auduma mantiju un no kāda šķirstiņa kakla rotu līdz ar citām dārglietām, ar kurām viņa vienā mirklī tā izgreznojās, ka kļuva izskatā līdzīga bagātai un augstai seņjorai. Šīs un vēl citas lielas, kā viņa teica, tā esot paņēmusi no mājām līdz, lai tās izlietotu vajadzības gadījumā, bet līdz šim tai neesot gadījusies vaļSdzība pārģērbties. Visi bija sajūsmināti par viņas cēlo iznesību, pievilcību un skaistumu un pēla dona Fernando vājo izpratni, ka tas varējis atstumt tik lielu daiļumu; bet visvairāk sajūsmināts bija Sančo Pansa, jo viņam šķita (un tā tiešām arī bija), ka tas visā savā mūžā nav redzējis tik skaistu būtni; viņš lielā dedzībā jautāja priesterim, lai taču pasakot, kas esot šī skaistā seņjora un ko viņa meklējot šai neapdzīvotajā vietā.

—     Šī skaistā seņjora, brāli Sančo, — atbildēja priesteris, —lai saka ko sacīdami, ir sava tēva Mikomikonas dižās karalistes valdnieka likumīgā mantiniece, kas nākuši šurp uzmeklēt jūsu seņjoru, lai izlūgtos no viņa pakalpojumu, proti: atriebt lielu pārestību un ļaunumu, ko viņai nodarījis kāds negants milzis, jo jūsu kunga labā bruņinieka slava izplatījusies visā pasaulē un šī princese nākusi no Gvinejas viņu uzmeklēt.

—     Laimīgais meklējums un laimīgais atradums! — iesaucās Sančo Pansa. — Sevišķi, ja manam kungam izdosies atriebt ļaunumu, izlabot pārestību, nogalinot šo padauzas dēlu milzi, par kuru runāja jūsu žēlastība, — un viņš to noteikti nogalinās, kur tikai sastaps, ja vien tas nebūs spoks, jo pār spokiem manam seņjoram nav nekādas varas. Bet vienu lietu starp citām gribu lūgt jūsu žēlastībai, seņjor licenciвt, proti: lai manam seņjoram nerastos patika kļūt par arhibīskapu, kas mani vēl joprojām baida, tad ieteiciet viņam tūlīt apprecēties ar šo princesi; jo tad viņu nevarēs iecelt arhibīskapa amatā un tas viegli iegūs savu ķeizarvalsti, bet es galu galā būšu sasniedzis, ko vēlējos, jo esmu labi pārdomājis un atzinis, ka man nepavisam nebūtu noderīgi, ja mans seņjors kļūtu arhibīskaps, jo baznīcai es nederu, tāpēc ka esmu precējies, man būtu jāizprasa atlaide, lai saņemtu baznīcas ienākumus, un, tā kā man ir sieva un bērni, tad man rastos nebeidzamas ķezas; tātad, seņjor, svarīgākais ir, lai mans kungs tūlīt apprecētos ar šo seņjoru, kuras augstību vēl nepazīstu un tāpēc nevaru to nosaukt vārdā.

—     Viņu sauc, — atbildēja priesteris, — par princesi Mikomikonu; viņas karaļvalsts saucas Mikomikona, tātad skaidri jāsecina, ka arī viņa pati tā saucama.

—     Par to nav šaubu, — atbildēja Sančo, — esmu bieži redzējis, ka ļaudis savus vārdus un uzvārdus iegūst no vietas, kur tie dzimuši, ka viņi saucas Pedro de Alkalā, Huans de Ubeda un Djēgo de Vaļjadolida, tāds paradums ir arī Gvinejā, ka karalienes saucas savas karaļvalsts vārdā.

—     Patiesi tas tā ir, — teica priesteris, — un, kas attiecas uz jūsu seņjora precībām, tad darīšu, ko varēšu.

Par to Sančo tik ļoti priecājās, ka priesteris pabrīnījās par viņa vientiesību, redzēdams, ka viņa galvā bija tik dziļi ieperinājušās viņa kunga ārprātības, jo Sančo nešaubījās, ka viņa seņjors kļūs ķeizars.

Sai laikā Doroteja jau bija uzsēdusies mugurā priestera mūlim un bārddzinis piestiprinājis savai sejai vērša asti; tie lūdza Sanиo aizvest viņus pie dona Kihota, atgādinādami, lai tas nesakot, ka pazīst licenciātu vai bārddzini; jo, tikai viņiem paliekot nepazīstamiem, varēja cerēt, ka viņa kungs kļūs ķeizars; priesteris un Kardēnio negribēja iet kopā ar tiem, lai dons Kihots neatcerētos ķildu ar Kardēnio, un priestera klātbūtne pagaidām vēl nebija vajadzīga; tie ļāva pārējiem jāt pa priekšu, paši lēnām viņiem sekodami kājām.

Priesteris pamācīja Doroteju, kas tai darāms, bet viņa atteica, lai tie neraizējoties, jo viss notikšot pilnīgi pēc bruņinieku grāmatu attēlojumiem un priekšrakstiem. Trīsceturtdaļjūdzes nogājuši, tie starp vairākiem nekārtībā izsvaidītiem klinšu bluķiem pamanīja donu Kihotu jau apģērbušos, bet vēl bez bruņām; kad Doroteja to ieraudzīja un no Sančo uzzināja, ka tas ir dons Kihots, viņa paskubināja savu mūli ar pātagu, un tai sekoja kuplbārdainais bārddzinis; kad tie bija pietiekami tuvu piejājuši, ieroču nesējs nolēca no sava mūļa un satvēra savās rokās Doroteju, kas ļoti veikli nokāpa zemē un nometās ceļos pie dona Kihota kājām, un, kaut gan viņš pūlējās to piecelt, viņa nepieceldamās to uzrunāja šādiem vārdiem:

—      Ak, drosmīgais un varenais bruņiniek, es nepiecelšos, iekams jūsu labsirdība un smalkais tikums nebūs man piešķīruši kādu dāvanu, kas sagādās godu un slavu jūsu personai un labklājību visnelaimīgākajai un visnomāktākajai jaunavai, kādu jebkad saule apspīdējusi. Ja jūsu spēcīgo roku varenums līdzinās jūsu nemirstīgās slavas pausmei, tad jūsu pienākums ir palīdzēt nelaimīgajai, kuru no tālām zemēm pievilkusi jūsu slavenā vārda smarža, lai pie jums meklētu glābiņu savā postā.

—      Ne vārda es jums neatbildēšu, daiļā seņjora, — atbildēja dons Kihots, — un neuzklausīšu jūsu lūgumu, iekams jūs nebūsiet piecēlusies kājās.

—      Es nepiecelšos, seņjor, — atbildēja apbēdinātā jaunava, — ja jūsu laipnība man nepiešķirs dāvanu, ko lūdzu.

—      Es jums to piešķiru un apsolu, — atbildēja dons Kihots, — ja vien man, izpildot jūsu lūgumu, nav jānodara ļaunums vai zaudējums savam karalim, savai dzimtenei vai arī tai, kas ir manas sirds un brīvības atslēgu glabātāja.

—      Nekāds zaudējums vai Jaunums neapdraudēs tos, kurus pieminējāt, mans labais seņjor, — atbildēja apbēdinātā jaunava.

Šai brīdī Sančo Pansa piegāja pie sava seņjora un iečukstēja tam ausī pavisam klusi:

—     Jūs, mans žēlīgais seņjor, droši varat atvēlēt lūgto dāvanu, jo tā ir nieka lieta: jums tikai jānogalina kāds milzenis, un lūdzēja ir dižciltīgā princese Mikomikona, lielās karalistes Mikomikonas valdniece Etiopijā.

—      Lai viņa būtu kas būdama, — atbildēja dons Kihots, — es darīšu, ko man liek mans pienākums un ko pavēl mana sirdsapziņa saskaņā ar manu amatu.

Viņš tūlīt pagriezās pret jaunavu un teica:

—     Lai jūsu augstība pieceļas, jo apsolu jums pakalpojumu, ko no manis lūdzat.

—      Es lūdzu, — teica jaunava, — lai jūsu augstsirdīgā persona man nekavējoties dotos līdzi, kurp to vedīšu, un lai jūs man apsolītu nemeklēt citu piedzīvojumu, neuzklausīt citus lūgumus, iekams nebūsiet mani atriebis nodevējam, kas man nolaupījis karaļvalsti pretēji visiem dievišķiem un cilvēcīgiem likumiem.

—      Es atkārtoju, ka to apsolu, — atbildēja dons Kihots, — un tāpēc, seņjora, no šā brīža varat nomest grūtsirdību, kas jūs māc, un savai nevarīgajai cerībai iedvest jaunus spēkus un jaunu degsmi; ar dieva un manas rokas palīdzību jūs drīzumā atgriezīsieties savā karaļvalstī un nosēdīsieties atkal savas vecās un lielās valsts tronī, par spīti un nepatiku visiem neliešiem, kas gribējuši Lam pretoties. Tātad rokas pie darba, jo, kā saka, vilcināšanās slēpj sevī briesmas.

Apbēdinātā jaunava neatlaidīgi mēģināja viņam noskūpstīt rokas, taču dons Kihots, kā caurcaurēm pieklājīgs un godprātīgs bruņinieks, to nekādi nepieļāva, bet, viņu piecēlis, apskava cieņa un pieklājībā un pavēlēja, lai Sančo sasprādzē Rosinantes seglu jostu un nekavējoties atnes viņam ieročus. Sančo noņēma ieročus no koka, kurā tie bija pakārti gluži kā trofejas, sasprādzēja seglu jostu un nekavējoties apbruņoja savu seņjoru, kas, redzot sevi apbruņotu, teica:

—     Tad iesim dieva vārdā un pakalposim šai dižajai seņjorai!

Bārddzinis vēl aizvien bija nometies ceļos, ar visiem spēkiem

pūlēdamies apslāpēt smieklus un pieturēdams bārdu, kuras nokrišana varbūt varēja izgaisināt visus viņu labos nolūkus; bet, redzēdams, ka pakalpojums ir apsolīts un ka dons Kihots lielā steigā gatavojas lūgumu izpildīt, viņš piecēlās, paņēma savu pavēlnieci pie otras rokas, un abi divi palīdzēja tai uzsēsties mūlim mugurā; tad dons Kihots uzsēdās Rosinantem mugurā un arī bārddzinis uzrāpās savam lopam seglos, tikai Sančo gāja kājām, ar sāpēm atcerēdamies savu zaudēto pelēci, kas viņam tagad bija tik vajadzīgs; tomēr viņš visu panesa priecīgi, jo domāja, ka viņa seņjors tagad atrodas uz pareiza ceļa un pavisam drīz kļūs ķeizars; viņš nemaz nešaubījās par to, ka dons Kihots apprecēs princesi un kļūs vismaz Mikomikonas karalis. Viņu skumdināja tikai tas apstāklis, ka šī karaļvalsts atrodas nēģeru zemē un ka visi cilvēki, kurus tam piešķirs par vasaļiem, arī būs nēģeri; bet viņš tūlīt izdomāja labu pretlīdzekli un pats sev teica: «Kāda man daļa, ka mani vasaļi būs nēģeri*? Es tos kuģī atvedīšu uz Spāniju, kur pārdošu par skaidru naudu, un par šo naudu es varēšu sev nopirkt titulu vai kādu amatu, lai bez rūpēm pavadītu atlikušo mūža daļu. Vai tad esmu miegamice, un vai man nebūs tik daudz galvas un saprašanas nokārtot tādu lietu kā vienā rokas pagriezienā pārdot trīsdesmit vai desmit tūkstošus vasaļu? Dieva vārds, es aizlaidīšu viņus visus lielus un mazus, un, kaut tie būtu ogļu melnumā, pājvērtīšu tos baltos un dzeltenos! Es jau nebūšu nekāds muļķis!» Ar šādām domām nodarbināts un iepriecināts, viņš aizmirsa sarūgtinājumu par to, ka tam jāceļo kājām.

Kardēnio un priesteris to visu novēroja caur krūmājiem un nezināja, ko pasākt, lai varētu pievienoties pārējiem, bet priesteris, kas bija ļoti attapīgs, drīz vien izdomāja, kā to izdarīt; viņš ar grieznēm, ko nēsāja sev līdzi makstī, nogrieza steidzīgi Kardēnio bārdu, aplika tam pelēkus virssvārkus, ko pats nēsāja, un piepogāja melnu apkakli, pats palikdams kamzolī un biksēs, un Kardēnio tā pārvērtās, ka viņš nebūtu pats sevi pazinis, ja ieskatītos spogulī.

Kamēr viņi pārģērbās, jātnieki turpināja savu ceļu, tomēr tie viegli nokļuva pirmie uz lielceļa, jo šā apgabala klintis un krūmāji neļāva jātniekiem tik ātri tikt uz priekšu kā kājniekiem. Vārdu sakot, viņi no kalna aizas izgāja līdzenumā, un, kad parādījās dons Kihots ar saviem pavadoņiem, priesteris viņu cieši uzlūkoja, rādot ar zīmēm, ka viņu pazīstot, un, kad bija pietiekami ilgi tā lūkojies, tuvojās tam atplestām rokām un sauca skaļā balsī:

—     Lai daudzkārt sveicināts ir bruņniecības spogulis, mans krietnais tautietis Lamančas dons Kihots, cēlsirdības zieds un pilnība, visu piemeklēto palīgs un balsts, klaiņojošo bruņinieku kvintesence !

To teikdams, viņš satvēra dona Kihota kreisās kājas ceļgalu, un bruņinieks, izbrīnījies par šā cilvēka valodu un izturēšanos, sāka ļoti uzmanīgi viņā lūkoties, līdz beidzot to pazina un ļoti pārsteigts pūlējās nokāpt no zirga; taču priesteris to nepieļāva, un dons Kihots sacīja:

—      Atļaujiet man nokāpt, jūsu žēlastība seņjor licenciвt, jo man neklājas sēdēt zirgā, kamēr tik godājamai personai kā jums jāiet kājām.

—      Nekādā gadījumā nokāpt nepieļaušu, — teica priesteris, — lai jūsu augstdzimtība sēž zirgā, jo, palikdams zirgam mugurā, jūs veiksiet vislielākos varoņdarbus un dosieties tādās dēkās, kādas nav mūsu gadsimtā redzētas; kas attiecas uz mani, necienīgo priesteri, tad man pietiks uzsēsties uz mūļa aizmugurē kādam no šiem seņjoriem, kas pavada jūsu žēlastību, ja tie to tikai neņems ļaunā; tad es jutīšos ta, it ka jātu uz Pegasa, zebras vai arī uz straujā zirga, uz kura jāja maurs Musaraks, kas vēl šodien dus apburts lielajā Sulema pakalnā*, netālu no dižā Kompluto.

—      Par to es nepadomāju, seņjor licenciвt, — atbildēja dons Kihots. — Nešaubos, ka seņjora princese aiz mīlestības pret mani pavēlēs savam ieroču nesējam, lai tas jūsu žēlastībai ļautu sēsties sava mūļa seglos, bet pats novietojas jums aizmugurē, ja vien mūlis to izturēs.

—      Domāju, ka tas izturēs, — atbildēja princese, — zinu arī, ka nav vajadzīgs manam cienījamam ieroču nesējam pavēlēt, viņš ir pārāk pieklājīgs un laipns, lai pieļautu, ka kāds garīdznieks ietu kājām, kad tas varētu jāt.

—      Tā tas ir, — atbildēja bārddzinis un, tūlīt nokāpis no mūļa, lūdza priesteri sēsties seglos, un tas, neļaudams sevi daudz lūgt, to izdarīja.

Nelaimīgā kārtā gadījās, ka, bārddzinim nosēžoties mūlim uz krustiem, šis dzīvnieks, kas bija īrēts un tātad līdz ar to negantas dabas, mazliet pacēla pakaļkājas un divi reizes spēra gaisā tā, ka, ja šie spērieni meistaru Nikolasu būtu trāpījuši galvā vai krūtīs, tas novēlētu velnam savu ceļojumu pie dona Kihota. Tomēr bārddzinis tā izbijās, ka nokrita zemē un tik maz uzmanīja savu bārdu, ka to pazaudēja; manīdams, ka palicis bez bārdas, viņš nezināja citādi izlīdzēties kā apklāt seju ar abām rokām un skaļi vaimanāt, ka tam izsisti zobi. Dons Kihots, ieraudzīdams lielo bārdas kušķi bez žokļiem un bez asinīm vāļājamies zemē tālu no ieroču nesēja sejas, teica:

—      Dieva vārds, liels brīnums! Bārda noplēsta no sejas tik tīri, it kā to kāds būtu tīšām nogriezis.

Priesteris, redzēdams, ka viņa izgudrojumam draud briesmas tikt atklātam, ātri pasteidzās satvert bārdu un ar to devās pie meistara Nikolasa, kas vēl vienmēr gulēja zemē un vaimanāja, vienā rāvienā piespieda bārddziņa galvu pie savām krūtīm, pie

lika tam bārdu un nomurmināja dažus vārdus, teikdams, ka tie esot attiecīgs apvārdojums, lai pieaudzētu bārdu, kā tas tūlīt kļūšot redzams; bārdu meistaram Nikolasam pielicis, viņš atkal aizgāja projām, un ieroču nesējs bija tikpat bārdains un vesels kā agrāk, par ko dons Kihots pārlieku izbrīnījās un lūdza priesteri izdevīgā gadījumā iemācīt viņam šo apvārdojumu, domādams, ka tā spēks sniegsies tālāk par bārdas pieaudzēšanu, jo bija taču skaidrs, ka, izraujot bārdu, vaigam vajadzēja būt ievainotam un saplosītam, un, ja viss bija sadziedēts, tad taču apvārdojuma spēks noderēja ne tikai bārdai.

—     Tā arī ir, — teica priesteris un apsolīja tam, tikko radīsies izdevība, iemācīt buramos vārdus.

Viņi vienojās, ka mūlim mugurā sēdīsies tikai priesteris, bet visi trīs mainīsies pēc zināmiem laika sprīžiem, līdz sasniegs iebraucamo vietu, kas no šejienes bija tikai divu jūdžu attālumā.

Kad nu trīs sēdēja seglos, proti: dons Kihots, princese un priesteris — un trīs gāja kājām: Kardēnio, bārddzinis un Sančo Pansa, — dons Kihots teica jaunavai:

—     Lai jūsu augstība mana seņjora ved mani turp, kur jums labpatīk!

Un, iekams viņa atbildēja, licenciāts teica:

—     Uz kādu karaļvalsti jūs gribat mūs vest, augstība? Varbūt uz Mikomikonu? Tā tam jābūt, vai arī es nenieka nesajēdzu no karalvalstīm.

Doroteja, kas bija visai atjautīga, saprata, ka viņai tas jāapstiprina, un atbildēja:

—     Jā, seņjor, uz šo karaļvalsti ved mans ceļš.

—     Ja tas tā ir, — teica priesteris, — tad mums jādodas tieši cauri manai dzīves vietai, no kurienes jūsu žēlastība varēs ceļot uz Kartahēnu, tur labvēlīgos apstākļos iekāpt kuģī, un, ja būs labs vējš, mierīga jūra, neuznāks vētras, tad jūs deviņos gados nokļūsiet līdz lielajam Meonas jeb Meotīdes ezeram*, no kura mazliet vairāk nekā simt dienu ceļojumā aizsniegsiet jūsu augstības valsti.

—     Jūs maldāties, mans žēlīgais seņjor, — viņa teica, — jo vēl nav pagājuši divi gadi, kopš es izbraucu no turienes, un, patiesi, man laiks nebija labvēlīgs, tomēr esmu jau nokļuvusi pie tā, kuru tik ļoti vēlējos redzēt, — pie seņjora Lamančas dona Kihota, par kuru, tiklīdz spēru kāju uz Spānijas zemes, dzirdēju valodas, kas mani pamudināja viņu uzmeklēt, lai uzticētu sevi viņa cēlsirdlbai un nodotu savu taisnīgo lietu viņa neuzvaramās rokas drosmīgajai aizgādībai.

—      Pietiek, rimstiet mani cildināt, — šai brīdī viņu pārtrauca dons Kihots, — esmu jebkuru glaimu ienaidnieks, un, kaut gan šie vārdi nav glaimi, tomēr šādas runas aizskar manas tikumīgās ausis. Tikai to, mana seņjora, gribu jums teikt: lai mana drosme būtu kāda būdama, to visu es izlietošu, jums kalpojot, ja ari man būtu jāziedo sava dzīvība; tomēr atstāsim to līdz savam laikam; es ļoti lūdzu seņjoru licenciātu pastāstīt, kāda iemesla dēļ viņš bez kalpa, tik vieglā apģērbā nokļuvis šai vientulīgajā apvidū, jo tas mani ļoti pārsteidz.

—     Es atbildēšu nedaudz vārdos, — teica priesteris. — Jums jāzina, žēlīgais seņjor don Kihot, ka es un mūsu draugs bārddzinis, meistars Nikolass, devāmies uz Seviļu saņemt zināmu naudas summu, ko man atsūtījis kāds radinieks, kas kopš daudziem gadiem dzīvo Amerikā; nebija jau nekāds nieks — sešdesmit tūkstoši pilnvērtīgu peso*, un tas jau kaut ko nozīmē. Kad mēs vakar šķērsojām šo apvidu, mums uzbruka četri laupītāji, kas mums atņēma visu un apgrieza pat bārdas, tā ka bārddzinis bija spiests sev pielikt neīstu bārdu; un arī šo jauno cilvēku, — viņš norādīja uz Kardēnio, — viņi pameta gluži kailu. Bet tas labākais: vietējie iedzīvotāji runā, ka mūsu aplaupītāji bijuši galeru vergi, kurus apmēram šai pašā vietā esot atbrīvojis kāds vīrs, kam bijusi tik liela drosme, ka viņš, par spīti komisāriem un sardzei, visus apcietinātos palaidis savā vaļā; tas droši vien bijis kāds ārprātīgais vai tikpat liels nelietis kā viņi, vai ari cilvēks bez dvēseles un sirdsapziņas, jo viņam labpaticis ielaist vilku avīs, lapsu vistās, mušu medū; viņš iedrīkstējies satricināt taisnību, pretoties savam karalim un pavēlniekam, saceldamies pret viņa taisnīgajiem likumiem, atņemdams viņa galerām kājas un radīdams nemieru Svētajā Brālībā, kas vairākus gadus dzīvoja mierā; un galu galā viņš izdarījis darbu, kas pazudina viņa dvēseli, neko neiegūdams savai miesai.

Sančo bija priesterim un bārddzinim pastāstījis piedzīvojumu ar galeru vergiem, ko viņa kungs tik slaveni bija veicis, un priesteris tik plaši par to izrunājās, lai redzētu, ko darīs vai teiks dons Kihots, kurš sarka un bālēja pie katra viņa vārda, neiedrošinādamies sacīt, ka viņš bijis šo krietno ļaužu atbrīvotājs.

Tie bija viņi, kas mūs aplaupīja, — pabeidza priesteris. — Lai dievs savā žēlastībā piedod tam, kas nejāva tiem saņemt pelnīto sodu!

XXX nodaĻa, kas stĀsta par daiĻĀs dorotejas ATJAUTĪBU UN PAR CITIEM TĪKAMIEM UN UZJAUTRINOŠIEM NOTIKUMIEM

Priesteris vēl nebija beidzis runāt, kad Sančo iesaucās: — Goda vārds, seņjor licenciвt, šo varoņdarbu paveica mans kungs, bet es viņam iepriekš teicu un viņu brīdināju, lai tas taču apdomā, ko dara, un ka ir grēks viņus atbrīvot, jo šie notiesātie bija vislielākie blēži.

—       Nelga! — iesaucās dons Kihots. — Klaiņojošiem bruņiniekiem neklājas pārbaudīt, vai apbēdinātos, važās saistītos un apspiestos, kurus tie satiek savā ceļā, tāds liktenis piemeklējis viņu noziegumu vai nopelnu dēj; bruņinieku pienākums ir palīdzēt nelaimīgajiem, paturot acīs viņu ciešanas, nevis viņu noziegumus. Es sastapu apbēdinātus un nelaimīgus cilvēkus, savērtus ķēdē kā rožu kronī, un rīkojos ar tiem tā, kā mana reliģija man lika, un visu pārējo lai izšķir debesis. Un, kam tas nepatīk, tam es saku, — atskaitot, protams, seņjora licenciāta godājamo personu viņa svētā amata cieņas dēļ, — ka tas nenieka nejēdz no bruņniecības un melo kā vazaņķes dēls un nelietis, un es tam to pierādīšu ar savu zobenu, it kā šis zobens atrastos manā priekšā*.

Pie šiem vārdiem viņš ciešāk iespieda kājas kāpšļos un aizklāja seju ar savu bruņu cepuri, jo bārdas skujamo bļodu, kas viņam šķita Mambrīno bruņu cepure, viņš glabāja piestiprinātu pie seglu priekšējā loka, lai vēlāk izlabotu bojājumus, ko tai bija nodarījuši galeru vergi.

Doroteja, kas bija gudra un ļoti asprātīga, zinādama dona Kihota vājprātu un noprazdama, ka visi, izņemot Sančo Pansu, dzina ar viņu jokus, negribēja atpalikt un, redzot viņu tik stipri saniknotu, teica:

—      Seņjor bruņiniek, atcerieties dāvanu, ko jūsu žēlastība man apsolīja; šā solījuma dēļ jūs nedrīkstat doties nekādos citos piedzīvojumos, pat ja tie būtu ļoti svarīgi; tādēļ nomieriniet savu sirdi; jo, ja seņjors licenciāts būtu zinājis, ka galeru vergus atbrīvojušas šīs neuzvaramās rokas, tad viņš gan labāk sev trīs reizes iesistu pa muti, pat trīs reizes iekostu mēlē, iekams teiktu jūsu žēlastībai kādu nepatīkamu vārdu.

—      Varu zvērēt, — teica priesteris, — es drīzāk būtu sev ūsas izplūcis.

—      Es klusēšu, mana seņjora, — sacīja dons Kihots, — apspiedīšu taisnīgās dusmas, kas sacēlās manās krūtīs, un kluss un miermīlīgs došos tālāk, līdz sagādāšu jums apsolīto dāvanu; bet šās labās apņēmības atalgojumam pazemīgi jūs lūdzu man pasacīt, ja vien tas jums nenodara ļaunu, kādas ir jūsu raizes, tāpat arī, cik daudzas un kādas ir tās personas, kuras man jāpiespiež dot jums gandarījumu un jāsatriec ar pilnīgu atriebi.

—      To es labprāt darīšu, — atbildēja Doroteja, — ja vien jums nebūs apnicīgi klausīties manu bēdu un nelaimju stāstu.

—      Tas nebūs apnicīgi, mana seņjora, — atbildēja dons Kihots.

Tad Doroteja viņam sacīja:

—     Ja tas ir tā, tad veltījiet man savu uzmanību, žēlīgie seņjori!

Tikko viņa to izteica, Kardēnio un bārddzinis piegāja tai tuvāk,

vēlēdamies dzirdēt, kādu stāstu izdomās atjautīgā Doroteja; to pašu darīja arī Sančo, kas devās viņai līdzi tikpat apmuļķots kā viņa seņjors. Un viņa, nosēdusies ērtāk seglos, ieklepojās, sakārtojas un tad ļoti jauki sāka savu stāstu šādi:

—      Žēlīgie seņjori, vispirms jums jāzina, ka mani sauc . . .

Šeit viņa mazliet aprāvās, jo bija piemirsusi vārdu, kādu priesteris viņai bija piedēvējis; bet tas, uzminēdams pārtraukuma iemeslu, tūlīt nāca viņai palīgā un teica:

—      Nav jābrīnās, mana seņjora, ka jūsu augstība samulst un apjūk, stāstot par savām nelaimēm, jo bieži ciešanas ir tik lielas, ka laupa atmiņu tiem, kurus tās piemeklējušas, un tie dažkārt nevar atcerēties pat savu vārdu, kā tas gadījies jūsu gaišībai, kas tiešām aizmirsusi, ka esat princese Mikomikona, lielās Mikomikonas valsts likumīgā mantiniece; ar šo atgādinājumu jūsu augstība viegli var atsaukt savā apbēdinātajā atmiņā to, ko tā gribēja teikt.

—      Pareizi, — atbildēja jaunava, — un es ceru, ka bez tālāka atgādinājuma varēšu savu patieso stāstu ietērpt vārdos un izstāstīt līdz galam. Mans tēvs, kas saucas Tinakrio Gudrais, bija liels maģijas pratējs un ar šās zinātnes palīdzību uzzināja, ka mana māte karaliene Haramiļja mirs agrāk nekā viņš un ka drīz pēc tam arī viņš pats aizies no dzīves un mani atstās bāreni, bez tēva un mātes. Bet viņš teica, ka vēl vairāk viņu nomācot kāds cits uztraucošs apstāklis, ko tas droši zināja; kādā nelielā salā netālu no mūsu karaļvalsts valdīja briesmīgs milzis, vārdā Pandafilando Greizacis; kaut gan acis viņam ir kārtībā un tās atrodas savā vietā, tomēr visiem zināms, ka viņš vienmēr raugās greizi, it kā šķielēdams, un to dara aiz ļaunprātības, lai baidītu un šausminātu tos, ko uzlūko, un tēvs paredzēja, ka šis milzis, uzzinājis, ka esmu bārene, tūlīt ar lielu spēku ielauzīsies manā valstī un man visu nolaupīs, neatstājot pat niecīgu ciematu, kur apmesties, tomēr es varētu izvairīties no šā posta un nelaimes, ja man labpatiktu ar viņu apprecēties; bet tēvs saprata ļoti labi, ka es nekad nevēlēšos doties tik nevienādās laulībās, un viņam bija pilnīga taisnība, jo man nekad nav nācis prātā precēt šo vai kādu citu milzi, kaut arī tas būtu nezin cik liels un briesmīgs. Mans tēvs vēl man teica, ja pēc viņa nāves Pandafilando ielauzīšoties manā valstī, lai es neaizstāvoties, jo tā būtu mana bojā eja, bet bez jebkādas pretestības labprātīgi atstājot savu karaļvalsti, ja gribot paglābt savus krietnos un uzticīgos pavalstniekus no nāves un galīgas iznīcināšanas, jo man nebūšot iespējams pretoties milža velnišķīgajiem spēkiem; bet lai es ar dažiem saviem uzticamajiem cilvēkiem tūlīt dodoties ceļā uz Spāniju, kur atradīšot sev palīdzību, jo sastapšot, kādu klaiņojošu bruņinieku, kura slava tai laikā jau būšot izplatījusies visā šai karaļvalstī un kurš, ja pareizi atceros, saukšoties dons Azots vai dons Higots.

—      Dons Kihots, laikam tā viņš teica, seņjora, — pārtrauca viņu Sančo, — vai — citā vārdā — Bēdīgā Izskata bruņinieks.

—      Pareizi, — teica Doroteja, — tālāk viņš man sacīja, ka tas esot gara auguma, kalsenu seju un ka tam labajā pusē zem kreisā pleca vai ap to vietu esot brūna dzimumzīme ar dažiem sariem līdzīgiem matiem.

Dons Kihots, to izdzirdis, teica savam ieroču nesējam:

—    Surp, dēls Sančo, palīdzi man izģerbties, lai redzetu, vai esmu tas bruņinieks, par kuru pareģojis gudrais karalis!

—     Kādēļ jūsu žēlastība grib izģērbties? — jautāja Doroteja.

—     Lai redzētu, vai man ir dzimumzīme, ko pieminējis jūsu tēvs, — atbildēja dons Kihots.

—     Jums nav jāizģērbjas, — sacīja Sančo, jo es zinu, ka jūsu žēlastībai muguras vidū ir tāda dzimumzīme, kas apzīmē spēcīgu cilvēku.

—     Ar to pietiek, — sacīja Doroteja, — jo draugiem nav jāievēro sīkumi un nav svarīgi, vai zīme atrodas uz pleca vai muguras, — pietiek, ka ap to vietu tāda ir, jo miesa paliek miesa; mans labais tēvs ir visu pilnīgi pareizi pareģojis, un es tikpat pareizi rīkojos, uzticēdamās seņjoram donam Kihotam, par kuru mans tēvs runājis, jo viņa sejas pazīmes pilnīgi atbilst lielajai slavai, kādu šis bruņinieks ieguvis ne tikai Spānijā, bet arī visā Lamančā. Tikko biju izkāpusi malā Osunā, dzirdēju tik daudz stāstām par viņa varoņdarbiem, ka mana dvēsele acumirklī man teica: viņš ir tas, ko esmu nākusi meklēt.

—     Kā jūs, mana seņjora, varējāt Osunā izkāpt malā, — jautāja dons Kihots, — ja tur nav jūras ostas?

Taču, iekams Doroteja paspēja atbildēt, ierunājās priesteris un teica:

—     Seņjora princese laikam gribēja teikt, ka pēc tam, kad viņa bija izkāpusi no kuģa Malagā, — Osuna bija pirmā vieta, kur tā izdzirda runājam par jūsu žēlastību.

—     Tā es gribēju sacīt, — teica Doroteja.

—    Turpiniet, majestāte, — sacīja priesteris, — un nobeidziet savu stāstu!

—     Vairāk nav ko turpināt, — atbildēja Doroteja, — jo mans liktenis beidzot ir tik labvēlīgs, ka esmu atradusi seņjoru donu Kihotu; tagad sevi atkal uzskatu par karalieni un savas valsts pavēlnieci, jo viņš savā laipnībā un augstsirdībā apsolījās doties man līdzi, kurp to vedīšu, un es to vedīšu tieši pie Pandafilando Greizača, lai dons Kihots viņu nogalinātu un atdotu man to, ko milzis man tik netaisnīgi nolaupījis; tad vārds vārdā piepildīsies viss, ko Tinakrio Gudrais, mans cēlais tēvs, ir pareģojis; viņš man piemetināja un arī atstāja rakstus haldeju vai grieķu valodā, kurus neprotu izlasīt, bet tur teikts, ka gadījumā, ja man pareģotais bruņinieks, nocirtis galvu milzim, gribēšot mani precēt, man tūlīt bez jebkādām ierunām esot jākļūst viņa likumīgai sievai un līdz ar manu personu jānodod viņam manas karaļvalsts vara.

—     Kā tev šķiet, draugs Sančo, — pēkšņi iesaucās dons Kihots, — vai tu dzirdi, kas notiek? Vai es tev jau to neteicu? Paskaties, vai mums trūkst karaļvalsts, kur valdīt, vai karalienes, ko precēt!

—     Es zvēru, ka tā ir! — iesaucās Sančo. — Bezgodis, kas neapprecēs karalieni, tiklīdz seņjoram Pandafilando būs rīklīte pušu! Vai tad karaliene ir slikta! Tādas blusas es gribētu arī savā gultā!

To teikdams, viņš divas reizes palēcās gaisā, tādējādi izrādot vislielāko sajūsmu; tad, saņēmis Dorotejas mūli pie pavadas, viņš to apturēja, nometās viņas priekšā ceļos un lūdza atļauju noskūpstīt tai rokas par zīmi, ka atzīst viņu par savu karalieni un pavēlnieci. Kurš gan nebūtu smējies, redzot kunga ārprātu un kalpa vientiesību? Doroteja tiešām pasniedza viņam rokas un apsolīja viņu iecelt par lielu seņjoru savā valstī, kad tā ar debesu labvēlību būšot viņai gūta. Sančo pateicās ar tādiem vārdiem, ka visiem atkal bija jāsmejas.

—     Tāds, seņjori, — turpināja Doroteja, — ir mans stāsts; vēl tikai atliek piebilst, ka no visiem manas karaļvalsts ļaudīm, ko paņēmu līdzi par pavadoņiem, palicis tikai šis bārdainais ieroču nesējs, jo visi pārējie noslīka lielā vētrā, kas mūs pārsteidza ostas tuvumā; mēs abi uz diviem dēļiem brīnišķīgā kārtā nokļuvām krastā, jo, kā jau būsiet ievērojuši, visa mana dzīve ir brīnumu un noslēpumu pilna. Ja esmu stāstījusi kaut ko lieku un nepiemērotu, tad vainojiet to apstākli, uz kuru seņjors licenciāts aizrādīja mana stāsta sākumā, proti, — ka ilgstošas un ārkārtējas ciešanas laupa atmiņu tam, kas tās pārdzīvo.

—     Man tā netiks laupīta, augstā un drošsirdīgā seņjora! — iesaucās dons Kihots. — Ja arī, jums kalpojot, man būtu jāpārdzīvo daudzas lielas un neredzētas ciešanas, no jauna apstiprinu, ka saņemsiet apsolīto dāvanu, un zvēru iet ar jums līdz pasaules galam, lai sastaptos ar jūsu neganto ienaidnieku, kam ar dieva un savu roku palīdzību gribu nocirst augstprātīgo galvu ar šā diemžēl ne visai labā zobena asmeni, jo manu zobenu nolaupīja Hiness de Pasamonte.

Pēdējos vārdus viņš izrunāja caur zobiem un turpināja:

—     Kad būšu tam nocirtis galvu un jums sagādājis iespēju mierīgi valdīt jūsu valstī, tad varēsiet rīkoties ar savu personu pēc savas gribas un patikas; jo, kamēr manu atmiņu nodarbina, manu gribu saista un manu prātu laupa viņa… es neteikšu vairāk ne vārda, es nedrīkstu pat domāt par precēšanos, pat ja man būtu jāapprec pats Fēnikss.

Sančo tik ļoti nepatika viņa kunga beidzamie vārdi par nevēlēšanos precēties, ka viņš, lielās dusmās paceldams balsi, skaļi iesaucās:

—     Zvēru pie savas dzīvības, ka jūsu žēlastība, seņjor don Kihot, nav pie pilna prāta! Vai tas ir iespējams, ka jūsu žēlastība var šaubīties par precēšanos ar tik augstdzimušu princesi? Vai domājat, ka liktenis jums ļaus atrast tādu laimi aiz katra sētas stūra, kāda jums šeit pati iekritusi rokās? Vai tad seņjora Dulsineja ir skaistāka? Patiešām ne, princese ir divreiz skaistāka, es varu teikt, ka Dulsineja nav cienīga tai atraisīt kurpju siksnas! Tad gan es saņemšu savu grāfisti pastarā dienā, ja jūs vienmēr gribēsiet no jūras līča izmakšķerēt bumbierus! Precieties, tūliņ precieties, sātana vārdā, saņemiet karaļvalsti, kas jums pati iekrīt rokās, un, kad būsiet karalis, ieceliet mani par marķīzu vai gubernatoru, un tad visu pārējo lai parauj velns!

Dons Kihots, dzirdēdams, ka šādi nozaimo viņa seņjoru Dulsineju^ nevarēja to paciest, pacēla šķēpu un, neteicis neviena brīdinājumā varda, divi reizes tik stipri iesita Sančo, ka tas nogāzās zemē, un Dorotejai vajadzēja skaļi uzsaukt donam Kihotam, lai viņš vairāk nesitot, citādi tas neapšaubāmi būtu izdzēsis Sančo dzīvību.

—     Vai jūs, rupjais nelieti, domājat, — viņš pēc brīža iesaucās, — ka man vienmēr grūdīsiet acīs savas bezkaunības, visu sajaukdams, un ka es jums piedošu? To neiedomājieties, bezdievīgais blēdi, jo tāds jūs neapšaubāmi esat, ja ar savu mēli iedrošināties aizskart nesalīdzināmo Dulsineju. Vai tad jūs nezināt, lempi, bezgodi, nekrietneli, ka manas rokas nespētu pat blusu nokaut, ja viņa neiedvestu tām spēku? Pasakiet jel, viltniek ar odzes mēli, kas tad iekarojis šo karaļvalsti, nocirtis šim milzim galvu, iecēlis tevi par marķīzu (es jau to visu uzskatu par paveiktu, jo, kas nolemts, tas ir tikpat kā padarīts), ja ne Dulsinejas spēks, kas manu roku izvēlējies par savu varoņdarbu ieroci! Viņa cīnās manī, viņa uzvar manī, tikai viņā es dzīvoju un elpoju; viņa ir mana dzīvība un esība! Bet jūs, blēdīgais vazaņķes dēls, cik jūs esat nepateicīgs, ka atalgojat ar zākājumiem savu labdari — viņu, kas jūs no pīšļiem pacēlusi par dižciltīgu seņjoru.

Sančo nebija tik smagi sasists, lai nedzirdētu visus sava seņjora vārdus, un, mazliet steidzīgi piecēlies, viņš noslēpās aiz Dorotejas mūļa un no turienes teica savam kungam:

—     Sakiet man, žēlīgais seņjor, — ja jūs esat nolēmis neprecēt šo augstdzimušo princesi, tad taču ir skaidrs, ka jūs karaļvalsti neiegūsiet? Un, ja tās nebūs, kādus labumus jūs man tad varat sniegt? Tikai par to es sūdzos; appreciet, jūsu žēlastība, reizi par visām reizēm šo karalieni, kas mums ir kā no debesīm nokritusi; tad jau jūs vēlāk varat atkal atgriezties pie seņjoras Dulsinejas; pasaulē taču ir bijuši karaļi, kas dzīvojuši ar mīļākām. Par skaistumu man nav daļas; ja man jāsaka patiesība, tad man abas tās liekas glītas; kaut gan seņjoru Dulsineju neesmu nekad vēl redzējis*.

—     Kā tu viņu neesi redzējis, nodevīgais zaimotāj? — iesaucās dons Kihots. — Tu taču nupat man no viņas atnesi vēsti.

—     Es tikai saku, — teica Sančo, — ka neesmu viņu redzējis tik tuvu, lai tās daiļumus varētu novērtēt katru atsevišķi, bet tā, aci uzmetot, viņa man likās glīta.

—     Tagad tev piedodu, — sacīja dons Kihots, — piedod man savukārt, ka izgāzu uz tevi savas dusmas (cilvēks nevalda pār savām sākotnējām dziņām)!

—     To es redzu, — atbildēja Sančo, — bet mana sākotnējā dziņa ir vēlēšanās runāt, un es nekādi nevaru savaldīties, lai vismaz vienreiz neizteiktu to, kas man uz mēles.

—     Neraugoties uz to, — sacīja dons Kihots, — apdomā, Sančo, ko tu runā; jo, kad vadzis pilns… vairāk es tev neko neteikšu.

—     Labi, labi, — atbildēja Sančo, — debesīs mājo dievs, kas redz visas nelietības, un tas izšķirs, kurš no mums abiem rīkojas

Jaunāk: vai es, nelabi runādams, vai jūsu žēlastība, nelabi darīdams.

—     Pietiks! — teica Doroteja. — Ejiet, Sančo, un noskūpstiet savam seņjoram roku, lūdziet piedošanu, turpmāk esiet uzmanīgāks kā slavinājumos, tā nopēlumos un nerunājiet ļaunu par šo Tobosas seņjoru, kuru nepazīstu, bet kurai esmu gatava pakalpot; paļaujieties uz dievu, tad jums netrūks valsts, kurā varēsiet dzīvot kā princis.

Sančo nokāra galvu un, piegājis pie sava seņjora, lūdza viņa roku skūpstam, kas to viņam ari pasniedza atturīgā mierā. Kad Sančo to bija noskūpstījis, dons Kihots viņu svētīja un teica, lai tas mazliet paejot viņam līdzi, jo viņam esot kaut kas jājautā un tiem kopīgi jāpārrunā ārkārtīgi svarīgas lietas. Sančo tā darīja, un, kad tie bija attālinājušies no pārējiem, dons Kihots teica:

—     Kopš esi atgriezies, man nav bijis laika un vietas tevi izjautāt par dažiem sevišķiem apstākļiem, kas attiecas uz tevis aiznesto vēsti un atbildi, ko tu man esi atnesis; tā kā mums tagad l§ime novēlējusi kā vietu, tā laiku, tad neliedz man ilgāk prieku, ko vari man dāvāt ar savām labajām vēstīm.

—     Jautājiet, jūsu žēlastība, ko vien gribat, — atbildēja Sančo, — kāds būs vaicājums, tāda būs atbilde, tikai lūdzu jūs, mans žēlīgais seņjor, — neesiet turpmāk tik atriebīgs!

—     Kāpēc tu to saki, Sančo? — jautāja dons Kihots.

—     Saku to tāpēc, — atbildēja Sančo, — ka šodien jūs mani piekāvāt vairāk tās ķildas dēļ, ko velns nesen naktī starp mums uzkūdīja, nekā to vārdu dēļ, ko es teicu par seņjoru Dulsineju, kuru mīlu un godāju kā kādu relikviju, gan ne tāpēc, ka viņa pati tāda ir, bet tāpēc, ka viņa jums tik dārga.

—     Nesāc atkal šīs runas, Sančo, — teica dons Kihots, — jo tās man nepatīk. Vienreiz tev piedevu, un tu labi zini sakāmvārdu: «Par jauniem grēkiem — jauns sods.»

Šai laikā viņi pamanīja, ka pa ceļu tiem jāja pretim kāds cilvēks uz ēzeļa, un, tam tuvāk piejājot, viņi nodomāja, ka tas ir kāds čigāns; bet Sančo, kam acis un dvēsele atdarījās, tiklīdz tas kaut kur ieraudzīja kādu ēzeli, šo cilvēku uzskatījis, tūlīt viņā pazina Hinesu de Pasamonti un, tā sakot, pavedienu satvēris, atšķetināja visu kamolu, jo viņš saprata, ka tas bija viņa ēzelis, uz kura jāja Pasamonte, kurš, lai netiktu pazīts un lai varētu pārdot ēzeli, bija pārģērbies, jo čigānu valodu, tāpat kā daudzas citas, viņš runāja tikpat labi kā savas mātes valodu. Sančo, viņu ieraudzījis un pazinis, tūlīt skaļā balsi iekliedzās:

—     Ei, zagli Hinesiļjo, atdod manu dārgumu, manu dzīvību! Nelaupi man mieru, atdod ēzeli, atdod manu prieku! Vācies projām, vazaņķi, pazūdi, blēdi, un atdod, kas tev nepieder!

Nebija vajadzīgi ne tik daudz vārdu, ne lamu, jo, izdzirdis pirmo vārdu, Hiness nolēca no ēzeļa un tik ātri aizjoņoja, ka vienā acumirklī pazuda abu skatienam. Sančo, piegājis pie sava pelēča, to apskāva un teica:

—     Kā gan tev klājies, mans dārgumiņ, mans pelēkais acuraugs, mans draugs?

To sacīdams, viņš skūpstīja un glāstīja ēzeli, it kā tas būtu cilvēks; ēzelis klusēja; viņš ļāvās Sančo skūpstiem un glāstiem, bet neatbildēja tam ne vārda. Visi pienāca klāt un apsveica Sančo sakarā ar pelēča atgūšanu, sevišķi dons Kihots, kas teica, ka, neraugoties uz šo laimīgo notikumu, viņš neatsaucot savu dāvinājuma rakstu par trim jaunajiem ēzeļiem. Sančo viņam par to pateicās.

Kamēr viņi abi tā sarunājās, priesteris teica Dorotejai, ka viņa parādījusi lielu atjautību savā īsajā stāstā, kas tiešām līdzinājies stāstiem bruņinieku grāmatās. Viņa atbildēja, ka bieži laika kavēklim lasījusi šādas grāmatas, bet viņa nezinot, kur atrodas provinces un jūras ostas, un tāpēc uz labu laimi stāstījusi, ka izkāpusi Osunā.

—     Es to ievēroju, — teica priesteris, — un tādēļ steidzos palīgā ar savu paskaidrojumu, kas visu izlīdzināja. Bet vai tas nav dīvaini, ka šis nelaimīgais idalgo tik viegli tic visiem izdomājumiem un meliem tikai tāpēc, ka tie savā stilā un izteiksmes veidā līdzinās viņa blēņu grāmatām?

—     Patiešām, — teica Kardēnio, — tas ir tik dīvaini un nedzirdēti, ka cits ar vislielāko asprātību tā nevarētu izdomāt un sacerēt, pat ja to gribētu.

—     Ir vēl kāds cits apstāklis, — teica priesteris, — jo, atskaitot šā labā idalgo izteiktās aplamības, kurām ir sakars ar viņa ārprātu, par pārējām lietām viņš runā ļoti prātīgi, parāda gaišu un skaidru saprātu; ja nepiemin viņa bruņniecību, katrs varētu domāt, ka viņš ir ļoti gudrs cilvēks.

Kamēr viņi tā sarunājās, dons Kihots turpināja savu sarunu ar Sančo un tam sacīja:

—     Draugs Sančo, izlīgsim un aizmirsīsim mūsu nesaskaņas, bet tagad saki man, bez dusmām un naida, — kur, kā un kad tu atradi Dulsineju? Ko viņa darīja? Ko tu viņai teici? Ko viņa atbildēja? Kāda bija viņas seja, kad tā lasīja manu vēstuli? Kas tev to pārrakstīja? Pastāsti to un visu pārējo, kas šai gadījumā ir vērts, lai to pieminētu, par to jautātu un atbildētu, neko nepieliekot un nesamelojot, lai man sagādātu prieku, un neko nenoslēpjot, lai man šo prieku nelaupītu.

—     Seņjor, — atbildēja Sančo, — patiesību sakot, man neviens cilvēks vēstuli nepārrakstīja, jo es to nebiju paņēmis līdz.

—     Tu runā patiesību, — sacīja dons Kihots, — jo piezīmju grāmatiņu, kur to ierakstīju, es atradu pie sevis divi dienas pēc tavas aizceļošanas. Par to biju ļoti apbēdināts, jo nevarēju iedomāties, ko tu iesāksi, kad ieraudzīsi, ka vēstules nav, un es visu laiku cerēju, ka tu nekavējoties atgriezīsies, tiklīdz pamanīsi vēstules iztrūkumu.

—     Es tā būtu darījis, — atbildēja Sančo, — ja man vēstule nebūtu palikusi atmiņā pēc tam, kad jūsu žēlastība to man nolasīja, tāpēc es to noskaitīju kādam ķesterim, kas visu pierakstīja, vārdu pa vārdam, un man teica, ka viņš gan savā mūžā esot lasījis daudzus baznīcas lāstu rakstus, bet tik jauku rakstu kā šo vēstuli viņš nekad neesot ne redzējis, ne lasījis.

—     Vai tu vēl tagad to atceries, Sančo? — jautāja dons Kihots.

—      Nē, seņjor, — atbildēja Sančo, — tikko to biju noskaitījis un redzēju, ka tā man vairs nav vajadzīga, es to nodevu aizmirstībai, bet vēl atceros, ka tā sākās ar «Ākstīgā», es gribu teikt — «Augstākā seņjora» un beidzās ar «Līdz nāvei jūsu Bēdīgā Izskata bruņinieks», un starpā es iespraudu vairāk nekā trīs simti «mana dvēsele», «mana dzīvība» un «mana actiņa».

XXXI nodaĻa. par dona kihota un viŅa ieroČu NESĒJA SANCO PANSAS PATĪKAMO SARUNU UN CITIEM NOTIKUMIEM

—      Viss tevis teiktais manī nerada nepatiku, tādēļ turpini, — sacīja dons Kihots. — Kad tu ieradies, ko darīja dailes karaliene? Droši vien tu viņu atradi saveram pērles vai arī ar sašķeterētiem zelta pavedieniem izšujam devīzi savam padevīgajam bruņiniekam?

—      Nē, — atbildēja Sančo, — atradu viņu sijājam divi fanēgas* kviešu viņas mājas pagalmā.

—      Bet ņem vērā, — sacīja dons Kihots, — ka kviešu graudi, viņas roku skarti, kļuva pērļu graudi, ja tikai tu, draugs, tam pievērsi uzmanību. Vai kviešu graudi bija balti vai brūni?

—     Tie bija dzelteni, — atbildēja Sančo.

—      Bet es tev apgalvoju, — sacīja dons Kihots, — ka no viņas roku sijājuma varēs izcept visbaltāko kviešu maizi. Taču turpini: kad tu viņai pasniedzi manu vēstuli, vai viņa to noskūpstīja? Vai to uzlika sev uz galvas* vai kaut kā citādi izrādīja tai pelnīto pagodinājumu? Ko viņa darīja?

—      Kad gribēju to viņai nodot, — atbildēja Sančo, — viņa tieši tai brīdī ļoti cītīgi purināja sietā iebērto lielo labības mēru un man teica: «Nolieciet, draugs, vēstuli uz maisa, es to lasīšu pēc tam, kad būšu visu izsijājusi.»

—      Gudrā seņjora, — sacīja dons Kihots, — to viņa darīja tādēļ, ka gribēja vēstuli izlasīt lēni, to pilnīgi izbaudīt. Tālāk, Sančo! Ko viņa ar tevi runāja, būdama aizņemta savā darbā? Ko viņa vaicāja par mani, un ko tu atbildēji? Pabeidz, stāsti visu, neatstāj nenieka savā tintnīcā!

—     Viņa man nekā nejautāja, — atbildēja Sančo, — bet es viņai stāstīju, kādā veidā jūs, viņai kalpojot, nožēlojat grēkus: ka līdz jostasvietai kails klīstat šajos kalnos kā mežonis, guļat uz zemes, ēdat maizi pie neapklāta galda, nesukājat bārdu, tikai apraudat un nolādat savu likteni.

—     Tu esi nepareizi sacījis, ka es nolādu savu likteni, — sacīja dons Kihots, — jo, gluži otrādi, es to svētu un svētīšu visu savu mūžu par to, ka tas darījis mani cienīgu mīlēt tik augstu seņjoru, kāda ir Tobosas Dulsineja.

—    Viņa ir tik augsta, — atbildēja Sančo, — ka, goda vārds, ir labu sprīdi garāka par mani.

—     Kā tad tā, Sančo, — sacīja dons Kihots, — vai tu ar viņu mērījies?

—     Es ar viņu mērījos, — atbildēja Sančo, — kad piegāju tai palīdzēt uzcelt kviešu maisu uz ēzeļa, mēs bijām viens otram pavisam tuvu, un es ievēroju, ka viņa ir labas plaukstas platumā garāka par mani.

—     Bet vai nav tiesa, — atteica dons Kihots, — ka šo dižo augumu viņa grezno ar tūkstoš dvēseles jaukumiem! Tomēr, Sančo, vienu lietu tu man nevarēsi noliegt: kad stāvēji tai līdzās, vai tu nejuti maigas smaržas plūsmu, kaut ko izcilus patīkamu, ko es nezinu nosaukt īstajā vārdā, varbūt līdzīgu tam aromātam un smaržu dvesmai, ko sajūtam ļoti smalkā cimdu veikalā?

—     Es varu teikt, — atbildēja Sančo, — ka saodu tādu kā vīriešu smaku — laikam tāpēc, ka viņa, tik daudz kustēdamās, pamatīgi svīda.

—     Tas nevar būt, — atbildēja dons Kihots, — vai nu tev bija iesnas, vai arī tu saodi pats sevi; jo es labi zinu, kā smaržo šī roze starp ērkšķiem, šī lauku lillija, šī izlaistītā ambra.

—     Viss jau var būt, — atbildēja Sančo, — jo bieži vien no manis nāk tāda smaka, kādu toreiz it kā samanīju nākam no žēlīgās seņjoras Dulsinejas; bet par to nav jābrīnās, jo viens velns ir otram līdzīgs.

—     Labi, — turpināja dons Kihots, — tātad, kad viņa bija labību attīrījusi un nosūtījusi uz dzirnavām, ko viņa darīja, izlasījusi manu vēstuli?

—     Vēstuli, — teica Sančo, — viņa nelasīja, jo sacīja, ka nemākot lasīt un rakstīt, bet gan saplēsa to sīkos gabaliņos, teikdama, ka negribot dot to nevienam citam lasīt, lai ciematā neuzzinātu viņas noslēpumus, un ka tai pietiekot ar to, ko es mutes vārdiem esmu viņai stāstījis par jūsu mīlestību un pārliecīgajām grēku nožēlām, kādas jūs viņas dēļ esat uzņēmies. Beigās viņa man teica, lai es pasakot jūsu žēlastībai, ka tā skūpstot jums rokas un labāk vēloties jūs redzēt nekā jums rakstīt un ka viņa jūs lūdzot un jums pavēlot, tiklīdz būsiet mani sastapis, atstāt šos biezokņus, pārtraukt savas muļķības un tūlīt doties uz Tobosu, ja vien jums neatgadoties kaut kas svarīgāks, jo viņa ļoti kārojot redzēt jūsu žēlastību. Viņa stipri smējās, kad pateicu, ka jūs sevi dēvējat par

Bēdīgā Izskata bruņinieku. Es arī apjautājos, vai uzvarētais biskajietis ieradies pie viņas, un viņa teica, ka tas ieradies un esot gluži lāga vīrs. Apjautājos arī par galeru vergiem, bet viņa teica, ka līdz šim nevienu no tiem neesot redzējusi.

—      Līdz šim viss ir labi, — sacīja dons Kihots, — bet saki, — kādu dārglietu viņa šķiroties tev dāvāja par vēstīm, ko tu viņai aiznesi no manis? Jo pēc veca paraduma klaiņojošie bruņinieki un viņu dāmas mēdz apdāvināt ieroču nesējus, jaunavas vai pundurus, kas nes vēstis bruņiniekiem no dāmām vai pēdējām no viņu klaiņojošiem bruņiniekiem, piešķirot šiem vēstnešiem vērtīgu dārglietu pateicībai par viņu pūlēm.

—     Ļoti iespējams, un man liekas, ka šāds paradums ir labs, bet tā tas droši vien bijis agrākajos laikos, taču tagad parasts dāvināt gabalu maizes un sieru, jo tikai to seņjora Dulsineja atvadoties pasniedza man pār pagalma žogu, un pēc visām pazīmēm siers bija no aitu piena.

—      Viņa ir ārkārtīgi devīga, — sacīja dons Kihots, — un, ja viņa tev nav dāvinājusi kādu zelta dārglietu, tad tas, acīm redzot, noticis tikai tāpēc, ka viņai tieši nav bijis tādas pie rokas, lai tev iedotu; bet arī pēc svētkiem pīrāgi labi garšo; es viņu satikšu, un viss nokārtosies. Bet vai zini, Sančo, par ko es brīnos? Man liekas, it kā tu būtu pa gaisu lidojis turp un atpakaļ, jo trijās dienās tu nokļuvi Tobosā un atpakaļ, lai gan no šejienes līdz turienei ir vairāk nekā trīsdesmit jūdžu; no tā secinu, ka kāds gudrs burvis, kas par mani rūpējas un ir mans draugs, — jo patiesi man tāds ir un visādā ziņā man tāds vajadzīgs, citādi es nebūtu īsts klaiņojošais bruņinieks, — es saku, ka šis burvis palīdzējis tev veikt ceļojumu, tev pašam nemanot: jo dažs no šiem gudrajiem paņem kādu cieši aizmigušu klaiņojošu bruņinieku no gultas un aiznes tā, ka tas, pats nesaprazdams, kādā kārtā, atmostas otrā dienā tūkstoš jūdžu attālumā no vietas, kur bija nolicies gulēt. Un, ja nebūtu burvju, tad klaiņojošie bruņinieki nevarētu cits citam briesmās palīdzēt, kā viņi to dara uz katra soļa; jo gadās, ka viens bruņinieks cīnās Armēnijas kalnos ar kādu andriaku* vai kādu niknu nezvēru, vai arī ar kādu citu bruņinieku un cīņas visbriesmīgākajā mirklī, kad tas ir visai tuvu nāvei, pēkšņi ierodas uz mākoņa vai arī ugunīgos ratos cits bruņinieks, viņa draugs, kas vēl pirms dažiem mirkļiem atradās Anglijā; tas viņam palīdz un to izglābj no nāves, bet vakarā jau sēž savā mājā un mierīgi vakariņo, lai gan vienu vietu šķir no otras divi vai trīs tūkstoši jūdžu. Un tas viss notiek, pateicoties šo gudro zintnieku mākai un veiklībai, kas rūpējas par drošsirdīgiem bruņiniekiem. Tāpēc man nenākas grūti ticēt, draugs Sančo, ka tu tik īsā laikā varēji aizjāt no šejienes uz Tobosu un ierasties atpakaļ, jo, kā teicu, kāds gudrs draugs tevi atnesis no turienes pa gaisu, tev pašam to nemanot.

—     Tā tas laikam ir bijis, — teica Sančo, — jo patiesi Rosinante skrēja kā čigāna ēzelis, kam ausīs dzīvsudrabs*.

—       Nevis dzīvsudrabs, — sacīja dons Kihots, — bet pat vesels leģions dēmonu, jo šīs būtnes traucas un liek citiem traukties bez paguruma, kad tām iepatīkas. Bet pietiks par to runāt! Kā tev liekas, ko lai es tagad daru, kad mana seņjora man pavēl ierasties pie viņas? Kaut gan zinu, ka mans pienākums ir paklausīt viņas pavēlei, tomēr tikpat labi arī zinu, ka tas pašreiz nav iespējams, tāpēc ka esmu apsolījis dāvanu princesei, kas ceļo kopā ar mums, un bruņniecības likumi spiež mani vispirms izpildīt doto solījumu un tikai tad domāt par savu prieku. No vienas puses, mani neatlaidīgi moka un vilina alkas redzēt savu pavēlnieci, no otras puses, mani aizrauj un aicina mans solījums un slava, kuru iegūšu šai pasākumā. Esmu nolēmis ļoti steidzīgi doties ceļā, lai ātrāk nonāktu tur, kur atrodas šis milzj*«tur ieradies, nocirtīšu viņam galvu un nodrošināšu princesei viņas valstī mierīgu valdīšanu, un tai pašā mirklī steigšos atpakaļ jļre gaismas, kas apmirdz manas jūtas; tad es atvainošos tā, ka viņa pati manu kavēšanos atzīs par labu, saprazdama, ka tas viss vairo viņas slavu un godu, jo ieroču slavu, ko savā dzīvē esmu ieguvis, iegūstu un iegūšu, man piešķir tikai viņas labvēlība un mana uzticība viņai.

—      Ak, — teica Sančo, — cik bēdīgs stāvoklis ir jūsu žēlastības galvā! Sakiet taču, žēlīgais seņjor, vai jūs domājat veltīgi doties šai garajā ceļojumā, lai pēc tam noraidītu un palaistu garām tik bagātas un lieliskas precības, kādas ir šīs, kur jūs pūrā saņemsiet karaļvalsti, par kuru esmu droši uzzinājis, ka tās apjoms pārsniedz divdesmit tūkstošus jūdžu un ka tur pārpilnībā atrodamas visas lietas, kas nepieciešamas cilvēka dzīvības uzturēšanai, un šī valsts esot lielāka nekā Portugāle un Kastīlija kopā. Klusējiet, dieva dēļ, un kaunieties par to, ko teicāt, labāk paklausiet manam padomam un, piedodiet man, salaulājieties tūlīt pirmajā ciematā, kur atradīsiet priesteri, vai arī ņemiet šeit mūsu licenciātu, kas visu izdarīs lieliski. Un apdomājiet, ka esmu pietiekami vecs, lai dotu padomu, un ka tas, kuru es patlaban dodu, ir īsti vietā, jo labāk zīle rokā nekā mednis kokā, un, kas labuma vietā izvēlas ļaunumu, lai vēlāk velti nesūrojas.

—      Redzi, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — tā kā tu man ieteic apprecēties tikai tādēļ, lai es, nogalinājis milzi, tūlīt kļūtu karalis un lai manā varā būtu tevi atalgot un dot apsolīto, tad tev jāzina, ka es tavu vēlēšanos viegli varu izpildīt arī neapprecoties, jo pirms cīņas uzstādīšu iepriekšēju noteikumu, ka arī tad, ja neapprecos, tiem manas uzvaras gadījumā man jāpiešķir daļa karaļvalsts, lai es to varētu atdāvināt kam vien vēlos; un, kad viņi man to piešķirs, tad, kā tu domā, kam gan es citam to atdošu, ja ne tev?

—     Skaidra lieta, — atbildēja Sančo, — bet pielūkojiet, jūsu žēlastība, lai šī daļa atrastos pie jūras! Ja man nepatiks turienes dzīve, es varēšu savus melnos vasaļus sakraut kuģī un ar tiem rīkoties tā, kā jau teicu. Bet, jūsu žēlastība, tikai neiedomājieties tagad doties pie seņjoras Dulsinejas, — labāk gan ejiet nogalināt milzi, lai mēs varam pabeigt šo darījumu, jo, dieva vārds, man liekas, ka tas mums sagādās lielu godu un daudz labuma.

—      Es tev saku, Sančo, — teica dons Kihots, — ka tu vari uz mani paļauties, es paklausīšu tavam padomam un vispirms došos līdzi princesei, bet pēc tam steigšos pie Dulsinejas. Taču ievēro, ka to, ko mēs šeit apspriedām un nolēmām, tu nedrīksti nevienam izpaust, pat ne mūsu ceļa biedriem, jo Dulsineja ir tik piesardzīga, ka nevēlas, lai kāds uzzinātu viņas domas, un tāpēc neklājas, ka es vai kāds cits tās izpaustu.

—     Ja tas ir tā, — teica Sančo, — kādēļ tad jūsu žēlastība sūta pie manas seņjoras Dulsinejas visus tos, ko uzveikusi jūsu roka, tādējādi atklāti atzīdamies, ka viņa jums patīk un ka jūs viņu mīlat? Tiem taču jāmetas viņas priekšā ceļos un jāsaka, ka tos esat sūtījis jūs, lai viņi apliecinātu tai savu padevību. Kā tad jūsu abu jūtas var palikt apslēptas?

—      Ai, kāds tu esi muļķis un vientiesis! — iesaucās dons Kihots. — Vai tu, Sančo, neredzi, ka tas viss kalpo tikai viņas lielākai cildināšanai? Jo tev jāzina, ka, pēc bruņinieku paradumiem, ir liels gods, ja kādai dāmai ir daudz klaiņojošo bruņinieku, kas tai kalpo, nedomājot ne par ko citu kā vienīgi par šo kalpošanu viņai tikai viņas pašas dēļ, negaidot citu atlīdzību par saviem daudzajiem un labajiem nodomiem kā vienīgi to, lai viņa tos pieskaita saviem bruņiniekiem.

—     Esmu dzirdējis baznīcā sprediķojam, — teica Sančo, — ka ar šādu mīlestību jāmīl tikai dievs tas kungs viņa paša dēļ, necerot uz atalgojumu un nebaidoties no soda, kaut gan man labāk patiktu viņu mīlēt un tam kalpot viņa darbu dēļ.

—     Pie velna! — izsaucās dons Kihots. — Tu esi zemnieks, bet dažreiz runā tik gudri, it kā tu būtu mācīts virs.

—     Bet es, goda vārds, neprotu lasīt, — atbildēja Sančo.

Šai brīdī meistars Nikolass viņiem uzsauca, lai tie mazliet pagaidot, jo visi gribot apstāties un atveldzēties pie mazā avota ceļa malā. Dons Kihots apstājās, par lielu prieku Sančo, kas jau bija paguris, tik daudz melojot un vienmēr baiļojoties, ka viņa kungs viņu pieķers kādā vārdā; jo viņš gan zināja, ka Dulsineja ir Tobosas zemniece, bet nebija to savā mūžā redzējis.

Šai laikā Kardēnio bija apģērbis drēbes, kuras valkāja Doroteja, kad viņi to pirmo reizi sastapa, un, kaut gan tās nebija sevišķi labas, tomēr daudz pārākas par viņa novilkto tērpu. Apsēdušies pie avota, visi apmierināja savu lielo izsalkumu ar to pārtikas mazumiņu, ko priesteris bija paņēmis līdzi no iebraucamās vietas.

Kamēr viņi ēda, pa ceļu garām gāja kāds zēns un sāka uzmanīgi vērot visus, kas bija apmetušies pie avota, tad viņš pēkšņi pieskrēja pie dona Kihota un, apskāvis viņa kājas, sāka cik spēdams stipri raudāt, sacīdams:

—     Ak, mans seņjor! Vai jūsu žēlastība mani vairs nepazīst? Apskatiet mani labi, jo es esmu zēns Andress, ko jūs atraisījāt no ozola, pie kura biju piesiets.

Dons Kihots viņu pazina un, satvēris pie rokas, pagriezās pret pārējiem, sacīdams:

—      Lai jūs, žēlīgie seņjori, redzētu, cik nepieciešami ir pasaulē klaiņojošie bruņinieki, kas iznīcina pārestības un netaisnības, kuras nodara nekaunīgi un ļauni cilvēki, tad klausieties: pirms vairākām dienām, jājot caur kādu mežu, es izdzirdu kliedzienus un ļoti žēlabainu balsi, it kā vaimanātu kāds ļoti izmisis cilvēks, kam vajadzīga palīdzība; sava pienākuma skubināts, es tūlīt steidzos uz to vietu, no kurienes, kā man šķita, atskanēja žēlabainie saucieni, un atradu pie kāda ozola piesietu šo zēnu, kas patlaban stāv jūsu priekšā, par ko es savā dvēselē priecājos, jo viņš tagad var liecināt, ka neviena vārda neesmu melojis. Līdz jostasvietai izģērbts, viņš bija piesiets pie ozola, un kāds zemnieks viņu stipri sita ar savas ķēves pavadām; šis zemnieks, kā vēlāk uzzināju, bija viņa saimnieks, un, viņu ieraudzījis, es tam jautāju, kāda iemesla dēj viņš tik drausmīgi šausta zēnu. Rupjais zemnieks atbildēja, ka viņš zēnu perot tādēļ, ka tas esot viņa kalps un vainojams nolaidībā, kas cēlusies vairāk aiz blēdības nekā muļķības, bet šis bērns sacīja: «Seņjor, viņš mani sit tikai tāpēc, ka es pieprasīju savu algu.» Tad viņa saimnieks sāka visai daiļrunīgi taisnoties, taču es gan viņā klausījos, bet neļāvos ietekmēties. Beidzot es liku viņam zēnu atraisīt, un zemnieks man zvērēja, ka viņš to ņemšot līdzi un samaksāšot viņam visu līdz pēdējam reālam un pat vēl ar uzviju. Vai tas viss nav tiesa, mans dēls Andres? Vai tu ievēroji, cik stingri es to pavēlēju un cik pazemīgi viņš apsolījās visu izdarīt, ko es tam noteicu, uzdevu un pieprasīju? Atbildi, neapmulsti un nebaidies, pasaki šiem seņjoriem visu, kā tas notika, lai tie saprastu un pārliecinātos, cik noderīgi ir klaiņojošie bruņinieki uz lielceļiem!

—     Viss, ko jūsu žēlastība stāstīja, ir pilnīga patiesība, — atbildēja zēns, — bet lieta beidzās gluži otrādi, nekā jūsu žēlastība iedomājas.

—     Kā — otrādi? — vaicāja dons Kihots. — Vai tad zemnieks tev tūlīt nesamaksāja?

—     Viņš man ne tikai nesamaksāja, — atbildēja zēns, — bet, tiklīdz jūs atstājāt mežu un mēs palikām vieni, tas mani atkal piesēja pie tā paša ozola un vēlreiz tā nopēra, ka es kļuvu līdzīgs svētajam Bartolomejam ar noplēsto ādu; un pie katra sitiena, kuru tas man cirta, viņš pateica kādu zobgalību vai joku par jūsu žēlastību, un tikai stipras sāpes neļāva man smieties par viņa vārdiem. Galu galā nekrietnais zemnieks mani tā apstrādāja, ka es līdz šai dienai gulēju slimnīcā, lai izārstētos no sitienu brūcēm. Bet visā šai lietā esat vainīgs tikai jūs, žēlīgais seņjor; ja jūs būtu mierīgi jājis tālāk savu ceļu un nebūtu ieradies tur, kur jūs neviens nesauca, un nebūtu iejaucies citu darīšanās, tad mans saimnieks būtu apmierinājies ar pāris dučiem sitienu, pēc tam viņš būtu mani atbrīvojis un samaksājis to, ko bija man parādā. Bet, tā kā jūsu žēlastība viņu bez vajadzības tik ļoti apkaunoja un tam teica tik daudz rupju vārdu, tad viņš saskaitās un, nevarēdams atriebties jums, izgāza pār mani savu dusmu mākoni, tiklīdz mēs palikām vieni, turklāt tādā veidā, ka es laikam visu mūžu būšu gaudens.

—     Kļūda bija tā, — teica dons Kihots, — ka es aizjāju; man nevajadzēja aizjāt, iekams viņš tev nebija samaksājis, jo man jau no ilgās pieredzes vajadzēja zināt, ka zemisks cilvēks nekad netur doto vārdu, ja tas viņam neliekas izdevīgi. Bet atceries, Andres, ka es zvērēju, ja viņš tev nesamaksās, viņu uzmeklēt un atrast, kaut arī viņš noslēptos valzivs vēderā.

—     Tas tiesa, — teica Andress, — bet tas neko nelīdz.

—     Tagad tu redzēsi, vai tas nelīdz, — iesaucās dons Kihots un, to sacīdams, strauji piecēlās un pavēlēja Sančo apseglot Rosinanti, kas ganījās pļavā, kamēr viņi ēda.

Doroteja jautāja, ko viņš gribot darīt. Tas atbildēja, ka gribot uzmeklēt zemnieku, lai sodītu to par nekrietno izturēšanos un liktu samaksāt Andresam līdz pēdējam maravedī, par spīti visiem pasaules neliešiem. Doroteja atbildēja, ka tai dotā solījuma dēļ viņam jāatturas no jauniem pasākumiem, kamēr tas nebūšot veicis apsolīto pakalpojumu, un, tā kā viņš to zinot labāk nekā jebkurš cits, tad lai tas apvaldot savu sirdi, kamēr atgriezīšoties no viņas valsts.

—     Tas ir tiesa, — atbildēja dons Kihots, — un, kā jūs, mana seņjora, sacījāt, Andresam jāpaciešas līdz manai pārnākšanai, jo es viņam atkal zvēru un apsolu ātrāk nerimties, kamēr viņš būs atriebts un viņa parādnieks tam būs samaksājis.

—     Šiem zvērestiem es neticu, — teica Andress, — maza dāvana, kas palīdzētu man nokļūt Seviļā, man būtu tīkamāka nekā visas pasaules atriebības. Ja varat, dodiet man paēst un kaut ko līdzi ceļā, tad lai dievs palīdz jūsu žēlastībai un visiem klaiņojošiem bruņiniekiem, lai tie klejodami gūtu tikpat daudz labuma, cik tie man sagādājuši.

Sančo izņēma no savas somas gabalu maizes un sieru, iedeva tos zēnam un teica:

—     Ņemiet, brāli Andres, jo mūs visus piemeklējusi daļa jūsu nelaimes.

—     Kāda daļa tad jūs piemeklējusi? — jautāja Andress.

—      Šī siera un maizes daļa, ko es jums dodu, — atbildēja Sančo, — jo dievs zina, vai tās man vēl nepietrūks; jums atgādinu, mans draugs, ka klaiņojošo bruņinieku ieroču nesējiem daudzreiz jācieš izsalkums un dažādas likstas un daudzas citas būšanas, kas vairāk sajūtamas nekā izsakāmas.

Andress paņēma maizi un sieru un, redzēdams, ka tam vairāk nekā nedod, nokāra galvu, un, kā mēdz teikt, deva kājām ziņu. Tomēr aiziedams viņš teica donam Kihotam:

—     Seņjor klaiņojošais bruņiniek, dieva dēļ, es jūs lūdzu, ja jūs mani atkal kādreiz satiksiet, tad nepalīdziet man un neaizstāviet mani, kaut arī jūs redzētu mani sacērtam gabalos, bet atstājiet mani manā nelaimē, kas nekad nebūs tik liela, ka es tanī nejustos

labāk nekā žēlīgā seņjora aizstāvībā, kuru lai dievs nolād tāpat kā visus klaiņojošos bruņiniekus pasaulē.

Dons Kihots gribēja piecelties, lai to pārmācītu, bet tas aizskrēja tik ātri, ka neviens neiedrošinājās tam sekot. Andresa stāsts donu Kihotu stipri samulsināja, un pārējiem vajadzēja ļoti savaldīties, lai nesmietos un nesamulsinātu viņu pavisam.

XXXII nodaļa, KURĀ ATSTĀSTĪTS NOTIKUMS, KAS ATGADĪJĀS VISIEM DONA KIHOTA PAVADOŅIEM IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ

Paēduši labas pusdienas, tie sēdās seglos un bez kādiem pieminēšanas vērtiem starpgadījumiem nākošajā dienā sasniedza iebraucamo vietu, kas Sančo Pansam iedvesa tādas bailes un šausmas, ka viņš negribēja tajā iet iekšā, taču nevarēja vairs aizbēgt. Saimnieks, saimniece, viņu meita un Maritornesa, ieraugot donu Kihotu un Sančo piejājam, izgāja tiem pretim un apsveica tos lielā priekā, bet bruņinieks atņēma sveicienus ar nopietnu un atturīgu seju un teica, lai tie viņam sagatavojot labāku guļvietu nekā pagājušo reizi; saimniece atbildēja — ja viņš samaksāšot labāk nekā pagājušo reizi, viņa tam došot karalisku gultu. Dons Kihots to apsolīja, un viņi tam sakārtoja tajā pašā nojumē puslīdz pieklājīgu gultu, kurā viņš tūlīt apgūlās, jo bija ļoti gurdens un nespēja neko vairs domāt.

Viņš vēl nebija labi aizvēris durvis, kad saimniece jau piesteidzās pie bārddziņa un, saķērusi to aiz bārdas, izsaucās:

— Es zvēru pie visiem svētajiem, ka nejaušu jums vairs ilgāk lietot savu asti par bārdu, — atdodiet to man tūliņ atpakaj, jo mana vira rīks mētājas pa grīdu, ka tīri kauns skatīties, — es gribēju teikt: viņa suka, ko vienmēr mēdzu iespraust savā lieliskajā astē.

Bārddzinis negribēja atdot asti, ko viņa neatlaidīgi rāva, kamēr licenciāts viņam teica, lai to atdodot, jo tagad šāda viltība esot lieka un viņš varot atklāt un rādīt savu īsto seju, paskaidrojot donam Kihotam, ka pēc tam, kad viņu aplaupījuši galeru vergi, tas atbēdzis šai iebraucamajā vietā; bet, ja dons Kihots jautātu, kur palicis princeses ieroču nesējs, tad jāatbild, ka viņa to aizsūtījusi, lai tas iepriekš pavēstītu viņas karajvalsts iedzīvotājiem, ka princese tuvojas un ved sev līdzi visas tautas atbrīvotāju. Pēc tam bārddzinis labprātīgi atdeva saimniecei asti un tāpat visas pārējās lietas, ko viņa tiem bija aizdevusi dona Kihota atbrīvošanai. Iebraucamajā vietā visi apbrīnoja Dorotejas skaistumu un arī gana Kardēnio pievilcīgo izskatu. Priesteris lūdza, lai tiem pasniedz viesnīcā dabūjamos ēdienus, un saimnieks, cerēdams uz labāku samaksu, tiem lielā centībā pagatavoja labas pusdienas; dons Kihots vēl aizvien gulēja, un tie nolēma viņu nemodināt, tādēļ ka miegs viņam pašreiz bija vajadzīgāks par ēdienu. Pusdienas ēdot, saimnieka, saimnieces, viņu meitas, Maritornesas un citu viesu klātbūtnē viņi sarunājās par dona Kihota dīvaino ārprātu un par to, kādā veidā tie viņu atraduši. Saimniece pastāstīja atgadījumu ar donu Kihotu un mūļu dzinēju un, pārliecinājusies, ka Sančo neatrodas istabā, attēloja arī to, kā viņu svaidīja uz segas, kas sagādāja klausītājiem lielu uzjautrinājumu. Kad priesteris sacīja, ka dons Kihots sajucis, lasīdams bruņinieku grāmatas, saimnieks teica:

—      Nesaprotu, kā tas varēja notikt, jo man šķiet, ka patiešām nav labākas lasāmvielas pasaulē, un man pašam starp citiem papīriem ir divas vai trīs šādas grāmatas, kas dod man dzīves prieku — un ne tikai man, bet arī daudziem citiem ļaudīm, jo pļaujas svētku dienās šeit sanāk daudz pļāvēju, un tad vienmēr starp tiem atrodas kāds, kas prot lasīt un kas vienu vai otru no šīm grāmatām paņem rokās, bet mēs, vairāk nekā trīsdesmit cilvēku, apsēžamies tam apkārt un klausāmies ar vislielāko patiku; vismaz es varu par sevi sacīt, ka, dzirdot par bruņinieku negantiem un briesmīgiem zobenu cirtieniem, man gribas arī pašam izmēģināt roku, un es vēlētos šos stāstus klausīties dienu un nakti.

—     Tāpat arī es, — teica saimniece, — man mājās tikai tad ir miers, kad tu klausies lasīšanā, jo tad tu esi tā aizrāvies, ka aizmirsti pat ķildoties.

—     Tas tiesa, — teica Maritornesa, — un, goda vārds, arī man briesmīgi patīk klausīties šos stāstus, jo tie ir ļoti jauki, sevišķi tie, kuros kāda seņjora sēž zem apelsīnu koka un apskaujas ar savu bruņinieku, bet kāda kalpone, stāvēdama sardzē, aiz skaudības un bailēm gandrīz vai mirst. Es saku, tas man ir kā medus!

—     Un ko teiksiet jūs, seņjorita? — jautāja priesteris, pagriezies pret saimnieka meitu.

—     Nezinu, seņjor, zvēru pie savas dvēseles, — viņa atbildēja, — es arī klausos šos stāstus un, kaut gan īsti tos nesaprotu, tomēr klausos ar patiku; taču man patīk nevis zobenu cirtieni kā manam tēvam, bet gan bruņinieku žēlabas, kas šķirti no savām dāmām, tā ka man tiešām dažreiz aiz līdzcietības vai jāraud.

—     Jūs laikam tos tūlīt mierinātu, seņjorita, — jautāja Doroteja, — ja tie raudātu jūsu dēļ?

—     Es nezinu, ko darītu, — atbildēja meitene, — bet es zinu, ka dažas no šīm dāmām ir tik cietsirdīgas, ka viņu bruņinieki tās sauc par tīģerienēm un lauvenēm un vēl tūkstoš citos riebīgos

vārdos. Ak Jēzus, es nesaprotu, kā var būt tik bezsirdlgas un neapzinīgas sievietes, kas neliekas ne zinis par godīgu cilvēku un ļauj tam nomirt vai kļūt ārprātīgam. Es arī nesaprotu, kam vajadzīga tāda izlikšanās, — ja viņas ir tik godīgas, lai tad apprecas ar viņiem, jo tie taču nekā cita nevēlas.

—     Klusē, bērns, — teica saimniece, — liekas, tu pārāk daudz zini par šādām lietām, bet meitenēm neklājas tik daudz zināt un runāt.

—     Tā kā seņjors man jautāja, — viņa atbildēja, — tad man taču vajadzēja viņam atbildēt.

—     Nu labi, — teica priesteris, — atnesiet man, seņjor saimniek, šīs grāmatas, — gribu tās apskatīt.

—     Ar lielāko prieku, — tas atbildēja.

Pēc tam saimnieks iegāja savā istabā un atnesa vecu lādi, aizslēgtu ar važiņas atslēgu, un, to atvēris, izņēma no tās trīs lielas grāmatas un dažas ļoti skaidri aprakstītas lapas. Pirmā grāmata, ko atšķīra, bija «Trāķijas dons Sironhīlio»*, otrā — «Irkānijas Felismarts», trešā — «Stāsts par Kordovas lielo karavadoni Gonsālo Ernandesu un Dļēgo Garsijas de Parēdesa dzīves apraksts». Priesteris, izlasījis pirmos divus virsrakstus, pagriezās pret bārddzini un teica:

—     Seit trūkst tikai mūsu drauga saimnieces un māsasmeitas.

—      Iztiksim bez viņām, — atbildēja bārddzinis, — jo es pats varu grāmatas mest pagalmā vai krāsnī, kur pašreiz iekurta skaista uguns.

—     Vai tad jūsu žēlastība grib sadedzināt manas grāmatas? — iesaucās saimnieks.

—    Tikai šīs divas, — teica priesteris. — «Donu Sironhīlio» un «Felismartu».

—     Vai tad manas grāmatas, — jautāja saimnieks, — ir ķecerīgas vai flegmātiskās, ja jūs gribat tās sadedzināt?

—     Draugs, jūs laikam gribējāt teikt shizmatiskas, — teica bārddzinis, — un nevis flegmātiskās?

—      Jā gan, — atbildēja saimnieks, — bet, ja jūs kādu gribat sadedzināt, tad ņemiet taču labāk Lielo karavadoni un Djēgo Garsiju, jo es drīzāk atļautu sadedzināt pats savu dēlu nekā vienu no pārējām divām grāmatām.

—      Mans brāli, — teica priesteris, — šie abi stāsti ir sameloti, tie ir muļķību un murgu pilni, bet stāsts par Lielo karavadoni ir patiesīgs un apraksta Kordovas Gonsālo Ernandesa dzīvi, kas savu daudzo un lielo varoņdarbu dēļ ir pelnījis, ka to visā pasaulē dēvē par lielo karavadoni, jo viņš vienīgais ir šā slavenā un lepnā nosaukuma cienīgs; šis Djēgo Garsija de Parēdess bija ļoti ievērojams bruņinieks, dzimis Truhiļjo pilsētā Estremadūrā; viņš bija drošsirdīgākais karavīrs, un viņa dabiskais spēks bija tik liels, ka tas ar vienu pirkstu varēja apturēt dzirnavu ratu, kas griezās pilnā sparā. Reiz viņš nostājās ar zobenu rokā kāda tilta galā un nejāva nepārredzamam karaspēkam nokļūt otrā pusē, un veica

vēl citus tamlīdzīgus varoņdarbus, un, ja viņš, rakstīdams pats savu hroniku, tos neattēlotu ar bruņinieka atturibu, bet tos brīvi un bezkaislīgi aprakstītu kāds cits autors, tad tie nogremdētu aizmirstībā visus Hektoru, Ahilleju un Rolandu varoņdarbus.

—      To jūs varat pastāstīt manai vecmāmiņai! — iesaucās saimnieks. — Kas tur ko brīnīties, ja kāds aptur dzirnavu ratu! Nudien, jūsu žēlastībai derētu palasīt, ko izdarījis Irkānijas Felismarts, kas ar vienu cirtienu pāršķēla piecus milžus viduklī, it kā tie būtu taisīti no pupām — kā tie rotaļu mūki, ko darina bērni. Kādu citu reizi viņš cīnījies ar milzīgu un stipru armiju, kurā ietilpa vairāk nekā miljons seši simti tūkstošu kareivju, visi apbruņoti no galvas līdz papēžiem, un tos visus viņš piespiedis bēgt, it kā tie būtu tikai aitu bars. Bet ko lai saka par krietno Trāķijas donu Sironhīlio, kas bijis tik drosmīgs un vīrišķīgs, kā tas lasāms grāmatā, kurā stāstīts, ka reiz, viņam braucot pa upi, no ūdens izniris ugunīgs pūķis, bet viņš, tikko to ieraudzījis, meties tam virsū, uzsēdies jāteniski pūķa zvīņotajā mugurā un ar abām rokām tik spēcīgi saspiedis tam rīkli, ka pūķis, manīdams, ka tiks nožņaugts, un nevarēdams citādi glābties, nolaidies upes dibenā, ieraudams sev līdzi bruņinieku, kas negribējis viņu atlaist? Bet upes dibenā viņš ieraudzījis brīnum skaistas pilis un dārzus, un pūķis, pārvērties par vecu vīru, pateicis viņam tādas lietas, kuras vērts paklausīties. Nerunājiet, seņjor; ja jūs tās dzirdētu, jūs no prieka kļūtu traks un nedotu ne plika graša par lielo karavadoni Djēgo Garsiju!

To dzirdēdama, Doroteja klusu teica Kardēnio:

—     Daudz netrūkst, lai mūsu saimnieks kļūtu otrs dons Kihots.

—     Arī man tā šķiet, — atbildēja Kardēnio, — jo, acīm redzot, viņš ir pārliecināts, ka viss, ko stāsta šīs grāmatas, tieši tā arī noticis, kā tur rakstīts, un pat baskāji mūki* nevarētu satricināt viņa ticību.

—     Apdomājiet, brāli, — atkal ierunājās priesteris, — ka pasaulē nekad nav dzīvojis ne Irkānijas Felismarts, ne Trāķijas dons Sironhīlio, ne citi līdzīgi bruņinieki, par kuriem stāstīts bruņinieku grāmatās, jo viss ir tikai sadzejots un dīku galvu izdomāts, visas šīs grāmatas sacerētas laika kavēklim; šim nolūkam tās arī lasa jūsu pļāvēji. Patiesi, es jums zvēru, ka tamlīdzīgi bruņinieki nekad nav pasaulē dzīvojuši, nekad nav veikti tādi varoņdarbi un nav notikušas tādas blēņas.

—     Māniet citu suni ar tādu kaulu, — atbildēja saimnieks, — es vēl protu skaitīt līdz pieci un zinu, kurā vietā man kurpe spiež. Nemēģiniet, jūsu žēlastība, mani barot ar tādu putriņu, jo es, paldies dievam, neesmu mazais bērns. Jūsu žēlastība grib man iestāstīt, ka visas šīs labās grāmatas pilnas tikai ar blēņām un meliem, bet tās taču iespiestas ar Karaliskās Padomes sevišķu atļauju, un tur nesēž vīri, kas atļautu iespiest tik daudz melu par tādām kaujām un tādām burvestībām, no kurām galva sāk griezties.

—       Es jau jums, draugs, teicu, — atbildēja priesteris, — ka tas viss notiek, lai izklaidētu mūsu dikos prātus, tāpat kā labi iekārtotās valstīs atļautas šaha, bumbas un biljarda spēles tiem, kas negrib, nevar vai nedrīkst strādāt, tā arī atļauj iespiest un izdot tamlīdzīgas grāmatas īstenā pārliecībā, ka neviens nebūs tāds nejēga, ka uzskatīs šos stāstus par patiesību. Un, ja man tagad atļautu un klausītāji vēlētos, tad es varētu izteikt dažas piezīmes par to, kā jāraksta labas bruņinieku grāmatas, un varbūt mani vārdi dažiem būtu noderīgi un patīkami, bet es ceru, ka man būs izdevība to kādreiz pateikt tādiem ļaudīm, kas šai ziņā varēs kaut ko līdzēt, bet pagaidām, seņjor saimniek, ticiet maniem vārdiem, ņemiet savas grāmatas un izšķiriet pats, kas tajās ir patiesība, kas meli, lai tās dara jums labu, un lai dievs dod, ka jūs nesāktu klibot ar to pašu kāju, ar kuru klibo jūsu viesis dons Kihots.

_ — Tā nu gan nebūs, — atbildēja saimnieks, — es taču neesmu tāds muļķis, lai kļūtu par klaiņojošu bruņinieku, jo labi saprotu, ka mūsu dienās vairs nav tādu paradumu kā tajos laikos, kad pa pasauli klaiņoja šie slavenie bruņinieki.

Tiem sarunājoties, ienāca Sančo. Viņš ļoti samulsa un kļuva domīgs, izdzirdis, ka mūsu laikos klaiņojošie bruņinieki vairs neiederas un ka visās bruņinieku grāmatās ir tikai blēņas un meli; viņš savā sirdī apņēmās nogaidīt, kāds iznākums būs viņa kunga ceļojumam, un nolēma, — ja tas nebeigtos tik veiksmīgi, kā viņš to bija domājis, atstāt donu Kihotu un atgriezties pie sievas un bērniem savā parastajā darbā.

Saimnieks gribēja jau aiznest lādi ar grāmatām, bet priesteris teica:

—      Pagaidiet, es labprāt apskatītu šos glīti aprakstītos papīrus.

Saimnieks izņēma no lādes papīrus un pasniedza tos priesterim,

kas ieraudzīja astoņas ar roku aprakstītas lapas ar lielu virsrakstu «Novele par ziņkārīgo bezprāti». Priesteris, izlasījis klusām trīs vai četras rindas, teica:

—      Šās noveles virsraksts nav slikts, un man gribētos izlasīt to visu līdz beigām.

Saimnieks atbildēja:

—      Lasiet vien, jūsu svētība, jo man jāsaka, ka to lasījuši jau daudzi mani viesi un visiem tā patika, un tie centās noveli no manis izlūgties, bet es negribēju to viņiem dot, jo esmu nodomājis kādreiz noveli atdot atkal tam, kas šeit aizmirsis šo lādīti ar grāmatām un papīriem. īpašnieks varbūt atkal kādreiz ieradīsies, un, lai gan man būs grūti šķirties no šīm grāmatām, tomēr, goda vārds, es tās viņam atdošu, jo esmu kristīgs cilvēks, kaut arī krodzinieks.

—      Jums taisnība, mans draugs, — teica priesteris, — bet, ja novele man patiks, tad taču atļausiet to norakstīt?

—     Ļoti labprāt, — atbildēja viesnīcnieks.

Kamēr abi sarunājās, Kardēnio bija paņēmis noveli un sācis to lasīt; viņam tā patika, tāpat kā priesterim, un viņš lūdza pēdējo to skaļi nolasīt, lai visi dzirdētu.

—     Es to lasītu, — teica priesteris, — bet varbūt ir labāk šo laiku ziedot miegam, nevis lasīšanai.

—     Man būs pietiekama atpūta, — teica Doroteja, — pakavēt laiku ar kādu stāstu, jo mans prāts vēl ir pārāk nemierīgs, lai es varētu gulēt — arī tad, kad man miegs vajadzīgs.

—     Tātad, — teica priesteris, — vismaz aiz ziņkārības lasīšu tālāk, varbūt tas mums sagādās arī prieku.

Tā kā meistars Nikolass un arī Sančo lūgtin lūdza viņu lasīt, priesteris, redzēdams, ka viņš visiem un sev pašam sagādās baudījumu, teica:

—     Labi, tad klausieties uzmanīgi; novele sākas šādi.

XXXIII nodaļa, kurĀ atstĀstĪta novele par ZIŅKĀRĪGO BEZPRĀTI

Toskānas provincē, bagātajā un slavenajā Itālijas pilsētā Florencē, dzīvoja divi bagāti uņ dižciltīgi bruņinieki — Anselmo un Lotārio, kas bija tik lieli draugi, ka visi paziņas tos biežāk sauca nevis viņu vārdos, bet vienkārši par «diviem draugiem». Viņi bija neprecēti, jauni, vienāda vecuma un vienādām parašām, kas bija pietiekams iemesls viņu saskanīgajai draudzībai. Anselmo gan vairāk nodevās mīlas priekiem nekā Lotārio, kam vilinošāks šķita medību prieks, bet dažkārt Anselmo pameta savas izpriecas un sekoja Lotārio tieksmēm, bet Lotārio savukārt pameta savējās, lai piedalītos Anselmo priekos, un tā viņu gribas bija tik saskaņotas kā laba pulksteņa rādītāji.

Anselmo aizrautīgi iemīlējās kādā dižciltīgā un skaistā jaunavā, tās pašas pilsētas iemītniecē, kas bija no tik labas ģimenes un pati tik krietna, ka viņš, apspriedies ar savu draugu Lotārio, bez kura padoma tas nekad neko neuzsāka, nolēma izlūgties no viņas vecākiem to sev par sievu. Tā arī notika, un bildinātājs bija Lotārio, kas šo darījumu veica tik sekmīgi sava drauga labā, ka Anselmo drīz vien ieguva to, ko vēlējās, un Kamilla, laimīga un apmierināta ar savu vīru, nemitīgi slavēja debesis un Lotārio, kura palīdzība viņai bija sagādājusi šo laimi. Kā jau kāzās mēdz būt, pirmās dienas pagāja ļoti jautri. Lotārio, kā parasts, apmeklēja savu draugu Anselmo, viņu visādi godinādams, uzjautrinādams un iepriecinādams; bet, kad kāzu svinības bija beigušās, viesu un apsveicēju straume izsīkusi, arī Lotārio sāka retāk ierasties Anselmo namā, jo, kā jau saprātīgs cilvēks, viņš domāja, ka precētu draugu neklājas apciemot tik bieži kā neprecētu; un, kaut arī labā un īstā draudzībā nav vietas nekādām aizdomām, taču precēta vīra gods ir tik viegli aizskarams, ka to, šķiet, var ievainot pat brāļi, kur nu vēl draugi.

Anselmo ievēroja Lotārio atturību un rūgti žēlojās, teikdams viņam, ka nekad nebūtu precējies, ja zinātu, ka laulības traucēs viņu draudzīgās attiecības, jo, kamēr viņš dzīvojis neprecēts, tie savas labās saskaņas dēļ ieguvuši maigo pievārdu «divi draugi» un viņš nevarot pieļaut, ka Lotārio nevajadzīgā piesardzība iznīcinātu šo pazīstamo un tīkamo nosaukumu; tādēļ viņš lūdzot Lotārio, — ja vien šāds izteiksmes veids starp draugiem atļauts, — lai tas atkal justos pie viņa kā mājās, tur nāktu un ietu kā agrāk, piebilzdams, ka viņa sievas Kamillas vēlēšanās un griba pilnīgi tāda pati kā viņam, un, zinādama, cik sirsnīgi tie viens otru mīlot, arī viņa esot pārsteigta par Lotārio izvairību.

* Ar šādiem un daudziem citiem vārdiem Anselmo centās pierunāt Lotārio atkal kā senāk apciemot viņa māju, bet Lotārio atbildēja tik apdomīgi, gudri un piesardzīgi, ka Anselmo beigās atzina sava drauga labos nodomus un viņi vienojās, ka Lotārio pie tiem pusdienos divas reizes nedēļā un svētku dienās; neraugoties uz šo norunu, Lotārio tomēr apņēmās neatļauties neko tādu, kas varētu kaitēt viņa drauga godam un labajai slavai, kura tam bija dārgāka par savējo. Viņš teica — un patiesi pamatoti, — ka vīram, kam debesis dāvājušas skaistu sievu, savā mājā draugi jāielūdz ar lielu izvēli un uzmanīgi jānovēro, ar kādām draudzenēm satiekas viņa sieva, jo, kas nevar atgadīties pilsētas laukumos, baznīcās, publiskos svētkos, svētceļojumu vietās (kur ierasties vīrs nevar sievai liegt), — tas viegli var tikt nokārtots kādas uzticamas draudzenes vai radinieces mājā. Lotārio vēl piebilda, ka katram precētam cilvēkam nepieciešams draugs, kas tam aizrādītu jebkuru viņa nevērību, jo nereti gadās, ka vīrs, ļoti mīlēdams savu sievu, kaut ko neievēro vai arī, nevēlēdamies viņu sadusmot, nesaka viņai, kā tai klājas vai neklājas rīkoties, kas tai dara godu vai negodu, bet, drauga brīdināts, viņš viegli varētu visu izdarīt, kā nākas. Bet kur gan rast tik gudru, uzticamu un patiesu draugu, kādu vēlas Lotārio? Es tāda nezinu, vienīgi Lotārio bija tāds, jo, norūpējies par sava drauga godu, viņš pūlējās samazināt un ierobežot dienas, kurās tam pēc norunas vajadzēja apmeklēt drauga māju, lai dīkais pūlis un ļaunprātīgie tenkotāji aizdomīgi nevērotu jauna, bagāta, dižciltīga un, kā viņam šķita, ar visādām labām īpašībām apveltīta cilvēka biežos apciemojumus mājā, kur dzīvoja tik skaista sieviete kā Kamilla. Ja arī viņas cēlsirdība un tikums varēja apklusināt visļaunprātīgākās mēles, tomēr viņš nevēlējās kaitēt viņas un sava drauga labajai slavai un tādēļ vairumu norunāto dienu veltīja citām lietām, atvainodamies ar neatliekamiem uzdevumiem; un, kad abi draugi satikās, tad viss laiks pagāja, vienam žēlojoties, bet otram taisnojoties.

Gadījās, ka reiz šādā dienā, abiem pastaigājoties pjavā tālu no pilsētas, Anselmo teica Lotārio šādus vārdus:

—      Tu droši vien domā, draugs Lotārio, ka man nemitīgi jāpateicas dievam par to žēlastību, ko viņš man parādījis, likdams man piedzimt no tik cienījamiem vecākiem, kādi ir manējie, un ar devīgu roku apveltīdams mani ar dažādiem laicīgiem labumiem, un ka sevišķi man jāpateicas par to, ka viņš man piešķīris tevi par draugu un Kamillu par sievu — divus dārgumus, kurus es cienu, cik spēju, bet ne tādā mērā, kā vajadzētu. Tomēr, apveltīts ar visu, kas vajadzīgs, lai cilvēks varētu dzīvot apmierināts, esmu visnelaimīgākais un visbēdīgākais radījums pasaulē, jo kopš ilgāka laika mani moka un nomāc tik dīvaina un pilnīgi neparasta vēlēšanās, ka brīnos pats par sevi, pats sevi vainoju un rāju un pūlos noklusināt un apslāpēt savas domas, un tomēr cenšos atklāt savu noslēpumu, it kā es gribētu, lai to uzzina visa pasaule. Un, tā kā vienreiz tam jāizlaužas uz āru, tad es gribu to uzticēt tavai godprātībai tai pajāvībā, ka tava klusēšana un patiesā draudzība ātri atradīs līdzekli, kā man palīdzēt; tad es drīz būšu atbrīvots no šīm bailēm un tavas pūles mani tāpat atdos priekam, kā mans neprāts mani nodeva mokām.

Izbrīnījies Lotārio noklausījās Anselmo vārdus, nespēdams iedomāties, kas sekos šim garajam ievadam; un, kaut gan viņš mēģināja iedomāties sava drauga moku cēloni, tomēr viņa minējumi bija tālu no patiesības; lai atbrīvotos no šīm neziņas mokām, viņš teica Anselmo, ka tas smagi aizvainošot viņu lielo draudzību, meklēdams aplinkus ceļus, lai tam pateiktu savas apslēptākās domas, jo Anselmo varot ticēt, ka viņš tam piesolīšot savu padomu un palīdzību.

—     Tev taisnība, — atbildēja Anselmo, — un šās uzticības dēļ, draugs Lotārio, tev jāzina, ka mani moka vēlēšanās izdibināt, vai mana sieva Kamilla arī tiešām ir tik tikumīga un nevainojama, kā es to iedomājos. Par šo patiesību es citādi nevaru pārliecināties, kā vienīgi pārbaudot viņas tikumību, tāpat kā zeltu pārbauda ugunī, jo es domāju, mans draugs, ka sievieti nevar saukt par tikumīgu, ja neviens to nav kārdinājis, ka tikai tāda ir stipra, kas nepadodas neatlaidīgu pielūdzēju solījumiem, dāvanām, asarām un nemitīgiem pavedinājumiem. Kā gan var saukt, — viņš teica tālāk, — par labu to sievieti, kurai neviens nedod izdevību kļūt sliktai? Ko tas vērts, ja atturīga un bikla ir tā, kurai nav iespējas izturēties brīvāk, vai arī tā, kas zina, ka viņas vīrs viņu nogalinās pie pirmā pārkāpuma? Tādu sievieti, kas ir tikumīga tikai aiz bailēm vai tāpēc, ka tai nav izdevības kļūt citādai, es nevaru vērtēt tik augstu kā tādu, kas pēc visiem kārdinājumiem un pārbaudījumiem iegūst uzvaras vainagu. Šā un daudzu citu iemeslu dēļ, ko tev vēl varētu minēt savu ieskatu pamatojumam un attaisnojumam, es vēlos, lai mana sieva Kamilla izietu caur šīm grūtībām, šķīstīdamās un norūdīdamās kārdinājumu ugunīs, un lai viņu pielūdz tāds, kas ir pietiekami cienīgs viņu iekārot;

ja viņa, kā es ticu, no šās cīņas izies kā uzvarētāja ar palmu rokā, — manai laimei nebūs līdzīgas, un es varēšu teikt, ka manu vēlmju kauss ir piepildīts, ka liktenis man piešķīris to tikumīgo sievu, par kuru gudrais saka: kas viņu atradīs? Ja notiks citādi, nekā esmu iedomājies, tad patīkamajā apziņā, ka man bijusi taisnība, es bez sāpēm panesīšu šīs dārgi samaksātās pārbaudes sekas, un, tā kā neviens no taviem iebildumiem pret manu nodomu mani neatturēs to izpildīt, lūdzu tevi, draugs Lotārio, lai tu uzņemtos izdarīt šo manis iecerēto pārbaudi. Es tev palīdzēšu un došu tev visu nepieciešamo, lai tu varētu iekarot godīgas, cienījamas, tiklas un nesavtīgas sievietes sirdi. Tev uzticēt šo visai grūto pasākumu mani pamudina arī vēl pārliecība, ka, uzvarējis Kamillu, tu neiesi pārāk tālu, bet paliksi mūsu nodoma robežās, tādējādi tikai šķietami aizskarot manu godu domās, un arī mans negods paliks apslēpts tavā svētajā klusēšanā, jo zinu, ka tā par visu, kas attiecas uz mani, būs mēma kā nāve. Tātad, ja tu gribi, lai mana dzīve tiešām būtu dzīve, tev tūlīt jādodas šai mīlas cīņā un ne laiski, ne remdeni, bet tik dedzīgi un centīgi, kā to prasa mans nodoms, un tādā uzticībā, kādu ļauj cerēt mūsu draudzība.

Anselmo tā sacīja Lotārio, kas klausījās tik uzmanīgi, ka, atskaitot dažus šeit pieminētos vārdus, viņš savas lūpas pavēra tikai tad, kad viņa draugs bija beidzis runāt. Redzēdams, ka tas vairs neko nepiemetinās, viņš kādu brīdi to uzlūkoja it kā kādu nekad neredzētu būtni, kas viņā izraisa apbrīnu un pārsteigumu, un tad teica:

— Es domāju, draugs Anselmo, ka tu visu to man teici tikai jokodamies; ja es domātu, ka tu runā nopietni, es būtu pārtraucis tavu garo runu un vairs neklausījies. Man šķiet, ka vai nu tu nepazīsti mani, vai es nepazīstu tevi. Bet nē — es labi zinu, ka tu esi Anselmo, un tu zini, ka esmu Lotārio, tikai diemžēl man jādomā, ka tu neesi tas Anselmo, kas tu kādreiz biji, tāpat arī kā tu laikam domā, ka es neesmu vairs agrākais Lotārio; jo vārdus, ko tu man teici, nevarētu izrunāt mans draugs Anselmo un šādu pakalpojumu tu nevarētu lūgt no Lotārio, kuru tu pazīsti, jo, kā dzejnieks saka, labiem draugiem jāpārbauda savi draugi un jālūdz vinu palīdzība usque ad aras*, kas nozīmē, ka tiem viņu draudzība nav jāizmanto lietās, kas dievam pretīgas. Ja draudzību tā izpratis kāds pagāns, cik daudz vairāk pieklājas to darīt kristietim, kam zināms, ka tas dieva mīlestību nedrīkst zaudēt nekādas cilvēka mīlestības dēj! Bet, ja kāds draugs pārkāpj galējās robežas, atstādams novārtā debesu gribu, lai tikai izpildītu drauga gribu, tad tas drīkst notikt nevis mazu un nenozīmīgu iemeslu dēj, bet gan tikai tādu lietu dēļ, kas skar drauga godu un dzīvību. Bet tagad saki man, Anselmo, — vai tavs gods un tava dzīvība ir briesmās, lai es iedrošinātos tavā labā izdarīt tik riebīgu darbu, kādu tu no manis prasi? Patiešām, ne, bet, cik es saprotu, tu prasi, lai es pacenstos tev un reizē arī man laupīt godu un dzīvību, jo, nolaupīdams tavu godu, es taču tev laupīšu arī dzīvību, tāpēc ka cilvēks bez goda ir sliktāks par mirušu, bet, ja es, izpildot tavu gribu, kļūstu tava posta radītājs, vai tad man netiktu atņemts mans gods un tādējādi arī mana dzīvība? Uzklausi mani, draugs Anselmo, pacieties un neatbildi, iekams neesmu tev visu izstāstījis, kas man ienāk prātā attiecībā uz tavu neatlaidīgo nodomu, jo vēl pietiks laika tev man atbildēt un man tevi uzklausīt.

—      Lai notiek, — teica Anselmo, — saki, ko tu gribi!

Tad Lotārio turpināja:

—      Man šķiet, Anselmo, ka tev pašlaik ir tāds saprāts, kāds tas arvien ir mauriem, kuriem viņu ticības maldus nevar pierādīt ne ar citātiem no svētajiem rakstiem, ne ar tīra prāta apsvērumiem vai patiesās ticības dogmām, bet viņiem vajadzīgi taustāmi, viegli saprotami, uzskatāmi, neapšaubāmi un matemātiski pierādāmi piemēri, kas ir tikpat neapstrīdami kā apgalvojums: «Ja no diviem vienlīdzīgiem lielumiem atņem divas vienlīdzīgas daļas, tad arī atlikušās daļas ir vienlīdzīgas,» — un, ja viņiem to nevar ieskaidrot ar vārdiem, kā tas bieži1 gadās, tad tas jāparāda vai nu ar rokām, noliekot tiem pierādījumus acu priekšā, bet daudzreiz arī tas viss nevar viņus pārliecināt par mūsu svētās reliģijas patiesīgumu. Tādā pašā kārtā un veidā man tagad jārīkojas ar tevi, jo tavs nodoms ir tik aplams un tik neprātīgs, ka nav vērts lieki zaudēt laiku, lai tev izskaidrotu tavu vientiesību, ko es pašlaik citā vārdā negribu nosaukt, un tādēļ man vajadzētu tevi atstāt tavā apmātībā par sodu tavam ļaunajam nodomam; tomēr mana draudzība man neļauj būt tik bargam pret tevi, tā arī neļauj man tevi atstāt tik acīm redzamās un pazudinošās briesmās. Un, lai tu to skaidri saprastu, tad pasaki man, Anselmo, — vai tu pats man neteici, ka man tagad jāpavedina atturīga sieviete, jākārdina tikumīgā, jāvaldzina ar dāvanām nesavtīgā, jātuvojas piesardzīgajai? Tā tu man teici. Bet, ja tu zini, ka tava sieva ir atturīga, tikla, nesavtīga un piesardzīga, ko tad tu vēl gribi? Un, ja tu domā, ka viņa visus manus uzbrukumus atvairīs kā uzvarētāja (kā tas tiešām arī notiks), tad kādiem cildenākiem vārdiem tu domā viņu turpmāk godināt, atskaitot tos, ar kādiem esi viņu tagad godinājis? Vai gan viņa tad kļūs labāka, nekā ir tagad? Vai nu tu domā, ka viņa ir citāda, nekā tu saki, vai arī pats nezini, ko gribi. Ja tev viņa šķiet citāda, nekā tu saki, kādēļ tu viņu gribi pārbaudīt, jo vari taču tūlit pat ar viņu rīkoties kā ar nekrietnu pēc savas patikas? Bet, ja viņa ir tik laba, kā tu domā, tad taču tā ir nejēdzība pārbaudīt no jauna šo patiesību, jo pārbaude šim novērtējumam neko nevar piemetināt. Ir zināms, ka tikai neapdomīgi un bezprātīgi cilvēki grib pasākt lietas, no kurām var celties drīzāk ļaunums nekā labums, sevišķi, ja viņi to dara, neviena nepiespiesti un nepamudināti, kad jau iepriekš redzams, ka viņu nodomātā rīcība ir skaidrs ārprāts. Grūti pasākumi tiek veikti dieva vai pasaules labā, vai ari kalpojot abiem reizē; dieva labā darbojas svētie, kas cilvēku miesās dzīvo eņģeļu dzīvi, bet pasaules labā veic darbus tie, kas izbraukā bezgalīgas jūras, apceļo dažādas zemes, novēro svešzemju tautas, lai iegūtu to, ko mēdz saukt par laicīgu mantu; dievam un pasaulei kalpo drosmīgie kareivji, kas, tikko ieraudzījuši ienaidnieka valnī nelielu robu, ko izrāvusi lielgabala apaļā bumba, visas bailes pie malas metuši, bez kāda apsvēruma, nedomājot par viņiem acīm redzami draudošajām briesmām, juzdami, ka viņus spārno vēlēšanās cīnīties par savu ticību, savu tēvzemi un savu karali, drosmīgi traucas uz priekšu, pretim tūkstoš nāvēm, kas tos sagaida. Sādi darbi, neraugoties uz grūtībām un briesmām, pelna godu, slavu un vairo labklājību, bet ar darbiem, ko tu esi nodomājis veikt, nevar iegūt ne dieva mīlestību, ne laicīgus labumus, ne slavu cilvēkos; ja arī tavs nodoms izdotos, tad tāpēc tu nekļūsi ne slavenāks, ne bagātāks, ne godājamāks, kā tu patlaban esi, bet, ja tas neizdotos, tu nokļūtu vislielākajā postā, kādu tik var iedomāties, jo tad tev vairs neko nelīdzētu doma, ka neviens nezina par tavu nelaimi: lai tevi apbēdinātu vai iznīcinātu, pietiek, ka tu pats to zini. Sās patiesības apstiprinājumam es tev noskaitīšu kādu pantu, ko slavenais dzejnieks Luidži Tansillo* uzrakstījis sacerējuma «Svēfā Pētera asaras» pirmās daļas beigās un kas ir šāds:

Aug sāpes krūtīs; juzdams dziļu kaunu, Sarkst Pēteris, kad atmirdz dienas ausma. Neviens gan nezin viņa grēku ļaunu, Tik paša apziņa to nomāc drausma.

Sev pārmet cēlais gars arvien no jauna, Kaut ari citiem nava vēl ne jausmas. Par savu vainu kauna pilns viņš sēro, Kad tikai debesis un zeme viņu vēro.

Tāpat arī tu nevarēsi mazināt savas mokas, tās apslēpjot, bet tu nemitīgi raudāsi, un, ja arī asaras neplūdīs no tavām acīm, tu raudāsi asiņainām sirds asarām, tāpat kā mūsu dzejnieka attēlotais vientiesīgais doktors, kas izmēģināja burvju kausu*, ko atteicās darīt gudrais Reinaldoss; kaut arī tas ir tikai dzejisks izdomājums, tomēr tanī slēpjas tikumiska pamācība, kas vērta, ka to iegaumē, izprot un tai seko; vēl jo vairāk tādēļ, ka tas, ko patlaban gribu piemetināt, pilnīgi tevi pārliecinās, cik lielu aplamību tu gribi izdarīt. Saki taču, Anselmo, ja debesis vai labvēlīgs liktenis tevi padarītu par viskrāšņākā dimanta ieguvēju un likumīgu īpašnieku un šā dārgakmeņa labumu un vērtīgumu apbrīnotu visi dārglietu tirgotāji, vienbalsīgi atzīdami, ka tas ar savu svaru, dzidrumu un skaistumu sasniedz augstāko pilnību, kādu daba piešķir šādiem akmeņiem, un ja arī tu pats tā domātu, nepieļaujot pretējo iespēju, — vai gan būtu saprātīgi, ja tev rastos vēlēšanās ņemt šo dimantu, nolikt starp laktu un veseri un tad ar visu spēku to dauzīt, lai pārliecinātos, vai tas tiešām ir tik ciets un smalks, kā to apgalvo? Un ja nu tiešām to izdarītu? Ja arī akmens izturētu muļķīgo pārbaudi, tas tāpēc nekļūtu ne vērtīgāks, ne teicamāks; bet, ja tas sadruptu, kas taču iespējams, vai tad viss nebūtu zaudēts? Protams, tad visa pasaule tā īpašnieku dēvētu par muļķi. Bet apdomā, draugs Anselmo, ka Kamilla ir viskrāšņākais dimants, pēc tava un citu vērtējuma, un ka nav saprātīgi to nolemt varbūtējai sadrupšanai: ja tas paliktu vesels, tā tagadējā vērtība tāpēc nepalielinātos itin nemaz, bet, ja tas neizturētu un sadruptu, tad apdomā, kas tu būsi bez Kamillas un cik pelnīti tu varēsi pats sevi vainot par viņas un savu postu! Apdomā, ka neviena pasaules dārglieta nespēj vērtībā līdzināties godīgai un uzticīgai sievai un ka sievas gods dibināts uz viņas labo slavu ļaudīs; tā kā tavas dzīves biedres gods, kā tu pats zini, ir tāds, ka nekas nevar pavairot tā spožumu, kādēļ tu gribi šaubīties par šo patiesību? Apdomā, draugs, ka sievietes ir nepilnīgi radījumi un ka tām nevajag likt ceļā šķēršļus, pār kuriem tās varētu paklupt un krist, bet drīzāk gan no viņu ceļa jānovāc ikviens piedauzības akmens un kavēklis, lai viņas bez grūtībām viegli varētu sasniegt vajadzīgo pilnību, proti: tikumību. Dabas pētnieki mums stāsta, ka sermulis ir zvēriņš ar sniegbaltu spalvu un ka mednieki, gribēdami to medīt, lieto šādu viltību: zinot vietas, kurās tas mēdz skraidīt, viņi tās notriepj ar dubļiem, tad, sermuli baidot, dzen to līdz šai vietai, bet, tikko sermulis tuvojas dubļiem, tas apstājas, ļauj sevi saķert un sagūstīt, lai tikai neietu pār netīrumiem, kur būtu jāaptriepj un jāzaudē savs baltums, ko tas vērtē augstāk par brīvību un dzīvību. Tikumīga un šķīsta sieviete ir līdzīga sermulim, viņas tikumība ir baltāka un tīrāka nekā sniegs, un, kas grib, lai viņa to nevis zaudētu, bet gan pasargātu un saglabātu, tam jārīkojas ar viņu citādi nekā ar sermuli, tai ceļā nav jānoliek dubļi un nekautrīgu pielūdzēju dāvanas un pakalpojumi, jo varbūt un pat pilnīgi droši daba viņu nav apveltījusi ar tādu tikumību un spēku, ka viņa viena varētu pārvarēt šos šķēršļus, tādēļ tie jānovāc un jārāda viņai tikumības skaidrība un labas slavas jaukums. Cēla sieviete līdzinās arī kristāldzidram un spožam spogulim, kas apmiglojas no viena dvašas pūtiena. Ar tikumīgu sievu jāapietas kā ar relikviju: viņa jāgodā, bet nav jāaizskar. Cēla sieva jāsargā un jāciena kā skaists dārzs, pilns rožu un citu puķu, kura īpašnieks neļauj nevienam tur ieiet un puķes aizskart, citi tikai no tālienes un caur dzelzs margām var baudīt tā smaržu un skaistumu. Beidzot gribu tev minēt dažas vārsmas no kādas modernas komēdijas, ko nupat atcerējos un kas attiecas uz mūsu pārrunu saturu. Kāds piesardzīgs vecs vīrs ieteic otram vecam vīram, kādas meitenes tēvam, turēt meiteni nošķirtu, apsargātu un ieslēgtu, un, starp citu, viņš tam saka šādus vārdus:

Sieviete ir it kā stikls,

Pārbaudot to neaizskar,

Jo tas ātri saplīst var,

Viss var notikt — esi bikls.

Viegli sadauzīt to spēsi. Briesmas jaud ar gudru prātu: Kādēļ lai to sadragātu, Ko vairs labot neiespēsi?

Kas šīs lietas nepazīst? Tās ir saprotamas katram: Jo, kur Danajas* var atrast, Ari zelta lietus līst.

Tas, ko esmu līdz šim teicis, Anselmo, attiecas uz tevi, bet tagad gribu teikt arī dažus vārdus par sevi: piedod man, ja runāšu pārāk plaši, jo tas jādara tāpēc, ka esi iemaldījies labirintā un vēlies, lai es tevi no turienes izvestu. Tu sauc mani par savu draugu un gribi man laupīt godu — tas runā pretim jebkurai draudzībai; bet ar to tev nepietiek, jo tu pieprasi, lai es arī tev laupītu godu. Ka tu gribi nolaupīt manējo — ir skaidrs, jo Kamilla, redzot, ka es viņu gribu pavedināt, kā tu to vēlies, bez šaubām, mani uzskatīs par negodīgu un samaitātu cilvēku, tāpēc ka mana rīcība būs pretrunā ar manu stāvokli un mūsu draudzību. Neapšaubāmi tu vēlies, lai es apkaunotu arī tevi, jo Kamilla, redzot, ka es viņu iekāroju, domās, ka esmu viņā pamanījis kaut ko vieglprātīgu, kas mani pietiekami iedrošina atklāt tai manus zemiskos nolūkus, un, ja viņai liksies, ka tai laupīts gods, tad arī tevi skars viņas negods; jo parasti neuzticīgas sievas vīru mēdz nozākāt visādiem apkaunojošiem un zemiskiem vārdiem — arī tad, ja viņam sievas pārkāpums nav zināms un viņš nav devis tai izdevību pamest novārtā tās pienākumus, tomēr tie, kas zina viņa sievas negodu, uzlūko viņu nevis ar līdzcietību, bet ar nicināšanu, gan labi saprazdami, ka viņš taču ne savas vainas un nevērības dēļ, bet gan savas dzīves biedres untumu dēļ iekļuvis šādā nelaimē. Bet tagad es tev paskaidrošu iemeslu, kādēļ neuzticīgas sievas vīrs pelnīti iekļūst negodā arī tad, ja tas nezina, ka sieva ir neuzticīga, pats ir bez vainas un nav arī tai devis nekādu iemeslu vai izdevību kļūt neuzticīgai; uzklausies vērīgi, jo tas viss domāts tavā labā. Kad dievs bija radījis mūsu pirmo ciltstēvu zemes paradīzē, tad, kā stāsta svētie raksti, viņš uzsūtīja Ādamam miegu un, tam guļot, izņēma vienu viņa kreisā sāna ribu, no kuras radīja mūsu ciltsmāti Ievu; kad Ādams pamodies to ieraudzīja, viņš iesaucās: «Tā ir miesa no manas miesas un kauls no maniem kauliem.» Un dievs sacīja: «Viņas dēļ cilvēks atstās tēvu un māti, un tie abi būs viena miesa.» Un tad tika nodibināts svētais laulības sakraments, kura saites var saraut tikai nāve. Un šim brīnišķīgajam sakramentam piemīt tāds spēks un īpašība, ka tas divus dažādus cilvēkus pārvērš par vienu miesu; laimīgās laulībās tas dara vēl vairāk, jo, kaut gan abiem laulātajiem ir divas dvēseles, tomēr tiem abiem ir tikai viena griba. Bet, ja sievai un vīram ir viena miesa, tad sievas miesas negods un nepilnības skar arī vīra miesu, kaut arī tas, kā jau teicu, nav devis nekādu iemeslu šādam jaunumam; jo, tāpat kā sāpes kājā vai kādā citā cilvēka ķermeņa loceklī sajūt viss ķermenis, tādēj ka ir viena un tā pati miesa, un galva sajūt potītes ievainojumu, nebūdama ievainojuma cēlonis, tāpat vīrs dalās savas sievas negodā tāpēc, ka tie abi ir viena būtne, un, tā kā šās pasaules gods un negods dzimst un rodas no miesas un asinīm, kas sakāms arī par neuzticīgas sievas pārkāpumiem, tad jāsecina, ka vīrs spiests uzņemties dalu viņas negoda un viņš ir apkaunots, pats to nezinādams. Padomā arī, Anselmo, kādās briesmās tu dodies, gribēdams traucēt savas labās laulātās draudzenes dzīves mieru, padomā, kādas tukšas un nevajadzīgas ziņkāres dēļ tu gribi pamodināt kaislības, kas tagad vēl mierīgi snauž tavas šķīstās sievas krūtīs; apsver, ka iegūt tu vari maz, bet zaudēt tik daudz, ka es to nevaru izteikt, jo man trūkst vārdu. Bet, ja viss teiktais nespēj tevi atturēt no tava ļaunā nodoma, tad vari savam negodam un nelaimei meklēt citu ieroci, jo es tas negribu būt, kaut man arī būtu jāzaudē tava draudzība, kas ir lielākais zaudējums, ko varu iedomāties.

Šādiem vārdiem nobeidza runu tikumīgais un saprātīgais Lotārio, bet Anselmo bija tā apmulsis un iegrimis domās, ka ilgu laiku nekā nespēja atbildēt; beidzot viņš teica:

— Tu redzēji, draugs Lotārio, cik uzmanīgi es noklausījos visu, kas tev man bija sakāms, un tavos pamatojumos, piemēros un salīdzinājumos es saskatīju tavu lielo saprātu, tāpat arī tavu neparasti dziļo un patieso draudzību; es arī saprotu un atzīstu, ka, nesekojot taviem padomiem un paliekot pie sava nodoma, es novērsīšos no labā un steigšos pretim ļaunajam. Lai arī tas tā būtu, tev jāsaprot, ka es tagad sirgstu ar to slimību, ko pārcieš dažas sievietes, kurām uznāk kāre ēst smiltis, kaļķus, ogles un citas, vēl sliktākas lietas, kuras pat pretīgi uzskatīt, kur nu vēl ēst; tāpat arī man vajadzīgs kāds mākslīgs līdzeklis, lai atveseļotos, un tas nav grūti panākams, ja tu tikai tuvotos Kamillai, kaut arī pavirši un izlikdamies; jo viņa taču nebūs tik vāja, ka tūlīt pirmajā gadījumā zaudēs savu tikumību; un es apmierināšos jau tikai ar šo iesākumu, bet tu tai pašā laikā būsi izpildījis pienākumu, ko uzliek mūsu draudzība, atdodams man ne tikai dzīvību, bet arī pārliecību, ka mans gods nav apdraudēts. Un tavs pienākums ir to darīt tieši tāpēc, lai neļautu man, kad šādā garastāvoklī esmu nolēmis izdarīt šo mēģinājumu, pastāstīt kādam citam manu neprātu, liekot uz spēles manu godu, ko tu centies sargāt, bet, ja tavu godu ievainotu Kamillas netaisnie uzskati par tevi, kamēr tu ap viņu lakstosies, tad tam nav gandrīz nekādas nozīmes, jo, tiklīdz mēs pārliecināsimies, ka Kamilla ir tik tikumīga, kā mēs ceram, tu varēsi viņai īsi atklāt visu mūsu viltību un atgūsi viņas agrāko cieņu. Tā kā tu tik maz vari zaudēt, bet man sagādāt tik lielu apmierinājumu, tad dari to, ja arī tev rastos lielākas neērtības, jo, kā jau teicu, tikko tu būsi sācis, es uzskatīšu šo darbu par paveiktu.

Lotārio, redzēdams Anselmo noteikto apņēmību un nezinādams vairs neviena piemēra, ne arī cita pārliecinoša pierādījuma, kas to pamudinātu atteikties no iecerētā nodoma, turklāt dzirdēdams, ka viņš draud uzticēt citam savu nelāgo nodomu, nolēma, lai novērstu vēl lielāku nelaimi, Anselmo apmierināt un izpildīt viņa lūgumu, sevī apņemdamies veikt šo pasākumu tā, lai, neievainojot Kamillas jūtas, izdarītu pa prātam Anselmo; atbildot viņš ieteica Anselmo savas domas citiem tālāk neklāstīt, jo viņš pats apņemoties šo lietu nokārtot, tiklīdz Anselmo to vēlēsies. Anselmo viņu sirsnīgi un maigi apskāva, par gatavību pakalpot pateikdamies tā, it kā būtu saņēmis vislielāko labdarību; viņi vienojās nākošajā dienā uzsākt šo pārbaudi, un Anselmo apsolījās Lotārio sagādāt laiku un izdevību runāt ar Kamillu vienatnē, kā arī iedot tam naudu un dārglietas dāvanu pasniegšanai. Viņš tam ieteica arī Kamillu iepriecināt ar mūziku un sacerēt tai dzejas, bet, ja Lotārio nevēlētos dzejas rakstīt, viņš pats to izdarīšot.

Lotārio visam piekrita, bet viņa apņēmība bija gluži citāda, nekā Anselmo to domāja; pēc tam viņi devās atpakaļ uz Anselmo māju, kur atrada Kamillu bailēs un rūpēs gaidot vīru, kas šai dienā atgriezās vēlāk, nekā parasts.

Lotārio devās uz savu māju, bet Anselmo palika savējā tikpat apmierināts, cik noraizējies bija Lotārio, kas nezināja, kā tikt galā ar tik nejēdzīgu pasākumu; bet tajā pašā naktī viņš izdomāja līdzekli, kā piekrāpt Anselmo, neapvainojot Kamillu; nākošajā dienā viņš ieradās pie sava drauga pusdienās, un Kamilla viņu laipni sagaidīja, jo viņa to labprāt uzņēma un pacienāja savā mājā, zinādama, cik dārgs tas bija viņas vīram. Pēc pusdienām, kad galds bija novākts, Anselmo teica Lotārio, lai tas paliekot pie Kamillas, kamēr viņš aiziešot nokārtot kādu neatliekamu darījumu, bet pēc pusotras stundas viņš atgriezīšoties. Kamilla viņu lūdza neaiziet, un Lotārio piedāvājās to pavadīt, tomēr Anselmo tam nepiekrita un neatlaidīgi lūdza Lotārio uzkavēties un viņu sagaidīt, jo viņam vēlāk esot kas ļoti svarīgs ar to pārrunājams. Viņš piekodināja Kamillai nepamest Lotārio vienu līdz viņa pārnākšanai. Patiešām, viņš prata tik labi notēlot savas nesvarīgās aiziešanas svarīgumu, ka nevarēja manīt viņa izlikšanos. Anselmo aizgāja, bet Kamilla ar Lotārio palika divatā pie galda, jo visi apkalpotāji bija aizgājuši pusdienot. Lotārio atradās cīņas laukā, kā to viņa draugs bija vēlējies, un redzēja savā priekšā ienaidnieku, kas ar savu skaistumu vien varēja uzvarēt veselu eskadronu apbruņotu bruņinieku. Tiešām tas bija pietiekams iemesls, lai Lotārio nobītos. Bet viņš tikai atspieda elkoņus uz krēsla roku balstiem, iekļāva vaigu plaukstā un, atvainojies Kamillai par šo nepieklājību, teica, ka vēlētos mazliet atdusēties, līdz Anselmo atgriezīsies. Kamilla atbildēja, ka viņam ērtāk būtu atdusēties guļamkrēslā nekā šai sēdeklī, un lūdza to iet atgulties. Lotārio to negribēja darīt un palika turpat snaužam, līdz pārnāca Anselmo, kas, atrazdams Kamillu viņas istabā un Lotārio guļot, domāja, ka viņa ilgajā prombūtnē tiem pārpilnam pieticis laika runām un pat atdusai; tādēļ viņš nevarēja vien sagaidīt brīdi, kad Lotārio pamodīsies, lai tad kopā ar viņu aizietu no mājas un izprašņātu, kā tam veicies. Viss notika, kā viņš vēlējās: Lotārio atmodās, abi tūlīt izgāja no mājas, un Anselmo jautāja tam, ko gribēja zināt; Lotārio atbildēja, ka viņam šķitis nepiemēroti tūlīt pirmajā reizē Kamillai visu atklāt, tādēļ viņš tikai slavējis Kamillas skaistumu un stāstījis, ka visā pilsētā runā tikai par viņas pievilcību un saprātu; šāds iesākums viņam licies visnoderīgākais, lai iegūtu viņas labvēlību un noskaņotu viņu nākošo reizi ar prieku to uzklausīt, tādējādi viņš pielietojis dēmona viltību, kas, gribēdams kārdināt ļoti piesardzīgu cilvēku, no tumsas gara pārvēršas gaismas eņģelī, sākumā izliekas labs un, paguvis sasniegt savu nodomu, tikai beigās parādās savā īstajā izskatā, ja vien viņa viltus neatklājas sākumā. Anselmo pilnīgi apmierināts teica, ka viņš tam ik dienas sagādāšot izdevību palikt vienatnē ar Kamillu un, ja arī pats neaiziešot no mājas, tad strādāšot tik neatliekamus darbus, ka Kamilla nekādi nemanīšot viņa viltību.

Pagāja vairākas dienas, kurās Lotārio ar Kamillu nepārmija neviena vārda, bet viņš stāstīja Anselmo, ka viņi sarunājoties un ka viņš neredzot nekādas pazīmes, ka viņa ļausies pavedināties uz kaut ko nelāgu, viņa nedodot tam pat vismazāko cerību; tieši pretēji, viņa tam draudot, ja tas neatmetīšot savu ļauno nodomu, par visu pastāstīt savam vīram.

— Jauki, — teica Anselmo, — līdz šim Kamilla pretojusies tikai vārdiem, tagad redzēsim, kā viņa pretosies darbiem; rīt es tev iedošu divi tūkstoši eskudo*, lai tu viņai tos piedāvātu, un tikpat daudz eskudo, lai nopirktu rotas lietas, ar kurām viņu savaldzināt, jo tādas lietas sievietēm patīk, lai arī viņas būtu nezin cik skaistas un tikumīgas, tās aizrauj krāšņi tērpi un greznība, bet, ja Kamilla nepadosies arī šim kārdinājumam, tad es apmierināšos un vairs tevi neapgrūtināšu.

Lotārio atbildēja, ka viņš iesākto novedīšot līdz galam, bet esot pārliecināts, ka šai pasākumā tikšot nokausēts un uzveikts. Nākošajā dienā viņš saņēma četri tūkstoši eskudo un līdz ar tiem — četri tūkstoši sarežģījumu, jo nezināja, ko vēl jaunu samelot; beidzot tas nolēma teikt Anselmo, ka Kamilla ir tikpat vienaldzīga pret dāvanām un solījumiem kā pret vārdiem un ka vēl vairāk pūlēties nozīmētu tikai veltīgi izšķiest laiku.

Bet liktenis izdarīja citādi: kādā dienā Anselmo, kā parasts, atstāja Lotārio un Kamillu divatā un, ieslēdzies blakus istabā, pa atslēgas caurumu vēroja un klausījās, ko tie abi darīs, un pārliecinājās, ka pusstundas laikā Lotārio nepateica Kamillai neviena vārda un nebūtu nekā pateicis, arī ja paliktu tur veselu mūžību; no tā viņš secināja, ka visas Kamillas atbildes, ko viņa draugs tam atstāstīja, bijušas tikai izdoma un meli. Lai par to pārliecinātos, viņš, iznācis no istabas un pasaucis Lotārio sāņus, tam jautāja, kas jauns noticis un kā izturas Kamilla. Lotārio tam atbildēja, ka

viņš vairs neveloties šo lietu turpināt, jo viņa atbildot tik asi un bargi, ka viņam trūkstot drosmes tai vēl kaut ko pateikt.

— Ak, Lotārio! — iesaucās Anselmo. — Cik slikti tu izpildi savus pienākumus pret mani un cik nelietīgi valkā manu uzticību! Es šodien tevi novēroju pa atslēgas caurumu un redzēju, ka tu Kamillai nepateici neviena vārda, no kā secinu, ka tu arī agrāk neesi ar viņu runājis, un, ja tas ir tā, — kas nav noliedzams, — tad kādēļ tu mani maldini un kādēļ tu gribi ar savu viltību man laupīt iespēju rast citus līdzekļus mana nodoma veikšanai?

Anselmo vairāk nekā neteica, bet arī teiktie vārdi bija pietiekami, lai apkaunotu un samulsinātu Lotārio, kas uzskatīja par negodu, ka bija pieķerts melos, un zvērēja vairs Anselmo nekrāpt, bet no šā brīža izpildīt pasākumu tik rūpīgi, ka tas būšot pilnīgi apmierināts, pat ja viņu uzmanīgi novērošot, un ka tagad neesot vajadzības viņu skubināt, jo viņš vēloties draugam tā izdabāt, ka. tam zudīšot visas aizdomas. Anselmo viņam noticēja, un, lai dotu Lotārio izdevību droši un netraucēti rīkoties, viņš nolēma uz nedēļu atstāt savu māju un doties pie kāda drauga, kas dzīvoja kādā ciematā netālu no pilsētas; ar šo draugu viņš bija norunājis, lai tas viņu steidzīgi ielūdz pie sevis; tā viņš gūtu iespēju izskaidrot Kamillai savu aizceļošanu. Nelaimīgais un bezprātīgais Anselmo! Ko tu dari? Ko tu uzsāc? Ko tu sev gatavo? Apdomā, ka tu to visu dari sev par postu, sagādā pats sev negodu, veicini pats savu bojā eju. Krietna ir tava dzīves biedre Kamilla, klusā un mierīgā dzīvē viņa tev pieder; nekas neaptumšo tavu prieku, viņas domas nesniedzas tālāk par tavas mājas sienām; tu esi viņas debesis virs zemes, viņas ilgu mērķis, viņas prieka saturs un mērogs viņas gribai, ko tā vienmēr saskaņo ar tavējo un debesu gribu. Ja tev viņas skaistuma, tikumības, goda un kautrības raktuves labprātīgi atvērtas un sniedz visus savus dārgumus, kādi vien tai pieder un kādus vien tu vari vēlēties, tad kādēļ tu gribi rakties vēl dziļāk zemē un meklēt jaunu, neredzētu dārgumu atradnes, ja tev draud briesmas, ka viss sabruks, jo tas turas tikai uz viņas vājās dabas trauslajiem balstiem? Apdomā, ka tam, kas meklē neiespējamo, pelnīti tiek liegts iespējamais, kā to skaistāk pasaka kāds dzejnieks:

Es nāvē dzīvi meklēt gribu Un veselību slimībā, Rast cietumā sev brīvestību, Gūt sirdij vaļu verdzībā Un nodevējā uzticību.

Bet liktens ir mans ienaidnieks, Tā lēmums mani pīšļos trieks, Un debess mani neapžēlos. Ja neiespējamo es vēlos: Man arī iespējamo liegs.

Nākošajā dienā Anselmo aizbrauca uz ciematu, iepriekš pateicis Kamillai, ka viņa prombūtnē Lotārio atnākšot pārraudzīt māju un ar viņu kopā pusdienot; lai viņa papūloties to uzņemt tā, it kā tas būtu pats Anselmo. Kamillu kā saprātīgu un tikumīgu sievu šāda vīra pavēle noskumdināja, un viņa tam atbildēja, lai taču labi apdomājot, ka neklājoties viņa prombūtnē kādam citam ieņemt viņa vietu pie galda; ja viņš to darot tāpēc, ka tas viņai neuzticot mājas pārvaldīšanu, tad lai tas tikai šo reizi viņu pārbaudot un pieredze to pārliecināšot, ka viņa spēj veikt arī vēl lielākas lietas. Anselmo atbildēja, ka tāda ir viņa vēlēšanās un ka viņai tikai jānoliec galva un jāpaklausa. Kamilla atbildēja, ka viņa to darīšot, kaut gan tas esot pret viņas gribu. Anselmo aizceļoja, un nākošajā dienā viņa mājā ieradās Lotārio, ko Kamilla uzņēma laipni, bet atturīgi; viņa iekārtojās tā, lai viņai nekad nevajadzētu atrasties ar Lotārio vienatnē, jo viņas tuvumā vienmēr bija sulaiņi un kalpones, bet it sevišķi kāda meitene, vārdā Leonella, ko viņa loti labi ieredzēja, tādēļ ka no bērnības tās bija kopā augušas Kamillas vecāku mājās un, apprecējusies ar Anselmo, tā meiteni paņēma sev līdzi. Pirmajās trijās dienās Lotārio nekā neteica, kaut arī varēja to darīt, kad kalpotāji, galdu nokopuši, izpildot Kamillas pavēli, aizgāja ātri paēst; bet Leonellai viņa lika paēst iepriekš, lai pēc tam tā būtu vienmēr viņas tuvumā; taču Leonella, kurai prātā bija tikai izpriecas, vēlējās šīs stundas izlietot pēc savas patikas un tāpēc bieži vien neizpildīja savas pavēlnieces rīkojumus, atstādama abus divatā, it kā viņai tā būtu pavēlēts. Tomēr Kamillas godīgums, viņas nopietnā seja un atturīgā izturēšanās savaldīja Lotārio mēli.

Bet šis Kamillas tikumu labais iespaids, kas lika klusēt Lotārio mēlei, tomēr izvērsās abu nelaimē, jo lūpas klusēja, bet domas darbojās, un Lotārio guva iespēju visā pilnībā vērot Kamillas izcilo krietnību un skaistumu, kas spēja iededzināt mīlestību pat marmora tēlā, ne tikai cilvēka sirdī. Lotārio nerunāja, bet visu laiku klusējot skatījās viņā un domāja, cik viņa mīlestības cienīga, un šī apcere sāka pamazām satricināt viņa cieņu pret Anselmo, un tūkstoškārt viņš vēlējās būt tālu no pilsētas, aiziet tur, kur Anselmo viņu nekad vairs neredzētu un kur viņam nekad nebūtu jāredz Kamilla, bet viņu aizvien stiprāk atturēja un saistīja bauda, ko tas sajuta, Kamillu uzlūkojot. Visiem spēkiem viņš cīnījās ar sevi, lai atvairītu labpatiku, kas to vienmēr mudināja lūkoties Kamillā; vienatnē viņš pārmeta sev neprātību un sauca sevi par sliktu draugu un vēl sliktāku kristieti; domās salīdzināja sevi ar Anselmo, un visi salīdzinājumi beidzās ar secinājumu, ka vairāk vainojama Anselmo muļķība un uzticība nekā paša neuzticība, un, ja viņš savu nodomu varētu attaisnot tiklab dieva, kā cilvēku priekšā, tad viņu nebiedētu sods par grēku.

Beidzot Kamillas skaistums un krietniba, kā arī izdevība, ko nesaprātīgais vīrs tam pats ielika rokās, pilnīgi satrieca Lotārio godprātību; Jaudamies tikai savai tieksmei, viņš pēc trim dienām, kurās tas kopš Anselmo aizbraukšanas izcīnīja nemitīgu cīņu ar savām jūtām, iesāka tik vētraini un tik dedzīgiem vārdiem atklāt Kamillai mīlestību, ka viņa ļoti pārsteigta tikai piecēlās no sava sēdekļa un, neatbildot ne vārda, iegāja savā istabā. Tomēr viņas vēsums neiznīcināja Lotārio cerības, kas vienmēr dzimst reizē ar mīlestību; taisni otrādi — Kamilla kļuva tam vēl mīļāka. Bet viņa nezināja, ko domāt vai darīt, jo nebija Lotārio nekad tādu redzējusi; tā kā viņai likās bīstami un nepieklājīgi Lotārio dot iespēju otru reizi ar viņu runāt, tad viņa nolēma vēl to pašu vakaru aizsūtīt ar kalpu vēstuli Anselmo, ko arī izdarīja, un vēstulē bija rakstīti šādi vārdi.

XXXIV nodaĻa, kurĀ TURPINĀS NOVELE PAR ZIŅKĀRĪGO BEZPRĀTI

«Mēdz teikt, ka ir slikti, ja karaspēks paliek bez vadoņa un cietoksnis bez komandanta, bet es saku, ka vēl sliktāk ir jaunai sievai palikt bez vira, ja to neprasa ārkārtēji apstākli. Es jūtos tik slikti bez jums un jūsu prombūtne man ir tik neizturama, ka esmu nolēmusi, ja jūs ātri neatgriezīsieties, doties uz savu vecāku māju, kaut arī jūsējo pamestu bez uzraudzības; jo jūsu atstātais mājas uzraugs — ja vien viņu tā var saukt — kā liekas, vairāk domā par savu izpriecu nekā par jūsu labumu; un, tā kā jūs esat saprātīgs cilvēks, tad es jums vairāk neko neteikšu, ko man ari neklājas darīt.»

Saņēmis šo vēstuli, Anselmo noprata, ka Lotārio sācis rīkoties un Kamilla tam atbildējusi tā, kā viņš pats to vēlējās; ārkārtīgi iepriecināts par šo vēsti, tas lika Kamillai pateikt mutes vārdiem, lai tā nekādā gadījumā nemaina dzīves vietu, jo viņš ļoti drīz atgriezīšoties. Šāda Anselmo atbilde Kamillu ļoti pārsteidza un samulsināja vēl vairāk, jo viņa tagad neiedrošinājās palikt savā mājā, bot vēl mazāk — aiziet pie saviem vecākiem, jo, viņai paliekot, bija apdraudēta tās tikumība, bet aizejot viņa rīkotos pret vīra pavēli. Beidzot viņa izšķīrās par ļaunāko, proti — palikt, apņēmībā neizvairīties no Lotārio sabiedrības, lai nedotu iemeslu saviem kalpotājiem tenkot; viņa pat nožēloja savam vīram rakstītos vārdus, baidīdamās, vai tikai viņš neiedomāsies, ka Lotārio viņas uzvedībā ievērojis kādu vaļību, kas to pamudinājusi neizturēties pret viņu ar vajadzīgo cieņu; bet, balstīdamās uz savu tikumību, viņa paļāvās uz dievu un savu godprātību, ar kuru cerēja klusējot atvairīt visu, ko Lotārio varētu viņai teikt, nežēlojoties vairs savam vīram, lai to neievilktu ķildā un nepatikšanās; viņa pat pārdomāja, kā attaisnot Lotārio Anselmo priekšā, ja viņš jautātu, kāds iemesls pamudinājis viņu rakstīt tam šo vēstuli. Ar šādiem nodomiem, vairāk augstsirdīgiem nekā saprātīgiem un noderīgiem, viņa nākošajā dienā uzklausīja Lotārio, kas runāja tik dedzīgi, ka Kamillas stingrība sāka šķobīties un diezgan tai vajadzēja savām acīm saukt palīgā tiklību, lai viņas skatienā neatspoguļotos sirsnīga līdzcietība, ko viņas krūtīs pamodināja Lotārio vārdi un asaras. To pamanījis, Lotārio iedegās vēl vairāk. Beidzot viņš nolēma, izmantojot izdevību, ko sniedza Anselmo prombūtne, ielenkuma loku ap cietoksni savilkt ciešāk un uzbruka viņas patmīlībai, slavinādams tās daiļumu: jo nekas tik ātri nesagrauj un nepieveic skaistas sievietes patmīlības stipros torņus kā pašai patmīlībai veltīti glaimotāja vārdi. Patiesi, viņš ar labiem kaujas ieročiem tik dedzīgi postīja viņas tikumības klinti, ka Kamillai vajadzēja padoties, kaut arī tā būtu viscaur no bronzas. Lotārio raudāja, lūdzās, solījās, glaimoja, pierunāja un pat liekuļoja tādas jūtas, ka viņš tiešām šķita patiess, un pārvarēja Kamillas tiklību, iegūdams uzvaru, ko tas vismazāk bija cerējis un visvairāk vēlējies.

Kamilla piekāpās un padevās, bet vai par to jābrīnās, jo taču arī Lotārio draudzība nebija izturējusi pārbaudi. Tas ir skaidrs piemērs, ka mīlas kaislība, tikai no tās bēgot, pārvarama un ka nevienam nevajag ielaisties tiešā cīņā ar tik stipru ienaidnieku, jo šim cilvēciskajam spēkam spēj pretoties vienīgi dievišķīgs spēks. Tikai Leonella zināja savas kundzes vājību, jo to no viņas nespēja noslēpt abi negodīgie draugi un jaunie mīlētāji. Lotārio negribēja Kamillai atklāt ne Anselmo ierosinājumu, ne arī to, ka viņš bija sagādājis izdevību sasniegt tagadējo laimi, lai viņa nešaubītos par viņa mīlestību un nedomātu, ka viņš bez iekšēja pamudinājuma, tikai gadījuma dēļ, centies viņu tik neatlaidīgi iegūt.

Pēc dažām dienām atgriezās mājās Anselmo un nemanīja, ka te bija zaudējis to, ko viņš visaugstāk vērtēja un vismazāk sargāja. Viņš tūlīt aizsteidzās pie Lotārio un sastapa to mājā; viņi apskāvās, un Anselmo apjautājās par ziņām, kam bija jāizlemj par viņa dzīvību vai nāvi.

— Es tev varu pavēstīt, draugs Anselmo, — teica Lotārio, — ka tev pieder sieva, kurai tiesība saukties par visu cēlo sievu paraugu un vainagu. Mani vārdi bija vējā runāti, manus piedāvājumus viņa nonievāja, manas dāvanas atraidīja, manas liekulīgās asaras izsmēja. Vārdu sakot — Kamilla ir visa daiļuma pilnība, visas tikumības glabātava, kurā iemājo piemīlība, tiklība un visas izcilās rakstura īpašības, kas dod slavu un laimi godīgai sievietei. Ņem, draugs, atpakaļ savu naudu, es to nevarēju izlietot, jo Kamillas cēlsirdība nav pieveicama ar tik zemiskām lietām kā dāvanām un solījumiem. Apmierinies ar to, Anselmo, un nepasāc jaunas pārbaudes; bet, sausām kājām izbridis šo aizdomu un šaubu jūru, kādā vienmēr sievietes dēļ var nokļūt, nedodies no jauna dziļajā briesmu okeānā un ari neļauj nevienam citam stūrmanim vēlreiz pārbaudīt tā kuģa labumu un stiprumu, ko tev debesis devušas, lai tu izbrauktu savas dzīves jūru, bet gan esi pārliecināts, ka atrodies drošā ostā, izmet stipru paļāvības enkuru un paliec šeit, līdz tev pieprasīs to parādu, no kura samaksas cilvēkus neatbrīvo nekāda diža ciltsgrāmata.

Šie Lotārio vārdi ļoti iepriecināja Anselmo, un viņš tiem noticēja kā orākula pareģojumiem; tomēr tas lūdza Lotārio pavisam neatmest šo pasākumu, kaut vai laika kavēkļa un ziņkāres dēļ, vienīgi neizrādot tik lielu dedzību kā līdz šim, jo viņš tikai vēloties, lai Lotārio uzrakstītu Kamillai dažus cildinājuma dzejoļus, it kā veltītus Klorai, un viņš pats pateikšot Kamillai, ka viņa draugs iemīlējies kādā seņjorā, kuru nosaucis šai vārdā, lai varētu to apdziedāt, nekaitējot tās labajai slavai; tomēr, ja Lotārio negribot uzņemties pūles dzejoļus sacerēt, tad viņš pats tos sarakstīšot.

* — Tas nebūs vajadzīgs, — teica Lotārio, — jo mūzas man nav tik naidīgas, lai tās mani paretam neapmeklētu, stāsti vien Kamillai, kā esi nodomājis, par manu izdomāto mīlestību, dzejas es pats rakstīšu, un, ja arī tās nebūs tik labas, kā pelnījusi apdziedamā būtne, tad vismaz tās būs labākās, kādas esmu spējīgs sadzejot.

Tā vienojās neprātīgais vīrs ar nodevīgo draugu, un Anselmo, atgriezies mājās, jautāja Kamillai to, ko viņai par brīnumu tas vēl nebija jautājis, proti: lai viņa pasakot iemeslu, kas viņu pamudinājis tam rakstīt vēstuli. Kamilla atbildēja, ka tai licies, it kā viņa prombūtnē Lotārio viņu uzlūkotu nekautrīgākām acīm nekā tad, kad viņš bijis mājās, bet ka tagad viņa pārliecinājusies, ka tā bijusi tikai maldīga iedoma, jo Lotārio izvairoties viņu satikt un palikt ar viņu divatā. Anselmo teica, lai viņa atmetot šīs aizdomas, jo viņš zinot, ka Lotārio esot iemīlējies kādā šās pilsētas dižciltīgā jaunavā, kuru tas apdziedot, dēvēdams to par Kloru, un, ja tas arī tā nebūtu, viņa nekādā gadījumā nedrīkstot šaubīties par Lotārio patiesīgumu un viņu abu lielo draudzību. Ja Kamilla nebūtu no Lotārio uzzinājusi, ka mīlestība pret Kloru ir tikai izdomāta un ka viņš to Anselmo pateicis, lai rastu izdevību cildināt dzejā Kamillu, tad viņa būtu iekļuvusi greizsirdības izmisuma tīklā, bet, laikus brīdināta, šo ziņu noklausījās bez uztraukuma.

Nākošajā dienā, visiem trim pie galda sēžot, Anselmo lūdza Lotārio, vai tas negribot noskandēt dažus savai mīļotajai Klorai veltītos dzejoļus, un, tā kā Kamilla nepazīstot Kloru, viņš droši varot izteikt visu, ko vēloties.

— Pat ja viņa to pazītu, — atbildēja Lotārio, — es arī nekā neslēptu, jo, kad mīlētājs, slavēdams savas dāmas skaistumu, sūdzas par tās cietsirdību, tad tas neko nekaitē viņas labajai slavai; lai tas būtu kā būdams, es vakar sadzejoju nepateicīgajai Klorai šādu sonetu:

SONETS

Kad klusums naksnīgais pār zemi staigā Un mirstīgos skar saldu sapņu skavas, Tad stāstu daudzās mūža likstas savas, Lai dzird tās debesis un Klora maigā.

Kad rīta vārti veras saules zaigā Un ausmas sārtums apspīd kalnu pļavas, Es rūgti nopūšos, jo galā nava Vēl manu seno sāpju cīņa baigā.

Kad dienas zelta tronī saule zvēro, Tik jaunas asaras un skalus vaidus Rod manī viņas lejup sviestie stari.

Tad atnāk nakts, un savu stāstu sēro Es atsāku. Ko nāves mokas gaidu? Ir debess nedzirdīga, Klora — arī.

Kamillai patika sonets, bet vēl vairāk tas patika Anselmo, kas to loti slavēja un teica, ka seņjora esot pārlieku cietsirdīga, ja viņu neaizkustinot šis patiesās jūtas. Kamilla jautāja:

—     Vai tad viss, ko iemīlējušies dzejnieki saka, ir patiesība?

—      Kā dzejnieki viņi nesaka patiesību, bet kā mīlētāji tie vienmēr runā tikpat īsi, cik patiesi, — atbildēja Lotārio.

—      Par to nevar būt šaubu, — sacīja Anselmo, lai atbalstītu Lotārio uzskatus, Kamillai dzirdot, bet viņa jau bija tikpat vienaldzīga pret Anselmo viltībām, cik dedzīgi iemīlējusies Lotārio.

Viņai patika viss, ko viņš runāja, un viņa loti labi saprata, ka Lotārio dzejas un domas bija veltītas tikai viņai un ka viņa pati ir īstā Klora, tādēļ viņa to lūdza noskandēt vēl kādu sonetu vai dzejoli, ja viņš tādu zinot.

—      Jā, man ir vēl viens dzejolis, — atbildēja Lotārio, — bet man tas neliekas tik labs kā pirmais vai ari, pareizāk sakot, tas šķiet vēl sliktāks. Taču spriediet pati — dzejolis skan šādi:

SONETS

Man jāmirst. Zinu, nāvē mieru gūšu,

To aizmirstot, kas mani nicināja,

Un, ļaunā skaistule, pie savām kājām

Tu mani redzēsi tad apklustam uz mūžu.

Un, kad tai aizmirstības malā būšu,

Kur dzīve, slava, mīta elpot stājas,

Tavs skaistais vaigs man krūtīs mirušajās

Vēl mirdzēs nedzēšams — un es tavs atveids kļūšu.

Kā svētumā es raugos tavā vaigā,

Lai cīņā savu pazušanu rastu,

Jo tava bardziba grib manu postu.

Draud kuģiniekam briesmas nakti baigā,

Kad svešā jūrā, neredzēdams krastu,

Bez ceļazvaigznes neatrod tas ostu.

Ari otro sonetu Anselmo uzslavēja, tāpat kā pirmo, un tādējādi pievienoja vienu posmu pēc otra važai, kas to saistīja pie viņa negoda, jo, kad Lotārio tam visvairāk laupīja godu, viņš šķita sevi visvairāk pagodināts, un, kad Kamilla kāpni pa kāpnei tuvojās savam pazemojumam, sava vīra acīs viņa pacēlās augstāk un augstāk līdz tikumības un labas slavas virsotnei.

Sai laikā gadījās, ka Kamilla, reiz atrazdamās ar savu kalponi divatā, tai teica:

—     Man kauns, mīļā Leonella, ka neesmu pratusi sevi augstāk vērtēt, lai Lotārio kaut vai palēnām būtu ieguvis manu mīlestību, ko es viņam tagad tik ātri un labprātīgi sniedzu. Baidos, ka viņš nicinās šo ātro padošanos un vieglprātību, neņemdams vērā savas kaisles spēku, kas man neļāva tam pretoties.

Par to nebēdājies, mana seņjora, — atbildēja Leonella, — tas nav raižu vērts: nav iemesla mazāk cienīt ātri pasniegtu dāvanu, ja vien tā ir laba un pati par sevi vērtīga; jo mēdz taču teikt, ka ātrs devējs dod divtik.

—     Bet mēdz arī sacīt, — atbildēja Kamilla, — ko lēti iegūst, to zemu vērtē.

—     To nevar attiecināt uz tevi, — atbildēja Leonella, — esmu dzirdējusi, ka mīla dažreiz lido, dažreiz iet kājām, ar vienu tā skrien, ar otru rāpo, vienu tā atvēsina, otru — iekvēlina, vienu ievaino, otru — nogalina; vienā mirklī viņas vēlmes sāk savu skrējienu un vienā mirklī to pabeidz un apstājas; no rīta tā ielenc cietoksni, un vakarā tas jau padodas, jo nav spēka, kas tai varētu pretoties. Ja tas tā, tad kādēļ tu uztraucies un baiļojies, jo tāpat notika arī ar Lotārio, kad mīlestība izlietoja mūsu seņjora prombūtni par ieroci jūsu pakļaušanai. Šai prombūtnē mīlestībai vajadzēja veikt savu nodomu, pirms Anselmo paguva atgriezties un ar savu klātbūtni kavēt šā darba nobeigumu, jo mīlestībai nav labāka palīga viņas nodomu veikšanā kā gadījums; gadījumu viņa izmanto visās savās gaitās un it sevišķi sākumā. Visu to es zinu ļoti labi, vairāk no piedzīvojumiem nekā no ļaužu valodām, un kādu dienu es tev, seņjora, pastāstīšu, ka esmu meitene ar miesu un asinīm. Bez tam, seņjora Kamilla, tu taču nemaz tik ātri nepiekāpies un nepadevies, jo iepriekš redzēji Lotārio skatienos, nopūtās, vārdos, solījumos un dāvanās visu viņa dvēseli, bet dvēselē savukārt visus viņa tikumus, kuru dēļ Lotārio ir mīlas cienīgs. Ja tas tā, tad neļauj sevi satraukt bailēm un mazdūšīgām šaubām, bet tici man, ka Lotārio tevi tāpat ciena kā tu viņu, un dzīvo mierīgi pārliecībā, ka mīlestības tīklos tevi ievilinājis kāds vērtīgs un cienījams vīrs, kuram piemīt ne tikai četri S burti*, kas vajadzīgi pilnvērtīgiem mīlētājiem, bet viss alfabēts; paklausies tikai, es tev tūlīt to noskaitīšu no galvas. Pēc manām domām, viņš ir atjautīgs, bruņniecisks, cildens, devīgs, eņģelim līdzīgs, godīgs, izveicīgs, jauns, kaislīgs, labs, mantīgs, neprecējies, omulīgs, pateicīgs, rūpīgs, tad seko četri S — saprātīgs, skaists, saticīgs, sirsnīgs, tad tikumīgs, uzticīgs un, beidzot, varonīgs un zibenīgs — tava goda sargātājs, f burts mīlētājiem neder, jo tas ir pārāk viltīgs, bet h — zobgalīgs.

Kamilla smējās par savas kalpones ābeci un nodomāja, ka mīlestības lietās tai ir vairāk piedzīvojumu, nekā viņa tai stāsta: Leonella arī atzinās Kamillai, ka viņai ir sakars ar kādu augstas kārtas jaunekli, kas dzīvojot šai pašā pilsētā; šī atzīšanās Kamillu Joti uztrauca, jo viņa baidījās, ka Leonellas dēka varētu kaitēt viņas pašas godam. Viņa izprašņāja Leonellu, vai tie viens ar otru jau tikuši tālāk par vārdiem. Leonella nekautri un izlaidīgi atbildēja, ka viņi jau esot pavisam tuvās attiecībās, jo ir zināma lieta, ka, kundzei pārsteidzoties, kalpones zaudē kauna sajūtu, tāpēc gadās, ka kalpone, redzot savu pavēlnieci paklūpam, nekautrējoties sāk, visiem redzot, klibot. Kamilla varēja tikai lūgt Leonellu, lai tā neko nestāsta savam mīļākajam par viņas attiecībām ar Lotārio, bet savējās glabā tādā slepenībā, ka par tām neuzzinātu ne Anselmo, ne Lotārio. Leonella atbildēja, ka viņa tā darīšot, bet savu solījumu viņa izpildīja tik pavirši, ka attaisnojās Kamillas bažas par savu labo slavu, jo nekautrā un izlaidīgā Leonella, redzot savas pavēlnieces kļūmīgo uzvedību, kļuva tik pārdroša, ka atļāva savam mīļākajam nākt pie tās mājās, būdama pārliecināta, ka viņas pavēlniece, arī to ieraugot, neiedrošināsies viņas noslēpumu atklāt: par nelaimi kundzes savu grēku dēļ kļūst savu kalpoņu verdzenes un spiestas slēpt viņu negodu un zemiskumu, kā gadījās arī Kamillai, kas bieži vien, zinādama, ka Leonella ar savu mīļāko uzturas kādā mājas atsevišķā istabā, tomēr ne tikai neiedrošinājās viņu norāt, bet pat sagādāja tai iespēju noslēpt mīļāko un novērsa visus šķēršļus, lai tikai viņas virs to neieraudzītu. Tomēr, par spīti šīm pūlēm, Lotārio kādu rītu, gaismai austot, ieraudzīja Leonellas mīļāko iznākam no Anselmo mājas un, to nepazīdams, pirmajā mirklī iedomājās, ka tam parādījies spoks, bet, redzot, ka tas aiziet, rūpīgi un piesardzīgi ietinies savā apmetnī un aizsedzis seju, viņam šās muļķīgās iedomas vietā radās cita, kas varēja viņus visus pazudināt, ja vien Kamilla nebūtu briesmas novērsusi. Lotārio nevarēja iedomāties, ka vīrietis, kuru tas tik neparastā stundā redzēja iznākot no Anselmo mājas, tur ieradies Leonellas dēļ, jo viņš bija pilnīgi aizmirsis, ka tāda Leonella dzīvo pasaulē, bet iedomājās, ka Kamilla tikpat vieglprātīgi kā viņam atdevusies arī kādam citam; sliktas sievietes ļauno netikumu sekas ir tādas, ka viņai netic pat tas vīrietis, kura lūgumiem un solījumiem viņa padevusies, jo viņš domā, ka viņa vēl ātrāk spēj padoties citam, un tādējādi jauj vaļu jebkurām aizdomām, kādas tik tam ienāk prātā. Šai mirklī Lotārio, likās, bija pilnīgi zaudējis savu veselo saprātu, aizmirsis jebkuru saprātīgu domu; nemaz neapsvēris, vai viņa rīcība laba vai gudra, degdams nepacietībā un aklas greizsirdības niknumā, kas viņam grauza sirdi, alkdams tikai atriebties Kamillai, kas tam nekā ļauna nebija nodarījusi, viņš iesteidzās pie Anselmo, kas vēl nebija piecēlies, un tam teica:

—     Zini, Anselmo, es jau kopš dažām dienām cīnos ar sevi un piespiežu sevi neteikt to, ko ilgāk nevaru un nedrīkstu tev slēpt. Tad zini, ka Kamillas tikumības cietoksnis ir padevies un viņa ir gatava izpildīt visas manas vēlēšanās, un, ja es vilcinājos tev atklāt šo patiesību, tad tikai tādēļ, lai redzētu, vai tā ir viņas vieglprātīga iegriba vai arī viņa tikai vēlas pārbaudīt, cik nopietna ir mana mīlestība, ko tu man liki viņai izrādīt. Biju arī pārliecināts, ja viņa būtu tāda, kā mēs abi domājām, tad viņai vajadzēja te.v visu izstāstīt par manu tuvošanos viņai, bet, redzot, ka viņa kavējas to darīt, es secinu, ka viņas solījumi ir nopietnība, jo viņa man apsolīja, kad tu nākošo reizi aizceļošot no mājām, satikties ar mani tavā ģērbtuvē (tiešām, šai telpā Kamilla mēdza ar viņu satikties); es gan nevēlos, lai tu viņai tūlīt atriebtos, jo pagaidām viņa grēkojusi tikai domās un varbūt starplaikā, kamēr tas nav vēl noticis īstenībā, Kamilla vēl apdomāsies un grēka vietā dzims nožēla. Tā kā tu līdz šim gandrīz vienmēr paklausīji manam padomam, tad ievēro arī to padomu, ko tev tagad došu, lai tu, par visu pats pārliecinājies, apdomīgi un nesteigdamies rīkotos tā, kā tev šķitīs vislabāk. Izliecies, it kā tu aizceļotu uz divām vai trim dienām, kā tas jau agrāk dažreiz noticis, bet patiesībā nepamanīts noslēpies savā ģērbtuvē, kas viegli izdarāms starp paklājiem un citām istabas lietām. Tad tu varēsi pats ar savām acīm, tāpat kā es ar savējām, redzēt, ko Kamilla īsti vēlas; ja viņa tiešām nodomājusi kļūt neuzticīga, par ko iemesls drīzāk baidīties nekā to gaidīt, tu varēsi klusi, apdomīgi un saprātīgi atriebt tev nodarīto pārestību.

Pārsteigts, apmulsis un izbrīnījies Anselmo klausījās Lotārio vārdos, kurus izdzirdēja tādā brīdī, kad tos vismazāk gaidīja, jo viņš bija pārliecināts, ka Kamilla uzvaroši atvairījusi Lotārio viltus uzbrukumus, un sāka jau baudīt šās uzvaras prieku. Labu laiku klusēdams, viņš sastindzis, acis nepamirkšķinādams, raudzījās grīdā un beidzot teica:

—     Lotārio, tu esi rīkojies tā, kā es no tavas draudzības to varēju gaidīt, es noteikti paklausīšu tavam padomam; rīkojies arī tagad, kā tev šķiet labāk, un glabā šo noslēpumu, kā piederas tik neparedzētā gadījumā.

Lotārio to apsolīja, bet aizgājis tas nožēloja visu, ko bija teicis, saprazdams, cik muļķīgi bija rīkojies, jo viņš taču pats varēja atriebties Kamillai citādā, ne tik nežēlīgā un negodīgā veidā. Viņš nolādēja savu bezprātu un pārmeta sev neapdomību, nezinādams, ka rīkoties, lai notikušo padarītu nenotikušu vai atrastu kādu saprātīgu izeju. Beidzot viņš nolēma visu izstāstīt Kamillai, un, tā kā viņam izdevības netrūka to izdarīt, tad vēl tai pašā dienā viņš sastapās vienatnē ar Kamillu, kas, viņu ieraudzījusi, izsaucās:

—      Mans draugs Lotārio, jums jāzina, ka manu sirdi nomāc žņaudzošas sāpes, it kā tā gribētu krūtīs pārsprāgt, un nebūtu jābrīnās, ja tā notiktu, jo Leonellas nekaunība ir aizgājusi tik tālu, ka tā katru nakti ieved mūsu mājā savu mījāko, kas paliek pie viņas līdz rīta ausmai, tādējādi kaitējot manam godam, jo nav šaubu, ķa ikviens kļūs aizdomīgs, redzot vīrieti iznākam no manas mājas tik neparastā stundā. Bet mani sevišķi nomāc tas, ka es nevaru viņu ne sodīt, ne bārt, jo viņa zina mūsu noslēpumu, un tāpēc esmu spiesta noklusēt viņas izturēšanos, bet baidos, ka tas atnesīs kādu nelaimi.

Sākumā, dzirdot Kamillas vārdus, Lotārio domāja, ka tā ir tikai viltība, lai viņu maldinātu un iestāstītu, ka vīrietis, ko tas bija ieraudzījis, nācis no Leonellas, nevis no Kamillas, bet, redzēdams, ka viņa raud, bēdājas un lūdz palīdzību, viņš tai beidzot noticēja un viņa apmulsums un nožēlas par visu kļuva vēl lielākas. Tomēr viņš lūdza Kamillu neraizēties un apsolīja izdomāt līdzekli, kā iegrožot Leonellas nekaunību. Viņš arī atzinās, ka, niknuma un greizsirdības pamudināts, visu izstāstījis Anselmo un abi nolēmuši, ka Anselmo paslēpsies ģērbtuvē, lai tur pats ar savām acīm pārliecinātos par savas sievas neuzticību; Lotārio lūdza, lai Kamilla piedod viņam šo neprātu un ieteic kādu līdzekli, kā izkļūt no sarežģītā labirinta, kurā viņu ievedusi paša peļamā neapdomība.

Kamilla izbijusies noklausījās Lotārio atzīšanos, sašutusi viņa to izbāra un saprātīgiem vārdiem nosodīja viņa ļaunās aizdomas, viņa muļķīgo un ļaunprātīgo rīcību, bet, tā kā sieviete pēc savas dabas spēj ātrāk atsaukties kā ļaunam, tā labam nekā vīrietis, kaut gan savos spriedumos nav tik saprātīga kā tas, tad arī Kamilla acumirklī atrada iespēju, kā izkļūt no stāvokļa, kas šķita bez izejas; viņa ieteica Lotārio gādāt, lai Anselmo nākošajā dienā paslēptos norunātajā vietā, jo tieši no šās paslēpšanās viņa cerot gūt tādu labumu, ka turpmāk viņi bez kādām bailēm varēšot satikties un baudīt laimi; savu nodomu tuvāk neizklāstot, viņa tam pavēlēja atrasties tuvumā, kad Anselmo būs paslēpies, lai viņš varētu tūlīt ienākt, tiklīdz Leonella to sauks, un tad lai viņš atbildot uz viņas jautājumiem tā, kā atbildētu, ja nezinātu, ka Anselmo noklausās. Lotārio neatlaidīgi lūdza, lai viņa tam pilnībā izstāstot savu nodomu, jo tad viņš varēšot drošāk un apdomīgāk rīkoties un ievērot visu nepieciešamo.

—     Es jums saku, — teica Kamilla, — ka jums nekas nav jāievēro, bet tikai jāatbild uz maniem jautājumiem.

Kamilla negribēja tam iepriekš pateikt, ko viņa bija nolēmusi darīt, jo baidījās, ka viņš neuzklausīs tās padomu, kas tai šķita

Joti labs, un varbūt izgudros vai meklēs citu izeju, kas nebūs tik teicama.

Lotārio aizgāja, un Anselmo nākošajā dienā aizceļoja, teikdamies apmeklēt ciematā savu draugu, bet atkal atgriezās un paslēpās, kas tam viegli izdevās, jo Kamilla un Leonella tišām sekmēja viņa nodomu.

Paslēpies Anselmo izjuta lielu satraukumu, ko varam iedomāties, jo viņš gaidīja, ka viņa acu priekšā iznīcinās viņa godu un nolaupīs to, kas tam šķita lielākais dārgums, — viņa mīļoto Kamillu.

Pārliecinājušās, ka Anselmo paslēpies, Kamilla un Leonella ienāca ģērbtuvē, un Kamilla, tikko kāju pār slieksni spērusi, smagi nopūzdamās, teica:

—      Ak, mīļā Leonella! Iekams izdaru to, ko tev nevaru teikt, lai tu mani neatturētu, vai tomēr nebūtu labāk, ja tu paņemtu Anselmo dunci, ko tev prasīju, un ar to pāršķeltu manu nekrietno sirdi? Bet nē, nedari to, jo būtu netaisni mani sodīt par cita noziegumu. Iepriekš gribu zināt, ko gan Lotārio neķītrās un bezgodīgās acis manī saskatījušas, kas tam devis drosmi man atklāt savu jauno iekāri, kura apvaino viņa draugu un man laupa godu. Pieej, Leonella, pie loga un pasauc viņu, jo viņš, bez šaubām, stāv uz ielas, gaidīdams izdevību paveikt savu jauno nodomu. Bet vispirms man jāveic savējais, kas ir gan nežēlīgs, bet goda pilns.

—     Ak, mana seņjora, — iesaucās viltīgā un iepriekš samācītā Leonella, — ko tad jūs gribat darīt ar šo dunci? Vai jūs gribat nogalināt sevi vai Lotārio? Abas šīs rīcības pazudinātu jūsu slavu un labo vārdu. Labāk noklusējiet apvainojumu un neļaujiet šim ļaundarim ienākt namā, kurā esam divas vien; apdomājiet, seņjora, ka mēs esam tikai vājas sievietes, bet viņš ir vīrietis, pie tam apņēmīgs, un, tā kā viņš ienāks ļaunā nolūkā un savas kaislības apstulbots, tad, iekams jūs pagūsiet izpildīt savu nodomu, viņš varbūt nolaupīs to, kas jums dārgāks nekā dzīvība. Ļauni klāsies manam seņjoram Anselmo, kas piešķīris šim bezgodim savā namā tādu varu! Bet, ja jūs, seņjora, viņu nogalināsiet, ko jūs, kā man šķiet, esat nolēmusi, ko tad pēc tam darīsim ar līķi?

—      Ko mēs darīsim, dārgā? — atbildēja Kamilla. — Atstāsim to, lai viņu apglabā Anselmo, jo šis darbs viņam liksies atpūta, tāpēc ka viņš apraks zemē savu negodu. Bet sauc ātrāk Lotārio, jo, vilcinādamās atriebt šo apvainojumu, es neattaisnoju uzticību, ko esmu parādā savam vīram.

Anselmo visu to dzirdēja, un katrs Kamillas teiktais vārds mainīja viņa domas; bet, izdzirdis, ka viņa nolēmusi nogalināt Lotārio, viņš gribēja iznākt no savas slēptuves un parādīties, lai tas nenotiktu, tomēr viņu atturēja vēlēšanās redzēt, kā izpaudīsies viņas drošā un cēlā apņēmība, un viņš nolēma īstajā brīdī piesteigties un novērst nelaimi.

Tad Kamilla notēloja dziļu ģīboni un iekrita gultā, kas tur atradās, bet Leonella sāka rūgti raudāt un vaimanāt:

—     Ak, es nelaimīgā! Vai tiešām mans posts būs tik liels, ka šeit manās rokās nomirs šis tikumības skaistākais zieds, šis visu cēlo sievu vainags, šis tiklības paraugs! …

Viņa sarunāja vēl daudzus tamlīdzīgus vārdus, kas katru klausītāju varēja pārliecināt, ka viņa ir apbēdinātākā un uzticīgākā kalpone pas'aulē un ka viņas pavēlniece ir otra vajātā Pēnelope. Kamilla drīz atguva samaņu un atžirgusi teica:

—     Kādēļ tu, Leonella, neej un nesauc visneuzticīgāko draugu, kādu jebkad saule apspīdējusi vai nakts apslēpusi? Steidzies, ej, skrej un atved to, lai vilcināšanās neapdzēš manu dusmu ugunis un lai mana iecerētā taisnā atriebe neizplēnē draudos un lāstos.

—     Es viņu pasaukšu, mana seņjora, — teica Leonella, — bet iepriekš atdodiet man šo dunci, lai manā prombūtnē jūs neizdarītu kaut ko tādu, ko visu mūžu vajadzētu apraudāt tiem, kas jūs mīl.

—      Esi droša, mīļā Leonella, es neko nedarīšu, — teica Kamilla, — jo, kaut gan tev šķiet pārdroši un muļķīgi, ka es aizstāvu savu godu, tomēr es nerīkošos kā Lukrēcija, kas, kā stāsta, nonāvējusies, būdama bez vainas, un iepriekš nenogalinājusi to, kas bija vainojams viņas nelaimē. Ja man jāmirst, es miršu, bet iepriekš man jāatriebjas tam, kas mani pamudināja ienākt šai vietā, lai raudātu par viņa nekaunību, kurai neesmu devusi iemesla.

Leonella vēl ilgi likās lūgties, iekams tā aizgāja pasaukt Lotārio; beidzot viņa aizgāja, un viņas prombūtnē Kamilla, it kā pati ar sevi runādama, sacīja:

—      Mans dievs, vai nebūtu labāk padzīt Lotārio, kā jau vairākkārt esmu darījusi, nekā viņam dot iespēju uzskatīt mani par sliktu un negodīgu sievieti, kaut arī tas ilgtu tikai līdz tam brīdim, kamēr atklāšu viņa negodīgumu? Bez šaubām, tā būtu labāk; bet, ja viņš aizies sveiks un vesels no šejienes, kur viņa ļaunie nodomi to atveduši, tad es nebūšu atriebta un mana vīra gods paliks bez gandarījuma. Lai nodevējs samaksā ar savu dzīvību par savu netiklo iekāri, lai pasaule zina, — ja vien tā kādreiz to uzzinās, — ka Kamilla bija ne tikai uzticīga savam vīram, bet arī sodīja to, kas gribēja aizvainot viņa godu. Tomēr būtu labāk visu to pastāstīt Anselmo; bet es jau viņam par to ieminējos vēstulē, kuru tam aizsūtīju uz ciematu, un, ja viņš nesteidzās man palīdzēt briesmās, kuras tam pavēstīju, tad droši vien tikai tāpēc, ka viņa labā un paļāvīgā dvēsele negribēja un nevarēja ticēt, ka tik uzticama drauga krūtīs varētu rasties doma, kas vērstos pret viņa godu; tāpat arī man tas ilgu laiku likās neticami, un es nekad arī tam neticētu, ja Lotārio pārmērīgā nekaunība nebūtu izpaudusies bagātīgās dāvanās, daudzos solījumos un nemitīgās asarās. Bet kādēļ es tagad visu to apceru? Vai tad drosmīgai apņēmībai vajadzīgs padoms? Protams, nē! Iznīksti, nodevēj! Šurp, atriebe! Ienāc, viltniek, tuvojies, mirsti, nobeidzies, un tad lai notiek, kam jānotiek! Šķīsta esmu atdevusi sevi tam, kuru man debesis piešķīrušas par vīru, un šķista es no viņa aiziešu, apslacīta ar savām tīrajām un visviltīgākā drauga netīrajām asinīm!

Tā runādama, viņa ar kailu dunci rokā staigāja pa istabu tik straujiem un lieliem soļiem un neparastām kustībām, it kā viņa būtu zaudējusi prātu, un izskatījās nevis kā maiga sieviete, bet kā izmisīgs ļaundaris.

To visu redzēja Anselmo, noslēpies aiz paklājiem, un pārsteigts domāja, ka redzētais un dzirdētais spēj izkliedēt vislielākās aizdomas; viņš pat vēlējās, lai Lotārio nemaz nenāktu, jo baidījās no kādas pēkšņas nelaimes. Viņš jau gribēja parādīties, apskaut un nomierināt savu sievu, bet, redzot, ka Leonella atgriezās, vezdama Lotārio pie rokas, palika slēptuvē. Kamilla, ieraudzījusi to ienākam, novilka ar dunci sev priekšā uz grīdas garu svītru un teica:

—     Lotārio, ievēro, ko tev teikšu: ja tu uzdrošināsies pārkāpt šo svītru vai pat tai tuvoties, tad tai pašā brīdī es ieduršu savās krūtis šo dunci, kas man ir rokās. Un, iekams tu man ko atbildi, es gribu, lai tu vēl mani uzklausi, tad varēsi atbildēt, kā tev patiks. Vispirms, Lotārio, saki man, vai tu pazīsti manu vīru Anselmo un ko tu par viņu domā; otrkārt, gribu zināt, vai tu pazīsti mani. Atbildi bez uztraukuma un ilgas apdomas, jo mani jautājumi nav grūti aptverami.

Lotārio bija tik atjautīgs, ka jau pirmajā brīdi, kad Kamilla tam ieteica paslēpt Anselmo, noprata, ko viņa grib darīt, un tādēļ viņš atbalstīja tās nodomu tik veikli un gudri, ka viņu abu meli izklausījās kā vistīrākā patiesība. Viņš atbildēja Kamillai šādi:

—      Es nedomāju, skaistā Kamilla, ka tu mani esi saukusi, lai iztaujātu par lietām, kas neattiecas uz nodomu, kura dēļ esmu šeit ieradies. Ja tu to dari, lai novilcinātu man apsolīto dāvanu, tad tev nevajadzēja agrāk man neko solīt: jo drošākas šķiet cerības iegūt kāroto, jo mokošākas kļūst gaidas; bet, lai tu nevarētu teikt, ka negribu atbildēt uz taviem jautājumiem, tad saku, ka pazīstu tavu vīru Anselmo, jo mēs abi pazīstamies kopš agras bērnības; es negribu neko teikt par mūsu draudzību, kas tev zināma, lai man nebūtu jāapliecina, ka esmu to pārkāpis visvarenās mīlestības dēļ, kas spēj attaisnot vēl lielākus pārkāpumus. Arī tevi es pazīstu, un tu man esi tikpat dārga kā viņam; ja tu nebūtu tik vērtīga, es neaizmirstu savu pienākumu un nenoziegtos pret īstās draudzības svētajiem likumiem, kurus pārkāpt un kājām mīt mani tagad spiež tik varens ienaidnieks kā mīlestība.

—      Ja tu to atzīsti, — atbildēja Kamilla, — tu esi nāvīgākais ienaidnieks visam, kas pelna mīlestību! Ar kādu seju tu iedrošinies rādīties acīs tai, kas ir spogulis, kurā raugās tavs draugs, ko tev vajadzētu uzlūkot, lai sajustu, cik nepelnīti tu nodari tam pārestību? Bet man, nelaimīgajai, jādomā, ka es pati esmu pamudinājusi tevi aizmirst tavu pienākumu varbūt ar savu vaļīgo izturēšanos, ko es negribētu saukt par netikumību, jo tā radās bez iepriekšēja nolūka, vienīgi aiz neapdomības, kāda bieži piemīt sievietēm, kad tās domā, ka cilvēks ir tāds, no kura tām nav vajadzības piesargāties. Ja tas tā nav, tad saki man, nodevēj, — vai esmu taviem lūgumiem atbildējusi ar kādu vārdu vai zīmi, kas tevī varēja izraisīt kaut cerību ēnu, ka tu varēsi sasniegt savus nekrietnos nolūkus? Kad es stingri un bargi.ar pārmetumiem nenoraidīju tavus mīlas vārdus? Kad es noticēju taviem lieliskajiem solījumiem un pieņēmu tavas bagātīgās dāvanas? Bet, tā kā, manuprāt, nevienā cilvēkā nevar ilgi pastāvēt mīlas kaisle, ja to neatbalsta vismaz niecīga cerība, tad vaina par tavu nekaunību jāuzņemas man, jo neapšaubāmi mana neuzmanība līdz šim veicinājusi tavu uzmanību, un tādēļ gribu sevi pārmācīt un sodīt, kā tavs pārkāpums to pelnījis. Lai tu saprastu, ka, izturēdamās tik nežēlīgi pret sevi, es nespēju arī pret tevi izturēties citādi, es gribu, lai tu būtu liecinieks upurim, ko gribu nest mana augsti cienījamā laulātā drauga aizskartajam godam, kuru tu cik spēdams esi centies aizvainot, tāpat arī es to esmu aizskārusi, pietiekamā modrībā neatvairot izdevību, — jo, acīm redzot, neesmu to atvairījusi, — kas veicinājusi un nostiprinājusi tavus ļaunos nolūkus. Vēlreiz atkārtoju, ka mani visvairāk moka aizdomas, ka mana neuzmanība tevī modinājusi šīs neprātīgās domas, tādēļ gribu pati savām rokām sevi sodīt, jo, kādam citam mani pārmācot, mana vaina kļūtu pārāk plaši zināma; bet, pirms mirstu, gribu nogalināt un paņemt sev līdzi to, kura nāve remdēs manas atriebes alkas, kuras loloju un glabāju, jo atriebē saskatu taisnīga tiesneša piespriestu sodu tam, kas iedzinis mani tādā izmisumā.

To sacījusi, viņa metās ar neticamu spēku un ātrumu uz Lotārio, vicinādama dunci un cenzdamās asmeni iegrūst tam krūtīs, tā ka viņš pats nevarēja izprast, vai šīs kustības ir nopietnas vai liekuļotas; jo viņš bija spiests pielietot visu savu veiklību un spēku, lai atvairītu Kamillas uzbrukumu. Viņa šo neparasto viltus spēli notēloja tik dabiski, ka, gribēdama piešķirt tai pilnīgu patiesības nokrāsu, nolēma to krāsot pati ar savām asinīm, un, redzēdama, ka nevar Lotārio ievainot, vai vismaz izlikdamās, ka nevar to izdarīt, viņa iesaucās:

— Liktenis gan negrib pilnīgi apmierināt manu taisnīgo vēlēšanos, tomēr tas nebūs tik varens, lai liegtu man izpildīt kaut daļēji savu nodomu!

Viņa ar visu spēku atgrūda Lotārio roku no dunča spala, ko viņš bija satvēris, un, vērsdama asmens smaili pret sevi tā, lai ievainojums nebūtu dziļš, iedūra to krūšu kreisajā pusē pie pleca un tūlīt arī nokrita it kā nesamaņā uz grīdas.

Šī rīcība ļoti pārsteidza Leonellu un Lotārio, kas, redzot Kamillu asinīm applūdušu zemē guļot, šaubījās, vai ticēt savām acīm. Lotārio lielās izbailēs bez elpas steidzās izraut dunci no brūces, bet, ieraudzījis niecīgo ievainojumu, attapās un no jauna apbrīnoja skaistās Kamillas atjautību, apdomu un lielo izmaņu, bet, lai pienācīgi nospēlētu savu lomu, viņš sāka lielās bēdās skaļi vaimanāt pie Kamillas ķermeņa, it kā viņa būtu patiesi mirusi, apbērdams neskaitāmiem lāstiem sevi un to, kas viņu iedzinis šādā nelaimē. Zinādams, ka viņa draugs Anselmo visu noklausās, viņš sarunāja tādas lietas, ka katrs, to dzirdot, būtu vairāk nožēlojis Lotārio nekā Kamillu, kaut ari to būtu uzskatījis par mirušu. Leonella pacēla kundzi ar savām rokām un aiznesa uz gultu, lūgdama Lotārio, lai viņš steidzīgi kādu sameklē, kas to varētu slepeni ārstēt, tad viņa tam jautāja arī padomu, ko lai sakot Anselmo par viņas pavēlnieces ievainojumu, ja tas atgrieztos, pirms viņa būtu pilnīgi izveseļojusies. Lotārio atbildēja, ka nespējot dot saprātīgu padomu: lai viņa sakot, ko gribot, un tikai mēģinot apturēt asinis, bet viņš vēloties nozust no ļaužu acīm. Tad, izrādīdams lielas sāpes un satraukumu, tas atstāja namu un, nokļuvis vienatnē, kur to neviens nevarēja novērot, meta krustu pēc krusta, brīnīdamies par Kamillas viltību, kā arī visai piemēroto Leonellas izturēšanos. Viņš bija pārliecināts, ka Anselmo tagad pilnīgi noticējis, ka viņa sieva ir atdzimusi Porcija*, un viņš vēlējās ātrāk satikt draugu, l<|i viņi varētu kopīgi slavēt melus un tik smalku patiesības noslēpšanu, kādu grūti iedomāties.

Leonella apturēja asinis savai seņjorai, kas tās bija izlējusi tieši tik daudz, lai piešķirtu savai viltībai ticamību, tad viņa izmazgāja ievainojumu ar vīnu un to pārsēja, cik labi spēja, un, to darot, runāja tādus vārdus, ar kuriem vien pietiktu, lai Anselmo noticētu, ka Kamilla ir tikumības iemiesojums. Leonellas vārdiem Kamilla piemetināja savējos, saukdama sevi par gļēvuli un mazdūšīgu, tādēļ ka tai īstajā mirklī pietrūcis drosmes sev atņemt ienīsto dzīvību. Viņa prasīja kalponei padomu, vai lai izstāstot savam mīļotajam laulātajam draugam šo notikumu, un tā viņai ieteica neko nesacīt, jo citādi viņa pienākums būšot atriebties Lotārio, tā apdraudot arī savu dzīvību, un ka labas sievas pienākums neesot vis skubināt vīru uz strīdiem, bet gan viņu no tādiem, cik tai iespējams, atturēt. Kamilla atbildēja, ka viņai šāds padoms liekoties labs un ka viņa to ievērošot, bet katrā ziņā esot jāpārdomā, kā Anselmo izskaidrot ievainojuma cēloni, kas tam nevarēs palikt apslēpts; uz to Leonella atbildēja, ka viņa nespējot melot, kaut arī tas notiktu tikai pa jokam.

—      Bet es, mīļā, — atbildēja Kamilla, — vai tad es spētu to izdarīt? Nē, man nebūtu drosmes ne izdomāt, ne apliecināt kādus melus, pat ja mana dzīvība būtu uz spēles. Ja jau mēs no šā stāvokļa nevaram atrast izeju, tad ir labāk teikt tīru patiesību nekā ko citu, kas mūs varētu tikai iepīt melos.

—     Nebēdājiet, seņjora, — atbildēja Leonella, — līdz rītam es sadomāšu, ko mēs tam varētu teikt, varbūt arī jūsu ievainojuma vietu varēsim tā apslēpt, ka jūsu laulātais draugs to nepamanīs, un varbūt debesis palīdzēs mūsu taisnīgajām un tikumīgajām domām. Nomierinieties tikai, mana seņjora, un atspirgstiet no šā trieciena, lai seņjors jūs nesastaptu šādā satraukumā; visu pārējo atstājiet manai gādībai un dieva palīdzībai, kas vienmēr atbalsta labus nodomus.

Anselmo ļoti uzmanīgi noklausījās un noskatījās sava goda nāves traģēdijas uzvedumu, ko darbojošās personas prata tēlot ar tik neparasti patiesu izjūtu, ka likās, it kā viņu spēle būtu patiesība. Viņš ilgodamies gaidīja vakaru, lai varētu iziet no mājas un apmeklēt savu labo draugu Lotārio un lai kopīgi ar viņu priecātos par dārgo pērli, ko bija atradis, pārbaudot savas sievas krietnumu. Abas sievietes parūpējās sagādāt tam ērtu izdevību aiziet, un Anselmo, nezaudējot ne mirkļa, tūlīt aizgāja pie Lotārio, un nav iespējams aprakstīt, cik sirsnīgi viņš sastopot to apskāva, kā izteica tam savu prieku un kā slavēja Kamillu. Lotārio visu noklausījās bez jebkādām prieka izpausmēm, domādams par to, kādos dziļos maldos dzīvoja viņa draugs un cik nepelnīti viņš tam nodarījis ļaunu; bet Anselmo, redzēdams, ka Lotārio nav priecīgs, domāja, ka to nomāc vainas apziņa par ievainoto Kamillu, un teica tam, starp citu, ka Kamillas dēļ viņš varot būt bez rūpēm, jo ievainojums noteikti esot nenozīmīgs, ka abas pat vienojušās to viņam noslēpt, tāpēc arī Lotārio nedrīkstot nemaz baiļoties, bet no šā brīža viņi abi kopā baudīšot dzīves prieku, jo, pateicoties Lotārio starpniecībai, viņš sasniedzis visaugstāko svētlaimību, kādu tas jebkad varētu vēlēties; kopš šā brīža viņš vienīgi gribot sacerēt cildinājuma dzejoļus Kamillai, lai viņa varētu mūžīgi dzīvot nākamo laikmetu piemiņā. Lotārio, slavēdams tā labos nodomus, teica, ka viņš labprāt palīdzēšot radīt šo lielisko piemiņas celtni.

Tādējādi Anselmo tika piekrāpts tik smalkā veidā, kā to pasaule vēl nebija redzējusi: viņš pats aiz rokas ieveda savā namā to, kuru uzskatīja par savas labās slavas veicinātāju, bet kurš iznīcināja viņa godu. Kamilla saņēma Lotārio ar šķietami īgnu seju, bet dvēselē viņa gavilēja. Šī krāpšana turpinājās vēl kādu laiku, kamēr pēc dažiem mēnešiem laimes rats pagriezās citādi, atklājot nekrietnību, kas līdz šim ar tādu mākslu tika slēpta, un Anselmo par savu neprātīgo ziņkāri samaksāja ar savu dzīvību.

XXXV nodaĻa, kas stĀsta par dona kihota nikno un NEPARASTO CĪŅU AR SARKANĀ VĪNA MAISIEM UN PABEIDZ NOVELI PAR ZIŅKĀRĪGO BEZPRĀTI

Līdz noveles beigām bija palikušas tikai dažas lappuses, kad no nojumes, kur atdusējās dons Kihots, pēkšņi lielā satraukumā izskrēja Sančo Pansa, skaļi brēkdams:

— Nāciet, seņjori, steidzieties palīgā manam kungam, kas uzsācis visniknāko un visbriesmīgāko cīņu, kādu manas acis jeb

kad redzējušas! Dieva vārds, viņš seņjoras princeses Mikomikonas ienaidniekam milzim tā iecirta ar zobenu, ka nošķēla tam galvu kā kāli.

—      Ko jūs sakāt, brāli? — iesaucās priesteris, pārtraukdams noveles lasīšanu. — Vai esat prātā jucis, Sančo? Pie velna, kā tad tas varēja notikt, ja milzis atrodas divtūkstoš jūdžu attālumā no šejienes?

Sai brīdī viņi sadzirdēja nojumē lielu troksni un dona Kihota saucienus:

—      Stāvi, zagli, nelieti, blēdi! Tu esi manās rokās, un tavs līkais zobens tev nepalīdzēs!

Un likās, ka viņš ar zobenu spēcīgi cirta sienās. Sančo sacīja:

—      Ko mēs te stāvam un klausāmies, ejiet iekšā un pārtrauciet viņa cīņu vai palīdziet manam kungam, lai gan tas nebūs vajadzīgs, jo milzis jau droši vien ir beigts un dod dievam norēķinus par savu Jauno dzīvi, jo es redzēju, ka viņa asinis izšļācās uz grīdas un ka viņa nocirstā galva nokrita tam blakus it kā liels vīna maiss.

—     Nositiet mani, — iesaucās šai brīdī viesnīcnieks, — ja šis dons Kihots vai dons Velns nav pārcirtis vienu no sarkanā vīna maisiem, kas karājās viņa gultas galvgalī, un šim lāga vīram šķita, ka iztecējušais vīns ir asinis.

To teikdams, viņš līdz ar pārējiem iesteidzās nojumē, kur viņi ieraudzīja donu Kihotu visdīvainākajā tērpā, kāds jebkad redzēts pasaulē. Viņš bija īsā kreklā, kas priekšpusē neaizsedza viņa ciskas, bet mugurpusē bija vēl sešu pirkstu platumā īsāks, viņa garās un izdēdējušās kājas bija spalvainas un netīras; uz galvas tam bija saimnieka sarkanā, nosmulētā naktscepure, ap kreiso roku aptīta gultas sega, kuru tik pamatoti neieredzēja Sančo, bet labajā rokā viņš turēja kailu zobenu, ar kuru cirta uz visām pusēm, izkliegdams tādus vārdus, it kā viņš patiešām cīnītos ar kādu milzi. Bet visdīvainākā kārtā viņa acis bija aizvērtas, jo viņš miegā sapņoja, ka cīnās ar milzi, savā iztēlē tik spilgti pārdzīvodams gaidāmo dēku, ka sapnī redzēja sevi jau ierodamies Mikomikonas karaļvalstī un cīnāmies ar savu ienaidnieku; domādams, ka cērt milzim, viņš tā sakapāja vīna maisus, ka visa telpa bija pieplūduši ar vīnu. To ieraudzījis, saimnieks tik neganti sadusmojās, ka uzbruka donam Kihotam ar sažņaugtām dūrēm un sāka viņu tā sist, ka Kardēnio un priesterim bija saimnieks jāsavalda, citādi donam Kihotam cīņa ar milzi būtu jāizbeidz uz visiem laikiem; tomēr nabaga bruņinieks atmodās tikai tad, kad bārddzinis atnesa no akas lielu podu auksta ūdens un aplēja viņu no galvas līdz kājām, tad dons Kihots atvēra acis, bet apmiegojies vēl neapjēdza, kāds bija viņa izskats. Doroteja, ieraudzījusi viņa īso un nepilnīgo apģērbu, neiedrošinājās noskatīties sava aizstāvja cīņā ar viņas ienaidnieku.

Sančo skraidelēja, meklēdams zemē nomesto milža galvu, un, to neatradis, teica:

—      Es jau zinu, ka šī māja ir apburta, jo kādreiz šajā pašā vietā, kur tagad atrodos, mani kāds pamatīgi apstrādāja ar belzieniem un plaukām, un es vēl tagad nezinu, kas tas bija, jo neviena neredzēju, un tagad pazudusi galva, bet es pats ar savām acīm redzēju, ka to nocirta un ka asinis no ķermeņa šjācās kā no strūklakas.

—     Kas tās par asinīm un strūklakām, tu dieva un visu svēto ienaidnieks? — iesaucās viesnīcnieks. — Vai tu, blēdi, neredzi, ka asins strūklas ir tikai sarkanvīns, kas šeit iztecējis no sacirstajiem maisiem šai telpā, kur tagad varam peldēties? Lai ellē peldas tā cilvēka dvēsele, kas tos sacirta!

—     Es neko nesaprotu, — atbildēja Sančo, — zinu tikai, ka būšu visnelaimīgākais cilvēks, ja neatradīšu šo galvu, jo tad mana grāfiste izkusīs kā sāls ūdenī.

Sančo nomodā bija vairāk samulsis nekā dons Kihots miegā; tik loti viņš ticēja sava kunga solījumiem.

Saimnieku traki saniknoja ieroču nesēja aukstasinība un viņa senjora nedarbi, un viņš zvērēja, ka tiem neizdošoties kā pagājušo reizi aizceļot nesamaksājušiem un ka šoreiz bruņniecības privilēģijas abiem nepalīdzēšot izvairīties no samaksas, bet tiem būšot jāatlīdzina par itin visu, pat par saplēsto maisu ielāpiem.

Priesteris bija satvēris dona Kihota rokas, kas, domādams, ka viņa piedzīvojums beidzies un ka viņa priekšā stāv princese Mikomikona, nokrita priestera priekšā ceļos un sacīja:

—     Turpmāk, jūsu augstība, cēlā un skaistā seņjora, varat dzīvot drošībā, jo jums vairs nevarēs kaitēt šis izdzimtenis, un es tagad esmu atbrīvots no jums dotā solījuma, jo ar visaugstākā dieva palīdzību un ar viņas labvēlību, kuras dēļ es dzīvoju un elpoju, esmu to teicami izpildījis.

—     Vai es to neteicu? — izdzirdis viņa vārdus, iesaucās Sančo. — Es taču nebiju piedzēries! Mans kungs šim milzim krietni sadeva piparus. Vērši ir kārtībā*, un mana grāfiste drīz būs man rokās.

Kas gan spēja nesmieties par šīm kunga un kalpa blēņām? Visi iesmējās, atskaitot viesnīcnieku, kas tos raidīja pie velna; tomēr beidzot bārddzinim, Kardēnio un priesterim ar lielām pūlēm izdevās donu Kihotu noguldīt gultā, kur tas ļoti noguris atkal

iemiga.

Tie atstāja viņu guļam un izgāja pie iebraucamās vietas vārtiem, lai mierinātu Sančo Pansu, ka viņš nebija atradis milža galvu, bet vēl vairāk tiem nācās nomierināt saimnieku, kas bija izmisis par savu vīna maisu negaidīto galu. Un saimniece vaimanādama kliedza:

—      Ļaunā brīdī un nelaimīgā stundā ienācis manā mājā šis klaiņojošais bruņinieks! Kaut manas acis viņu nekad nebūtu redzējušas, jo viņš man tik dārgi izmaksāja! Pagājušo reizi viņš aizjāja, nesamaksājis par vakariņām, gultu, salmiem un auzām viņam pašam, ieroču nesējam, zirgam un ēzelim, teikdams, ka esot piedzīvojumu meklētājs bruņinieks — lai dievs sūta nelaimi viņam un visiem citiem piedzīvojumu meklētājiem pasaulē! — un tāpēc viņam nekas neesot jāmaksā, kā tas rakstīts klaiņojošās bruņniecības noteikumos. Pēc tam viņa dē] ieradās cits seņjors, aiznesa manu asti un atdeva to man ar divi kvartiljo vērtības zaudējumu, pavisam izplucinātu, tā ka mans vīrs to vairs nevarēs lietot savām vajadzībām; un visbeidzot šis bruņinieks saplosīja manus vīna maisus un iztecināja manu vīnu — kaut es redzētu tā iztecinātas viņa asinis! Bet lai viņš nedomā izsprukt sveikā, es zvēru pie mana tēva kauliem un pie manas mātes piemiņas, ka tas man samaksās visu līdz pēdējam kvartam vai arī es vairs nesaukšos savā vārdā un nebūšu savu vecāku meita!

Šādus un vēl citus vārdus teica saimniece lielās dusmās, un viņai piebalsoja krietnā kalpone Maritornesa. Meita klusēja un šad tad pasmaidīja. Priesteris visus nomierināja, apsolīdams pēc iespējas atlīdzināt par vīna maisiem, vīnu un sevišķi par astes bojājumu, kas viņiem bija tik dārga. Doroteja mierināja Sančo Pansu un teica, — ja pierādīšoties, ka viņa kungs tiešām nocirtis milzim galvu, tad viņa apsolot, tiklīdz viņas karaļvalstī iestāsies miers, uzdāvināt tam vislielāko grāfisti, kāda tur atrodama. Sančo nomierinājās un centās iegalvot princesei, ka viņš tiešām redzējis milža galvu, turklāt ar tādu pazīmi kā bārda, kas sniedzās līdz jostasvietai, un šo galvu nevarot atrast tikai tāpēc, ka šai mājā viss esot apburts, par ko viņš pārliecinājies, pagājušo reizi šeit pārnakšņodams.

Doroteja atbildēja, ka viņa arī tā domājot, un lai viņš neraizējoties, jo viss beigšoties labi un tā, kā tas vēloties.

Kad visi nomierinājās, priesteris gribēja izlasīt līdz beigām noveli, jo teksta vairs nebija daudz atlicis. Kardēnio, Doroteja un visi pārējie viņu lūdza to darīt. Redzēdams, ka visiem patika noveli klausīties, tāpat kā viņam lasīt, viņš turpināja lasījumu:

— Pārliecinājies par Kamillas tikumību, Anselmo dzīvoja laimīgi un bezrūpīgi, bet Kamilla ar nodomu rādīja Lotārio klātbūtnē naidīgu seju, lai Anselmo nenojaustu viņas patiesās jūtas; Lotārio, lai vēl vairāk pārliecinātu Anselmo, lūdza, lai viņš tam atļaujot vairs nenākt viņa mājā, jo, acīm redzot, Kamillai viņa apciemojumi esot nepatīkami; bet piekrāptais Anselmo viņam atbildēja, ka viņš nekādā ziņā to nevarot pieļaut, un tādējādi tūkstoš veidos pats veicināja savu negodu, domādams, ka veicina savu laimi. Bet Leonella, priecādamās par to, ka viņas mīla tai atļauta, bez apdoma nodevās savai kaislībai, pārliecināta, ka viņas kundze viņu nenodos un pat ieteiks tai līdzekļus, kā ērtāk visu iekārtot. Beidzot kādā naktī Anselmo sadzirdēja soļus Leonellas istabā un gribēja ieiet, lai pārliecinātos, kas tur staigā, bet juta, ka kāds no iekšpuses aiztur durvis, kas viņu vēl vairāk pamudināja tās atvērt; viņš grūda durvis ar tādu spēku, ka tās atvērās, un viņš iegāja istabā tieši tajā brīdi, kad kāds vīrietis izlēca pa logu uz ielas; Anselmo strauji metās tam pakaj, lai to notvertu un uzzinātu, kas ir šis nepazīstamais, bet nepaspēja izdarīt ne vienu, ne otru, jo Leonella viņu aizturēja, sacīdama:

—      Nomierinieties, mans seņjor, neuztraucieties un nesekojiet tam, kas izlēca pa logu, — es pati par visu atbildu, jo tas ir mans vīrs.

Anselmo negribēja viņai ticēt un aklās dusmās izrāva dunci, draudēdams Leonellu nodurt, ja viņa neteikšot tam visu patiesību.

Bailēs pati neapjēgdama, ko runā, viņa teica:

—     Nenogaliniet mani, seņjor, es jums pastāstīšu daudz svarīgākas lietas, nekā jūs varat iedomāties.

—     Tad runā tūlīt, — iesaucās Anselmo, — ja negribi mirt!

—      Tūlīt es to nevaru izstāstīt, — teica Leonella, — jo esmu pārāk uztraukta; pagaidiet līdz rītam, tad jūs uzzināsiet kaut ko, kas jūs pārsteigs; ticiet, ka pa šo logu izlēca kāds šās pilsētas jauneklis, kas solījies mani precēt.

Anselmo aprima un nolēma gaidīt līdz rītam, kā viņa bija lūgusi, jo viņš nemaz neiedomājās, ka viņam varētu stāstīt kaut ko Jaunu par Kamillu, tik drošs un pārliecināts tas bija par viņas tikumību; viņš izgāja no istabas, ieslēgdams tur Leonellu, kurai pateica, ka viņu no turienes neizlaidīšot, kamēr viņa tam visu būs izstāstījusi.

Tad viņš devās pie Kamillas un tai pastāstīja, kas bija noticis starp viņu un Leonellu, pieminēdams arī to, ka kalpone tam apsolījusies pastāstīt kaut ko sevišķi svarīgu.

Veltīgi būtu attēlot Kamillas satraukumu, jo, kad viņa noģida (un noģida gluži pareizi), ka Leonella grib atklāt Anselmo visu, kas tai zināms par viņas neuzticību, viņu sagrāba tādas bailes un šausmas, ka tai pietrūka drosmes nogaidīt, vai viņas nojautas izrādīsies patiesas; šai pašā naktī, pārliecinājusies, ka Anselmo aizmidzis, viņa paņēma savas vērtīgākās dārglietas un nedaudz naudas, neviena nepamanīta, izgāja no mājas un aizsteidzās pie Lotārio, kuram izstāstīja visu notikušo un lūdza, lai viņš to noslēpjot vai arī aizbēgot kopā ar viņu kaut kur, kur Anselmo tos nevarētu atrast. Lotārio tik ļoti samulsa, ka nespēja Kamillai atbildēt ne vārda, ne arī izlemt, ko darīt.

Beidzot viņš nolēma aizvest Kamillu uz kādu klosteri, kur viņa māsa bija priekšniece. Kamilla tam piekrita, un steidzīgi, kā apstākļi to prasīja, Lotārio aizveda viņu uz klosteri, bet pats, nevienam neko neteicis, tūlīt atstāja pilsētu.

Rītam austot, Anselmo piecēlās un, nemaz neievērodams, ka Kamillas nav gultā, devās uz istabu, kurā bija ieslēdzis Leonellu, lai uzzinātu, ko viņa tam gribējusi pastāstīt. Viņš atvēra durvis un iegāja istabā, taču neatrada tur Leonellu, bet ieraudzīja tikai pie loga piestiprinātus palagus, kas liecināja, ka viņa bija norāpusies lejā un aizbēgusi. Noskumis viņš atgriezās, lai to pastāstītu Kamillai, bet, neatradis viņu ne gultā, ne visā mājā, loti izbijās. Viņš iztaujāja mājas kalpotājus, bet tie viņam neko nevarēja pateikt.

Meklēdams Kamillu, viņš nejauši ievēroja, ka viņas lādes bija atvērtas un ka tajās vairs neatradās daudzas viņas dārglietas; tad viņš saprata visu savu nelaimi un noskārta, ka Leonella nebija tās iemesls; tādā pašā nepilnīgā apģērbā skumjš un domīgs Anselmo devās pie sava drauga Lotārio, lai izstāstītu viņam savas bēdas. Bet, kad viņš to neatrada un Lotārio kalpi viņam sacīja, ka kungs naktī aizbraucis, līdzi paņemdams visu savu naudu, Anselmo šķita, ka viņš zaudēs prātu. Piedevām šīm nelaimēm viņš, atgriezies mājās, neatrada tur vairs ne savus kalpus, ne kalpones: māja bija tukša un atstāta.

Viņš nezināja, ko domāt, ko teikt un ko darīt, pamazām sajuzdams, ka kjūst ārprātīgs. Viņš redzēja un saprata, ka vienā mirklī bija zaudējis sievu, draugu un kalpotājus, viņam šķita, ka to atstājusi pati debess, un, galvenais, viņa gods bija pagalam, jo Kamillas aizbēgšana viņu pazudināja. Pēc ilgām pārdomām viņš nolēma doties uz ciematu pie sava drauga, pie kura agrāk bija viesojies, lai radītu izdevību sevi iegrūst postā. Viņš noslēdza savas mājas durvis, uzsēdās zirgam mugurā un, bēdu nomākts, devās ceļā; bet vēl nebija nojājis pusceļu, kad, neizturamu domu vajāts, nokāpa no zirga, piesēja to pie kāda koka, kura stumbram blakus pats nokrita zemē, elsodams un sāpīgi vaidēdams, un palika te guļam līdz vakaram, kad vēlā stundā ieraudzīja kādu jātnieku tuvojamies no pilsētas puses. Sasveicinājies ar viņu, Anselmo vaicāja, kas jauns noticis Florencē. Pilsētnieks atbildēja:

—     Visdīvainākie notikumi, kādi sen nav piedzīvoti: atklātībā runā, ka Sandžovanni bagātnieka Anselmo labākais draugs Lotārio pagājušo nakti aizvedis Anselmo sievu Kamillu un arī pats Anselmo pazudis. To visu pastāstījusi Kamillas kalpone, kuru pilsētas sargi notvēruši, kad viņa naktī pa palagu laidusies lejā no Anselmo mājas loga. Jāsaka, es īsti labi nezinu, kā tas viss noticis; zinu tikai, ka šis notikums pārsteidzis visu pilsētu, jo neko tamlīdzīgu nevarēja sagaidīt no abu dziļās un sirsnīgās draudzības, kas bija tik liela, ka tos visi sauca par «diviem draugiem».

—     Vai jūs varbūt zināt, — vaicāja Anselmo, — pa kādu ceļu aizbrauca Lotārio un Kamilla?

—      Man nav ne jausmas, — atbildēja pilsētnieks, — bet pilsētas pārvaldnieks ļoti pūlas viņus sameklēt.

—      Lai dievs jūs pavada, seņjor! — teica Anselmo.

—     Un paliek ar jums, — atbildēja pilsētnieks un aizjāja.

Sīs drūmās vēstis noveda Anselmo tik tālu, ka viņš bija ne tikai tuvu ārprātam, bet arī gatavs izbeigt dzīvību. Viņš ar mokām piecēlās un aizjāja līdz sava drauga mājai, kas vēl neko nezināja par viņa nelaimi, bet, ieraudzīdams, ka Anselmo ieradies bāls, novārdzis un izdilis, saprata, ka viņu satriekušas kādas lielas bēdas. Anselmo tūlīt lūdza, lai viņu nogulda un iedod tam rakstāmlietas. Sis lūgums tika izpildīts: Anselmo noguldītu atstāja vienu, pat aizslēdza durvis, jo viņš to vēlējās. Vienatnē viņu atkal neizturami sāka mocīt domas par notikušo nelaimi, un nāves jausmās viņš skaidri noprata, ka viņa dzīvei pienācis gals, tāpēc gribēja vēstulē paskaidrot savas dīvainās nāves cēloņus: viņš sāka rakstīt, bet nepaguva pateikt visu, ko vēlējās, jo elpa tam aprāvās un viņa dzīvību izdzēsa ciešanas, kuras bija radījusi viņa neprātīgā ziņkāre. Mājas saimnieks, redzēdams, ka ir jau vēls un Anselmo viņu nesauc, nolēma ieiet pie viņa un apvaicāties, vai tam nav kjuvis sliktāk; viņš atrada to guļam uz mutes, ar pusi ķermeņa gultā, bet ar krūtīm atspiedušos pret galdu, uz kura atradās vēstule, rokā viņš vēl turēja spalvu. Saimnieks piegāja viņam klāt un viņu uzrunāja, bet, nesagaidījis atbildi, satvēra viņa roku un, juzdams, ka tā ir auksta, saprata, ka viņš ir miris. Ārkārtīgi pārsteigts un satriekts viņš sasauca mājas ļaudis, lai tie redzētu Anselmo notikušo nelaimi; tad paņēma vēstuli un, pārliecinājies, ka to rakstījis pats nelaiķis ar savu roku, izlasīja šādus vārdus:

«Kāda muļķīga un neprātīga vēlēšanās laupīja man dzīvību. Ja vēsts par manu nāvi aizsniegs Kamillu, lai viņa zina, ka es viņai piedodu, jo viņas pienākums nebija veikt brīnumus un man nevajadzēja tos no viņas prasīt; un, tā kā es pats esmu radījis savu negodu, tad nav …»

Tik daudz bija uzrakstījis Anselmo, un skaidri varēja redzēt, ka, nespējis pabeigt teikumu, viņš bija pabeidzis savu dzīvi. Nākošajā dienā viņa draugs paziņoja par Anselmo nāvi viņa radiniekiem, kas jau zināja viņa nelaimi un arī to, ka Kamilla atradās klosterī im ka viņa gandrīz būtu aizgājusi līdzi savam vīram viņa negribētajā mūžības cejojumā — nevis tāpēc, ka viņu aizsniedza ziņas par vīra nāvi, bet tāpēc, ka viņas draugs bija pazudis. Stāsta, ka, kļuvusi atraitne, viņa negribējusi atstāt klosteri, bet nevēlējusies arī kļūt mūķene, kamēr pēc neilga laika saņēmusi vēsti, ka Lotārio kritis kaujā Neapoles karalistē, kur tai laikā norisa karš starp msjē de Lotreku un Kordovas Lielo karavadoni Gonsālo Fernandesu*; turp bija devies draugs, kas pārāk vēlu nožēloja savu kjūdu; to uzzinājusi, Kamilla kļuva mūķene un drīz nobeidza savu dzīvi skumju un grūtsirdības bargajās rokās. Tādu galu visiem trim sagādāja neprātīgais pasākums.

— Šī novele man patīk, — teica priesteris, — bet es nevaru ticēt, ka tā ir patiesība, un, ja viss ir izdomāts, tad autors to slikti veicis, jo nevaru iedomāties, ka pasaulē būtu tik muļķīgs vīrs, kas vēlētos izdarīt tik bīstamu pārbaudi, kā to vēlējās Anselmo. Tas varētu vēl atgadīties starp kādu dāmu un tās mīļāko, bet starp vīru un sievu tas ir neiespējami, taču, kas attiecas uz stāstījuma veidu, tad tas mani apmierina.

XXXVI nodaļa, kas stĀsta par citiem neparastiem NOTIKUMIEM IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ

Šai bridi saimnieks, kas stāvēja iebraucamās vietas vārtos, iesaucās:

—     Tur tuvojas jauks viesu bars! Ja tie šeit apstāsies, tad gan mums būs prieki!

—     Kas ir šie ļaudis? — vaicāja Kardēnio.

—     Četri vīrieši jāj uz zirgiem, — atbildēja saimnieks, —ar īsiem kāpšļiem, turēdami rokās šķēpus un vairogus; visi viņi ir rņelnās maskās*, tiem līdzi dāmu seglos jāj sieviete baltā tērpā, arī maskojusies, un tos pavada kājām divi kalpi.

—     Vai viņi ir jau ļoti tuvu? — jautāja priesteris.

—     Tik tuvu, — atbildēja saimnieks, — ka tie ir jau klāt.

To izdzirdusi, Doroteja aizklāja savu seju un Kardēnio iegāja pie dona Kihota, tūlīt pēc tam iebraucamajā vietā ieradās viesi, ko saimnieks bija pieminējis: četri stalli jātnieki nokāpa no zirgiem un palīdzēja nokāpt arī sievietei; viens no tiem viņu satvēra rokās un nosēdināja krēslā, kas stāvēja pie istabas durvim, kurā bija noslēpies Kardēnio. Ne sieviete, ne vīrieši visu laiku nenoņēma maskas un neko nerunāja; tikai, atsēdusies krēslā, sieviete dziļi nopūtās un nespēkā nolaida rokas, it kā viņa būtu slima vai izmisusi. Kalpi ieveda zirgus stallī.

Priesteris, visu to novērodams, vēlējās uzzināt, kas ir šie dīvaini apģērbtie un klusējošie ļaudis, piegāja klāt vienam no viņu kalpiem un apvaicājās par to, ko gribēja zināt. Kalps viņam atbildēja:

—     Seņjor, es patiešām nezinu, kas ir šie ļaudis, tikai tiem, manuprāt, jābūt lieliem augstmaņiem, sevišķi tam, kas satvēra rokās dāmu, ko jūs redzējāt: es ievēroju, ka pārējie izturas pret viņu ar godbijību un dara visu tikai pēc viņa pavēles.

—     Bet kas ir šī seņjora? — jautāja priesteris.

—     Arī to es jums nevaru pateikt, — atbildēja kalps, — jo visa ceļojuma laikā neesmu redzējis viņas seju, tikai dzirdēju, ka viņa bieži nopūtās un vaidēja tā, it kā ar katru vaidu gribētu izlaist garu. Nav ko brīnīties, ka mēs tik maz zinām par viņiem, jo mans biedrs un es pavadām tos tikai divas dienas: mēs viņus sastapām ceļā, un tie mūs pierunāja, lai pavadām tos līdz Andalūzijai, apsolīdamies mums ļoti labi samaksāt.

—     Vai jūs nedzirdējāt, kādos vārdos tie saucas? — vaicāja priesteris.

—       Nebūt ne, —• atbildēja kalps, — jo visu ceļu, mums par brīnumu, viņi jāja klusēdami, dzirdējām tikai nabaga seņjoras nopūtas un elsas, tā ka mums kļuva viņas žēl, un mēs nešaubāmies, ka viņu kaut kur aizved pret viņas gribu. Spriežot pēc viņas apģērba, viņa vai nu ir mūķene, vai arī vēl tikai iestāsies klosterī, kas ir ticamāk, un laikam viņa skumst tāpēc, ka negrib kļūt mūķene.

—      Viss var būt, — teica priesteris un, atstājis tos, aizgāja pie Dorotejas, kas, dzirdēdama aizplīvurotās dāmas nopūtas, sajuta dabisku līdzcietību un, tai tuvodamās, sacīja:

—      Kādas bēdas jūs nomāc, seņjora? Ja jums var palīdzēt sievietes padoms un pieredze, tad es labprāt piedāvājos jums pakalpot.

Bet noskumusi seņjora klusēja, un, kaut gan Doroteja vēl laipnāk piedāvāja savus pakalpojumus, viņa nepārtrauca savu klusēšanu, līdz pienāca aizmaskotais kabaļjēro, par kuru kalps bija stāstījis, ka tam pārējie paklausot, un teica Dorotejai:

—      Nepūlieties, seņjora, kaut ko piedāvāt šai sievietei, jo viņai ir paradums būt nepateicīgai par to, ko dara viņas labā, un neprasiet no viņas atbildi, ja negribat dzirdēt no viņas mutes melus.

—      Nekad neesmu melojusi, — viņa, līdz šim klusējusi, pēkšņi ierunājās, — tikai tāpēc, ka esmu patiesa un neprotu izlikties, iekļuvu tādā nelaimē, un es vēlos, lai jūs pats to apliecinātu, jo mans skaidrais patiesīgums jūs padarījis par viltnieku un meli.

Kardēnio skaidri un saprotami dzirdēja šos vārdus, jo atradās pavisam tuvu runātājai, no kuras to šķīra tikai dona Kihota guļamtelpas durvis, un, tos izdzirdējis, viņš skaļi iesaucās:

—     Mans dievs! Ko es dzirdu? Kāda balss ieskan manās ausīs?

Pie šiem izsaucieniem seņjora pavisam satraukta pagrieza

galvu un, neviena neredzēdama, piecēlās, un gribēja ieiet telpā, kur atradās Kardēnio, bet kabaļjēro viņu atturēja, neļaudams tai paspert ne soli. Savā uztraukumā un mulsā viņa nepamanīja, ka nokrita zīda maska, kas aizsedza viņas seju, un klātesošie ieraudzīja tās nesalīdzināmo un brīnišķīgo skaistumu, bet seja bija bāla un izbiedēta, un viņas skatiens šaudījās uz visām pusēm tik nemitīgi, it kā viņa būtu zaudējusi prātu, un šī neparastā izturēšanās radīja Dorotejā un visos klātesošajos dīvainu un dziļu žēlumu. Kabaļjēro bija dāmu cieši satvēris aiz pleciem un, ap viņu nopūlēdamies, nepaguva pieturēt arī savu lejupslīdošo masku, līdz tā nokrita pavisam; un, kad Doroteja, kas arī bija apskāvusi svešnieci, pacēla acis, viņa ieraudzīja, ka šis cilvēks, kas bija aptvēris seņjoras plecus, bija viņas vīrs dons Fernando; tikko viņa to bija pazinusi, no viņas krūtīm izlauzās dziļš un neizsakāmi skumjš — ai! — un tā zaudēja samaņu; un, ja blakus neatrastos bārddzinis, kas Doroteju satvēra rokās, viņa būtu pakritusi zemē. Tūlīt piesteidzās priesteris un atsedza viņas plīvuru, lai apslacītu tai seju ar ūdeni, un, līdzko atklāja seju, Doroteju pazina dons Fernando, kas bija aptvēris otro seņjoru, un raudzījās viņā kā sastindzis; tomēr viņš neatlaida vaļā Lusindu, — jo tā bija viņa, — kaut ari pēdējā pūlējās izrauties tam no rokām; viņa pēc balss bija pazinusi Kardēnio, tāpat kā tas viņu. Kardēnio dzirdēja ari Dorotejas «ai», kad tā pakrita bez samaņas, un, domādams, ka iekliedzas viņa Lusinda, sabiedēts izsteidzās no guļamtelpas, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija dons Fernando, kas vēl vienmēr turēja savās rokās Lusindu. Arī dons Fernando tūlīt pazina Kardēnio; un visi trīs — Lusinda, Kardēnio un Doroteja stāvēja mēmi un pārsteigti, it kā nesaprazdami, kas ar viņiem noticis. Visi klusēdami viens otru uzlūkoja: Doroteja donu Fernando, dons Fernando Kardēnio, Kardēnio Lusindu un Lusinda Kardēnio. Pirmā klusumu pārtrauca Lusinda un teica donam Fernando šādus vārdus:

—      Atlaidiet mani, seņjor don Fernando, aiz cieņas pats pret sevi, ja nekas cits jums nevar iedvest cieņu; Jaujiet man atslieties pret sienu, kurai esmu efeja, pret balstu, no kura mani nes'pēja atraut jūsu uzmācība, jūsu draudi, jūsu solījumi un jūsu dāvanas; redziet, kā debesis mani pa neparastiem un nezināmiem cejiem atvedušas pie mana īstā laulātā drauga, un jūs zināt no bagātās pieredzes, kas jums tik dārgi maksāja, ka vienīgi nāve var viņu izdzēst no manas atmiņas. Lai tad šis skaidrais apliecinājums pārvērš (ja jau jūs neko citu nespējat darīt) jūsu mīlu niknumā, jūsu laipnību Jaunumā, un atņemiet man dzivību, jo, zaudējot to sava dārgā vīra klātbūtnē, es nebūšu veltīgi dzīvojusi, un varbūt mana nāve viņu pārliecinās, ka biju tam uzticīga līdz pēdējam dzīves mirklim.

Doroteja pa to laiku bija atžirgusi un, noklausījusies Lusindas vārdus, saprata, kas viņa tāda ir; redzēdama, ka dons Fernando neizlaiž Lusindu no savām rokām un neatbild uz viņas vārdiem, viņa saņēma visus spēkus, piecēlās, nometās ceļos pie viņa kājām un, izliedama daudzas skaistas un žēlas asaras, uzrunāja to šādiem vārdiem:

—      Mans seņjor, ja tavas acis neapžilbinātu ar saviem stariem tā saule, ko tu turi savās rokās, tad tu redzētu, ka pie tavām kājām uz cejiem pakritusi nelaimīgā Doroteja, kuras postu tikai tu vari izbeigt. Esmu tā pazemīgā zemniece, ko tu ar savu labvēlību vai patiku gribēji pacelt tik augstu, lai to sauktu par savējo; esmu tā, kas savas tikumības robežās dzīvoja laimīgi, līdz, atbildot uz taviem neatlaidīgajiem lūgumiem un šķietami īstajām mīlas jūtām, atvēra savas vienatnības durvis un atdeva tev savas brīvības atslēgas, bet tu par šo dāvanu atmaksāji ar nepateicību, ko skaidri pierāda tas, ka atrodi mani šai vietā un ka es tevi šeit tādu ieraugu. Tomēr es negribu, lai tu domātu, ka es šurp esmu atnākusi pa sava negoda ceļu; nē, mani šurp atveda tikai sāpes un mokas par to, ka esi mani aizmirsis. Tu vēlējies, lai esmu tava, un to vēlējies tik ļoti, ka tagad, kaut arī tu to vairs nevēlies, tu tomēr joprojām esi un mūžam būsi mans. Raugi, mans seņjor, varbūt mana nesalīdzināmā mīlestība, ko jūtu pret tevi, varētu tev aizstāt to skaistumu un dižciltību, kuru dēļ tu mani pameti. Tu nevari piederēt skaistajai Lusindai, jo piederi man, un viņa nevar piederēt tev, jo pieder Kardēnio; daudz vieglāk tev būs, ja labi padomāsi, atkal iemīlēt to, kura mīl tevi, nekā iedvest patiku pret sevi tai, kas tevi neieredz. Tu man tuvojieš, kad dzīvoju bezrūpīga, es nevainīga padevos taviem lūgumiem, tu zināji, ka esmu no zemnieku dzimtas, un tu labi zini, kādā veidā tu mani pakļāvi savai gribai; tātad tu nevari atrunāties, ka tiki maldināts, un, ja tas ir tā, ja esi kristietis un kabaļjēro, kāpēc tu gribi, aplinkus cejus iedams, izvairīties dot man beigās to laimi, ko devi man sākumā? Un, ja tu nevēlies, lai kļūstu tava patiesā un likumīgā sieva, tad pieņem mani vismaz par savu verdzeni, jo, piederēdama tev, es būšu laimīga un apmierināta. Neatstāj un nepamet mani bez atbalsta, jo tad visi runās par manu negodu, nesagādā maniem vecākiem tik bēdīgas vecuma dienas, jo to nepelna uzticība, ar kādu tie vienmēr kalpojuši taviem vecākiem. Ja tu domā, ka pazemosi savas asinis, sajaukdams tās ar manējām, tad ņem vērā, ka gandrīz nav tādu dižciltīgu ģimeņu pasaulē, kam tas nebūtu gadījies, un ka pēcnācēju dižciltību nenosaka mātes kārta, turklāt īsta dižciltība ir tikumība, un, ja tās tev trūkst, jo tu liedz man to, ko man tiesības no tevis prasīt, tad es būšu dižciltīgāka par tevi. Visbeidzot, seņjor, varu tev teikt: gribi vai negribi, esmu tava sieva; to apliecināja tavi vārdi, kas nevar un nedrīkst būt melīgi, ja tu sevi vērtē augstāku aiz tā paša iemesla, kura dēļ mani nicini; to visu apliecinās tavs paraksts un debesis, kuras tu piesauci par liecinieku saviem solījumiem. Un, ja ar to vēl nepietiek, tad tava paša sirdsapziņa tev klusu atgādinās tavās izpriecās manu vārdu patiesību, traucēdama tavas labākās baudas un tavu līksmību.

Šādus un vēl citus vārdus teica apbēdinātā Doroteja ar tik dziļu izjūtu un tik karstām asarām, ka pat dona Fernando pavadoņi un visi klātesošie apraudājās. Dons Fernando klausījās, neteikdams ne vārda, līdz viņa pabeidza savu runu un sāka tā elsot un nopūsties, ka tikai akmens sirds varēja palikt nejūtīga pret šādām ciešanām. Lusinda uzlūkoja Doroteju, tikpat viņas bēdu aizkustināta, cik apbrīnodama viņas gudrību un skaistumu; viņa gan gribēja tai tuvoties un teikt dažus mierinājuma vārdus, bet dons Fernando joprojām neizlaida viņu no savām rokām. Viņš apmulsis un izbijies ilgi un uzmanīgi vēroja Doroteju, tad izlaida Lusindu no savām rokām un sacīja:

—     Tu uzvarēji, skaistā Doroteja, tu uzvarēji, jo nevienam nebūtu drosmes noliegt visu tavu vārdu patiesību.

Lusinda bija tuvu ģībonim un, kad to palaida vaļā dons Fernando, būtu nokritusi zemē, bet Kardēnio, kas bija nostājies donam Fernando aiz muguras, lai pēdējais to neredzētu, atmetis visas bailes un ne par ko vairs nedomādams, piesteidzās, lai saturētu Lusindu, un, satvēris viņu savās rokās, izsaucās:

—       Ja žēlsirdīgā debess grib tev dot mieru, mana uzticīgā, pastāvīgā un skaistā pavēlniece, tad visdrošāk tu to atradīsi šajās rokās, kas tevi tagad apskauj un apskaus tad, kad liktenis gribēs, lai tevi saucu pilnīgi par savējo.

Dzirdot šos vārdus, Lusinda pievērsa savu skatienu Kardēnio, kuru viņa sākumā bija pazinusi pēc balss, un tagad pārliecinājās pati savām acīm, ka nebija maldījusies; saviļņota viņa aizmirsa jebkuru atturību, apskāva viņa kaklu un, piespiedusi savu vaigu Kardēnio vaigam, teica:

—     Jūs, mans seņjor, esat savas gūsteknes īstais pavēlnieks, ja ari naidīgais liktenis tam pretotos un vēl vairāk apdraudētu manu dzīvību, kas saistīta ar jūsējo.

Donam Fernando un visiem klātesošajiem šī aina šķita loti dīvaina, un tie izbrīnījās par šādu neredzētu notikumu. Doroteja pamanīja, ka dons Fernando nobālēja un satvēra sava zobena rokturi, it kā gribēdams atriebties Kardēnio, un, to noģizdama, viņa neredzētā ātrumā apskāva viņa kājas, skūpstīja tās un turēja tik cieši, ka viņš nespēja pakustēties, tad, nemitīgi asaras liedama, viņa iesaucās:

—      Ko tu gribi darīt šai negaidītajā brīdī, mans vienīgais patvērums? Pie tavām kājām ir tava sieva, bet tā, ko tu vēlētos par sievu, ir sava vīra rokās; vai tu domā, ka tas būtu labi un iespējami, ka tu šķirtu tos, ko debesis savienojušas, vai tev pieklājas iegūt par savējo to, kas pārcietusi tik daudz grūtību, apliecinādama savas patiesās un nemainīgās jūtas tavu acu priekšā, ar prieka asarām apslacinot sava īstā vīra vaigu un krūtis? Lūdzu tevi, dieva dēļ, esi godprātīgs; lai šī acīm redzamā patiesība neiededzina tavas dusmas, bet gan tās apslāpē, un tu mierīgi ļauj, ka šie abi mīlētāji netraucēti pieder viens otram, cik ilgi debesis to grib, — tā tu pierādīsi savas dižās un cildenās dvēseles augstsirdību, un pasaule redzēs, ka tavs saprāts ir stiprāks nekā tava iekāre!

Kamēr Doroteja tā runāja, Kardēnio, apskāvis Lusindu, nenolaida acis no dona Fernando, nolēmis pie viņa pirmās aizdomīgās kustības ar visiem spēkiem aizstāvēties un uzbrukt tiem, kas viņu apdraudēs, pat ja tas viņam maksātu dzīvību; bet šai brīdī donu Fernando apstāja viņa draugi, priesteris un bārddzinis, kas visu laiku atradās šeit, arī labais Sančo Pansa, un visi lūdza donu Fernando ievērot Dorotejas asaras un nepievilt viņas taisnīgās cerības, ja tās teiktie vārdi esot patiesi, par ko viņi nešauboties; lai viņš saprotot, ka nevis šķietama nejaušība, bet gan sevišķa debesu griba likusi tiem visiem sastapties tādā vietā, kur vismazāk to varēja paredzēt; bet priesteris piemetināja, lai ņemot vērā, ka tikai nāve spētu izšķirt Lusindu un Kardēnio un, pat ja viņus šķirtu zobena asmens, viņi šādu nāvi uzskatītu par lielāko laimi; šādos grūtos gadījumos visgudrākais esot pārvarēt pašam sevi, izrādīt augstsirdību un labprātīgi atļaut, lai divi cilvēki brīvi pēc sava prāta bauda laimi, ko debess tiem dāvinājusi; lai viņš pievēršot acis Dorotejas skaistumam, kurai tikai nedaudzas sievietes — vai varbūt pat neviena — varot līdzināties un vēl mazāk to pārspēt; lai skaistumam pievienojot viņas lēnprātību un bezgalīgo mīlestību pret viņu un it sevišķi lai viņš kā īsts kabajjēro un kristietis apzinoties, ka viņam jāizpilda dotais solījums, jo šādi tas izpildīšot savu pienākumu pret dievu un iegūšot visu to saprātīgo cilvēku atzinību, kas zina un izprot, ka skaistums, iemiesojies zemas kārtas sievietē, vienots ar tikumību, var pacelties un nostāties līdzās jebkurai dižciltībai, nebūt nepazeminot to, kas to paceļ un padara sev līdzīgu; un nav nosodāms tāds cilvēks, kas, nekādi neapgrēkodamies, paklausa stiprajiem kaisles likumiem.

Pārējie piebilda vēl tik daudz pārliecinošu vārdu, ka dona Fernando vīrišķīgā sirds, kurā strāvoja cēlas asinis, beidzot padevās un ļāva, ka to uzvar patiesība, kuru viņš nevarēja noliegt, kaut arī to gribētu; un par zīmi, ka tas padevies un pakļāvies labajiem apsvērumiem, viņš noliecās un apskāva Doroteju, sacīdams:

— Piecelieties, mana seņjora, jo nav taisnīgi, ka pie manām kājām nometusies ceļos tā, kuru glabāju savā dvēselē, un, ja es līdz šim to nekādi neesmu izrādījis, tad varbūt to gribējusi debess, lai es redzētu, cik jūs uzticīgi mani mīlat, un mācītos cienīt jūsu īsto vērtību. Es lūdzu jūs, nepārmetiet man ļauno un nevērīgo rīcību, jo tas pats iemesls un tas pats spēks, kas man liek jūs tagad atzīt par savējo, līdz šim pamudināja mani censties nebūt jūsējam. Un, ja gribat pārliecināties par manu vārdu patiesību, tad ieskatieties laimīgās Lusindas acīs, un jūs tur redzēsiet visu manu grēku piedošanu, un, tā kā viņa atradusi un sasniegusi to, ko vēlējās, un es esmu atradis jūsos savu augstāko laimi, tad lai viņa mierīgi un laimīgi dzīvo ilgus gadus ar savu Kardēnio, bet es lūgšos, lai debess man atļauj tikpat ilgi dzīvot kopā ar manu Doroteju.

To sacīdams, viņš vēlreiz apskāva un noskūpstīja Doroteju tik maigi, ka viņam bija jāsavaldās, lai ar savām asarām neapliecinātu savu mīlu un nožēlu. Bet Lusinda, Kardēnio un pārējie nebija tik savaldīgi, jo viņi visi sāka raudāt, daži aiz laimes par sevi, daži aiz prieka par citiem, un ārēji likās, it kā tos būtu piemeklējusi liela nelaime. Pat Sančo Pansa raudāja, lai gan viņš vēlāk teica, ka raudājis tāpēc, ka Doroteja neesot Mikomikonas karaliene, no kuras viņš gaidījis lielus labumus. Satraukums un asaras pēc kāda laika norima, tad Kardēnio un Lusinda noslīga dona Fernando priekšā uz ceļiem un tik cildeniem vārdiem pateicās par viņiem parādīto laipnību, ka dons Fernando nezināja, ko atbildēt, bet tikai tos pacēla un apskāva lielā mīlā un pieklājībā.

Tad viņš jautāja Dorotejai, kā viņa nokļuvusi šai apvidū, tik tālu no viņas dzimtās vietas. Viņa īsos un saprātīgos vārdos pastāstīja viņam visu, ko agrāk bija stāstījusi Kardēnio, un viņas stāsts tā patika donam Fernando un viņa pavadoņiem, ka tie būtu vēlējušies, lai viņa to vēl ilgi turpinātu, tik atjautīgi prata Doroteja stāstīt par savām nedienām. Kad viņa beidza runāt, dons Fernando pastāstīja, kas noticis pilsētā pēc tam, kad viņš atradis pie Lusindas krūtīm vēstuli, kurā tā bija paskaidrojusi, ka esot Kardēnio sieva un nevarot piederēt viņam. Viņš gribējis Lusindu nogalināt, un tikai viņas vecāki to atturējuši, citādi viņš to būtu izdarījis, tad saniknots un apkaunots tas atstājis viņu namu, stingri nolēmis sevi atriebt izdevīgākā gadījumā; nākošajā dienā viņš uzzinājis, ka Lusinda aizbēgusi no savu vecāku mājas nevienam nezināmā virzienā, un tikai pēc vairākiem mēnešiem beidzot saņēmis ziņas, ka viņa atrodoties kādā klosterī, kur gribot palikt visu mūžu, ja nevarot to nodzīvot kopā ar Kardēnio; to uzzinājis, viņš šo triju kabaļjēro pavadībā ieradies klosterī, bet nav vēlējies Lusindu sastapt, baidīdamies, ka, pamanot viņa ierašanos, klosteri vairāk apsargās; kādu dienu, novērojis, ka vārti atvērti, viņš atstājis divus kabaļjēro pie tiem sardzē, bet ar trešo iegājis klosterī meklēt Lusindu, kuru tie atraduši krusta ailē sarunājamies ar kādu mūķeni, un tūlīt viņu ar varu satvēruši un, neļaujot tai nemaz attapties, aizveduši uz kādu vietu, kur sagatavojušies viņu vest tālāk, ko izdarījuši netraucēti, jo klosteris atradies klajā laukā tālu no ciemata. Viņš pastāstīja arī, ka Lusinda, redzēdama sevi viņa varā, zaudējusi samaņu un, kad atguvusies, tikai raudājusi un nopūtusies, nerunādama neviena vārda, un šādā klusēšanā un asarās tie nokļuvuši līdz šai iebraucamajai vietai vai, kā viņam šķiet, līdz pašām debesīm, kur izbeidzas un gaist visas šās zemes nelaimes.

XXXVII nodaļa, kurĀ turpinĀs stĀsts par slaveno MIKOMIKONAS INF ANTI UN RISINĀS CITI JAUTRI NOTIKUMI

Visu to noklausījās Sančo ar dziļām aveseles sāpēm, jo viņš redzēja, ka viņa cerības kļūt valdniekam izgaisa kā dūmi, ka skaistā Mikomikonas princese pārvērtās par Doroteju un milzis par donu Fernando, bet viņa kungs, neko nenojauzdams par šiem notikumiem, gulēja saldā miegā. Doroteja vēl joprojām nevarēja aptvert, vai viņas iegūtā laime nav tikai sapnis; tāpat domāja Kardēnio, un arī Lusinda bija šādā noskaņā. Dons Fernando pateicās debesīm par viņam parādīto žēlastību, kas viņu atbrīvoja no sarežģītā labirinta, kurā maldīdamies viņš varēja pazudināt savu godu un savu dvēseli; īsi sakot, visi, kas atradās iebraucamajā vietā, bija priecīgi un apmierināti par visu bēdu laimīgo noslēgumu. Priesteris visu to gudri izskaidroja un katram novēlēja laimes par labo iznākumu; bet visvairāk priecājās apmierinātā saimniece, kurai Kardēnio un priesteris apsolījās samaksāt ar procentiem visus dona Kihota nodarilos zaudējumus. Vienīgi Sančo, kā jau teikts, bija nomākts, nelaimīgs un skumjš; ar šādu grūtsirdīgu izskatu viņš ienāca pie sava kunga, kas nupat bija atmodies, un tam teica:

—     Jūsu žēlastība Bēdīgā Izskata seņjor, jūs varat gulēt, cik ilgi vien jums patīk, nepūlēdamies nogalināt milzi un atdot princesei viņas karajvalsti, jo viss jau ir beigts un padarīts.

—     To es ticu, — atbildēja dons Kihots, — jo izcīnīju ar milzi visniknāko un visbriesmīgāko kauju, kāda jebkad bijusi manā mūžā, un ar vienu cirtienu — blāc! — notriecu viņam galvu zemē, un tam izšjācās tik daudz asiņu, ka tās pludoja pa grīdu straumēm kā ūdens.

—     Sakiet labāk — kā sarkanvīns, jūsu žēlastība, — atbildēja Sančo, — jo ziniet, ja jūs vēl nezināt, ka nogalinātais milzis ir sakapāts vīna maiss un asinis ir sešas arobas sarkanvīna, ko tas glabāja savā vēderā, bet nocirstā galva ir tā padauza, kas mani radījusi, un visu kopā lai parauj velns!

—      Ko tu tur runā, nelga? — iesaucās dons Kihots. — Vai esi prātu zaudējis?

—     Piecelieties, jūsu žēlastība, — teica Sančo, — un palūkojieties, ko jūs te esat savārījis un kas mums būs jāsamaksā, un apskatiet arī karalieni, kas pārvērtusies par vienkāršu dāmu Doroteju; ir arī vēl citi notikumi, par kuriem, ja labi padomāsiet, varēsiet pabrīnīties.

—     Es ne par ko nebrīnīšos, — atbildēja dons Kihots, — atceries, — es tev pagājušo reizi teicu, ka šai mājā notiek burvības, un nav jābrīnās, ja tās notiek arī tagad.

—     Es tam ticētu, — sacīja Sančo, — ja mani šeit būtu mētājuši burvju spēki, taču viss notika īsteni un patiesi: es pats redzēju, ka saimnieks, kas arī tagad šeit atrodas, turēja segas vienu malu un ar lielu prieku svieda mani gandrīz līdz debesīm, un viņa smiekli bija tikpat stipri kā viņa roku spēks: un, ja jau es visus tos cilvēkus pazinu, tad man šķiet, kaut gan esmu vientiesis un grēcinieks, ka te nav nekādas burvības, bet gan lielas nepatikšanas un varen liela nelaime.

—     Nu nekas, gan jau dievs palīdzēs, — teica dons Kihots, — pasniedz man drēbes, un es iziešu apskatīties, kādi ir tie tevis vēstītie notikumi un pārvērtības.

Sančo palīdzēja viņam apģērbties, bet šai laikā priesteris pastāstīja donam Fernando un citiem klātesošiem par dona Kihota ārprātu un par viltību, kādu tie pielietojuši, lai aizvestu viņu projām no Nabadzības klints, uz kuras tas bija apmeties aiz iedomas, ka viņa dāma to nonicinājusi. Viņš tiem pastāstīja arī gandrīz visas bruņinieka dēkas, kuras bija dzirdējis no Sančo, par ko visi pabrinijās un smējās, jo šis ārprāta veids viņiem, kā daudziem citiem, šķita visai neparasts.

Priesteris piebilda, ka seņjoras Dorotejas lielā laime tagad nejaujot tiem turpināt viņu pasākumu, tāpēc jāatrod cits paņemiens, kā aizvest donu Kihotu uz viņa dzimto ciematu. Kardēnio piedāvājās turpināt šo pasākumu, jo Lusinda varot tagad pārņemt Dorotejas lomu.

—      Nē, — teica dons Fernando, —1 tas nav vajadzīgs, jo es vēlos, lai Doroteja turpinātu savu spēli, un, tā kā labā bruņinieka dzīves vieta vairs nav tālu, tad labprāt gribu sekmēt viņa izveseļošanos.

—      Līdz viņa ciematam jāceļo vēl divas dienas.

—     Arī ja tas atrastos vēl tālāk, es labprāt turp ceļotu, lai izdarītu šādu labu darbu.

Šai brīdī iznāca dons Kihots pilnā kaujas apbruņojumā, ar sadauzīto Mambrīno bruņu cepuri galvā, turēdams rokā vairogu un atbalstījies uz sava nūjai līdzīgā šķēpa. Donu Fernando un citus pārsteidza dona Kihota dīvainais izskats, viņa pusjūdzes garumā izstieptā vājā un dzeltenbālā seja, viņa dažādie ieroči un apvaldītā izturēšanās; visi klusēja, gaidīdami, ko viņš sacīs, un viņš, pievērsis acis skaistajai Dorotejai, ļoti svinīgi un nosvērti teica:

—     Mans ieroču nesējs, skaistā seņjora, man ziņo, ka jūsu diženums sabrucis un ka jūs to esot iznīcinājusi, no karalienes un dižciltīgas seņjoras pārvērzdamās vienkāršā jaunavā. Ja tas noticis pēc jūsu tēva, karaliskā nigromanta", pavēles, kurš baidās, ka es jums nesniegšu vajadzīgo palīdzību, tad varu sacīt, ka viņš savās zināšanās palicis pusceļā un neizprot bruņinieku stāstus: ja viņš tos būtu lasījis tik vērīgi un ilgi kā es, tad viņš zinātu, ka tur katrā lappusē minēti mazāk slaveni bruņinieki nekā es, kas tomēr paveikuši grūtākas lietas, jo nav jau grūti nogalināt kādu nieka milzīti, lai arī tas būtu diez cik nekaunīgs; vēl pirms dažām stundām es ar viņu sastapos un … bet es labāk klusēšu, lai jūs nesacītu, ka meloju. Gan jau laiks, šis visu lietu atklājējs, darīs jums to zināmu, kad to nemaz negaidīsim.

—     Jūs sastapāties ar diviem vīna maisiem, nevis ar milzi! — iesaucās šai brīdī saimnieks.

Bet dons Fernando deva viņam zīmi klusēt un nepārtraukt dona Kihota runu, un dons Kihots turpināja:

—     Tātad gribu jums sacīt, augstā un karaļvalsti zaudējusī seņjora, ja manis pieminētā iemesla dēļ jūsu tēvs šādi pārveidojis jūsu personu, tad neticiet tam, jo nav uz zemes tādu briesmu, caur kurām sev neizlauztu ceļu mans šķēps, ar kuru nocirtis jūsu ienaidnieka galvu es pēc dažām dienām uzlikšu jums galvā jūsu valsts kroni.

Dons Kihots apklusa un gaidīja, ko princese tam atbildēs, un viņa, zinādama dona Fernando vēlēšanos šo spēli nepārtraukt, iekams dons Kihots nebūs aizvests mājā, ļoti laipni un nopietni atbildēja:

—      Tas, kas jums teica, drošsirdīgais Bēdīgā Izskata bruņiniek, ka esmu pārvērtusies un kļuvusi citāda, nav runājis patiesību, jo esmu tā pati šodien, kāda biju vakar. Zināmas pārmaiņas patiešām man sagādāja laimīgs gadījums, sniegdams man to vislabāko, ko varēju vēlēties; tomēr neesmu kļuvusi fcitāda kā agrāk, un es joprojām gribu uzticēties jūsu drosmīgo un neuzvaramo roku spēkam, kā to vienmēr esmu darījusi. Tātad, mans seņjor, izrādiet manam tēvam pienācīgo cieņu un uzskatiet viņu par gudru un piesardzīgu cilvēku, jo viņš ar savu zinātni atrada tik vieglu un pareizu izeju no manas nelaimes: man šķiet, ka bez jums, seņjor, es nekad nebūtu ieguvusi savu tagadējo laimi, un, ka runāju patiesību, to jums var apliecināt šeit klātesošie seņjori. Mums atliek tikai rīt doties ceļā, jo šodien mēs vairs nevaram tālu aizceļot, bet visu pārējo, kas attiecas uz mūsu pasākuma veiksmi, es uzticu dievam un jūsu sirds drosmei.

Tā runāja gudrā Doroteja, un, viņā noklausījies, dons Kihots pagriezās pret Sančo, lielās dusmās sacīdams:

—      Es tev teikšu, Sančuelo, ka tu esi vislielākais nekrietnelis visā Spānijā. Saki, zagli un klaidoni, vai tu nupat man neteici, ka šī princese pārvērtusies jaunavā Dorotejā un ka manis nocirstā milža galva esot padauza, kas tevi radījusi, piebilzdams vēl citas muļķības, kas mani tā samulsināja, kā tas manā dzīvē nekad nebija gadījies! Es zvēru (viņš pacēla acis pret debesīm un cieši sakoda zobus), ka es tevi samalšu miltos, lai atmiņa par to saglabātos visu to melīgo ieroču nesēju smadzenēs, kas turpmāk kalpos klaiņojošiem bruņiniekiem.

—      Apmierinieties, mans žēlīgais seņjor, — atbildēja Sančo, — varbūt esmu kļūdījies, runādams par princeses Mikomikonas pārvēršanos, bet, kas attiecas uz milža galvu vai vismaz uz sadurstītajiem vīna maisiem un to, ka asinis bija sarkanvīns, tur es gan nekļūdos, dieva vārds, jo saplēstie maisi vēl atrodas jūsu gultas galvgali un vīns izplūdis pa visu grīdu kā ezers. Gan jūs to redzēsiet, kad jums zvels pa maku, tas ir, es gribēju teikt, kad žēlīgais seņjors saimnieks pieprasīs, lai atlīdzināt par visu. Un, ja seņjora karaliene ir tāda pati, kā bijusi, tad priecājos par to no visas sirds, jo tad jau es dabūšu arī savu daļu kā godīgs cilvēka bērns.

—      Man jāsaka tev, Sančo, — sacīja dons Kihots, — ka tu esi muļķis, piedod man, un ar to pietiek.

—       Pietiek, — sacīja dons Fernando, — un nerunāsim vairs par to, un, tā kā seņjora princese teica, lai dodamies ceļā rīt, jo šodien ir jau par vēlu, tad darīsim tā un pakavēsimies šonakt līdz ausmai patīkamās sarunās, un rīt visi pavadīsim seņjoru donu Kihotu, jo gribam būt liecinieki viņa drosmīgajiem un nedzirdētajiem varoņdarbiem, kurus tas veiks savā lielajā pasākumā, izpildot doto solījumu.

—      Man pieklātos jums pakalpot un jūs pavadīt, — atbildēja dons Kihots, — es ļoti pateicos par man parādīto laipnību un par

jūsu labajām domām, kuras es attaisnošu, ja ari man vajadzētu to samaksāt ar savu dzīvību vai pat ar kaut ko vēl dārgāku, ja būtu kaut kas vēl dārgāks.

Dons Kihots un dons Fernando vēl ilgi viens otram teica laipnus vārdus un piedāvāja viens otram savus pakalpojumus, bet viņi visi apklusa, kad iebraucamajā vietā šinī brīdī ienāca kāds ceļotājs, kura tērps liecināja, ka viņš ir kristietis, kas nesen atgriezies no mauru zemes, jo tas bija ģērbies īsos zilas vadmalas svārkos bez apkakles, ar piedurknēm, kas sniedzās līdz elkoņiem, un zilās audekla biksēs; galvā tam bija tādas pašas krāsas berete, kājās dateļkrāsas puszābaki, pār krūtīm bija pārsieta siksna, kurā karājās līkais mauru zobens. Viņam sekoja jāšus uz ēzeļa kāda sieviete mauru tērpā, ar aizsegtu seju; plīvura apvīto galvu tai greznoja brokāta cepurīte, un plata almalafa* ietina viņas augumu no galvas līdz kājām. Vīrietis bija spēcīga un stalta auguma, mazliet pāri četrdesmit gadiem, ar brūnganu seju, garām ūsām un skaistu bārdu; īsi sakot, viņa āriene liecināja, ka labākā apģērbā viņš izskatītos pēc dižciltīga un ievērojama vīra. Ienācis viņš prasīja istabu un, kad viņam atbildēja, ka iebraucamajā vietā vairs brīvu istabu neesot, redzami sadrūma, piegāja pie sievietes mauru tērpā un ar savām rokām viņu nocēla no segliem. Lusinda, Doroteja, saimniece, viņas meita un Maritornesa, kuru uzmanību saistīja neparastais un vēl nekad neredzētais svešinieces tērps, apstāja maurieti, un Doroteja, ievērojusi, ka abi ceļotāji noskumuši par to, ka tiem nedeva istabu, ar savu parasto laipnību, pieklājību un saprātīgumu viņai sacīja:

—      Nebēdājieties, mana seņjora, ja jums šeit trūkst ērtību, jo tādas nav atrodamas nevienā iebraucamā vietā; bet, ja jums labpatiktos apmesties kopā ar mums (viņa norādīja uz Lusindu), mēs jūs uzņemsim tik labi, kā vēl varbūt neviens jūs nav uzņēmis visā jūsu ceļā.

Aizplīvurotā sieviete neko neatbildēja, tikai piecēlās no sola, kur bija atsēdusies, sakrustoja rokas uz krūtīm, nolieca galvu un paklanījās par pateicības zīmi. No šās klusēšanas viņas secināja, ka viņa, bez šaubām, ir mauriete, kas neprot kristiešu valodu. Tad pienāca klāt atbrīvotais gūsteknis, kas pa šo laiku bija aizgājis sāņus, un, redzēdams, ka sievietes apstājušas viņa ceļa biedreni, kas uz visiem viņu vārdiem atbildēja ar klusēšanu, viņš sacīja:

—      Manas seņjcras, šī meitene ļoti vāji saprot mūsu valodu, jo viņa runā tikai savas zemes valodā, tāpēc viņa neatbildēja un neatbild uz jūsu jautājumiem.

—      Mēs neko nejautājam, — atbildēja Lusinda, — mēs tikai piedāvājam viņai šonakt savu sabiedrību un gultu istabā, kurā esam novietojušās un kur viņa atradīs visas šeit iespējamās ērtības, jo mūsu pienākums vajadzības gadījumā ir laipni pakalpot visiem svešzemniekiem, it sevišķi sievietēm.

—      Viņas un savā vārdā, — atbildēja gūsteknis, — skūpstu jums rokas, mana seņjora, un augsti novērtēju jūsu laipnību, jo šādos apstākļos tik ievērojamas personas, kādas, acīm redzot, esat jūs, parāda mums tiešām ļoti lielu uzmanību.

—      Sakiet man, seņjor, — vaicāja Doroteja, — vai šī seņjora ir kristiete vai mauriete? Viņas tērps un klusēšana liek mums domāt citādi, nekā mēs to vēlētos.

—      Viņai ir maurietes tērps un ķermenis, bet dvēselē viņa ir īsta kristiete un ļoti vēlas tāda kļūt.

—     Tātad viņa vēl nav kristīta? — vaicāja Lusinda.

—      Mēs to vēl nepaspējām izdarīt, — atbildēja gūsteknis, — kopš viņa atstāja savu dzimto zemi Alžīriju, tā līdz šim vēl nav bijusi tādās nāves briesmās, lai viņu vajadzētu kristīt, neiepazīstinot vispirms ar mūsu mātes svētās baznīcas ceremonijām, bet ar dieva palīgu mēs tai drīz dosim pieklājīgu kristību, kāda atbilst viņas kārtai, kas ir augstāka, nekā to rāda viņas tērps un manējais.

Šie vārdi modināja visos, kas viņā klausījās, vēlēšanos uzzināt, kas bija šī mauriete un gūsteknis; bet neviens nevēlējās pašreiz viņam to vaicāt, jo bija redzams, ka atpūta tam šai brīdī bija vajadzīgāka nekā iztaujas par viņa dzīvi. Doroteja satvēra maurietes roku, nosēdināja viņu sev blakus un lūdza noņemt plīvuru. Mauriete uzlūkoja gūstekni, it kā vaicādama, ko viņai saka un kas viņai jādara. Gūsteknis sacīja tai arābu valoda, ka viņu lūdzot noņemt plīvuru un lai viņa to darot; tad viņa pacēla plīvuru un atsedza tik daiļu seju, ka Dorotejai viņa šķita skaistāka par Lusindu un Lusindai — skaistāka par Doroteju, un visi apkārtējie atzina, ka tikai mauriete var viņām abām līdzināties, bet bija arī tādi, kam viņa dažā ziņā šķita pat pārāka. Un, tā kā skaistumam piemīt ārkārtīgā spēja nomierināt prātus un valdzināt sirdis, tad visi sajuta sirsnīgu vēlēšanos laipni pakalpot un izdabāt skaistajai maurietei.

Dons Fernando jautāja gūsteknim, kā sauc maurieti, un tas atbildēja, ka viņa saucoties Lela Zoraīda, bet viņa, to dzirdēdama, noprata, ko kristietis jautāja, un pievilcīgā satraukumā ātri iesaucās:

—     Nē, ne Zoraīda — Marija, Marija!

Ar to viņa gribēja sacīt, ka saucas Marija, nevis Zoraīda. Šie vārdi un lielais satraukums, kādā mauriete tos izrunāja, lika dažam no klātesošiem nobirdināt asaras, sevišķi sievietēm, kas pēc savas dabas ir maigas un līdzjūtīgas. Lusinda viņu apskāva un ar lielu sirsnību teica:

—     Jā, jā, Marija, Marija!

Un mauriete viņai atbildēja:

— Jā, jā, Marija — Zoraīda makanše (kas nozīmē — nē).

Bija pienācis vakars, un, paklausīdams dona Fernando pavadoņu pavēlei, saimnieks centās viņiem sagatavot iespējami labas vakariņas. Kad sita vakariņu stundu, visi apsēdās pie garā galda, kādi mēdz atrasties saimes istabās, jo viesnīcā nebija ne apaļa, ne četrstūraina galda, un goda vietā kā priekšsēdētāju, neraugoties uz viņa ierunām, nosēdināja donu Kihotu, kas vēlējās, lai viņam blakus sēdētu seņjora Mikomikona, jo viņš taču esot tās aizstāvis. Tiem līdzās nosēdās Lusinda un Zoraīda, bet iepretim dons Fernando un Kardēnio, tad gūsteknis un pārējie kabajjēro, bet blakus dāmām novietojās priesteris un bārddzinis; tā viņi priecīgi vakariņoja un kļuva vēl jautrāki, kad dons Kihots, pēkšņas iedvesmas sagrābts, kas viņu pamudināja teikt runu kā kādreiz vakariņās ar kazu ganiem, tos uzrunāja:

— Patiešām, ja labi apdomājam, seņjori, tad klaiņojošo bruņinieku ordeņa pārstāvji piedzīvo lielas un nedzirdētas lietas. Jo kurš gan no dzīvajiem, ienākdams tagad pa šās pils vārtiem un mūs ieraudzīdams, noticētu, ka mēs esam tie, kas esam? Kas varētu iedomāties, ka šī seņjora pie maniem sāniem ir mums visiem pazīstamā lielā karaliene un ka es esmu Bēdīgā Izskata bruņinieks, kura vārds skan slavas mutē? Es tagad vairs neapšaubu, ka bruņinieku amats un māka pārspēj visu, ko cilvēki līdz šim izdomājuši, un pelna jo lielāku cieņu tāpēc, ka bruņiniekus apdraud pastāvīgas briesmas. Lai man daži nemēģina iestāstīt, ka zinātne ir augstāka nekā kara māksla; tādiem es atbildēšu, lai tie būtu kas būdami, ka viņi paši nezina, ko runā, jo viņu galvenais un svarīgākais pierādījums ir tas, ka garīgais darbs esot augstvērtīgāks nekā fiziskais darbs un ka ieroču māku apgūstot tikai ķermenis, it kā tā būtu kāds nesēja darbs, kurā vajadzīgs tikai rupjš spēks, it kā kara mākslā neietilptu ari drosmīga rīcība, kura prasa lielu saprātu, un it kā karavadonis, kas komandē armiju vai aizstāv ielenktu pilsētu, nedarbotos ar garu tāpat kā ar ķermeni. Apsveriet, vai tad var tikai ar miesas spēkiem uzzināt un nojaust ienaidnieka nodomus, viņa plānus un viltības, novērst draudošās briesmas un grūtības, jo tas viss taču ir prāta darbs, kurā ķermenis nekādi nepiedalās. Ja nu kara mākslā vajadzīgs tikpat daudz saprāta kā zinātnē, tad tagad pārbaudīsim, kurš savu garu nodarbina vairāk — karavīrs vai zinātnieks, un to uzzināsim, noskaidrojot viņu darbības galamērķi, jo tas amats ir augstvērtīgāks, kuram cildenāks galamērķis. Zinātnes mērķis — es nerunāju par dievišķīgo zinātni, kuras uzdevums ir pacelt un virzīt dvēseles līdz debesīm, jo šādam bezgalīgam mērķim neviens cits nevar līdzināties — es runāju par laicīgo zinātni, kuras mērķis ir taisnīgi sadalīt visus labumus, dodot katram to, kas tam pienākas, vērīgi sargāt labus likumus: paliesi cēls, augsts un uzslavas cienīgs mērķis! Tomēr daudz teicamāka ir ieroču māksla, kuras galamērķis ir miers, kas ir lielākais labums, ko cilvēks var vēlēties šajā dzīvē, jo vislabāko vēsti cilvēkiem un pasaulei atnesa eņģeļi tai naktī, kas kļuva mūsu diena, kad tie dziedāja gaisos: «Gods dievam augstībā, miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts!» Un vislielākais meistars debesīs un virs zemes ieteica saviem mācekļiem un izredzētajiem šādu sveicienu, kad tie iegāja kādā mājā: «Miers šim namam!» Un vairākkārt viņš tiem sacīja: «Savu mieru es jums dodu, savu mieru es jums atstāju, miers lai ir ar jums!»

Tā viņa roka mums atstājusi vislielāko dārgumu, bez kura ne virs zemes, ne debesīs nav atrodama nekāda laime. Šis miers ir kara un tātad arī karavīru patiesais mērķis.

Atzīstot šo patiesību, ka kara mērķis ir miers, kas ir augstāks nekā zinātnes mērķis, aplūkosim tagad zinātnieka un karavīra miesas pūles un redzēsim, kuram tās ir lielākas.

Šādā garā dons Kihots turpināja tik daiļrunīgi izteikties, ka neviens no klausītājiem šai brīdī nevarēja viņu uzskatīt par ārprātīgu; tieši otrādi — tā kā vairums bija kabaļjēro, ieroču mākslas pratēji, tad tie klausījās viņā ar lielu patiku, un viņš turpināja:

— Varu teikt, ka studenta grūtības ir šādas: vispirms — nabadzība, gan nevar teikt, ka tie visi būtu nabadzīgi, — es ņemu ļaunāko gadījumu, — un, ja es saku: nabadzība, tad man nav vairāk jārunā par viņu nelaimi, jo nabadzīgajam nav nekā laba. Šī nabadzība viņus piemeklē gan ar badu, gan aukstumu, gan trūcīgu apģērbu, gan ar visu kopā, tomēr tā nav tik liela, lai studenti ciestu pilnīgu badu, kaut gan viņi ēd mazliet vēlāk nekā pārējie un saņem tikai atliekas no bagāto galda; un tā ir studentu lielākā nelaime, jo viņiem, kā mēdz teikt, «jāklimst pēc zupas»*, viņi atrod arī kādu svešu krāsni vai kamīnu, pie kura tie gan sevišķi nesasildās, bet vismaz nenosalst, un, beidzot, nakti viņi pārguļ zem kāda jumta. Es negribu pieminēt pārējos trūkumus — pietiek zināt, ka tiem nav kreklu, nav apavu, ka tiem reti mugurā ir virssvārki un tie paši novalkāti un ka viņi ar lielu baudu metas uz jebkuru maltīti, ko laimīgs gadījums tiem sagādā. Pa šo manis attēloto grūto un ērkšķaino ceļu viņi iet klupdami un krizdami, pieceldamies un atkal krizdami, līdz iegūst zinātnisku grādu, pēc kā tie centušies. Esam redzējuši daudzus, kas to ieguvuši un izkļuvuši cauri smilšu sēkļiem, Scillām un Haribdām*, it kā laimes spārnu nesti, es saku — esam redzējuši viņus sēžam goda krēslos un valdām pasauli: viņu bads pārvērties sātībā, aukstums — atveldzējumā, kailums — greznībā, viņu guļasvietu niedru paklājs pārvērties Holandes linu audeklā un Damaskas zīdā, kas ir taisnīga alga par viņu nopelniem. Bet, ja salīdzinām viņu grūtības ar karavīra grūtībām, tad tās ir niecīgas, kā jūs tūlīt to redzēsiet.

XXXVIII nodaļa, kurĀ atstĀstĪta dona kihota SAVDABĪGĀ RUNA PAR KARA MĀKSLU UN ZINĀTNI

Dons Kihots turpināja:

— Mēs aplūkojām studenta nabadzības veidus, tagad paraudzīsimies, vai karavīrs ir bagātāks, un mēs redzam, ka tas ir nabagāks par nabagu, jo pārtiek no savas nožēlojamās algas, kuru tas saņem vēlu un dažreiz nesaņem nemaz, vai ari no savu roku laupījuma, ko tas iegūst, likdams uz spēles savu dzīvību un sirdsapziņu. Dažreiz tas ir tik slikti apģērbts, ka saplīsis koleto tam atvieto kreklu un parādes tērpu un ziemas salā tam jāpanes debess nemīlīgums klajā laukā, kur to sasilda tikai viņa paša elpa, kas, nākdama no tukšām iekšām, arī mēdz būt auksta, pretēji dabas likumiem. Bet, pag, toties tas var sagaidīt nakti, lai atpūstos no visām šim neērtībām gultā, kas nekad nav pārāk šaura, jo viņš var uz kailas zemes pēc patikas izstiept kājas un valstīties no viena sāna uz otru, nebaidīdamies, ka varētu saņurcīt palagus. Tad pienāk diena un stunda, kad tam jāiegūst sava karavīra amata pakāpe, pienāk kaujas diena, un tad viņam uzliek galvā doktora cepuri, darinātu no pārsējiem, jo lode viņu ievainojusi deniņos, vai ari viņam nogriež roku vai kāju. Bet, ja tas nenotiek un žēlsirdīgā debess viņu pasargā, tā ka viņš paliek sveiks un vesels, tad bieži notiek, ka tas turpina dzīvot savā līdzšinējā nabadzībā un tam jāpiedalās vēl vairākās sadursmēs un vairākās kaujās un no visām jāatgriežas kā uzvarētājam, lai kaut ko sasniegtu, bet šādi brīnumi gadās reti. Taču sakiet man, seņjori, — vai esat pārdomājuši, ka daudz mazāk ir tādu karavīru, ko karš apbalvo, nekā tādu, kam tas atnes nāvi? Jūs, bez šaubām, atbildēsiet, ka šāds salīdzinājums neder, jo kritušos nevar saskaitīt, bet dzīvo un apbalvoto skaits izteicams triju ciparu skaitlī. Gluži pretēji klājas zinātniekiem: tie gan šā, gan tā iegūst līdzekļus pārtikai, turpretim kareivja darbs ir grūtāks, bet atalgojums mazāks. Jūs man varat atbildēt, ka daudz vieglāk ir atalgot divus tūkstošus juristu nekā trīsdesmit tūkstošus kareivju, jo juristus atalgo ar amatiem, kas paredzēti viņu profesijai, bet kareivjus var atalgot tikai ar tā seņjora līdzekļiem, kam viņi kalpo; un šis apstāklis tikai apstiprina manu vārdu patiesību. Tomēr nerunāsim vairs par to, jo no šāda labirinta ir grūti izkļūt, un atgriezīsimies pie kara mākslas pārākuma pār zinātni; šis jautājums vēl jāpārbauda saskaņā ar apsvērumiem, ko ikviena no abām pusēm izvirza sev par labu; starp citu, juristi apgalvo, ka karavīri bez viņiem nevarētu pastāvēt, jo arī karš esot pakļauts saviem likumiem un šos likumus radot tieslietu zinātne un juristi. Bet karavīri atbild, ka likumi nevarētu pastāvēt bez viņiem, jo viņi ar ieročiem aizstāvot republikas, nostiprinot karaļvalstis, apsargājot pilsētas, nodrošinot ceļus un atbrīvojot jūras no korsāriem, īsi sakot, — ja nebūtu karavīru, tad republikas, karaļvalstis, monarhijas, pilsētas, zemes un jūras ceļus apdraudētu visas tās briesmas un jukas, kuras rada karš, kad tam ļauj pilnu vaļu. Ir pārbaudīta patiesība, ka to, kas mums dārgi maksā, mēs vairāk cienām. Lai kļūtu par lielu zinātnieku, vajadzīgs laiks, jāatsakās no miega, ēdiena, apģērba, jāpacieš galvas reiboņi, kuņģa kaites un citas tamlīdzīgas nelaimes, kuras jau daļēji pieminēju; bet, lai kļūtu par labu karavīru, jāpacieš viss, ko cieš students, tikai nesalīdzināmi augstākā pakāpē, jo karavīrs uz katra sola var zaudēt dzīvību. Vai bailes no nabadzības un trūkuma, kas nomāc studentu, var pielīdzināt bailēm, kuras sajūt karavīrs, kad tas ielenktā cietoksnī apsargā kādu ravelīnu vai skansti, juzdams, ka ienaidnieks parok mīnas līdz tai vietai, kur viņš stāv, un nespēdams ne aiziet, ne aizbēgt no tuvām briesmām, kas viņu apdraud? Vienīgais, ko viņš var darīt, ir — ziņot savam priekšniekam par notiekošo, lai tas aizsargātos, izlikdams pretmīnas, un viņam jāstāv bailēs un cerībās gaidot, ka pēkšņi uzlidos bez spārniem līdz debesīm vai pret savu gribu iegāzīsies bezdibenī. Un, ja šīs briesmas jums šķiet mazas, tad apdomājiet, vai tām līdzīgas un vēl lielākas nav briesmas, kad divas galeras ar priekšgaliem saskrejas plašajā jūrā un cieši saāķējas, bet kareivim jāstāv uz divi pēdu platas laipas, kur viņš redz, ka to apdraud daudzie nāves rīki, pretinieka lielgabalu stobri, kas slejas šķēpa attālumā no viņa ķermeņa, un saprot, ka viens nepareizs solis var viņu iegāzt Neptūna dziļajā klēpī; bet par spīti visam viņš ar bezbailīgu sirdi, savu goda jūtu iedvesmots, nostājas kā mērķis šiem daudzajiem ugunsrīkiem un cenšas iekļūt pa šauro laipu pretinieka kuģī. Visapbrīnojamākais ir tas, ka, tiklīdz viens ir iekritis tur, no kurienes tas vairs nepacelsies līdz pastarajai dienai, tūlīt jau otrs nostājas viņa vietā, un, ja arī tas iekrīt jūrā, kas tam uzglūn kā ienaidnieks, tad viņam seko citi — viens pēc otra, nedodami daudz laika savai nāvei: tā ir lielākā drosme un vīrišķība, kāda jebkad redzēta visādās kara briesmās.

Cik laimīgi bija tie svētītie laikmeti, kas nepazina šo sātanisko lielgabalu drausmīgo niknumu, kuru izgudrotājam es novēlu ellē saņemt godalgu par savu velnišķīgo izgudrojumu, ar kura palīdzību nekrietna un gļēva roka var izdzēst drošsirdīga bruņinieka dzīvību: tieši tad, kad drosme un dedzība kvēlo viņa vīrišķīgajā sirdī, nezin kā un no kurienes atskrej nomaldījusies lode, kuru varbūt izšāvis kāds cilvēks, kas pats aizbēga, sabijies no sava sasodītā šaujamdaikta raidītās uguns, un šī lode vienā mirklī izbeidz domas un dzīvību tam, kas pelnījis dzīvot ilgus gadus. To apdomājot, es dvēseles dziļumos nožēloju, ka esmu izvēlējies klaiņojošā bruņinieka amatu šai pretīgajā laikmetā, kādā mēs tagad dzīvojam; kaut gan mani nebiedē nekādas briesmas, tomēr man ir nepatīkami domāt, ka pulveris un svins var man atņemt iespēju kļūt slavenam un pazīstamam visā pasaulē ar savas rokas spēku un sava šķēpa asmeni. Bet lai notiek debesu griba, jo es kļūšu vēl slavenāks, ja man izdosies veikt savu pasākumu, pārvarot tik lielas briesmas, kādas nekad nav apdraudējušas klaiņojošos bruņiniekus pagājušos gadsimtos.

Visu šo garo ievadrunu dons Kihots norunāja, kamēr pārējie ēda vakariņas, aizmirsdams ielikt sev mutē kādu kumosu, kaut gan Sančo viņam vairākkārt atgādināja, lai viņš neaizmirstot vakariņas un ka vēlāk tam būšot laika diezgan izteikt visu, ko viņš vēlas. Klausītājus pārņēma no jauna žēlums par to, ka cilvēks ar tik gaišu saprātu visās lietās un labām runas spējām neglābjami zaudē prātu, tiklīdz pieskaras sasodītajam un tumšajam bruņniecības jautājumam. Priesteris teica, ka donam Kihotam esot pilnīga taisnība, runājot par kara mākslas pārākumu, un ka viņš pats, būdams mācīts vīrs ar zinātnieka grādu, viņam visādā ziņā piekrītot.

Pēc vakariņām, kad trauki bija novākti, saimniece, viņas meita un Maritornesa sakārtoja Lamančas dona Kihota guļamistabu, kurā šoreiz vajadzēja pārnakšņot tikai dāmām, bet dons Fernando lūdza gūstekni, lai viņš pastāstot savu dzīves stāstu, kas droši vien esot neparasts un saistošs, spriežot pēc tā, ka viņš ieradies kopā ar Zoraīdu. Gūsteknis viņam atbildēja, ka labprāt izpildīšot viņa lūgumu, bet tikai baidoties, ka šis stāsts tiem nesagādāšot vēlamo prieku, tomēr, paklausīdams viņa prasībai, to izstāstīšot. Priesteris un visi pārējie tam pateicās un atkārtoja savu lūgumu, un viņš, redzēdams, ka visi viņu tik neatlaidīgi lūdz, teica, ka lūgumi esot lieki, jo pietiekot tam pavēlēt.

— Tad klausieties uzmanīgi, žēlīgie seņjori, un jūs dzirdēsiet patiesu stāstu, kam nevarēs līdzināties izdomāti nostāsti, lai tie būtu diez cik neparasti un mākslinieciski sacerēti.

Pēc šiem vārdiem visi apsēdās un iestājās dziļš klusums; un viņš, redzēdams, ka visi klusēdami gaida viņa stāstu, iesāka to patīkamā un apvaldītā balsī.

XXXIX nodaļa, kurĀ gŪsteknis stĀsta par savu DZĪVI UN TĀS NOTIKUMIEM

— Kādā Leonas kalnu ciematā bija manas dzimtas šūpulis, kurai daba izrādīja lielāku devību un labvēlību nekā laime, kaut gan apkārtnes trūcīgajos ļaudīs manam tēvam bija bagātnieka slava, un, tiešām, viņš būtu kļuvis bagāts, ja mācētu mantu tāpat krāt kā izšķērdēt. Devīguma un izšķērdības tieksmes viņam radās jaunībā, kad viņš bija kareivis, jo kareivja amats ir skola, kurā skopulis kļūst devīgs un devīgais izšķērdīgs, un, ja arī daži kareivji ir skopi, tad tie uzskatāmi par izdzimumiem, jo tie reti sastopami. Mana tēva devīgums jau līdzinājās izšķērdībai, kas nav noderīga precētam cilvēkam, kam jāatstāj bērniem savs vārds un sava manta. Manam tēvam bija trīs dēli, un visi tie aizsniedza tādu vecumu, kad jāizvēlas amats. Mans tēvs, redzēdams, ka nespēj apvaldīt savu dabu, nolēma sev atņemt iespēju būt devīgam un izšķērdīgam, proti: atsacīties no sava īpašuma, jo bez īpašuma pat Maķedonijas Aleksandrs kļūtu skops; tāpēc viņš reiz iesauca mūs visus trīs savā istabā un teica apmēram šādus vārdus: «Mani dēli, lai izteiktu jums, ka es jūs mīlu, pietiks teikt, ka esat mani dēli, bet, lai jūs zinātu, ka es jūs mīlu nepietiekami, man jums jāsaka, ka es neprotu saglabāt jūsu īpašumu. Taču, lai jūs tagad un turpmāk sajustu, ka es jūs mīlu kā tēvs, nevis vēlos jūs pazudināt kā patēvs, tad gribu jūsu labā kaut ko izdarīt, ko esmu sen izdomājis un nolēmis. Jūs esat jau tādā vecumā, kad jums jāiegūst zināms stāvoklis vai vismaz jāizvēlas tāds amats, kas jums vēlāk darītu godu un dotu ienākumus, un tādēļ esmu nodomājis sadalīt savu īpašumu četrās daļās: trīs vienlīdzīgas daļas es atdošu jums, katram vienu — ne mazāk, ne vairāk, bet atlikušo paturēšu sev, lai es varētu sevi uzturēt un nodzīvot tās mūža dienas, ko debesis man vēl piešķirs. Bet es vēlētos, lai ikviens no jums, saņēmis savu daļu, izraudzītos vienu no tiem ceļiem, kurus tam ieteikšu. Mums Spānijā ir paruna, kas man šķiet ļoti patiesa, kā jau visas parunas, jo tās ir īsas sentences, smeltas no ilgas un gudras pieredzes, un šī paruna skan šādi: «Baznīca vai jūra, vai karaļa pils!» Citiem vārdiem sakot: kas grib kļūt ievērojams un bagāts, lai izvēlas baznīcas amatu vai arī brauc kā tirgotājs pa jūrām, vai arī iestājas karaļa dienestā, jo mēdz teikt: «Drupatas no karaļa galda ir vairāk vērtas nekā seņjora žēlastība.» Es to saku tādēļ, ka vēlētos, — un tā ir mana griba, — lai viens no jums kļūtu zinātnieks, otrs tirgotājs, bet trešais lai kalpotu karaļa karapulkos, jo iekļūt galmā ir grūti, bet karā, neiegūstot arī lielu bagātību, var iegūt lielu godu un slavu. Pēc vienas nedēļas katrs no jums saņems savu daļu naudā, līdz pēdējam arditam*, kā jūs to paši redzēsiet. Sakiet man tagad, — vai gribat pieņemt manu priekšlikumu un sekot manam padomam?» Man kā vecākajam vajadzēja atbildēt pirmajam, un es lūdzu tēvu, lai viņš nesadala savu īpašumu, bet notērē to pēc sirds patikas, jo esam visi trīs jaunekļi, kas spēj paši sev nopelnīt iztiku, beigās teicu, ka esmu ar mieru izpildīt viņa vēlēšanos, — iestāšos armijā, lai kalpotu tur dievam un savam karalim. Otrais brālis sākumā runāja tāpat, bet vēlāk teica, ka aizbraukšot uz Ameriku un ieguldīšot savu īpašuma daļu kādā pasākumā. Jaunākais un, kā man šķiet, gudrākais brālis sacīja, ka kļūšot garīdznieks vai arī pabeigšot savas iesāktās studijas Salamankā.

Kad mēs tā bijām vienojušies un izvēlējušies sev nodarbes, tēvs mūs visus apskāva un īsajā laikā, kādu bija noteicis, izpildīja savu solījumu; viņš iedeva mums katram savu daļu, cik atceros — trīstūkstoš dukātu naudā, jo viens mūsu tēvocis nopirka visu mūsu īpašumu, samaksādams par to skaidrā naudā, lai šis īpašums paliktu ģimenē. Vienā un tai pašā dienā mēs atvadījāmies no mūsu labā tēva, bet, tā kā man šķita necilvēcīgi atstāt viņu vecumā ar tik mazu rocību, tad es viņu pierunāju paņemt no maniem trīstūkstoš dukātiem divi tūkstošus, jo ar atlikumu man pilnīgi pietika iegādāties visu, kas nepieciešams karavīram. Mani abi brāļi, mana piemēra pamudināti, katrs viņam iedeva tūkstoš dukātu, tā ka manam tēvam palika četri tūkstoši skaidrā naudā un vēl nekustams īpašums trīstūkstoš dukātu vērtībā, ko viņš negribēja pārdot, bet paturēt sev. Tā mēs atvadījāmies no tēva un mūsu tēvoča, visi bijām dziļi aizkustināti un nevarējām novaldīt asaras; viņi mums pieteica, lai pēc iespējas ziņojam tiem par mūsu veiksmēm un neveiksmēm. Mēs to viņiem apsolījām, tie mūs apskāva un svētīja, pēc tam viens brālis devās uz Salamanku, otrs uz Seviļu, bet es uz Alikanti, kur uzzināju, ka no turienes tuvākajā laikā kāds dženoviešu kuģis ar vilnas kravu došoties uz Dženovu.

Ir pagājuši divdesmit divi gadi, kopš atstāju tēva māju, un šajos gados es gan turp aizrakstīju vairākas vēstules, taču neesmu saņēmis nekādas ziņas ne no sava tēva, ne brāļiem; bet tagad īsi pastāstīšu jums, ko es pats piedzīvoju šai laikā. Iekāpis kuģī Alikantē, laimīgi nokļuvu Dženovā, no turienes aizbraucu uz Milānu, kur iegādājos karavīra tērpu un ieročus un nolēmu meklēt sev vietu Pjemontā, bet ceļā uz Aleksandriju della Pallu* es uzzināju, ka lielhercogs Alba dodoties uz Flandriju*. Es mainīju savu nodomu, pievienojos Albam, kalpoju viņam visos viņa karagājienos, redzēju mirstam grāfus Egmontu un de Hornu*; slavenais Gvadalaharas karavadonis Djēgo de Urbina* iecēla mani par karognesēju, bet drīz pēc manas ierašanās Flandrijā izplatījās ziņas, ka svētais tēvs pāvests Pijs Piektais — lai dievs svētī viņa piemiņu! — noslēdzis ar Venēciju un Spāniju apvienību pret kopīgo ienaidnieku — turkiem, kuru flote šai laikā bija iekarojusi slaveno Kipras salu, kas piederēja Venēcijai: smags un nelaimīgs zaudējums!

Kļuva zināms, ka šās apvienības karapulku virspavēlnieks būs Viņa Gaišība Austrijas dons Huans, mūsu labā karaļa Filipa brālis; runāja par lieliem sagatavošanās darbiem karam, un tas viss iekvēlināja manu garu un radīja vēlēšanos piedalīties gaidāmajā karagājienā; un, kaut gan man bija dotas zināmas izredzes un pat noteikti solījumi, ka pirmajā izdevīgajā gadījumā mani iecels kapteiņa pakāpē, tomēr nolēmu visu pamest un aizbraukt, un tiešām arī aizbraucu uz Itāliju. Laimīgi gadījās, ka seņjors Austrijas dons Huans tieši tad ieradās Dženovā, lai no turienes dotos uz Neapoli un tur pievienotos Venēcijas flotei, kā tas vēlāk notika Mesīnā. īsi sakot, es piedalījos šai veiksmīgajā karagājienā kā infantērijas kapteinis, bet šo goda pilno pakāpi man sagādāja vairāk laime nekā manis paša nopelni. Un šajā visai kristietībai tik laimīgajā dienā, kad visas pasaules tautas pārliecinājās, ka tās bija maldīgi uzskatījušas turkus par neuzvaramiem uz jūras, — šai dienā, kad sabruka osmaņu lepnums un uzpūtība*, starp daudziem laimīgajiem (jo kristieši, kas krita šai kaujā, bija vēl laimīgāki nekā tie, kas uzvarēja un palika dzīvi) es vienīgais biju nelaimīgs: jo, patiesi, romiešu laikos es būtu ieguvis jūras uzvaras vainagu, bet naktī, kas sekoja šai slavenajai dienai, es ieraudzīju važas uz savām rokām un kājām. Un tas notika tā: Alžīrijas karalis Učali, bezbailīgs un veiksmīgs korsārs, uzbruka Maltas ordeņa* galvenajai galerai un pieveica to, tā ka dzīvi palika tikai trīs smagi ievainoti bruņinieki. Tad šai galerai steidzās palīgā Huana Andreas galera, uz kuras atrados es ar savu rotu. Kā tas šādos gadījumos parasts, es uzlēcu uz pretinieka galeras, bet šai mirklī tā atīrās no mūsējās, mani kareivji nepaguva man sekot, un tā es atrados viens starp saviem ienaidniekiem, kuru pārspēkam nespēju pretoties; beidzot es sabruku, brūcēm apklāts. Un, kā jūs būsiet dzirdējuši, seņjori, Učali laimīgi aizbēga ar visu savu eskadru, un es paliku kā gūsteknis viņa varā; es vienīgais biju nelaimīgs, kad tik daudzi bija laimīgi, un gūsteknis, kad tik daudzi bija atbrīvoti, jo šai dienā atguva brīvību, pēc kuras bija ilgojušies, piecpadsmit tūkstoš kristiešu, kas bija airētāji uz turku kuģiem.

Mani aizveda uz Konstantinopoli, kur turku lielsultāns Selims manu kungu iecēla par admirāli, tāpēc ka tas bija izpildījis savu pienākumu kaujā un par savas drošsirdības pierādījumu atvedis Maltas ordeņa karogu. Nākošajā gadā, kas bija septiņdesmit otrais, es kā airētājs uz admirāja kuģa piedalījos Navarīno kaujā. Es redzēju, kā tika palaista garām iespēja sagūstīt ostā visu turku floti, jo visi turku sauszemes un jūras kareivji bija pārliecināti, ka tiem uzbruks pašā ostā, un turēja gatavībā drēbes un pasamakus, — tā turki sauc savus zābakus, — lai aizbēgtu pa sauszemi, nenogaidot, ka tos sakauj, — tādas bailes tiem iedvesa mūsu flote. Tomēr debesis bija izlēmušas citādi — ne mūsu admirāļa vainas vai nevērības dēļ, bet kristiešu grēku dēļ un tāpēc, ka dieva griba vienmēr atrod bendes, lai tie mūs sodītu. Un, tiešām, Učali atkāpās līdz Modonas salai netālu no Navarīno un, izsēdinājis karaspēku, nostiprināja ieeju ostā un palika tur, kamēr seņjors dons Huans atgriezās atpakaļ. Šai braucienā mūsējie sagūstīja galeru «Laupījums», kuru komandēja slavenā korsāra Sarkanbārdas dēls*. To sagūstīja Neapoles galvenā galera «Vilkumāte», ko komandēja pats kara dievs, kareivju tēvs, veiksmīgais un neuzvaramais karavadonis dons Alvaro de Basāns, marķīzs de Santa Kruss. Gribu pastāstīt, kā tika iegūts «Laupījums».

Sarkanbārdas dēls bija nežēlīgs un slikti apgājās ar gūstekņiem, tāpēc airētāji, ieraudzījuši, ka galera «Vilkumāte» tos vajā un jau panāk, visi nosvieda airus un, sagrābuši kapteini, kad tas, stāvēdams galeras pakaļgalā, kliedza, lai viņi airējot ātrāk, svieda viņu no sola uz solu, no kuģa pakaļgala līdz priekšgalam un sviežot tā viņu sakoda, ka jau kuģa vidū viņa dvēsele nobrauca ellē, — tik nežēlīgi, kā jau teicu, viņš bija ar tiem apgājies un tik lielu naidu tie juta pret viņu.

Mēs atgriezāmies Konstantinopolē, un nākošajā — septiņdesmit trešajā gadā tur kļuva zināms, ka seņjors dons Huans iekarojis Tunisu, atņēmis šo valsti turkiem un nodevis to mulejam* Ametam, līdz ar to laupīdams cerības mulejam Amidam, visnežēlīgākajam un visdrosmīgākajam mauram pasaulē, vēl kādreiz atgriezties Tunisā kā valdniekam. Šo zaudējumu sāpīgi izjuta turku lielsultāns un, pielietodams savai dzimtai piemītošo viltību, noslēdza mieru ar venēciešiem, kas to vēlējās vēl vairāk nekā viņš pats, taču nākošajā — septiņdesmit ceturtajā gadā viņš uzbruka Goletai un fortam, kuru seņjors dons Huans bija sācis celt netālu no Tunisas, bet atstājis nepabeigtu. Visās šajās kara gaitās es atrados pie airiem, necerēdams vairs atgūt brīvību, vismaz necerēdams to atgūt ar izpirkumu, jo biju nolēmis nerakstīt tēvam par savu nelaimi.

Krita beidzot Goleta un krita forts, jo tiem uzbruka septiņdesmit pieci tūkstoši turku algotņu un vairāk nekā četrsimt tūkstošu mauru un arābu no visas Āfrikas, turklāt viss šis lielais karaspēks bija labi apgādāts ar munīciju un citiem kara piederumiem un ar tik daudz sapieriem, ka tie kailām rokām varēja apbērt ar smiltīm visu Goletu un fortu. Vispirms padevās Goleta, kuru līdz tam laikam uzskatīja par neieņemamu, — un tā nepadevās savu aizstāvju vainas dēj, jo tie, viņu aizstāvēdami, darīja visu iespējamo un vajadzīgo, — bet tā padevās tāpēc, ka tuksneša smiltīs ļoti viegli varēja izrakt tranšejas, parasti rokot jau divu pēdu dzijumā parādās ūdens, bet turki rakdami to neatrada divu olekšu dzijumā, un tā viņi ar smilšu maisiem sacēla tik augstu valni, ka tas slējās pāri pilsētas mūriem un ielenktie nevarēja aizstāvēties pret apšaudi no augšas.

Toreiz daudzi runāja, ka mūsējiem nevajadzējis ļaut sevi ielenkt Goletā, bet vajadzējis klajā laukā sagaidīt ienaidnieku, kad tas izsēdās malā; tie, kas tā runā, spriež iztālēm, nepazīdami patiesos apstākļus, jo Goletā un fortā atradās nepilni septiņi tūkstoši kareivju. Vai tad šāds mazs karapulks, lai arī cik drošsirdīgs, varēja iziet klajā laukā un aizstāvēt cietokšņus pret tik lielu ienaidnieka pārspēku? Un kurš cietoksnis var noturēties, ja tam nepienāk palīgspēki un to ielenc liels skaits niknu ienaidnieku viņu pašu zemē? Bet daudzi domā — un tā domāju arī es, — ka debesis parādījušas Spānijai sevišķu žēlastību, atļaudamas iznīcināt šo posta perēkli, šo negausīgo sūkli un kodi, kas aprija tik bezgala daudz naudas, kuru izšķieda bez vajadzības, jo šīm akmeņu kaudzēm bija tikai jāsaglabā viņu iekarotāja — laimīgā un neuzvaramā Kārļa V piemiņa, it kā viņa mūžīgajai piemiņai (kas tāda ir un būs) vajadzētu šādu akmeņu balstu! Padevās arī forts, bet turkiem tas bija jāieņem pēdu pēc pēdas, jo tā aizstāvji cīnījās tik nikni un drosmīgi, ka divdesmit divos uzbrukumos ienaidnieks zaudēja vairāk nekā divdesmit piecus tūkstošus kritušo. No trīssimt cilvēkiem, kas palika dzīvi, neviens nebija saņemts gūstā neievainots — skaidrs pierādījums viņu drosmei, vīrišķībai un tam, cik labi tie bija aizstāvējuši un noturējuši viņiem uzticētās vietas. Atsevišķi padevās vēl viens mazs forts vai tornis, kurš atradās līča vidū un kura komandants bija slavenais karavīrs — Valensijas kabaļjēro dons Huans Sanogēra. Gūstā nokļuva Goletas ģenerālis dons Pedro Puertokarrēro, kas bija darījis visu iespējamo, lai aizstāvētu cietoksni, kura krišana viņu tā satrieca, ka viņš aiz bēdām nomira ceļā uz Konstantinopoli, kurp viņu veda gūstniecībā. Sagūstīja arī forta ģenerāli Gabrio Červelonu — Milānas kabaļjēro, izcilu inženieri un drosmīgu karavīru. Abos cietokšņos krita daudz ievērojamu vīru, kā, piemēram, Pagāns de Oria, Svētā Jāņa ordeņa bruņinieks, ļoti augstsirdīgs cilvēks, kas izrādīja lielu devīgumu savam brālim — slavenajam Džovanni Andrea de Oria; viņa nāve bija jo bēdīgāka tāpēc, ka viņš krita no arābu rokas, kuriem tas uzticējās, redzēdams, ka fortam jāpadodas, un kuri piedāvājās aizvest viņu, pārģērbtu mauru tērpā, līdz Tabarkai — nelielai ostai jeb piestātnei, kuru dženovieši bija ierīkojuši saviem koraļļu meklētājiem. Šie arābi tam nocirta galvu un aiznesa to turku flotes virspavēlniekam, kas izturējās pret viņiem saskaņā ar kastīliešu parunu — «Nodevība ir patīkama, bet nodevējs ir pretīgs»; stāsta, ka virspavēlnieks licis šās dāvanas atnesējus pakārt tāpēc, ka tie nebija tam Oria atveduši dzīvu.

Starp fortā sagūstītajiem kristiešiem bija arī kāds dons Pedro de Agilars, dzimis kādā Andalūzijas ciematā, forta karognesējs, priekšzīmīgs un neparasti gudrs karavīrs, kam bija arī sevišķas dzejnieka spējas. Es to stāstu tāpēc, ka liktenis viņu atveda uz manu galeru un nosēdināja uz mana sola, padarīdams par mana kunga vergu, un, pirms mēs atstājām ostu, šis kabaļjēro sacerēja divus epitāfus sonetu formā, vienu veltīdams Goletai, otru — fortam. Atklāti sakot, es gribētu jums šos dzejoļus nolasīt, jo zinu tos no galvas, un domāju, ka tie jums sagādātu drīzāk patiku nekā skumjas.

Kad gūsteknis pieminēja dona Pedro de Agilara vārdu, dons Fernando uzlūkoja savus biedrus un visi trīs sasmaidījās, un, kad gūsteknis gatavojās lasīt sonetus, viens no viņiem teica:

—      Pirms jūsu žēlastība turpina, es jūs lūdzu, — pasakiet man, kas notika ar šo donu Pedro de Agilaru, kuru jūs pieminējāt!

—      Cik es zinu, — atbildēja gūsteknis, — viņš divi gadus pavadīja Konstantinopolē, tad, pārģērbies par arnautu, aizbēga ar kāda grieķu spiega palīdzību, bet nezinu, vai viņš paguva nokļūt brīvībā, kaut gan domāju, ka tas viņam būs izdevies, — pēc viena gada es grieķi sastapu Konstantinopolē, bet nepaspēju viņu iztaujāt, kā beidzās šī bēgšana.

—      Tā beidzās labi, — atbildēja kabaļjēro, — jo šis dons Pedro ir mans brālis, un patlaban viņš ar sievu un trim bērniem vesels un pārticis dzīvo mūsu novadā.

—      Lai slavēts dievs par tādu žēlastību, — iesaucās gūsteknis, — jo nav pasaulē lielāka prieka kā atgūt zaudētu brīvību!

—       Turklāt, — turpināja kabaļjēro, — es zinu sava brāļa sacerētos sonetus.

—      Tad nolasiet tos, jūsu žēlastība! — teica gūsteknis. — Jūs to droši vien izdarīsiet labāk nekā es!

—     Labprāt, — atbildēja kabaļjēro, — sonets Goletai skan šādi.

XL nodaļa, kurĀ turpinĀs gŪstekŅa STĀSTS

SONETS

Jūs iemantojāt augsto debess dzīvi. No pīšļiem augšup celtas, gaismu sveicāt, Par labiem darbiem, ko uz zemes veicāt. Jūs iemantojāt augsto debess dzīvi.

Seit cīnījāties dedzīgi un spīvi, Pat, miesām gurstot, cīņu neizbeidzāt, Bet citu asinis un savas izliet steidzāt, Tās ūdeņos un smiltīs plūda sīvi.

Ne drosme jums, bet dzīve ņemta tapa, Vēl mirstot slējāt gurdās rokas savas Un uzvarēti uzvaru sev guvāt.

Sai dzelžainā un bargā akmens kapā Jums dusu sargā nemirstīga slava Un vēsta mums, ka debess godā kļuvāt.

—     Jā, tā arī es šo dzejoli zinu, — teica gūsteknis.

—     Ja es labi atceros, — teica kabajjēro, — tad fortam veltītais skan šādi:

Kur kailā, tuksnesīgā zeme plētās Un torņi kūpot gruva cits uz cita, Trīstūkstoš karavīru kaujā krita, Un augšup traucās dvēseles tiem svētās.

Tie rokas slēja spēkā neredzēta Un cīnījās, kad viss jau zaudēts šķita, Pat mirstošajiem drosme krūtīs mita, Kas, zobens šķeltas, asiņoja rētās.

Daudz drūmu atmiņu šī zeme glabā, Kopš seniem gadsimtiem tās gaitā savā Laiks atstājis ir viņas klēpim liesam.

Bet dvēseles tik taisnīgas un labas Tā pirmo reizi atdod debess skavām, Sedz pirmo reizi tādas varoņmiesas.

Soneti visiem patika, un gūsteknis, ko bija iepriecinājušas ziņas par viņa biedru, turpināja savu stāstu:

—       Kad Goleta un forts bija ieņemti, turki izdeva pavēli Goletu nojaukt, bet forts jau bija tādā stāvoklī, ka tur vairs nekā nevajadzēja nojaukt. Lai darbu ātrāk un vieglāk paveiktu, tie Goletai paraka apakšā mīnas trijās vietās, tomēr vecie mūri, kas šķita visvājākie, neuzlidoja gaisā, bet viss, kas vēl bija palicis no Fratīno* celtajiem jaunajiem nocietinājumiem, vienā mirklī sabruka. Beidzot flote kā uzvarētāja ar slavu atgriezās Konstantinopolē, un tur pēc dažiem mēnešiem nomira mans kungs Učali, saukts «Učali Fartakss», kas turku valodā nozīmē «kraupjainais atkritējs», jo tāds viņš tiešām bija: turkiem ir paradums dot cilvēkiem pievārdus, vadoties pēc kāda viņu trūkuma vai kādas labas īpašības, tāpēc viņiem ir tikai četri dzimtu vārdi, kas tieši cēlušies no osmaņu valdnieku nama, bet pārējiem, kā jau teicu, tie vārdus un pievārdus piešķir kā pēc viņu miesas trūkumiem, tā rakstura īpašībām.

Sis Kraupjainais, būdams lielsultāna vergs, bija četrpadsmit gadus nokalpojis pie airiem, un trīsdesmit četru gadu vecumā, sadusmojies uz kādu turku, kas tam uz galeras bija iecirtis pļauku, viņš atteicās no savas ticības, lai varētu šim turkam atriebties. Viņa drošsirdība bija tik liela, ka viņš bez visiem tiem aplinkus ceļiem un viltus līdzekļiem, kādi parasti vajadzīgi lielsultāna mīluļiem, kļuva Alžīrijas karalis un vēlāk admirālis, kas pēc svarīguma ir trešais amats šinī valstī. Viņš bija dzimis kalabrietis, ar labsirdīgu raksturu, un izturējās ļoti cilvēcīgi pret saviem tūkstoš gūstekņiem, kurus saskaņā ar viņa novēlējumu pēc viņa nāves sadalīja starp lielsultānu (kas ir visu savu mirušo pavalstnieku mantinieks un saņem līdzīgu mantojuma daļu kā visi nelaiķa dēli) un saviem renegātiem; mani piešķīra kādam venēciešu atkritējam, kādreizējam kuģa zēnam, ko Učali bija sagūstījis un tā iemīļojis, ka izrādīja tam lielāku labvēlību nekā visiem citiem sava galma jaunekļiem, un tas kļuva visnežēlīgākais atkritējs, kāds jebkad redzēts. Viņš saucās Hasans Aga*, ieguva lielas bagātības un kļuva Alžīrijas karalis; es kopā ar viņu aizbraucu no Konstantinopoles uz Alžīru, ļoti apmierināts, ka atradīšos tik tuvu Spānijai; lai gan nevēlējos nevienam rakstīt par savu nelaimi, taču gribēju redzēt, vai liktenis man Alžīrā nebūs labvēlīgāks kā Konstantinopolē, kur es tūkstoškārt biju mēģinājis aizbēgt, bet vienmēr nelaikā un nesekmīgi; es domāju atrast Alžīrā citas iespējas, lai sasniegtu savu kāroto mērķi, jo nekad nezaudēju cerību atgūt brīvību, un, kad maniem nodomiem un rīcības soļiem nebija gaidīto panākumu, es nepagurdams meklēju citu cerību, arī to visvājāko un nedrošāko.

Tā es pavadīju savu dzīvi, ieslodzīts cietumā jeb namā, ko turki dēvē par baņo*, kur viņi novieto sagūstītos kristiešus, kas pieder karalim, privātpersonām vai arī tā sauktajai almasenai jeb domei, kas savus gūstekņus nokalpina pilsētas labierīcības darbos un uzliek tiem arī dažādus citus pienākumus. 5iem gūstekņiem ir ļoti grūti atgūt brīvību, jo tie pieder sabiedrībai, nevis atsevišķam kungam, un, pat ja tiem izdodas sagādāt izpirkuma naudu, tie neatrod personu, kurai to piedāvāt. Šajos cietumos, kā jau teicu, arī dažas privātpersonas novieto savus gūstekņus, sevišķi tādus, par kuriem sagaida izpirkumu, un, neliekot tiem strādāt, tos tur drošā uzraudzībā, līdz saņem vajadzīgo naudu. Tāpat karaja gūstekņus, par kuriem gaida izpirkumu, sūta darbos kopā ar visiem tikai tad, ja izpirkuma nauda kavējas; tad tiem liek strādāt, lai viņi neatlaidīgāk pieprasītu sev izpirkumu; parasti tos sūta kopā ar citiem cirst kokus, kas nav viegls darbs.

Arī mani ieskaitīja izpērkamajos, kad uzzināja, ka esmu kapteinis, un, neievērojot manas ierunas, ka man nav nekādu līdzekju un īpašumu, tiku iedalīts dižciltīgos un izpērkamos gūstekņos. Man uzlika važas — vairāk par izpirkšanas zīmi nekā manis apsargāšanai, un tā es cietumā dzīvoju starp daudziem kabaljēro un dižciltīgiem Jaudīm, kas tur bija novietoti kā izpērkamie; un, kaut gan mūs bieži, pat varētu teikt — pastāvīgi mocīja bads un trūkums, tomēr visvairāk mēs mocījāmies, ik brīdi vērodami mūsu kunga neredzēto un nedzirdēto cietsirdību pret kristiešiem. Katru dienu viņš kādu pakāra, kādu uzsēdināja uz mieta, kādam nogrieza ausis gluži niecīgu iemeslu dēj vai arī pilnīgi bez iemesla, un pat turki saprata, ka viņš to darīja tikai sava prieka dēļ, būdams pēc dabas cilvēku slepkava. Viņš izturējās labi tikai pret vienu spāniešu kareivi, vārdā de Saavedra*, kas, gribēdams atgūt brīvību, darīja tādas lietas, kuras turienes ļaudis atcerēsies vēl daudzus gadus, un tomēr Hasans viņam nevienu reizi neiesita, nepavēlēja viņu sist un neteica tam neviena ļauna vārda, kaut gan mēs baidījāmies, ka par vismazāko no daudzajiem pārkāpumiem, ko tas izdarīja, viņu uzsēdinās uz mieta, un arī viņš pats no tā dažreiz baidījās; ja man būtu pietiekami laika, es atstāstītu jums šā kareivja darbus, par ko jūs vairāk izbrīnītos un nopriecātos nekā par manu dzīves stāstu.

No mūsu cietuma pagalma bija redzami kāda bagāta un dižciltīga maura mājas logi, kas, kā jau mauriem parasts, vairāk atgādināja spraugas nekā logus, turklāt tie bija pastāvīgi aizsegti ar bieziem, cieši piekļautiem aizkariem. Kādā dienā gadījās, ka es paliku kopā ar trim maniem biedriem uz mūsu cietuma terases, un, lai izklaidētos, mēs vingrinājāmies tur lēkšanā ar važām, jo bijām vieni, tāpēc ka pārējie kristieši bija aizgājuši darbos; nejauši pacēlis acis, es ieraudzīju, ka vienā no aizsegtajiem logiem parādījās niedre, kuras galā bija piesiets lakats, un šī niedre tā kustējās un šūpojās, it kā dotu mums zīmi pienākt tuvāk un to paņemt. Mēs to uzlūkojām, un viens no maniem biedriem aizgāja pie loga, lai redzētu, vai viņam nosviedīs niedri vai arī notiks kas cits; bet, kad viņš tai tuvojās, niedre pacēlās augstāk un sakustējās no vienas puses uz otru, kā mēdz kustināt galvu, sakot «nē». Kristietis atgāja atpakaļ, un niedre atkal nolaidās un atkārtoja agrākās kustības. Piegāja mans otrais biedrs un piedzīvoja to pašu, ko pirmais. Beidzot niedrei tuvojās trešais, un arī tam atgadījās tas pats, kas pirmajam un otrajam. To redzēdams, arī

es gribēju izmēģināt laimi, un, tiklīdz biju nostājies zem niedres, kāds to palaida vajā un tā nokrita pie manām kājām cietuma pagalmā. Es tūlīt atraisīju lakatu, kurā bija iesiets mezgls, un atradu tanī desmit siani — zemas proves mauru zelta naudu; katras monētas vērtība līdzinājās desmit spāniešu reāliem. Lieki teikt, kādu prieku man sagādāja šis atradums, cik ļoti es biju izbrīnījies par savu nezināmo labvēli, jo niedre taču rādīja ar zīmēm, ka vēlas šo dāvanu piešķirt vienīgi man. Noglabāju šo labo naudu, salauzu niedri un, atgriezies uz terases, paskatījos uz logu, un redzēju, ka kāda brīnum balta roka to atvēra un steidzīgi atkal aizvēra. Mēs nopratām vai iedomājāmies, ka kāda sieviete, kas dzīvoja šai mājā, bija mūs apdāvinājusi, un par pateicības zīmi mēs viņu sveicinājām pēc mauru parašas — noliekdami galvu, paklanīdamies līdz viduklim un sakrustodami rokas pār krūtīm. Drīz pēc tam logā parādījās mazs krustiņš, darināts no niedrēm, un atkal tika atvilkts atpakaj. Šī zīme mums norādīja, ka šai mājā laikam dzīvoja kāda sagūstīta kristiete un ka no viņas saņēmām šo labdarību; tomēr roka bija balta, un uz tās redzējām dārgas sprādzes, tāpēc atmetām šīs domas un nospriedām, ka tā būs kāda kristieteatkritēja, jo tādas viņu kungi bieži mēdza padarīt par savām likumīgajām sievām un jutās laimīgi, tāpēc ka vērtēja, tās augstāk nekā savas tautas sievietes. Visi šie mūsu minējumi bija tālu no patiesības, bet turpmāk mēs citu neko nedarījām kā tikai skatījāmies uz logu it kā kuģinieki uz ziemejiem, kur mums kā cejvede zvaigzne bija parādījusies niedre; bet pagāja divas nedējas, un mēs neieraudzījām ne niedri, ne roku, ne arī kādu citu zīmi. Un, kaut gan pa šo laiku visādi centāmies izdibināt, kas dzīvo šai mājā un vai tur neatrodas arī kāda kristiete-atkritēja, mēs uzzinājām tikai to, ka tur dzīvojot kāds dižciltīgs un bagāts maurs Hadži Murats, bijušais Lapatas* alkaids, kas mauriem ir viens no augstākajiem amatiem; bet, kad vismazāk cerējām, ka pār mums nobirs zelta siani, pēkšņi atkal parādījās niedre, kurai bija piestiprināts lakats, sasiets vēl lielākā mezglā nekā iepriekšējais, un tas notika atkal tādā laikā, kad pagalmā nebija citu cilvēku kā vienīgi mēs. Mēs atkārtojām iepriekšējo paņēmienu: vispirms niedrei tuvojās mani trīs biedri, bet niedre nevienam citam nedevās rokās kā vienīgi man, jo, kad es pienācu, tā nokrita zemē. Atraisījis mezglu, atradu četrdesmit spāniešu zelta eskudo un vēstuli arābu valodā, kuras beigās bija uzvilkts liels krusts. Es noskūpstīju krustu, noglabāju naudu, atgriezos uz terases, kur mēs atkal ar mauru sveicienu izteicām savu pateicību, tad roka parādījās vēlreiz un ar zīmēm lika saprast, lai es izlasot vēstuli, pēc tam logs aizvērās. Šis notikums mūs pārsteidza un iepriecināja, un, tā kā neviens no mums neprata arābu valodu, tad visi jutām ārkārtīgu vēlēšanos izzināt, kas bija rakstīts vēstulē, bet mums bija ļoti grūti atrast kādu, kas to spētu izlasīt. Beidzot es nolēmu uzticēties kādam atkritējam no Mursijas, kas visādi man izrādīja savu draudzību un uzticēja savus slepenos nodomus, un tāpēc

domāju, ka viņš nenodos manu noslēpumu; daži atkritēji, gribēdami atgriezties kristiešu zemē, izprasa rakstus no ievērojamiem gūstekņiem, kuros tie, kā katrs spēdams, apliecina, ka tāds un tāds atkritējs ir krietns cilvēks, kas vienmēr darījis labu kristiešiem un apņēmies bēgt pie pirmās izdevības. Daži šādas atsauksmes iegūst ar labu nolūku, bet daži ar tām apgādājas katram gadījumam un viltīgos nolūkos; kad tie, laupīdami un sirodami pa kristiešu zemēm, nomaldās vai tiek sagūstīti, tad viņi uzrāda šos rakstus, teikdami, ka no tiem redzams, ar kādu nodomu viņi ieradušies: gribēdami palikt kristiešu zemē, tie piedalījušies turku sirojumos. Tā viņi izvairās no soda, laimīgi izlīgst ar baznīcu un, līdzko rodas izdevība, atgriežas Berberijā, lai kjūtu tie paši, kas bija agrāk. Bet ir arī tādi, kas ar labu nodomu iegūst un izlieto šādas vēstules un paliek kristiešu zemē. Viens šāds atkritējs bija mans draugs, kas no visiem maniem biedriem bija ieguvis atsauksmes, kurās mēs viņu visādi cildinājām, un, ja mauri pie viņa atrastu šādas apliecības, tie viņu būtu sadedzinājuši dzīvu. Es zināju, ka viņš pilnīgi prot arābu valodu ne tikai runāt, bet arī rakstīt; tomēr, iekams viņam visu atklāju, teicu, ka nejauši esmu atradis vēstuli savas kameras sienas spraugā. Viņš to atvēra, ilgāku laiku uzmanīgi lasīja, klusi murminādams caur zobiem. Es viņam vaicāju, vai viņš to saprot, un tas atbildēja, ka saprotot ļoti labi, ja es vēloties, lai to pārtulkotu vārdu pa vārdam, tad lai tam iedodot tinti un spalvu, — tā darbs veikšoties labāk. Es viņam iedevu prasīto, viņš visu pārtulkoja un pabeidzis sacīja:

— Te esmu burtiski pārtulkojis spāniešu valodā visu, kas bija rakstīts mauru valodā, — ievērojiet, ka «Lela Marjena» nozīmē «mūsu valdniece jaunava Marija». — Tad mēs izlasījām vēstuli, kas skanēja tā:

«Kad es vel biju meitene, manam tēvam bija verdzene, kas man iemācīja mūsu valodā skaitīt kristiešu lūgšanu un man daudz stāstīja par Lelu Marjenu. Sī kristiete nomira, un es zinu, ka viņa nenokļuva ugunī, bet aizgāja pie allaha, jo viņa man pēc tam divi reizes parādījās un teica, lai es braucot uz kristiešu zemi redzēt tur Lelu Marjenu, kas mani ļoti mīlot. Es nezināju, kā lai aizbraucu: daudz kristiešu esmu redzējusi pa šo logu, bet tikai tu viens man šķieti esam bruņinieks. Esmu ļoti skaista un jauna un varu paņemt līdz daudz naudas. Apdomā, vai tu nevarētu aizbraukt kopā ar mani un kļūt mans virs, ja tu to vēlētos, bet, ja tu nevēlētos, tad tā nav liela nelaime, jo Lela Marjena man atradīs līgavaini. Es to uzrakstīju, bet piesargies, kad dod to kādam lasīt, neuzticies nevienam mauram, jo tie visi ir viltīgi. Esmu par to norūpējusies, un labāk nevienam neko nesaki, jo, tiklīdz to uzzinātu mans tēvs, viņš mani iesviestu akā un aizbērtu to ar akmeņiem. Es piestiprināšu pie niedres diegu, bet tu tajā iesien savu atbildi. Ja nav neviena, kas varētu rakstīt arābu valodā, tad izsakies ar zīmēm, jo Lela Marjena man palīdzēs tevi saprast. Lai tevi sargā viņa, atlabs un šis krusts, kuru es bieži skūpstu, kā to man lika darīt verdzene.»

Apdomājiet, seņjori, — vai mums nebija pietiekams iemesls izbrīnīties un priecāties par šo vēstuli? No mūsu izbrīna un prieka izpausmēm atkritējs noprata, ka šī vēstule nebija atrasta nejauši, bet rakstīta kādam no mums, un viņš mūs lūdza, ja viņa nojauta esot pareiza, viņam uzticēties un visu pastāstīt, jo viņš esot gatavs ziedot savu dzīvību mūsu atbrīvošanas labā. To teikdams, viņš izvilka metāla krucifiksu, kuru glabāja uz krūtīm, un ar karstām asarām zvērēja pie krustā sistā dieva, kam viņš, kaut arī grēcinieks un ļaunprātis, dziļi un patiesi ticot, ka viņš palikšot mums uzticīgs un neko neizpaudīšot, ko mēs viņam atklāšot, jo tam šķietot, ūn tas gandrīz droši paredzot, ka ar vēstules rakstītājas palīdzību viņš un mēs visi nokļūšot brīvībā, un tad viņš sasniegšot ilgoto mērķi — atgriezīšoties svētās mātes baznīcas klēpī, no kuras kā satrunējis loceklis savas nezināšanas un grēku dēļ esot bijis šķirts. Atkritējs to sacīja ar tik rūgtām asarām un tik patiesu nožēlu, ka mēs visi nolēmām viņam atklāt patiesību un pastāstījām tam visu, neko neslēpjot. Mēs viņam parādījām lodziņu, pa kuru mums nolaida niedri, viņš iegaumēja māju un apņēmās ļoti rūpīgi noskaidrot, kas tur dzīvo. Mēs vienojāmies arī, ka jāatbild uz maurietes vēstuli, un, tā kā rakstītājs bija mūsu rīcībā, tad es tūlīt nodiktēju atkritējam atbildi, ko varu jums atkārtot vārdu pa vārdam, jo šā notikuma visi sīkumi man palikuši atmiņā un neizzudīs no tās, kamēr es dzīvošu. Es atbildēju maurietei šādi:

«Lai tevi sargā taisnīgais allahs, mana kundze, un ari svētā Marjena, īstenā dieva māte, kas, tevi mīlēdama, iedegusi tev sirdī vēlēšanos doties uz kristiešu zemi. Lūdzies viņu, lai tā tev atklāj, kā izpildāma viņas pavēle, jo viņa ir tik laba, ka tavu lūgšanu paklausīs. Savā un visu manu biedru kristiešu vārdā es apsolos darit tavā labā visu, kas ir mūsu spēkos, un, ja vajadzīgs, arī mirt. Raksti man un paziņo, ko esi nodomājusi darīt, un es tev vienmēr atbildēšu, jo lielais allahs mums ir sūtījis sagūstītu kristieti, kas prot labi runāt un rakstīt tavā valodā, ko tev pierādīs šī vēstule. Tāpēc bez bailēm vari mums ziņot visu, ko vēlies. Tu raksti, ka, atbraukusi kristiešu zemē, tu gribētu kļūt mana sieva, — to es tev apsolu kā patiess kristietis, un tev jāzina, ka kristieši savus solījumus izpilda labāk nekā mauri. Mana kundze, lai tevi sargā allahs un viņa māte!»

Kad vēstule bija uzrakstīta un aizzīmogota, es gaidīju divas dienas, līdz atkal cietums bija tukšs, tad aizgāju uz terases savā parastajā vietā, lai redzētu, vai neparādīsies niedre, kas arī nelika sevi ilgi gaidīt. To ieraudzījis, es parādīju neredzamajai niedres turētājai savu vēstuli, likdams saprast, lai viņa nolaiž diegu, bet tas jau bija piestiprināts pie niedres, un es tajā iesēju savu vēstuli; pēc īsa brīža atkal parādījās mūsu zvaigzne ar lakatu kā baltu miera karogu. Lakats nokrita zemē, es to pacēlu un atradu tajā vairāk nekā piecdesmit eskudo zelta un sudraba monētās, kas piecdesmitkārtīgi pavairoja mūsu prieku un stiprināja mūsu cerību atgūt brīvību. Tai pašā vakarā atgriezās mūsu atkritējs un pastāstīja mums, ka, pēc viņa iegūtajām ziņām, šai mājā dzīvojot ārkārtīgi bagāts maurs, vārdā Hadži Murats, par kuru mēs jau bijām dzirdējuši, ar savu vienīgo meitu, visa viņa īpašuma mantinieci, kuru vienprātīgi visā pilsētā dēvējot par skaistāko Berberijas sievieti; pat vicekaraļi šeit ieradušies un lūguši viņas roku, bet viņa visus preciniekus noraidot; atkritējs vēl bija uzzinājis, ka mājā dzīvojusi sagūstīta kristiete, kas nomirusi; tas viss saskanēja ar vēstules saturu.

Tūlīt apspriedāmies ar atkritēju, kādā veidā mēs varētu aizvest maurieti un paši nokjūt kristiešu zemē, un beidzot nolēmām gaidīt otrreizēju vēsti no Zoraīdas, kā viņu sauca, kas tagad vēlas saukties Marija, jo mēs labi sapratām, ka tikai viņa varēja rast līdzekļus, ar kuriem pārvarēt visas grūtības. Kad bijām tā nolēmuši, atkritējs teica, lai nerūpējamies, jo viņš mūs atbrīvošot, pat ja tam būtu jāzaudē dzīvība. Četras dienas cietumā bija daudz ļaužu, tāpēc četras dienas niedre nerādījās, bet piektajā dienā, kad cietuma pagalms bija tukšs, tā atkal parādījās ar tik brangu mezglu, ka varējām gaidīt bagātīgu devumu. Niedre ar lakatu noliecās pret mani, es atradu lakatā otru vēstuli un simt zelta eskudo, nekādas citas monētas. Atkritējs bija turpat, mēs viņu ievedām mūsu barakā un iedevām tam izlasīt vēstuli, kas skanēja šādi:

«Es nezinu, mans seņjor, kā nokļūt Spānijā, ari Lela Marjena man nekā neteica, kaut gan es viņai jautāju. Es varu vienīgi jums pa šo logu iedot daudz zelta naudas; ar to izpērciet pats sevi un savus draugus; lai tad viens no jums aizbrauc pie kristiešiem, nopērk tur barku un atbrauc pēc pārējiem, bet mani jūs atradīsiet mana tēva dārzā pie Babasonas vārtiem, netālu no jūras, kur pavadīšu vasaru kopā ar tēvu un mūsu kalpotājiem. No turienes jūs mani naktī bez bailēm varēsiet aizvest uz barku. Tikai pielūko, appreci mani; ja tu to nedarīsi, es lūgšu Marjenu, lai viņa tevi soda. Ja nevari nevienam uzticēt barkas pirkšanu, izpērcies un aizbrauc pats, es zinu, ka tu noteikti atgriezīsies, jo esi bruņinieks un kristietis. Uzzini, kur atrodas mūsu dārzs, un, kad tu pastaigāsies cietuma pagalmā viens, tad es zināšu, ka baņo neviena nav, un tev iedošu daudz naudas. Lai atlabs tevi sargā, mans pavēlnieki»

Tāds bija otrās vēstules saturs, un, to noklausījušies, katrs no maniem biedriem piedāvājās, lai viņu izpērk,. apsolīdamies aizbraukt un atgriezties noteiktā laikā; arī es pats piedāvājos, bet atkritējs iebilda, teikdams, ka viņš nekādā ziņā nepiekritīšot, ka viens izkļūtu brīvībā ātrāk nekā citi; pieredze tam esot rādījusi, cik vāji izpildot atbrīvotie savus gūstniecībā dotos solījumus, jo dižciltīgie gūstekņi vairākkārt esot izlietojuši šādu paņēmienu — izpirkuši kādu biedru, iedevuši tam naudu un aizsūtījuši uz Valensiju vai Maļjorku, lai viņš tur iegādātos barku un atbrauktu pakaļ tiem, kas viņu bija izpirkuši, bet neviens nebija atgriezies, jo atgūtā brīvība un bailes to atkal pazaudēt lika tam aizmirst visus pienākumus pasaulē. Lai pierādītu savu vārdu patiesību, viņš pastāstīja mums kādu notikumu, kas nesen bija gadījies dažiem dižciltīgiem kristiešiem, tik dīvainu, kāds nekad nebija piedzīvots šai zemē, kaut gan tur ik brīdi notiek briesmīgas un neparastas lietas. Beidzot viņš teica, ka nauda, ko esam saņēmuši viena kristieša izpirkšanai, jāiedod viņam, lai viņš tepat Alžīrā nopirktu barku — ar ieganstu, ka nolēmis kjūt tirgotājs un piegādāt preces Tetuanai un visai piekrastei; kļuvis barkas īpašnieks, viņš viegli varēšot mūs izvest no cietuma un visus iesēdināt savā kuģī. Jo vairāk tāpēc, ka mauriete apsolījusies dot naudu, ar kuru mēs visi varētu izpirkties, un atbrīvoti ļaudis varot arī dienas gaismā iesēsties kuģī. Daudz lielākas grūtības radot tas apstāklis, ka mauri neatļauj atkritējiem, sevišķi spāniešiem, pirkt un turēt barkas, lai tie neaizbēgtu uz kristiešu zemi, bet atļauj tiem iegādāties tikai lielus kuģus jūras sirojumiem. Šo grūtību varētu pārvarēt, ja viņš nopirktu barku kopā ar kādu mauru tagarīnu* un dalītos ar viņu tirdzniecības peļņā; šādi kļūstot par barkas īpašnieku, viss pārējais viņam šķita viegli nokārtojams. Lai gan man un maniem biedriem likās labāk aizsūtīt kādu no mums nopirkt barku Maļjorkā, kā to bija ieteikusi mauriete, mēs tomēr neiedrošinājāmies iebilst, baidīdamies, ka viņš varētu mūs nodot, ja viņam nepaklausīsim, un atklāt mūsu norimu ar Zoraīdu, tādējādi apdraudot mūsu un arī viņas dzīvību, par kuru mēs ikviens bijām gatavi atdot savējo; tāpēc nolēmām uzticēties dievam un atkritējam; šai pašā brīdī mēs uzrakstījām atbildi Zoraīdai, ka rīkosimies pēc viņas padoma, jo viņa visu tik gudri izdomājusi, it kā pati Lela Marjena to būtu ieteikusi, un ka tagad viņa vienīgā varēja izlemt, vai mums šo pasākumu atlikt vai pasteidzināt. Es vēlreiz apsolījos kļūt viņas vīrs, un nākošajā dienā, kad cietums laimīgā kārtā bija atkal tukšs, viņa mums, vairākas reizes nolaizdama niedri un lakatu, nosvieda divi tūkstoši zelta eskudo un vēstuli, kurā rakstīja, ka nākošajā džumā, tas ir, piektdienā, viņa aizbraucot uz sava tēva dārzu un pirms aizbraukšanas mums iedošot vēl naudu, bet, ja tās naudas nepietiekot, lai mēs to paziņojot, tad viņa mums iedošot, cik mēs prasīsim, jo tēvam esot tik daudz naudas, ka viņš iztrūkumu nepamanīšot, turklāt visas atslēgas esot viņas rokās.

Mēs tūlīt iedevām atkritējam pieci simti eskudo, lai viņš nopirktu barku, bet ar astoņsimt eskudo es atpirktos, iedodams šo naudu kādam Valensijas tirgotājam, kas šai laikā atradās Alžīrā, un tas mani atpirka no karaļa, apsolīdamies tam ar goda vārdu samaksāt izpirkuma naudu, tiklīdz atbraukšot kāds kuģis no Valensijas, jo tūlītēja samaksa būtu radījusi karalī aizdomas, ka izpirkuma nauda jau sen atsūtīta Alžīrā un ka tirgotājs to noklusējis, tādēļ ka gribējis iedzīvoties. īsi sakot, mans kungs bija tik aizdomīgs, ka es neiedrošinājos tūlīt samaksāt naudu. Ceturtdienā pirms tās piektdienas, kad skaistajai Zoraīdai vajadzēja aizbraukt uz dārza māju, viņa mums iedeva vēl tūkstoš eskudo un paziņoja par savu aizbraukšanu, lūgdama, lai es atbrīvojies tūlīt uzzinu, kur atrodas viņas tēva dārzs, un katrā ziņā tur ierodos viņu sastapt. Es viņai īsos vārdos atbildēju, ka tā darīšu, un ieteicu viņai aizlūgt par mums jaunavu Mariju ar visām tām lūgšanām, kuras tai gūstekne bija mācījusi. Pēc tam izpirku arī savus trīs biedrus, lai atvieglinātu izkļūšanu no cietuma, un arī tādēļ, lai viņi neuztrauktos, redzēdami, ka es esmu izpircies, bet tie vēl paliek gūstniecībā, kaut gan naudas bija diezgan; baidījos, ka citādi velns viņus pamudinātu kaut kādā veidā kaitēt Zoraīdai; kaut gan, pazīdams tos, zināju, ka šīs bailes ir nevietā, tomēr negribēju nekādi apdraudēt mūsu pasākumu un liku tos izpirkt, tāpat kā sevi, iedodams visu naudu tirgotājam, lai viņš droši un mierīgi varētu galvot par viņiem, bet mūsu noslēpumu un plānu mēs viņam neatklājām, jo tas mums šķita bīstami.

XLI nodaļa, kurĀ gŪsteknis joprojĀm turpina SAVU STĀSTU

Nepagāja vēl divas nedēļas, kad mūsu atkritējs jau bija iegādājies ļoti labu barku, kura varēja uzņemt vairāk nekā trīsdesmit cilvēku, un, lai šo darījumu nodrošinātu un neradītu aizdomas, nolēma aizbraukt uz Sardželu, kas atrodas trīsdesmit jūdžu no Alžīras, Oranas apgabalā, kur noris rosīga tirdzniecība ar žāvētām vīģēm. Viņš aizbrauca turp divas vai trīs reizes kopā ar jau pieminēto tagarīnu. Par «tagarīniem» Berberijā sauc Aragonas maurus, bet Granādas maurus sauc par «muāēhaiiem»; Fesas karaļvalstī mudēharus sauc par «elčiem», un šās zemes karalis mēdz galvenokārt no viņiem sastādīt savus karapulkus. Katru reizi, izbraukdams ar barku, atkritējs izmeta enkuru kādā mazā līcī, nepilnu divu arbaletes šāvienu attālumā no tās dārza mājas, kurā mūs gaidīja Zoraīda, un tur viņš tīšām kopā ar saviem mauriem airētājiem dažreiz izdarīja «zaļā» vai pa jokam izmēģināja to, ko bija nodomājis vēlāk paveikt īstenībā, — viņš ieradās Zoraīdas dārzā un lūdza augļus, ko viņas tēvs tam iedeva, kaut gan viņu nepazina; atkritējs man vēlāk stāstīja, ka mēģinājis satikt Zoraīdu un pateikt viņai, ka esmu tam pavēlējis viņu aizvest uz kristiešu zemi un ka viņa var būt priecīga un droša, tomēr viņam tas neizdevies, jo maurietes parasti izvairās satikties ar mauriem un turkiem un dara to tikai, paklausot vīra vai tēva pavēlei, turpretim ar sagūstītajiem kristiešiem viņas satiekas un sarunājas pat vairāk, nekā tas atļauts; bet man būtu bijis nepatīkami zināt, ka tam izdevies sarunāties ar Zoraīdu, jo varbūt viņa būtu uztraukusies, redzot, ka viņas pasākums uzticēts atkritējam. Tomēr dievs, kas bija izlēmis citādi, neļāva atkritēja labajam nodomam piepildīties, un viņš, pārliecinājies, ka var droši braukt uz Sardželu un atpakaļ, izmest enkuru, kur, kad un kā tam patīk, un ka viņa biedrs tagarīns pilnīgi pakļaujas viņa gribai, ka es esmu jau izpircies un ka atliek tikai sameklēt dažus kristiešus airētājus, sacīja man, lai es padomājot, kādus cilvēkus vēl paņemt mums līdz bez izpirktajiem biedriem, un lai es tiem pasakot, ka esam nolēmuši aizbraukt nākošajā piektdienā. Es nolīgu divpadsmit spāniešus, spēcīgus airētājus, no tādiem, kas varēja brīvi atstāt pilsētu; gan nebija viegli atrast tik daudz airētāju, jo divdesmit korsāru kuģi bija izbraukuši sirojumos un paņēmuši līdz visus airētājus, un šos vīrus atradu tikai tāpēc, ka viņu kungs nebija šai vasarā braucis sirojumos, bet palicis ostā, lai pabeigtu jaunas galeras būvi. Es viņiem tikai pateicu, lai viņi nākošās piektdienas vakarā viens pēc otra slepeni izzogas no pilsētas, sapulcējas pie Hadži Murata dārza un gaida mani ierodamies. Es to pateicu katram atsevišķi un piebildu, lai, ieraugot tur citus kristiešus, saka viņiem vienīgi to, ka esmu tiem pavēlējis gaidīt šai vietā. Kad biju to nokārtojis, man atlika vēl daudz patīkamākais uzdevums — paziņot Zoraīdai, cik tālu bija pavirzījusies mūsu lieta, lai viņa, visu zinādama, būtu gatava un neuztrauktos, ja mēs pēkšņi parādītos agrāk, nekā viņa varēja sagaidīt barku atgriežamies no kristiešu zemes. Es nolēmu aiziet uz dārzu, lai mēģinātu viņu tur satikt, un mūsu aizbraukšanas dienas priekšvakarā devos turp, izlikdamies, ka gribu salasīt dažas zāles; un pirmais cilvēks, ko es sastapu, bija viņas tēvs, kas mani uzrunāja valodā, kuru visā Berberijā un pat Konstantinopolē lieto gūstekņi un mauri: tā nav ne mauru, ne spāniešu, ne arī kādas citas tautas valoda, bet visu valodu maisījums, kurā mēs visi labi mēdzam saprasties; bet nu šādā, lūk, valodā viņš man jautāja, ko es meklējot viņa dārzā un no kurienes es esot. Es atbildēju, ka esmu arnauta Mamī* vergs — jo zināju, ka arnauts ir viņa labākais draugs, — un ka meklēju visādas zāles, lai pagatavotu salātus. Tālāk viņš man vaicāja, vai es esot izpērkamais un cik mans kungs par mani prasot. Kamēr mēs tā sarunājāmies, no dārza mājas iznāca skaistā Zoraīda, kns mani jau agrāk bija pamanījusi, un, tā kā maurietes nebūt nekautrējas rādīties kristiešiem un, kā jau teicu, no tiem neizvairās, tad viņa gluži nepiespiesti tuvojās tai vietai, kur viņas tēvs ar mani sarunājās; vēl vairāk — tikko viņas tēvs iztālēm ieraudzīja, ka viņa lēnām nāk uz mūsu pusi, viņš, skaļā balsī saukdams, to aicināja pienākt mums klāt.

Man ir grūti attēlot manas mīļotās Zoraīdas lielo daiļumu, pievilcību, viņas dārgo un krāšņo tērpu, kādā tā parādījās manām acīm; teikšu tikai, ka viņas skaisto kaklu, viņas ausis un matus rotāja vairāk pērļu, nekā viņai bija matu uz galvas. Viņas kāju potītes, kas, pēc turienes paraduma, bija kailas, greznoja divas tīra zelta karkadžas (tā mauri sauc kāju gredzenus jeb spradzi), apklātas ar tik daudz dimantiem, ka viņas tēvs — kā viņa man vēlāk pastāstīja — novērtēja šīs sprādzes uz desmittūkstos dub loniem, un viņas roku sprādzēm bija tāda pati vērtība. Viņai biju loti daudz izcili labu pērļu, jo maurietes uzskata lielās un siluls pērles par savu viskrāšņāko greznumu un smalkāko rotājumu, tāpēc arī mauriem ir vairāk pērļu nekā visām citām tautām; runāja, ka Zoraīdas tēvam piederot ne tikai vislielākais daudzums labāko pērļu visā Alžīrā, bet arī vairāk nekā divsimt tūkstoši spāniešu eskudo, un visu šo bagātību pārvaldīja tā, kas ir tagad mana valdniece. Vai viņa toreiz man šķita skaista vai ne šai greznajā tērpā, tad pēc tā, kas viņai palicis vēl pāri pēc pārciestajām likstām, jūs varat iedomāties, kādai tai vajadzēja izskatīties labklājības dienās. Taču visiem zināms, ka dažu sieviešu skaistums mainās atkarībā no dienām un laika un ka dažādi apstākļi to var palielināt vai pamazināt; dabiski, ka arī dvēseles pārdzīvojumi to kāpina vai mazina, bieži pat iznīcina. Varu sacīt, ka viņa toreiz mums tuvojās savā vispilnīgākajā skaistumā — vismaz man viņa šķita visskaistākā sieviete, kādu jebkad biju redzējis; turklāt atcerējos, cik daudz pateicības esmu viņai parādā, un man likās, ka manā priekšā stāv debess dieviete, kas nonākusi uz zemes, lai mani glābtu un aplaimotu. Kad viņa pienāca mums klāt, viņas tēvs tai teica savā valodā, ka esmu viņa drauga arnauta Mami gūsteknis, atnācis saplūkt zāles salātiem. Arī viņa ierunājās tai pašā jauktajā valodā, kuru pieminēju, un jautāja man, vai es esot dižciltīgs un kāpēc mani neizpērkot. Es atbildēju, ka esmu jau izpirkts un ka pēc cenas var spriest, cik augstu mans kungs mani vērtējis, jo man bija viņam jāsamaksā tūkstošpiecsimt soltānu*. Tad viņa atbildēja:

—      Patiesi, ja tu piederētu manam tēvam, es viņam neļautu tevi atlaist arī par divtik lielu naudu, jo jūs, kristieši, vienmēr melojat, teikdami, ka esat nabagi, lai piekrāptu maurus.

—      Tas var būt, seņjora, — es viņai atbildēju, — bet es prot savu kungu izturējos patiesi un tā vienmēr izturos un izturēšos pret jebkuru cilvēku pasaulē.

—     Kad tu aizbrauc? — jautāja Zoraīda.

—      Es domāju, ka rīt, — atbildēju viņai, — jo ostā atroda« kāds franču kuģis, kas rīt izies jūrā, un esmu nodomājis ar to aizceļot.

—      Vai tad nav labāk, — sacīja Zoraīda, — nogaidīt, lai atbrauc kuģis no Spānijas, un aizceļot ar to, nevis ar franču kuģi — jo franči nav jums draugi?

—      Nē, — es atbildēju, — ja es zinātu droši, ka atbrauks spfl niešu kuģis, es to gaidītu, bet laikam aizbraukšu rīt, jo es tik ļoti vēlos nokļūt savā zemē un ieraudzīt sirdij mīļus cilvēkus, ka negribu gaidīt citu izdevību, pat ja tā būtu labāka.

—     Tu laikam dzimtenē esi atstājis sievu, — vaicāja Zoraīda, — un tagad vēlies ar viņu tikties?

—     Neesmu precējies, — es atbildēju, — bet esmu devis vārdu, ka apprecēšos, kad pārbraukšu dzimtenē.

—     Vai tā sieviete ir skaista, kurai tu esi solījies? — vaicāja Zoraīda.

—      Tik skaista, — es atbildēju, — ka, viņu cildinot un sakot patiesību, — viņa ļoti līdzinās tev.

Par to viņas tēvs ļoti apmierināts nosmējās un teica:

—     Zvēru pie allaha, kristieti, viņai jābūt ļoti skaistai, ja tā līdzinās manai meitai, jo Zoraīda ir pirmā skaistule visā mūsu karaļvalstī. Ja tu netici, aplūko viņu labi, un tu redzēsi, ka es runāju patiesību.

Šai sarunā Zoraīdas tēvs, kā vairāku valodu pratējs, bija mums tulks, jo, kaut gan viņa runāja jauktajā valodā, kuru, kā sacīju, mēdz tur lietot, tomēr izteicās vairāk ar zīmēm nekā ar vārdiem. Kamēr mēs tā sarunājāmies, pēkšņi atskrēja kāds maurs un skaļi kliedza, ka pār dārza mūri pārlēkuši četri turki un plūcot vēl neienākušos augļus. Sirmgalvis un arī Zoraīda izbijās, jo mauri parasti baidās no turkiem, sevišķi no kareivjiem, kas savā bezkaunībā izturas pret viņiem pakļautajiem mauriem pārlieku varmācīgi, rīkodamies ar tiem ļaunāk nekā ar saviem vergiem.

Tēvs teica Zoraīdai:

—     Mana meita, ieej mājā un ieslēdzies, kamēr es iešu parunāt ar šiem suņiem, bet tu, kristieti, meklē savas zāles un ceļo laimīgs, lai allahs tevi aizved tavā zemē.

Es paklanījos, un viņš aizsteidzās meklēt turkus, atstādams mani divatā ar Zoraīdu, kas izlikās, it kā viņa ietu projām, kā viņas tēvs bija pavēlējis; bet, tiklīdz viņš pazuda aiz dārza kokiem, viņa atgriezās pie manis un asaru pilnām acīm man sacīja:

—     Tamešl, kristieti, /amešī? — kas nozīmē: «Tu aizbrauc, kristieti, tu aizbrauc?»

Es viņai atbildēju:

—      Jā, seņjora, bet nekādā ziņā bez tevis: gaidi mani nākošajā džumā* un neizbīsties, mūs ieraugot, jo mēs noteikti aizbrauksim uz kristiešu zemi.

Es to viņai pateicu tā, ka viņa ļoti labi saprata visus manus vārdus un, apskāvusi ar vienu roku manu kaklu, slābaniem soļiem sāka iet uz mājas pusi; tas varēja beigties ļoti ļauni, ja debess nebūtu izlēmusi citādi, jo, kad mēs tā apskāvušies gājām un viņas roka dusēja ap manu kaklu, viņas tēvs, kas turkus jau bija padzinis, nāca atpakaļ un ieraudzīja mūs šādā stāvoklī, un arī mēs pamanījām, ka viņš uz mums skatās; bet gudrā un atjautīgā Zoraīda nenoņēma roku no mana kakla — gluži otrādi, viņa vēl ciešāk man piekļāvās un nolika savu galvu uz manām krūtīm, mazliet saliecot ceļus, skaidri izrādīdama, ka ir tuvu nesamaņai, un arī es izlikos, ka gribot negribot esmu spiests viņu atbalstīt. Viņas tēvs pieskrēja mums klāt un, redzēdams savu meitu šādā stāvoklī, vaicāja, kas viņai noticis, un, nesagaidījis atbildi, sacīja:

—     Droši vien šo suņu iebrukums viņu tā sabiedējis, ka viņa paģībusi.

Un, atvirzījis viņu no manis, viņš to piekļāva sev pie krūtīm, bet viņa nopūtās un, pavērusi asarainās acis, vēlreiz sacīja:

—     Amešl, kristieti, amešī! («Ej projām, kristieti, ej projām!»)

Bet viņas tēvs atbildēja:

—     Neaizraidi kristieti, meitiņ, jo viņš tev nav nodarījis nekā jauna un turki ir jau projām. Neuztraucies, tev nav vairs jābaidās, jo, kā jau tev teicu, turki ievēroja manu lūgumu un aizgāja, tāpat kā nākuši.

—      Seņjor, kā jūs jau teicāt, tie viņu izbiedēja, — eš sacīju viņas tēvam, — bet, ja viņa man pavēl aiziet, tad es negribu viņu apgrūtināt. Miers ar jums, un ar jūsu atļauju es vēlreiz, ja būs vajadzīgs, atnākšu pēc zālēm šai dārzā, jo mans kungs saka, ka nekur neesot tik labu salātu kā šeit.

—     Tu vari nākt, kad tikai vēlies, — atbildēja Hadži Murats, — mana meita to sacīja nevis tāpēc, ka viņa neieredzētu tevi vai kristiešus, bet viņa gribēja teikt, lai turki aiziet, vai arī vēlējās tev atgādināt, ka tev laiks iet salasīt zāles.

Tad es atvadījos no abiem, un Zoraīda, kuras dvēsele, kā likās, pildījās sāpēm, aizgāja līdzi savam tēvam, bet es, šķietami meklēdams zāles, pēc savas patikas apstaigāju visu dārzu, izpētīju ieejas un izejas, pārbaudīju mājas durvju slēgus un visas iespējamības, kas varētu veicināt mūsu nodomu izdošanos. To veicis, es visu izstāstīju atkritējam un maniem biedriem un nevarēju sagaidīt to stundu, kad varēšu bez bailēm baudīt laimi, ko liktenis man sūtīja ar daiļo Zoraīdu. Laiks aiztecēja, un beidzot pienāca sengaidītā diena un stunda: saskaņā ar plānu, ko mēs pēc ilgiem apsvērumiem un vairākkārtīgām pārrunām bijām pieņēmuši, mēs panācām to, ko vēlējāmies, — piektdien, nākošajā dienā pēc manas sarunas dārzā ar Zoraīdu, atkritējs pievakarē izmeta barkas enkuru iepretim daiļās Zoraīdas mītnei.

Kristieši, kam vajadzēja airēt mūsu barku un kam tas iepriekš bija pateikts, jau bija paslēpušies dažādās vietās mājas apkārtnē. Vini visi mani gaidīja priecīgā satraukumā, vēlēdamies uzbrukt kuģim, kas stāvēja tepat viņu acu priekšā, jo tie neko nezināja par manu norunu ar atkritēju un domāja, ka tiem ar savu roku spēku būs jāiekaro brīvība un jānogalina mauri, kas atradās barkā. Tiklīdz es ar saviem biedriem ierados, visi atstāja paslēptuves un steidzās mums pretim. Šai laikā pilsētas vārti jau bija slēgti, un krastmalā nebija redzams neviens cilvēks. Sapulcējušies mēs pārspriedām, vai būtu labāk tūlīt iet pie Zoraīdas vai vispirms pieveikt maurus, kas airēja barku; kamēr mēs tā šaubījāmies, pie mums piesteidzās mūsu atkritējs un vaicāja, kāpēc mēs vilcinoties, jo esot laiks rīkoties — mauri uz barkas neko nenojaušot un vairums no tiem jau gujot. Mēs viņam pateicām par savām šaubām, un viņš atbildēja, ka svarīgāk esot vispirms sagrābt kuģi, kas izdarāms ļoti viegli un bez jebkādām briesmām, pēc tam mēs varot iet pie Zoraīdas. Mēs viņam piekritām un, vairs nevilcinoties, viņa vadībā devāmies uz kuģi; viņš pirmais ielēca tanī un, izrāvis zobenu, iesaucās mauru valodā:

—      Neviens lai nekustas, ja negrib mirt!

Ari gandrīz visi pārējie kristieši šai brīdī bija jau uzlēkuši uz klāja. Gļēvie mauri, izdzirduši tādus sava priekšnieka vārdus, izbijās un, neķerdamies pie ieročiem, kuru tiem gandrīz nevienam arī nebija, klusēdami ļāva kristiešiem sevi sasaistīt, kas to izdarīja ļoti ātri, piedraudēdami mauriem, ka tie viņus visus noduršot, ja kāds no viņiem iedrošināšoties pacelt balsi. Kad tas bija paveikts, puse mūsējo palika sargāt maurus, bet pārējie atkritēja vadībā devāmies uz Hadži Murata dārzu; kad mēs gribējām atvērt vārtus, laimīgi gadījās, ka tie paši atvērās tik viegli, it kā nemaz nebūtu aizslēgti, un mēs mierīgi un klusu tuvojāmies mājai, neviena nepamanīti.

Skaistā Zoraida gaidīja mūs pie kāda loga un, pamanījusi ļaudis, vaicāja klusā balsī, vai esam «nizarani», gribēdama vaicāt, vai esam kristieši. Es atbildēju, ka tie esam, un lūdzu viņu nākt lejā. Mani pazinusi, viņa vairs nevilcinājās un, ne vārda neatbildējusi, vienā mirklī nonāca lejā, atvēra durvis un parādījās mums tik skaista un tik krāšņā tērpā, ka nespēju to attēlot. Viņu ieraudzījis, es tūlīt satvēru viņas roku un sāku to skūpstīt, atkritējs un mani divi biedri darīja to pašu, arī pārējie, kas nezināja mūsu noslēpumu, sekoja mūsu piemēram, jo viņi saprata, ka izsakām viņai pateicību un atzīstam viņu par mūsu atbrīvotāju. Atkritējs vaicāja viņai mauru valodā, vai viņas tēvs esot dārza mājā. Viņa atbildēja, ka viņš esot mājās un guļot.

—      Tad vajadzēs viņu pamodināt un aizvest mums līdz, — atbildēja atkritējs, — paņemot visu vērtīgāko, kas atrodams šai skaistajā mājā.

—      Nē, — viņa teica, — nekādā ziņā neaizskariet manu tēvu, bet visu vērtīgāko, kas šai mājā atrodams, es paņēmu sev līdz, un ar to pietiks, lai jūs visi kļūtu bagāti un laimīgi, — pagaidiet mazliet, tad jūs to redzēsiet.

To teikusi, viņa atkal iegāja mājā, iepriekš mūs brīdinot, lai mēs nekustamies un nesaceļam nekādu troksni, jo tā drīz atgriezīšoties. Es vaicāju atkritējam, par ko viņš runājis ar Zoraldu, un viņš man to pastāstīja; tad es sacīju, ka viņam viss jādara tā, kā to vēlas Zoraīda; tā jau arī atgriezās, nesdama mazu šķirstiņu, tik pilnu ar zelta eskudo, ka viņa tikai ar pūlēm to varēja panest. Nelaimīgi gadījās, ka viņas tēvs šai mirklī atmodās un izdzirda troksni dārzā; piesteidzies pie loga, viņš tūlīt ieraudzīja kristiešus un sāka spalgi un mežonīgi kliegt arābu valodā: «Kristieši, kristieši! Zagli, zagli!» Sie kliedzieni mūs ārkārtīgi samulsināja un izbiedēja; bet atkritējs, saprazdams, kādas briesmas mums draud un ka mums jārīkojas ātri, pirms mūs kāds ievēro, zibens ātrumā aizsteidzās pie Hadži Murata, un viņam sekoja vēl daži mūsējie, jo es neiedrošinājos atstāt Zoraīdu, kas gandrīz paģībusi iekrita manās rokās. Tie, kas uzskrēja augšā, rīkojās tik veikli, ka jau pēc mirkļa veda lejā Hadži Muratu, kuram tie bija sasējuši rokas un mutē iebāzuši lakatu, kas tam neļāva izteikt ne vārda, piedraudēdami viņu nogalināt, ja tas ierunāsies. Ieraudzījusi tēvu, Zoralda aizklāja acis, lai viņu neredzētu, un viņas tēvs, nezinādams, ka viņa labprātīgi nokļuvusi mūsu rokās, aiz šausmām sastinga; bet tagad mēs devām kājām vaļu un steidzāmies uz barku, kur palikušie biedri mūs nepacietīgi gaidīja, baidīdamies, vai mums nav gadījusies kāda klizma.

Vēl nebija pagājusi otrā nakts stunda, kad mēs visi jau atradāmies barkā, kur Zoraīdas tēvam atraisījām rokas un izņēmām tam no mutes lakatu, bet atkritējs viņu vēlreiz brīdināja, ka katrs izrunāts vārds tam būs jāsamaksā ar dzīvību. Hadži Murats, ieraudzījis savu meitu, sāka izmisīgi nopūsties, sevišķi, kad ievēroja, ka biju viņu cieši apskāvis un ka viņa nepretojās, nežēlojās, nevairījās, bet mierīgi to pieļāva; tomēr viņš klusēja, lai mēs neizpildītu atkritēja draudus. Zoraīda, redzēdama, ka atrodas barkā un ka mēs gatavojamies aizbraukt, bet ka viņas tēvs un pārējie mauri ir sasieti, teica atkritējam, lai viņš man pasakot, ka viņa pazemīgi lūdzot, lai es atlaižot maurus un atbrīvojot viņas tēvu, jo viņai esot vieglāk mesties jūrā nekā redzēt viņas dēļ aizvedam gūstniecībā tēvu, kas viņu tik ļoti mīlējis. Atkritējs man to pateica, un es atbildēju, ka esmu ar mieru; bet viņš sacīja, ka tas neesot iespējams: ja mēs viņus atlaistu, tie tūlīt saceltu trauksmi visā apkārtnē un pilsētā, un tad barkai sūtītu pakaļ ātrās fregates, kas nogrieztu mums visus ceļus uz sauszemes un uz jūras, un tad mēs nespētu vairs izbēgt; bet viņus varētu palaist brīvībā, tiklīdz mēs aizsniegsim kādu kristiešu zemi. Šim apsvērumam mēs visi piekritām; un Zoralda, kurai pastāstījām, kādu iemeslu dēļ nevaram tūlīt izpildīt viņas vēlēšanos, nomierinājās; tad mūsu drosmīgie airētāji klusā priekā un līksmā dedzībā satvēra airus, un, no visas sirds piesaukuši dievu, sākām braukt Maļjorkas salu virzienā, jo tā bija tuvākā kristiešu zeme; bet, tā kā sacēlās ziemeļu vējš un jūra sabangojās, nevarējām braukt Maļjorkas virzienā, bet bijām spiesti, turoties tuvu krastam, pagriezties uz Oranas pusi, un tas mūs ļoti sarūgtināja, jo mūs varēja pamanīt no Sardželas, kas šai krastā atrodas nepilnu sešdesmit jūdžu attālumā no Alžīras, bez tam mēs baidījāmies sastapties šajos ūdeņos ar kādu no tām galerām, kas parasti brauc ar tirdzniecības precēm no Tetuanas. Tomēr mēs katrs atsevišķi un visi kopā domājām, ka, sastopot vienkāršu tirdzniecības, nevis korsāru kuģi, mēs ne tikai nebūtu pazuduši, bet varētu sagūstīt šo kuģi un uz tā drošāk turpināt savu ceļojumu. Visa brauciena laikā Zoraīda bija paslēpusi galvu manas rokas, lai neredzētu savu tēvu, un es dzirdēju, ka viņa lūdza Lelu Marjenu mums palīdzēt.

Bijām nobraukuši jau trīsdesmit jūdzes, kad uzausa rīts un mēs ieraudzījām, ka atrodamies trīs arkebūzas šāvienu attālumā no krasta, kas bija pilnīgi tukšs un no kurienes mūs neviens nevarēja pamanīt; tomēr mūsu airētāji ar visu spēku īrās atpakaļ jūrā, kas bija jau kaut cik nomierinājusies, un, kad bijām tā nobraukuši divas jūdzes, es pavēlēju airētājiem strādāt maiņās, lai tie varētu paēst, jo barkā pārtikas bija daudz, bet viņi atbildēja, ka tagad neesot laika atpūtai, lai viņus pabarojot tie, kas neairējot, bet viņi negribot izlaist airus no rokām. Tā arī izdarījām, bet šai laikā sacēlās stiprs vējš, kas mūs piespieda nolikt airus, uzvilkt buras un doties Oranas virzienā, jo braukt citur nebija iespējams. Visu to paveicām ļoti ātri un pilnām burām braucām ar vairāk nekā astoņu jūdžu ātrumu stundā; mūs vairs nemāca nekādas citas rūpes kā vienīgi bailes sastapt kādu korsāru kuģi. Mēs paēdinājām arī mauru jūrniekus, un atkritējs viņus nomierināja, teikdams, ka tos neved gūstniecībā, bet, līdzko radīsies izdevība, atsvabinās. To pašu pateica arī Zoraīdas tēvam, kas atbildēja:

—     Es varētu daudz ko cerēt no jūsu cēluma un augstsirdības, ak, kristieši, bet neesmu tāds vientiesis, lai ticētu, ka jūs tik viegli atdosiet man brīvību, ja ar tādām grūtībām esat mani sagūstījuši, turklāt labi zinādami, kas es esmu un cik lielu izpirkumu jūs par mani varat iegūt. Ja vēlaties, noteiciet man izpirkuma naudu, un es jums došu visu, ko prasīsiet, par sevi un savu nelaimīgo meitu vai varbūt tikai par viņu vien, jo viņa ir manas dvēseles lielākā un labākā daļa.

To teikdams, viņš sāka tik rūgti raudāt, ka mūs visus pārņēma līdzcietība, bet Zoraīda neviļus to uzlūkoja un, redzot viņu tā raudam, strauji piecēlusies no maniem ceļiem, lielā maigumā apskāva savu tēvu un piekļāva savu vaigu viņa vaigam; tad abiem sāka plūst tik gaužas asaras, ka daudzi no mums, klātesošajiem, arī apraudājās. Bet, kad tēvs ievēroja, ka meita bija ģērbusies svētku tērpā un izrotājusies ar tik daudz dārgakmeņiem, viņš sacīja tai savā valodā:

—     Ko tas nozīmē, mana meita? Vakar vakarā, pirms notika šī briesmīgā nelaime, es tevi redzēju vienkāršā mājas tērpā, un, kaut gan tev nav bijis laika pārģērbties un tu neesi saņēmusi nekādu prieka vēsti, kuras dēļ tev vajadzētu tā greznoties un rotāties, es tagad tevi redzu tavā labākajā tērpā, ko tev spēju dāvināt, kad liktenis mums bija vēl labvēlīgs? Atbildi man, jo tas mani pārsteidz un samulsina vēl vairāk nekā nelaime, kurā esmu iekļuvis.

Visu, ko maurs sacīja savai meitai, atkritējs mums pārtulkoja, bet viņa tēvam neatbildējā ne vārda. Pēkšņi Hadži Murats kādā barkas kaktā ieraudzīja šķirstiņu, kurā Zoraīda mēdza glabāt savas dārglietas, un, būdams pārliecībā, ka viņa to nebija atvedusi dārza mājā, bet atstājusi Alžirā, viņš izbrīnījās vēl vairāk un vaicāja, kā šķirstiņš nokļuvis mūsu rokās un kas tanī atrodas. Atkritējs, nenogaidījis Zoraīdas atbildi, atbildēja viņas vietā:

—      Nepūlies, seņjor, uzdot tik daudz jautājumu savai meitai Zoraīdai, jo es tev uzreiz atbildēšu uz visiem. Tad zini, ka viņa ir kristiete un sarāvusi mūsu važas, atbrīvodama mūs no gūstniecības; tā brauc mums līdz labprātīgi, un es domāju, ka viņa tagad ir laimīga kā ikviens, kas no tumsas iznāk gaismā, no nāves dzīvībā un no mokām svētlaimē.

—     Vai viņš runā patiesību, mana meita? — vaicāja maurs.

—     Jā gan, — atbildēja Zoraīda.

—      Tātad tu patiesi esi kristiete, — iesaucās vecais vīrs, — un esi nodevusi savu tēvu ienaidnieku rokās?

Zoraīda viņam atbildēja:

—     Es patiesi esmu kristiete, bet neesmu tevi nodevusi, jo nevēlējos ne tevi atstāt, ne darīt tev ļaunu — es tikai meklēju savu laimi.

—     Un kādu laimi tu esi ieguvusi, mana meita?

—     To vaicā Lelai Marjenai, — atbildēja Zoraīda, — viņa pratīs tev to pateikt labāk nekā es.

To izdzirdis, maurs neticamā ātrumā ielēca uz galvas jūrā un būtu noslīcis, ja viņa garās un platās drēbes kādu laiku nenoturētu viņu virs ūdens. Zoraīda iekliedzās, lai viņu glābjot, un mēs visi steidzāmies viņam palīgā, satvērām viņu aiz almalafas* un pusdzīvu nesamaņā ievilkām barkā, kur Zoraīda, viņu ieraudzījusi, sāka tik rūgti un žēli raudāt, it kā viņš būtu miris. Noguldījām viņu uz vēdera, no mutes tam izlija daudz ūdens, un viņš pēc divām stundām atžirga, bet šai laikā vējš bija mainījies un dzina mūs piekrastes virzienā, tā ka mums atkal vajadzēja ķerties pie airiem, lai mūs neizsviestu krastā; taču laimīgi gadījās, ka mūs iedzina līcī aiz maza zemesraga, ko mauri sauc par «Kava Rumia», kas mūsu valodā nozīmē «Netiklā kristiete», jo mauru teika stāsta, ka šeit apglabāta Kava, kuras dēļ tie pazaudējuši Spāniju: «Kava» viņu valodā nozīmē «netikle» un «rumia» — «kristiete». Mauri nelabprāt izmet šai vietā enkuru un uzskata par Jaunu zīmi, ja ir spiesti to kādreiz darīt, taču mums šī vieta bija nevis netikles mājoklis, bet droša osta un patvērums, jo jūra vēl joprojām bangoja. Krastā mēs nostādījām sardzi un neizlaidām airus no rokām; atkritējs mūs paēdināja no sagādātiem pārtikas krājumiem, pēc tam mēs no visas sirds lūdzām dievu un svēto jaunavu, lai tie mums palīdz laimīgi pabeigt tik veiksmīgi iesākto braucienu. Zoraīda vēlreiz lūdza, lai mēs izceļot krastā viņas tēvu un visus pārējos saistītos maurus, jo viņa nespēja skatīties uz savu tēvu un no dzimtenes aizvestajiem tautiešiem, tik ļoti cieta viņas maigā sirds. Mēs apsolījāmies to izdarīt pirms aizbraukšanas, jo mums nelikās bīstami izsēdināt viņus šai neapdzīvotajā vietā. Mūsu lūgšanas nebija veltīgas, debess tās uzklausīja: mums par laimi vējš aprima, jūra nomierinājās, aicinot mūs priecīgi turpināt mūsu iesākto ceļojumu. To redzēdami, mēs atraisījām maurus un citu pēc cita izsēdinājām krastā, par ko viņi ļoti izbrīnījās; bet, kad gribējām izcelt krastā Zoraīdas tēvu, kas bija pilnīgi atžirdzis, viņš teica:

—     Kā jūs domājat, kristieši, kāpēc šī nekrietnā mātīte priecājas par to, ka mani atbrīvojat? Vai domājat, ka aiz līdzjūtības pret mani? Protams, ka ne, bet mana klātbūtne traucē viņu izpildīt tās Jaunos nodomus, un nedomājiet, ka viņa atteicās no savas ticības, būdama pārliecināta, ka jūsējā ir labāka, — viņa vienkārši uzzināja, ka jūsu zemē netiklību var piekopt atklātāk nekā mūsējā.

Un, pievērsies Zoraīdai, kamēr es un vēl viens kristietis viņas tēvu stingri turējām pie abām rokām, lai tas atkal neizdarītu kādu neprātību, viņš iesaucās:

—     Ak, nekrietnā meitene, nesapratīgais bērns! Kurp tu dodies, aklā un apmātā, atdevusies šo suņu, mūsu asinsienaidnieku varā? Lai nolādēta tā stunda, kurā esmu tevi radījis, un lai nolādēti tie prieki un labumi, kādos esmu tevi uzaudzinājis!

Redzēdams, ka viņš vēl grib ilgi tā runāt, es pasteidzos viņu izsēdināt krastā, un tur tas skaļā balsī turpināja mūs lādēt un žēloties, piesaukdams Muhamedu, lai tas lūdzot allahu mūs iznīcināt, satriekt un pazudināt; un, kad mēs ar paceltām burām jau braucām tālāk un nevarējām viņa vārdus vairs sadzirdēt, tad redzējām tikai viņa kustības: viņš plūca sev bārdu, plēsa matus un vārtījās pa zemi, bet vienreiz iesaucās vēl tik stipri, ka varējām sadzirdēt viņa vārdus!

—      Nāc atpakaļ, mīļotā meita, nāc krastā, es tev visu piedodu, atstāj šiem ļaudīm savu -naudu, kas jau tagad viņiem pieder, un nāc mierināt savu apbēdināto tēvu, kas nomirs šai tuksnesīgajā smiltājā, ja tu viņu pametīsi!

Visus šos vārdus dzirdēja Zoraīda, kas satriekta raudāja un spēja tam atbildēt tikai ar šādiem vārdiem:

—     Lūdz allahu, mans tēvs, lai Lela Marjena, kas mani padarīja par kristieti, tevi mierina tavās bēdās! Allahs zina, ka es nevarēju citādi rīkoties un ka šie kristieši mani nav nekādi pierunājuši, jo, pat ja es būtu izlēmusi nebraukt viņiem līdz un palikt mājās, es to nespētu izturēt, tik ļoti manā dvēselē deg vēlēšanās veikt labu darbu, kas tev, mīļotais tēvs, šķiet tik ļauns.

Kad meita to teica, tēvs vairs viņu nedzirdēja un arī mēs vairs nevarējām sirmgalvi saskatīt; es centos nomierināt Zoraīdu, un visas mūsu domas pievērsās mūsu ceļojumam, kuru sekmēja labvēlīgs vējš, tāpēc mēs droši cerējām nākošās dienas ausmā ieraudzē. Spānijas krastus.

Bet, tā kā laime gandrīz nekad neatnāk pilnīgi skaidra un neaptumšota, jo vienmēr to pavada vai arī tai seko kāda nelaime, kas to apēno un aizbaida, tad arī šoreiz iedarbojās likteņa griba vai varbūt maura lāsti, kurus tas izgāza pār savu meitu, — jo tēva lāsti ir vienmēr baigi, — un, kad pulksten trijos naktī izbraucām atklātā jūrā ar uzvilktām burām, nolikuši airus, jo labais ceļavējš ļāva airētājiem atpūsties, mēs spožā mēnesnīcā ieraudzījām tuvojamies apaļu kuģi, kas ar pilnām burām, turēdamies pret vēju, šķērsoja mūsu ceļu un aizbrauca mums garām tik tuvu, ka mums vajadzēja nolaist buras, lai ar to nesaskrietos, un arī tiem bija ar visu spēku jāpagriež stūre, lai mēs varētu pabraukt garām. No kuģa klāja mums vaicāja, kas mēs esot, uz kurieni un no kurienes braucot, bet, tā kā mums to jautāja franču valodā, tad mūsu atkritējs teica:

— Neatbildiet ne vārda, jo tie droši vien ir franču korsāri, kas nevienu netaupa.

Pēc šā brīdinājuma mēs neviens neko neatbildējām un braucām tālāk, atstājot svešo kuģi vēja pusē, kad pēkšņi nodunēja divi lielgabala šāvieni un, acīm redzot, dubultlādiņš, savstarpēji savienots ar ķēdi, sadragāja ar pirmo bumbu līdz pusei mūsu mastu, kas ar visām burām iegāzās jūrā, un tai pašā mirklī ar otru bumbu izsita mūsu barkai vidū caurumu, nevienu no mums neievainojot. Redzēdami, ka grimstam, mēs sākām ska]ā balsi saukt palīgā, lūdzot, lai svešie mūs uzņem uz sava kuģa, jo mēs slīkām. Tad viņi sakļāva buras un nolaida liellaivu, kurā iesēdās divpadsmit labi apbruņoti franči ar arkebūzām un aizdegtiem degļiem. Viņi piebrauca mums klāt un, ieraudzījuši, cik mazs bija mūsu skaits un ka barka sāka jau grimt, uzņēma mūs savā laivā, teikdami, ka viss noticis mūsu nepieklājības dēļ, jo mēs neesot atbildējuši uz viņu jautājumiem. Atkritējs satvēra Zoraīdas dārglietu šķirstiņu un, nevienam nemanot, iesvieda to jūrā. īsi sakot, mēs visi nokļuvām pie frančiem, kas, iztaujājuši mums visu, ko tie gribēja zināt, pilnīgi mūs aplaupīja kā mūsu niknākie ienaidnieki, atņemdami Zoraīdai pat viņas kāju sprādzes, kas mani apbēdināja mazāk nekā Zoraīdu, bet mani nomāca bailes, ka, atņēmuši viņai dārgākās un krāšņākās rotas, tie nolaupīs arī viņas visvērtīgāko rotu, kas viņai pašai šķita dārgāka par visām. Tomēr šie ļaudis kāro tikai naudu, un tāpēc viņu mantkāre ir nepiesātināma; toreiz tā bija tik liela, ka viņi mums būtu atņēmuši pat gūstekņu drēbes, ja vien tās viņiem varētu kaut kā noderēt: tie sāka apspriesties, vai nevajadzētu mūs visus iesiet burās un iemest jūrā, jo tie bija nodomājuši tirgoties Spānijas ostās, uzdodoties par bretoņiem, un baidījās atstāt mūs dzīvus, jo varēja atklāties, ka viņi mūs aplaupījuši, un par to tiem draudēja sods. Taču kapteinis, kas bija aplaupījis manu mīļoto Zoraīdu, teica, ka viņš esot apmierināts ar iegūto laupījumu un nevēloties vairs iebraukt nekādās Spānijas ostās, bet gribot doties tālāk un pēc iespējas naktī izbraukt cauri Gibraltāra jūras šaurumam, lai atgrieztos Larošelā, no kurienes viņi bija izbraukuši; tādēļ viņi nolēma dot mums vienu no kuģa laivām un apgādāt mūs ar visu nepieciešamo atlikušajam īsajam ceļa gabalam, ko viņi arī izdarīja nākošajā dienā, kad kļuva jau redzami Spānijas krasti, kurus ieraugot mēs aizmirsām visas mūsu bēdas un nelaimes, it kā mums nekas nebūtu noticis, — tik liels bija mūsu prieks atgūt zaudēto brīvību.

Ap pusdienas laiku franči mūs iesēdināja laivā, iedeva mums divas muciņas ar ūdeni un dažus sausiņus; un, kad skaistā Zoraīda nokāpa laivā, kapteinis, pēkšņas iežēlas pamudināts, iedeva tai četrdesmit zelta eskudo un neatjāva saviem jūrniekiem atņemt viņai tās drēbes, kurās jūs viņu tagad redzat ietērptu. Iesēdāmies laivā, pateicāmies viņiem par mums parādīto laipnību un izlikāmies vairāk pateicīgi nekā neapmierināti. Viņi aizbrauca jūras šauruma virzienā, bet mūsu ceja zvaigzne bija zeme, kuru redzējām savā priekšā, un mēs sākām tik sparīgi airēt, ka, saulei rietot, bijām jau pavisam tuvu krastam un cerējām to aizsniegt, pirms iestāsies nakts; bet, tā kā šai naktī nespīdēja mēness, debesis bija apmākušās un apvidus, kurā atradāmies, bija svešs, tad mums likās bīstami izsēsties krastā, kaut gan daudzi biedri bija pretējās domās un teica, ka mums jāpiestāj krastā, kaut arī klinšainā un neapdzīvotā, lai izkliedētu mūsu pamatotās bailes no Tetuanas korsāru kuģiem, kas parasti nakti pavadīja Berberijā, bet rītu sagaidīja pie Spānijas krastiem un, ieguvuši laupījumu, mēdza atgriezties mājās; bet, apspriežot šos pretējos viedokļus, pārsvaru guva tie, kas ieteica lēnām tuvoties krastam un, ja jūra nebangotos, izkāpt tur, kur tas būtu iespējams. Tā mēs darījām un īsi pirms pusnakts tuvojāmies kāda augsta un izrobota* kalna pakājei, kas neatradās pie paša krasta, jo starp to un jūru bija šaura zemes josla, kurā varējām ērti izsēsties. Laiva iegriezās smiltīs, visi izkāpām krastā un noskūpstījām zemi, prieka asaras raudādami, pateicāmies dievam mūsu kungam par neizsakāmo žēlastību, ko viņš mums bija parādījis šai ceļojumā. Izņēmām visu pārtiku no barkas, izvilkām to krastā, tad uzkāpām diezgan augstu kalnā, bet arī tur vēl nenorima mūsu dvēseles saviļņojums, un mēs nespējām pilnīgi ticēt, ka stāvam uz kristiešu zemes.

Mums šķita, ka rīts aust lēnāk, nekā to gribējām. Uzkāpām kalna virsotnē un sākām skatīties, vai neieraudzīsim kādu apdzīvotu vietu vai ganu būdas; bet, cik tālu arī nevērsām skatienus, nekur nesaskatījām ne sādžu, ne cilvēkus, ne lielceļu, ne taku. Tomēr nolēmām doties tālāk zemes iekšienē, jo mums taču vajadzēja drīz sastapt kādu, kas mums pateiktu, kur atrodamies. Bet mani ļoti nomāca tas, ka Zoraīdai šai mežonīgajā apvidū bija jāiet kājām, es gan dažas reizes mēģināju viņu nest uz saviem pleciem, bet viņa vairāk nogura no mana noguruma nekā atpūtās no savas atpūtas un vairs nepieļāva man uzņemties šīs pūles; ļoti pacietīgi un ar priecīgu seju viņa soļoja, visu laiku turēdamās pie manas rokas. Mēs varējām būt nogājuši nepilnu ceturtdaļu jūdzes, kad izdzirdējām maza zvārgulīša šķindu, kas skaidri liecināja, ka kaut kur tuvumā atrodas ganāmpulks; visi sākām vērīgi skatīties, vai kāds neparādīsies, un ieraudzījām kāda korķozola paēnā jaunu ganu, kas mierīgi un bezrūpīgi ar nazi izgrieza sev nūju. Mēs iesaucāmies, un viņš, pacēlis galvu, strauji pielēca kājās, jo, kā vēlāk uzzinājām, tas vispirms bija ieraudzījis atkritēju un Zoraīdu, abus mauru apģērbos, un iedomājies, ka tam uzbrūk visi Berberijas mauri, tāpēc viņš pa galvu pa kaklu ieskrēja tuvējā mežiņā, pilnā balsī brēkdams:

—     Mauri, mauri mūsu zemē! Mauri, mauri! Pie ieročiem, pie ieročiem!

Šie kliedzieni mūs visus samulsināja, un mēs nezinājām, ko darīt; bet, apsvēruši, ka gana kliedzieni sacels kājās vietējos iedzīvotājus un ka piekrastes jātnieku sardze* tūlīt ieradīsies pārbaudīt, kas šeit notiek, nospriedām, ka atkritējam jānoģērbj turku drēbes un jāapvelk gūstekņa svārki jeb kamzolis, ko tam iedeva viens no mūsējiem, pats palikdams kreklā; tā, paļaudamies uz dievu, gājām uz priekšu pa to pašu ceļu, pa kuru aizskrēja gans, gaidīdami, ka tūlīt parādīsies piekrastes sargi, — jātnieki; un mūsu nojauta mūs nevīla, jo nebija vēl pagājušas divas stundas, kad, izgājuši no krūmājiem līdzenumā, ieraudzījām kādus piecdesmit jātniekus, kas lielā ātrumā ar vaļējām pavadām auļoja tieši mums pretim, un, tos ieraugot, mēs apstājāmies gaidās. Bet, piejājuši mums klāt un ieraudzījuši meklēto mauru vietā tik daudzus nabaga kristiešus, tie apmulsa, un viens no viņiem vaicāja, vai mēs esot tie, kuru dēļ kāds gans sacēlis trauksmi. «Jā,» es atbildēju un gribēju tam sākt stāstīt, kas ar mums gadījies, no kurienes nākam un kas mēs esam, kad pēkšņi viens no maniem biedriem kristiešiem pazina jātnieku, kas mūs iztaujāja, un šis biedrs, mani pārtraukdams, iesaucās:

—      Lai slavēts dievs, seņjori, kas mūs atvedis tik labā vietā! Ja nemaldos, tad esam nokļuvuši Velesas Malagas apgabalā, un, ja mani gūstniecības gadi nav man laupījuši atmiņu, tad jūs, seņjor, kas mums jautājāt, kas mēs tādi esam, esat Pedro de Bustamante, mans tēvocis.

Tiklīdz gūsteknis kristietis to bija izteicis, jātnieks nolēca no zirga, apskāva jaunekli un sacīja:

—     Mans dārgais māsas dēls, manas dvēseles un manas dzīves prieks, es tevi pazīstu! Esmu tevi jau apraudājis par mirušu, es un mana māsa — tava māte, un visi tavi tuvinieki, kas vēl palikuši dzīvi, — acīm redzot, dievs paildzinājis viņu mūžu, lai tie varētu priecāties par tavu pārnākšanu. Mēs zinājām, ka tu atrodies Alžīrā, bet es noprotu, redzot tavas un visu tavu biedru drēbes, ka jūs brīnišķīgā kārtā esat atguvuši brīvību.

—      Tā ir, — atbildēja jauneklis, — bet mums pietiks laika jums to visu izstāstīt.

Tiklīdz jātnieki izdzirda, ka esam no gūstniecības atbrīvojušies kristieši, viņi tūlīt nokāpa no saviem zirgiem un piedāvāja tos mums, lai mūs aizvestu uz Velesas Malagas pilsētu*, kas atradās pusotras jūdzes attālumā no šejienes. Uzzinājuši, kur mēs bijām atstājuši barku, daži jātnieki devās uz piekrasti, lai aizvestu barku uz pilsētu; pārējie mūs uzsēdināja savos zirgos, Zoraīda uzsēdās tā zirga mugurā, kas piederēja jaunā gūstekņa tēvocim. Mums iznāca pretim visi pilsētas iedzīvotāji, jo viens no jātniekiem bija aizsteidzies iepriekš paziņot par mūsu ierašanos. Tie nebrīnījās, ieraugot atbrīvotus gūstekņus un sagūstītus maurus, jo šās piekrastes iedzīvotāji bija pieraduši redzēt kā vienus, tā otrus, bet viņi apbrīnoja Zoraīdas skaistumu, kas šai mirklī parādījās visā savā krāšņumā, nogurums pēc garā ceļa un prieks par to, ka viņa beidzot atrodas drošībā kristiešu zemē, apklāja viņas seju ar tik košu sārtumu, ka man jāsaka, ja vien mīla mani toreiz nav apžilbinājusi, — skaistākas būtnes nebija visā pasaulē vai vismaz es skaistāku nekad nebiju redzējis.

Mēs devāmies tieši uz baznīcu, lai pateiktos dievam par saņemto žēlastību, un Zoraīda, ieejot baznīcā, sacīja, ka viņa tur redzot sejas, kas tai atgādinot Lelu Marjenu. Mēs viņai teicām, ka tie ir viņas attēli, un atkritējs, cik vien labi prazdams, viņai paskaidroja šo attēlu nozīmi, lai viņa tos pielūgtu, it kā tie patiesi būtu Lela Marjena, ar kuru viņa bija sarunājusies. Zoraīda ar savu dabiski skaidro un gaišo prātu tūlīt aptvēra visu, ko viņš teica par svētbildēm. Pēc tam mūs novietoja vairākās pilsētas mājās, bet atkritēju, Zoraldu un mani kāds kristietis, mūsu ceļa biedrs, aizveda pie saviem vecākiem, kas bija diezgan turīgi ļaudis un uzņēma mūs tikpat sirsnīgi kā savu dēlu.

Mēs nodzīvojām Velesā sešas dienas; tad atkritējs, ievācis vajadzīgās ziņas, devās uz Granādas pilsētu, lai ar Svētās Inkvizīcijas starpniecību atgrieztos baznīcas vissvētajā klēpī; pārējie atbrīvotie kristieši devās turp, kur katrs gribēja. Paliku divatā ar Zoraldu, un par tiem eskudo, ko franču kapteinis tai laipni bija iedevis, mēs nopirkām šo ēzeli, uz kura tā šeit ieradās, un es līdz šim viņai esmu bijis tēvs un ieroču nesējs, bet nevis vīrs; mēs dodamies uzzināt, vai mans tēvs vēl ir dzīvs un vai kāds no maniem brāļiem bijis veiksmīgāks nekā es, jo, kopš debesis mani izraudzījušas par Zoraīdas dzīves biedru, man šķiet, ka nevienu citu laimi, lai tā būtu cik liela būdama, es nevērtētu augstāk. Zoraīda tik pacietīgi panes visas grūtības, kuras rada nabadzība, un tik dedzīgi vēlas kļūt kristiete, ka es viņu apbrīnoju un gribu tai kalpot visu savu mūžu; un tomēr prieku, ko izjūtu par to, ka piederu viņai un viņa man, apēno un traucē neziņa, vai atradīšu savā dzimtenē kādu stūrīti, kur varētu ar viņu apmesties, jo varbūt laiks un nāve radījuši tādas pārmaiņas mana tēva un manu brāļu dzīvē un mantas apstākļos, ka neatradīšu vairs neviena, kas mani pazītu.

Tāds, seņjori, ir mans dzīves stāsts; lai jūsu gaišais saprāts izspriež, vai tas ir patīkams un neparasts; kas attiecas uz mani, tad varu teikt, ka labprāt būtu runājis īsāk, lai gan, baidīdamies jūs garlaikot, es neminēju daudzus sīkumus.

XLII NODAĻA, KURĀ PASTĀSTĪTS PAR TO, KAS VĒL ATGADĪJĀS IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ, UN PAR CITIEM IEVĒRĪBAS CIENĪGIEM NOTIKUMIEM

To pateicis, gūsteknis apklusa, bet dons Fernando viņam sacīja:

—      Tiešām, seņjor kapteini, tas veids, kā jūs atstāstījāt savu neparasto piedzīvojumu, ir līdzvērtīgs pašam šim dīvainajam un neredzētajam notikumam. Viss jūsu stāstījums bija neparasts, rets, pārpilns tādiem atgadījumiem, kas klausītāju pārsteidz un rada viņā izbrīnu; prieks, ko guvām, to klausoties, ir tik liels, ka mēs šo stāstu spētu klausīties vēlreiz kaut līdz rīta ausmai.

To pasacījis, Fernando, Kardēnio un visi pārējie piedāvāja gūsteknim savus pakalpojumus tik sirsnīgos un patiesos vārdos, ka kapteini viņu laipnība aizkustināja. It īpaši dons Fernando lūdza to doties viņam līdzi, apsolīdams, ka viņa brālis marķīzs tad būšot Zoraīdas krusttēvs un viņš pats apgādāšot kapteini ar visu nepieciešamo, lai tas varētu atgriezties savā dzimtenē ar tādu godu un līdzekļiem, kādi piederas viņa personai. Par visu to gūsteknis ļoti pieklājīgi pateicās, taču nevēlējās pieņemt nevienu no šiem laipnajiem piedāvājumiem.

Pa to laiku pienāca nakts, un tumsā pie iebraucamās vietas piestāja kariete, ko pavadīja daži jātnieki. Tie lūdza naktsmājas, bet saimniece atbildēja, ka visā viesnīcā neesot neviena brīva kakta.

—      Lai būtu kā būdams, — sacīja viens no jātniekiem, — bet seņjoram tiesnesim, kas šeit atbraucis, vieta atradīsies.

To dzirdot, saimniece apjuka un teica:

—      Seņjor, lieta tāda, ka man nav gultu; ja viņa žēlastībai seņjoram tiesnesim ir pašam līdz gultas piederumi, tad laipni lūdzu viņu ienākt, — es un mans vīrs nodosim viņa rīcībā savu istabu.

—      Tā būs labi, — teica jātnieks, bet pa šo laiku no karietes bija izkāpis kāds cilvēks, kura apģērbs norādīja viņa amatu un stāvokli, jo garā mantija ar sakrokotajām piedurknēm liecināja, ka viņš ir tiesnesis, kā to viņa kalps bija teicis. Viņš veda pie rokas kādu ceļa drēbēs tērpušos, gadus sešpadsmit vecu jaunavu, tik cēlu, jauku un pievilcīgu, ka visus pārņēma sajūsma, un, ja klātesošie nebūtu viesnīcā redzējuši Doroteju, Lusindu un Zoraīdu, tad tie domātu, ka otru tik skaistu meiteni grūti atrast pasaulē. Dons Kihots arī vēroja tiesneša un jaunavas ierašanos un, tos ieraudzījis, teica:

—      Jūsu žēlastība var droši ienākt un apmesties šai pilī, kas gan ir šaura un neērta, tomēr nav tādas šaurības un neērtības pasaulē, kuras nevarētu pārvarēt kara māksla un zinātne, sevišķi, ja kara mākslas un zinātnes vadone un pavēlniece ir daile, kāda, seņjor, kā zināt, ir šī daijā jaunava, kuras priekšā jāatveras ne tikai pils vārtiem, bet arī jāpāršķejas klintīm, jāpašķiras un jāsabrūk kalniem, lai dotu viņai mājas vietu. Ienāciet, jūsu žēlastība, šai paradīzē, kurā jūs atradīsiet zvaigznes un saules, kas pievienosies debesim, kuras jūs atvedat sev līdz. Jūs šeit atradīsiet ieroču mākslu visā tās spožumā un daili visā tās pilnībā.

Tiesnesis, kuru pārsteidza dona Kihota runa, sāka viņu joti uzmanīgi aplūkot un izbrīnījās par viņa izskatu ne mazāk kā par viņa vārdiem; nezinādams, ko atbildēt, viņš bija vēl vairāk pārsteigts, kad ieraudzīja savā priekšā Lusindu, Doroteju un Zoraīdu, kas, padzirdējušas no saimnieces par jaunu viesu ierašanos un daiļo jaunavu, iznāca to aplūkot un sveikt, bet dons Fernando, Kardēnio un priesteris savukārt ļoti laipni un pieklājīgi piedāvāja tiesnesim savus pakalpojumus. Beidzot seņjors tiesnesis, visa dzirdētā un redzētā pārsteigts, iegāja viesnīcā, un skaistules, kas atradās iebraucamajā vietā, apsveicinājās ar skaisto meiteni. Vārdu sakot, tiesnesis ievēroja, ka visi klātesošie ir dižciltīgi ļaudis, bet viņu pārsteidza dona Kihota stāvs, seja un izturēšanās. Apmainījušies pieklājīgām laipnībām un apskatījuši viesnīcas telpas, viesi nolēma, ka visas sievietes pārnakšņos jau minētajā istabā, bet vīrieši paliks ārā, it kā tās sargādami. Tiesnesis atļāva savai meitai, daiļajai jaunavai, palikt pie pārējām seņjorām, par ko viņa ļoti priecājās. Saliekot kopā saimnieka šauro gultu un visus tiesneša gultas piederumus, ko tas veda sev līdz, sievietes iekārtojās naktsguļai labāk, nekā to varēja domāt.

Tikko gūsteknis ieraudzīja tiesnesi, viņam sirds salēcās, jo tam šķita, ka tas ir viņa brālis, un viņš jautāja vienam no tiesneša kalpiem, kā saucot viņa kungu un vai tas zinot, kur atrodas kunga dzimtais novads. Kalps tam atbildēja, ka viņa kungs saucoties licenciāts Huans Peress de Vjedma un, kā dzirdējis stāstām, viņš esot dzimis kādā Leonas kalnu ciematā. Šis paskaidrojums un nupat redzētais pilnīgi pārliecināja gūstekni, ka tiesnesis ir viņa brālis, kas, sekodams tēva padomam, bija pievērsies zinātnei; priecīgs un satraukts viņš, pasaucis sāņus donu Fernando, Kardēnio un priesteri, pastāstīja tiem notikušo, apgalvodams, ka tiesnesis esot viņa brālis.

Kalps vēl viņam pastāstīja, ka tā kungs dodoties uz Ameriku, kur tas Meksikas tiesā iecelts par tiesnesi; gūsteknis ari uzzināja, ka jaunava esot tiesneša meita, kuras māte nomirusi dzemdībās, atstādama vīram savu visai bagātīgo pūru un meitu. Gūsteknis prasīja padomu, kā sevi atklāt brālim un kā varētu iepriekš izzināt, vai brālis nokaunēsies, redzot viņu tik nabagu, vai arī pieņems viņu ar vislielāko sirsnību.

—       Atļaujiet man izdarīt šo pārbaudi, — teica priesteris, — jo vairāk tādēļ, ka esmu pārliecināts, seņjor kapteini, ka jūsu brālis pret jums izturēsies labi, jo viss viņa izskats rāda, ka viņš ir cildens un gudrs cilvēks, kas nespētu būt uzpūtīgs un noraidošs, bet izpratīs likteņa pārvērtības.

—     Arī visu to vērā ņemot, — iebilda kapteinis, — es vēlētos viņam sevi atklāt nevis tieši, bet aplinkus ceļā.

—     Es jums saku, — atbildēja priesteris, — ka es izdarīšu to tādā veidā, ka mēs visi būsim apmierināti.

Šai laikā pasniedza vakariņas, un visi nosēdās pie galda, izņemot gūstekni un sievietes, kuras vakariņoja savā istabā. Vakariņu laikā priesteris teica:

—      Seņjor tiesnesi, Konstantinopolē, kur es vairākus gadus pavadīju gūstā, man bija viens biedrs, kas saucās tāpat kā jūsu žēlastība; viņš bija viens no drosmīgākajiem karavīriem un kapteiņiem visā spāniešu infantērijā, bet viņa spēks un drosme bija tikpat lieli kā viņa nelaime.

—     Kā tad sauca šo kapteini, mans seņjor? — jautāja tiesnesis.

—     Viņu sauca, — atbildēja priesteris, — Rui Peress de Vjedma, viņš bija dzimis kādā Leonas kalnu apgabalā; viņš man izstāstīja par savu tēvu un diviem brāļiem tādus notikumus, ka, ja man to nestāstītu tik patiess cilvēks kā viņš, es domātu, ka tā ir pasaka, ko vecas sievas stāsta ziemas vakaros pie ugunskura. Viņš teica, ka viņa tēvs sadalījis savu īpašumu starp saviem trim dēliem un devis tiem labākus padomus nekā Katons. Mans biedrs kļuva karavīrs, un viņam veicās tik labi, ka tas dažos gados ar savu drosmi un spēku, vienīgi ar savu roku nopelniem, ieguva infantērijas kapteiņa pakāpi un drīz būtu paaugstināts par pulkvedi. Bet tieši tad, kad laime tam likās labvēlīga, tā no viņa novērsās, viņš to pazaudēja līdz ar savu brīvību tai laimīgajā dienā, kad tik daudzi tika atbrīvoti, — kaujā pie Lepanto. Es savu brīvību pazaudēju Goletā, un pēc daudziem piedzīvojumiem mēs sastapāmies Konstantinopolē. No turienes viņš nokļuva Alžīrā un tur piedzīvoja vienu no dīvainākajiem notikumiem pasaulē.

Tālāk priesteris īsi pastāstīja to, kas bija noticis starp Zoraīdu un tiesneša brāli. Tiesnesis visu noklausījās tik uzmanīgi, kā tas droši vien līdz šim nekad nebija klausījies pat savās tiesas sēdēs. Priesteris, attēlojis, kā franči aplaupījuši kristīgos, kas braukuši laivās, kādā postā un nabadzībā nonācis viņa biedrs un skaistā mauriete, piebilda, ka nezinot, kas ar viņiem abiem pēc tam noticis, vai tie nokļuvuši Spānijā vai franči tos aizveduši uz Franciju.

Kapteinis, mazliet nomaļus nostājies, noklausījās visu, ko stāstīja priesteris, un vēroja katru sava brāļa kustību, kas, redzēdams, ka priestera stāsts tuvojas beigām, dziļi nopūtās un asaru pilnām acīm iesaucās:

—       Ak, senjor, ja jūs zinātu, kādas ziņas jūs man esat pavēstījis un cik loti tās mani saviļņo, tad jūs saprastu, kādēļ es nespēju novaldīt asaras, kas, par spīti manai gribai un saprātam, plūst no manām acīm! Šis drošsirdīgais kapteinis, par kuru jūs man pastāstījāt, ir mans vecākais brālis, kas, būdams vīrišķīgāks un cildenāks garā nekā es un mans jaunākais brālis, izvēlējās goda pilno un cienījamo karavīra amatu, vienu no tiem trijiem ceļiem, kurus mūsu tēvs mums ieteica izvēlēties, kā jūs to zināt no sava biedra stāsta, kas jums atgādinājis pasaku. Es izvēlējos zinātni, kurā ar dieva palīgu un savu čaklību sasniedzu to stāvokli, kādā jūs mani redzat. Mans jaunākais brālis dzīvo Peru, kur kļuvis tik bagāts, ka ar to naudu, ko tas atsūtīja tēvam un man, atmaksājis ne tikai viņam piešķirto īpašuma daļu, bet sagādājis iespēju tēvam apmierināt savas dāsnuma tieksmes un palīdzējis man ar godu un sekmēm veikt studijas un sasniegt tagadējo stāvokli. Mans tēvs mirst aiz ilgām kaut ko uzzināt par savu vecāko dēlu un nemitīgi lūdz dievu, lai nāve neaizvērtu viņa acis un ļautu viņam dzīvam ieskatīties sava dēla acīs; es brīnos, ka mans brālis, kas parasti bija tik saprātīgs, nav pacenties dot ziņu tēvam ne par savām neveiksmēm un grūtībām, ne arī par saviem panākumiem; ja tēvs vai kāds no mums to būtu zinājis, tad viņam nebūtu vajadzējis gaidīt brīnumaino gadījumu ar niedri, lai atpirktos no gūstniecības. Bet tagad es ar bailēm domāju, vai franči viņu palaiduši brīvībā vai nogalinājuši, lai noslēptu, ka aplaupījuši laivu. Es turpināšu savu ceļu nevis ar prieku, kā sākumā, bet ar skumjām un bēdām. Ak, mans labais brāli, ja kāds zinātu, kur tu atrodies, es dotos tevi meklēt un tevi atbrīvotu no tavām mokām, kaut arī man par to būtu jāsamaksā ar savām mokām! Ak, ja kāds tavam vecajam tēvam aiznestu vēsti, ka tu esi dzīvs, kaut arī ieslodzīts Berberijas visdziļākajā pazemes cietumā, — tad no turienes tevi izvilktu ārā tēva, brāļa un mana bagātība! Ak, skaistā un atsaucīgā Zoraīda, kas varētu tevi atalgot par to, ko tu esi darījusi mana brāļa labā! Ja es varētu piedzīvot tavas dvēseles atdzimšanu un tavu kāzu dienu, kādu prieku tas dotu mums visiem!

Tā runāja tiesnesis, kurā ziņas par brāļa likteni bija izraisījušas tādu līdzjūtību, ka arī visi klausītāji bija dziļi aizkustināti par viņa bēdām. Priesteris, redzēdams, ka viņa nodoms tik labi izdevies un ka kapteiņa vēlēšanās piepildījusies, negribēja vairs ilgāk visus atstāt tādās skumjās, un, piecēlies no galda, iegāja istabā, kur atradās Zoraīda, un satvēra viņu pie rokas; viņai sekoja Lusinda, Doroteja un tiesneša meita. Kapteinis gaidīja, ko priesteris darīs tālāk, bet tas satvēra arī viņa roku un ar abiem tuvojās tiesnesim un pārējiem kabajjēro, teikdams:

— Seņjor tiesnesi, noslaukiet savas asaras; lai piepildās jūsu vislielākā vēlēšanās, jo jūsu priekšā stāv jūsu labais brālis un jūsu labā svaine. Lūk, te ir kapteinis Vjedma un skaistā mauriete, kas viņam darījusi tik daudz laba. Kā jau teicu, franči viņu noveduši šai nabadzībā, kādā jūs viņus redzat, lai jūs tiem parādītu savas labās sirds cēlumu.

Kapteinis traucās apskaut savu brāli, bet tas uzlika viņam rokas uz krūtīm un mazliet atbīdīja, lai varētu viņu labāk apskatīt; kad viņš to pazina, tas apskāva viņu tik cieši un raudāja tik karstas prieka asaras, ka arī vairums klātesošo apraudājās līdz ar viņu. Kādus vārdus abi brāļi viens otram teica, kādas jūtas pārdzīvoja, to, man šķiet, grūti pat iedomāties, kur nu vēl aprakstīt. Te īsos vārdos viņi viens otram izstāstīja savus dzīves notikumus, te abi pārliecinājās par savu brālīgo draudzību, te tiesnesis apskāva Zoraīdu, te piedāvāja viņai savu muižu, te lika arī savai meitai viņu apskaut; te daiļā kristiete un visdaiļākā mauriete apskaudamās atkal izraisīja visiem asaras. Dons Kihots klusēdams uzmanīgi vēroja šos neparastos notikumus, iztulkodams tos saskaņā ar saviem klaiņojošā bruņinieka murgiem. Beidzot klātesošie vienojās, ka kapteinis, Zoraīda un tiesnesis dosies uz Seviļu, paziņos tēvam, ka viņa dēls izbēdzis no gūsta un atrodas brīvībā, un lūgs viņu, ja iespējams, ierasties Seviļā, lai tur piedalītos Zoraīdas kristībās un kāzās, jo tiesnesis nevarēja kavēties ceļā, tādēļ ka bija saņēmis ziņas, ka pēc viena mēneša no Seviļas izbrauks flote uz Jauno Spāniju, un palaist garām šo braucienu viņam bija ļoti neizdevīgi. īsi sakot, visi bija apmierināti un priecīgi par gūstekņa laimi, un, tā kā divas trešdaļas nakts jau bija pagājušas, tad ceļotāji nolēma atlikušās stundas izlietot atpūtai un doties pie miera.

Dons Kihots piedāvājās stāvēt sardzē pie pils, jo tai varot uzbrukt kāds milzis vai kāds cits klaiņojošs ļaundaris, iekārodami lielos skaistuma dārgumus, kas tagad glabājās šai pilī. Visi, kas pazina donu Kihotu, viņam par to pateicās un izstāstīja par viņa dīvainībām tiesnesim, kurš jutās visai uzjautrināts. Vienīgi Sančo Pansa bija izmisis, ka tik vēlu neviens negāja gulēt, un viņš iekārtojās ērtāk nekā visi pārējie, apguldamies uz sava ēzeļa piederumiem, kas tam maksāja dārgi, kā tas tālāk būs pastāstīts. Dāmas iegāja savā telpā, un pārējie novietojās, cik labi varēdami. Dons Kihots izgāja no viesnīcas, lai apsargātu pili, kā to bija solījies.

Notika, ka īsi pirms rīta ausmas dāmas sadzirdēja tik labskanīgu un skaistu balsi, ka visas negribot sāka klausīties, sevišķi Doroteja, kas nomodā gulēja blakus doņjai Klārai de Vjedmai (tā sauca tiesneša meitu). Neviens nevarēja iedomāties, kas tur tik jauki dziedāja, turklāt viens pats, bez kāda instrumenta pavadījuma. Brīžiem likās, ka dzied pagalmā, brīžiem — zirgu stallī; kamēr dāmas apmulsušas klausījās, pie viņu istabas durvīm pienāca Kardēnio un teica:

—      Ja jūs neguļat, tad paklausieties, — dzied mūļu dzinējs, un balss tam ir burvīga.

—     Jā, mēs dzirdam, seņjor, — atbildēja Doroteja.

Kardēnio aizgāja, un Doroteja, ļoti uzmanīgi klausīdamās, dzirdēja šādus dziesmas vārdus.

XLIII nodaļa, KURĀ TIEK ATSTĀSTĪTS PATĪKAMAIS NOTIKUMS AR MŪĻU DZINĒJU UN VĒL CITI NEPARASTI NOTIKUMI, KAS ATGADĪJĀS IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ

Mīlas jūrnieks esmu es, Viņas dziļā jūrā braucu, Necerēdams vairs nemūžam Nokļūt kādā drošā ostā.

Viena zvaigzne mani vada, Iztālēm to redzu spīdam Skaistāku un mirdzošāku Nekā Palinūra* zvaigznes.

Nezinu, kurp mani sauc tā, Un bez ceļa tagad klīstu. Dvēsele tik viņā raugās, Savās rūpēs bezrūpīga.

Kautrība tik neredzēta. Godīgums, kam nava mēra, Tie kā mākoņi to aizsedz Dažreiz, kad pēc viņas tiecos.

Zvaigzne, dzidri spulgodama, Manu sirdi skaidru dari, Mirklis, kad tu izgaisīsi, Būs tas manas nāves mirklis.

Tai mirklī Doroteja nodomāja, ka nebūtu labi Klārai nedot iespēju paklausīties tik skaistu balsi, un, ar pieskārieniem to uzmodinājusi, teica:

—       Piedod, mazā, ka es tevi modinu, bet es to daru, lai tev sagādātu baudu dzirdēt visskaistāko balsi, kādu tu varbūt nedzirdēsi visā savā mūžā.

Klāra atmodās, bet nomiegojusies sākumā nesaprata, ko Doroteja sacīja, un tai vajadzēja savus vārdus atkārtot, pēc tam Klāra sāka uzmanīgi klausīties. Bet viņa nebija vēl noklausījusies divus dziesmas pantus, kad tā sāka pēkšņi tik savādi drebēt, it kā viņai būtu uznākusi stipra drudža lēkme, un, cieši piekjaudamās Dorotejai, viņa teica:

—      Ak, mana mījā seņjora, kādēļ jūs mani uzmodinājāt? Vislielākā likteņa labdarība būtu, ja tas man aizvērtu acis un aizspiestu ausis, lai es neredzētu un nedzirdētu šo nelaimīgo dziedātāju.

—     Ko tu runā, bērns? Saka, ka dziedātājs esot kāds mūju dzinējs.

—      Nē, viņš ir vairāku muižu seņjors, — atbildēja Klāra, •— un arī manas sirds pavēlnieks, kas tam piederēs mūžīgi, ja vien viņš pats to negribēs atstāt.

Doroteju pārsteidza meitenes saprātīgie vārdi, un viņai šķita, ka šāda gudrība ir pārāk neparasta tik jaunos gados, tādēļ viņa sacīja:

—     Seņjora Klāra, jūsu vārdi man ir nesaprotami. Izsakieties skaidrāk, ko nozīmē jūsu izteicieni par sirdi un muižām, un šo dziedātāju, kura balss jūs tik Joti satrauc! Bet labāk nesakiet tagad neko, jo es negribu, jūs mierinot, sev laupīt prieku klausīties šo dziedātāju, kas man šķiet, iesāk jaunu dziesmu ar citu melodiju.

— Klausieties laimīga! — atbildēja Klāra.

Un, lai nedzirdētu, aizspieda ar abām rokām sev ausis; Doroteja par to atkal nobrīnījās, bet tad, uzmanīgi ieklausīdamās dziesmā, sadzirdēja šādus vārdus:

Cerība tu mana cēlā,

Uzveic šķēršļus, kas tev ceļā rodas,

Savā apņēmībā kvēlā

Tālāk drosmīga tu briesmu gaitā dodies,

Sevi satriekt neatļāvi,

Ik uz soļa redzot pati savu nāvi.

Gļēvie muižas neiekaros.

Spožo uzvaras un slavas balvu.

Laime tādiem neuzstaros,

Kas liec liktens priekšā padevīgu galvu

Vai kas bezdarbībai ļaujas,

Slīgdams laiskuma un pieticības skaujās.

Mīlu dārgi iegūt nākas,

Algu taisnīgu tā saņemt vēlas;

Jo nav rotas diženākas

Kā tas dārgakmens, kas grezno sirdis kvēlas.

Zināms taču ir ikvienam:

Lētus dārgumus ne visai augsti cienām.

Mīlas cīņās smagās

Arī neiespējamo veic jūtas.

Manu drosmi nesadragās

Briesmas draudošās, kas liekas pārāk grūtas.

Ticu es ar prātu drošu:

Drīz sev debesis uz zemes iekarošu.

Balss apklusa, un Klāra atkal sāka raudāt; tas viss iededzināja Dorotejas ziņkāri, un, vēlēdamās izzināt tik saldas dziedāšanas un tik rūgtu asaru iemeslu, viņa vēlreiz jautāja, ko nozīmē Klāras teiktie vārdi. Baidīdamās, ka Lusinda viņu varētu sadzirdēt, Klāra cieši piekļāvās Dorotejai un pielika savas lūpas tik tuvu pie viņas auss, ka varēja droši runāt; neviena nedzirdēta, tad viņa sacīja:

— Tas, kas tagad dziedāja, mana seņjora, ir kāda kabaļjēro dēls no Aragonas karalistes, divu muižu seņjors, kas galvaspilsētā dzīvo iepretim mana tēva mājai. Un, kaut gan mana tēva mājā logi aizsegti ziemā ar audekla aizkariem un vasarā ar režģiem, tomēr šis kabaļjēro, kas galvaspilsētā mācījās, mani nezin kā bija ieraudzījis — vai nu baznīcā, vai kādā citā vietā — un beidzot manī iemīlējās, atklādams man to no savas mājas logiem ar dažādām zīmēm un tik daudz asarām, ka es viņam noticēju un arī viņu iemīlēju, kaut gan nezināju, ko viņš no manis vēlas. Viena no zīmēm, ko viņš man rādīja, bija tāda, ka viņš mēdza arī piekļaut vienu roku otrai, liekot man saprast, ka gribot mani apprecēt; arī es to ļoti vēlējos, bet, dzīvodama viena — bez mātes, nezināju, kam paprasīt padomu, un tādēļ vienīgais prieks, ko varēju viņam sagādāt, bija tas, ka es sava tēva un viņa tēva prombūtnes laikā mazliet pacēlu aizkaru vai pavēru loga režģus, lai viņš mani varētu saredzēt, par ko tas izrādīja tādu sajūsmu, it kā būtu kļuvis ārprātīgs. Pienāca laiks, kad manam tēvam vajadzēja braukt projām, ko kabaļjēro bija uzzinājis — gan ne no manis, jo es to viņam nekādi nevarēju paziņot. Viņš saslima, man šķiet, — aiz bēdām, un mūsu aizbraukšanas dienā es viņu neredzēju un nevarēju atvadīties no viņa pat ar acu skatienu, bet pēc divu dienu ceļojuma, kad mēs iebraucām kādā sādžā, līdz kurai var no šejienes aizkļūt vienā dienā, un apstājāmies kādā iebraucamā vietā, es viņu ieraudzīju pie mājas vārtiem mūļu dzinēja drēbēs, tik labi pārģērbušos, ka nebūtu viņu pazinusi, ja nenestu viņa attēlu tik dziļi savā dvēselē. Es viņu pazinu, biju pārsteigta un iepriecināta, viņš mani uzlūkoja paslepus, lai to nepamanītu mans tēvs, no kura tas vienmēr izvairās, kad sastopamies uz ceļa vai viesnīcās, kur apmetamies; un, tā kā es zinu, kas ir šis jauneklis, un saprotu, ka tikai aiz mīlas pret mani viņš ceļo kājām un pacieš tādas grūtības, tad esmu skumja līdz nāvei un manas acis seko katram viņa solim. Es nezinu, kāds ir viņa nodoms un kā viņam izdevies aizbēgt no sava tēva, kas viņu ārkārtīgi mīl tāpēc, ka viņš ir tam vienīgais mantinieks, un arī tāpēc, ka viņš ir šās mīlestības vērts, ko jūsu žēlastība sapratīs, kad jūs viņu ieraudzīsiet. Man jāsaka vēl, ka visas šīs dziesmas viņš ir pats sacerējis, jo esmu dzirdējusi runājam, ka viņš esot ļoti izcils students un dzejnieks. Jā, un vēl: katru reizi, kad viņu redzu vai dzirdu dziedam, es visa drebu un baiļojos, ka mans tēvs viņu pazīs un uzzinās mūsu attiecības. Visā savā mūžā neesmu ar šo jaunekli runājusi neviena vārda un tomēr mīlu viņu tik ļoti, ka nespēju bez viņa dzīvot. Tas ir viss, mana seņjora, ko varu jums teikt par šo dziedātāju, kura balss jūs tā iepriecina, un jau no šās dziedāšanas jūs varat noskārst, ka viņš nav mūļu dzinējs, kā jūs sakāt, bet gan siržu un muižu seņjors, kā jau jums teicu.

—      Diezgan, seņjora doņja Klāra, — atbildēja Doroteja, viņu tūkstošreiz skūpstīdama, — es saku — diezgan, nerunājiet un nogaidiet, līdz atausis diena, kurā dieva vārdā es ceru jūsu attiecības ievirzīt tā, ka laimīgas beigas pelnīti vanagos tik nevainīgu sākumu.

—      Ak, seņjora! — iesaucās doņja Klāra. — Kādas beigas varu gaidīt, ja viņa tēvs ir tik dižciltīgs un tik bagāts, ka, pēc viņa domām, es neesmu cienīga būt pat viņa dēla kalpone, kur nu vēl sieva? Bez tam nekas pasaulē mani nepiespiedīs apprecēties bez mana tēva ziņas. Es vēlētos tikai, lai šis jauneklis mani atstātu un atgrieztos mājās; varbūt prombūtne un lielais atstatums starp mums atvieglos sāpes, ko tagad jūtu, lai gan es zinu, ka šis līdzeklis, ko esmu iedomājusies, man visai maz palīdzēs. Es nesaprotu, kāds velns visā šai lietā vainojams un kā šī mīla ienākusi manā sirdī, jo mēs abi esam taču vēl tik jauni, man šķiet, esam pat vienā vecumā, un man nav vēl sešpadsmit gadu, jo tēvs saka, ka man būšot pilni sešpadsmit gadi svētā Miķeļa dienā.

Doroteja nevarēja novaldīt smieklus, klausīdamās doņjas Klāras bērnišķīgajā valodā, un viņa teica:

—     Atpūtīsimies, seņjora, drīz būs rīts, un tad, ar dieva palīgu, uzticiet visu to manām rokām.

Pēc tam viņas iemiga un visā viesnīcā iestājās dziļš klusums; negulēja vienīgi saimnieces meita un viņas kalpone Maritornesa, kuras, pazīdamas dona Kihota dīvainības un zinādamas, ka viņš, apbruņojies un zirgā sēdēdams, apsargā iebraucamo vietu, abas nolēma viņu izjokot vai vismaz pakavēt sev laiku, klausoties viņa blēņu runās.

Neviens mājas logs neatradās tīruma pusē, atskaitot vienīgi šķūņa lūku, pa kuru no ārpuses mēdza iemest salmus. Abas pusjaunavas piegāja pie šās lūkas un ieraudzīja, ka dons Kihots, sēdēdams zirgā un atspiedies pret šķēpu, šad un tad tik dziļi un sāpīgi nopūšas, it kā katra nopūta tam izrautu dvēseli no miesām. Un viņas dzirdēja arī, ka tas saka klusā, maigā un mīlas pilnā balsī:

—     Ak, mana seņjora Tobosas Dulsineja, visa skaistuma pilnība, visas gudrības sākums un gals, vislielākās atjautības krātuve, tikumības mājoklis un, beidzot, visa labuma, cildenības un svētlaimes augstākais iemiesojums pasaulē, par ko gan domā šai mirklī tava žēlastība? Varbūt tu atceries tev padevīgo bruņinieku, kas, lai vienīgi tev pakalpotu, dodas neskaitāmās briesmās? Pastāsti vismaz tu man par viņu, trejsejainais spīdekli*! Varbūt tu tagad ar skaudību noraugies viņas vaigā, kamēr viņa pastaigājas savas krāšņās pils galerijā vai, ar krūtīm atspiedusies pret balkona margām, pārdomā, kā, nezaudējot savu godu un cieņu, remdināt mokas, kuras mana saplosītā sirds cieš viņas dēļ, kādu slavas balvu piešķirt manām ciešanām, kādu atdusu manām sāpēm, kādu dzīvību manai nāvei, kādu godalgu manai kalpošanai. Un tu, saule, kas jau steidzies iejūgt savus ausmas zirgus, lai trauktos skatīt manu pavēlnieci, lūdzu tevi, to ieraugot, viņai nodot manu sveicienu, bet sargies, viņu uzlūkojot un sveicinot, glāstīt viņas vaigu, tad es būšu vēl greizsirdīgāks nekā tu, kad tu vaiga sviedros traucies vajāt vieglkājaino un cietsirdīgo jaunavu* Tesālijas klajumos un Pēnejas krastos, — es labi neatceros, kur īsti tu toreiz traucies savā mīlā un greizsirdībā.

Donam Kihotam runājot šos aizkustinošos vārdus, saimnieces meita viņam klusi uzsauca:

—     Mans seņjor, esiet tik žēlīgs un atjājiet šurp!

Izdzirdis viņas balsi un aicinājumu, dons Kihots pacēla galvu un ieraudzīja spožā mēness gaismā, ka viņu kāds aicina no lūkas, kas tam šķita logs, turklāt ar zeltītiem režģiem, kā tas piederas tik lepnai pilij, kāda viņa iztēlē bija iebraucamā vieta, un vienā mirklī viņš savā ārprātā iedomājās, ka arī šoreiz, tāpat kā pagājušā reizē, pils seņjoras skaistā meita, kaisles pārvarēta, lūdz viņa pretmīlu. Sādā iedomā, negribēdams būt nepieklājīgs un nepateicīgs, viņš paraustīja Rosinantes pavadas, piejāja pie lūkas un, ieraudzījis abas meitenes, sacīja:

—     Man joti žēl, skaistā seņjora, ka jūsu mīlas domas pievērstas tādam cilvēkam, kas nevar jums atbildēt ta, ka to pelna jūsu dižciltība un laipnība, par ko nevainojiet šo nabaga klaiņojošo bruņinieku, kuram Amors neatjauj kalpot nevienai citai kā vienīgi tai dāmai, kas tai mirklī, kad viņa acis to ieraudzīja, kļuva viņa dvēseles vienīgā pavēlniece. Piedodiet man, labā seņjora, ejiet savā istabā un neizrādiet man vairs savas jūtas, lai es vēlreiz neizrādītu jums savu nepateicību. Un, ja bez mīlas, ko jūs jūtat pret mani, jūsos ir kāda vēlēšanās, lai es jums kaut kā citādi pakalpotu, nevis ar mīlu, sakiet man to, un es zvēru pie savas tālās, saldās ienaidnieces, ka izpildīšu jūsu lūgumu, pat ja jūs man prasītu vienu Medūzas matu šķipsnu, kas ir čūsku mudžeklis, vai ari saules starus, ieslēgtus stikla traukā.

—     Mana seņjora neko tamlīdzīgu nevēlas, seņjor bruņiniek,— atbildēja viņam Maritornesa.

—     Bet ko tad vēlas jūsu seņjora, gudrā dueņja? — vaicāja dons Kihots.

•— Tikai jūsu skaisto roku, — teica Maritornesa, — lai tā remdinātu viņas lielo kaislību, kas to atdzinusi pie ša loga, par spīti briesmām, kuras apdraud viņas godu: ja viņu šeit pamanītu seņjors viņas tēvs, viņš tai norautu ausis.

—     To tik es gribētu redzēt! — iesaucās dons Kihots. — Lai viņš piesargās to darīt, ja negrib, lai viņu piemeklētu visbēdīgākais gals, kāds jebkad bijis kādam tēvam pasaulē, kas pacēlis roku pret savas iemīļotās meitas maigajiem locekļiem.

Maritornesa, noprazdama, ka dons Kihots neapšaubāmi pastieps savu roku, kā viņa to bija lūgusi, un, apjauzdama, kas jādara, ātri atkāpās no lūkas un ieskrēja zirgu stallī, kur paņēma Sančo Pansas ēzeja pavadu un ļoti steidzīgi atgriezās pie lūkas tieši tai brīdī, kad dons Kihots bija ar abām kājām nostājies uz Rosinantes segliem, lai aizsniegtu režģoto logu, aiz kura, kā viņš iedomājās, atradās mīlas ievainotā jaunava, un, sniegdams tai savu roku, viņš teica:

—      Ņemiet, seņjora, šo roku vai, labāk sakot, šo visas pasaules ļaundaru sodības rīksti. Es saku: ņemiet šo plaukstu, kurai nav pieskārusies neviena cita sieviete, pat ne tā, kurai pieder visa mana būtne. Es jums to sniedzu nevis tādēļ, lai jūs to skūpstītu, bet lai jūs redzētu tās cīpslu savijumus, tās muskuļu uzbūvi, tās dzīslu resnumu un garumu, un no visa tā jūs varēsiet spriest par visas rokas spēku, kurai pieder šāda plauksta.

—      To mēs tūlīt redzēsim, — atbildēja Maritornesa un, sasējusi pavadu slīdošā cilpā, uzmeta to dona Kihota rokas dilbam, ātri aizskrēja projām no lūkas un stingri piesēja pavadas otru galu pie šķūņa durvju aizbultnes. Sajuzdams virvi asi iegriežamies savā rokā, dons Kihots sacīja:

—      Man vairāk liekas, ka jūsu žēlastība manu roku berž, nevis glāsta. Nerīkojieties ar to tik nežēlīgi, jo tā nav vainīga, ja mana atturība jums nodara sāpes; nav labi uz tik niecīgu ķermeņa daļu izgāzt visas jūsu dusmas. Jums jāzina, ka tas, kas patiesi mīl, tik ļauni neatriebjas.

Bet visos šajos dona Kihota vārdos neviens vairs neklausījās, jo, kad Maritornesa viņu piesēja, abas meitenes aizbēga, aiz smiekliem vai plīsdamas, un atstāja viņu stāvoklī, no kura tas nespēja atbrīvoties.

Kā jau teicām, viņš stāvēja uz Rosinantes muguras, iebāzis lūkā roku, kuras dilbs bija piesiets pie durvju aizbultnes, lielās bailēs un uztraukumā gaidīdams, vai tikai Rosinante nepakustēsies uz vienu vai otru pusi, jo tad viņam būtu jāpaliek karājamies pie vienas rokas, tādēļ viņš nemaz neiedrošinājās pakustēties, lai gan varēja cerēt, ka tik pacietīgs un mierīgs radījums kā Rosinante spētu nostāvēt nepakustējies veselu mūžību. Beidzot sapratis, ka viņš piesiets un ka dāmas aizgājušas, dons Kihots iedomājās, ka visu to izdarījusi Jauna burvība, tāpat kā pagājušo reizi, kad šai pašā pilī viņu piekāva kāds mūju dzinējā pārvērsts maurs; viņš domās nolādēja savu neapdomību un pārsteidzību, jo pēc tam, kad viņš pirmo reizi tik bēdīgā stāvoklī bija izkjuvis no šās pils, tas tomēr bija iedrošinājies tanī iegriezties otru reizi, labi zinādams no bruņniecības noteikumiem, ja kāds piedzīvojums klaiņojošam bruņiniekam beidzas neveiksmīgi, tad tā ir zīme, ka šis piedzīvojums nav lemts viņam, bet kādam citam bruņiniekam, un tādēļ tam nevajag tanī doties vēlreiz. Šādās pārdomās viņš raustīja roku, cenzdamies atbrīvoties, bet bija tik stingri piesiets, ka visas viņa pūles izrādījās veltīgas. Tiesa, viņš roku raustīja piesardzīgi, lai Rosinante nesakustētos; un, kaut gan ļoti vēlējās apsēsties seglos, tam bija jāstāv kājās vai jāatrauj sev roka.

Te viņam radās vēlēšanās, kaut tam būtu Amadisa zobens, pret kuru visas burvības bija bezspēcīgas, te viņš nolādēja savu likteni, pārmērīgi nožēlodams zaudējumu, kas jāpacieš pasaulei, kamēr viņš šeit ir apburts, ne mirkli nešaubīdamies par to, ka ir apburts, te viņš atkal atcerējās savu mīļoto Tobosas Dulsineju, te sauca savu krietno ieroču nesēju Sančo Pansu, kas šai laikā, nolicies uz sava ēzeļa segliem, gulēja tik dziļā miegā, ka neatcerējās pat māti, kas viņu bija dzemdējusi; te sauca palīgā burvjus Lirgandeo un Alfiku, te lūdza savu labo draudzeni Urgandu, lai tā viņu atbalstītu. Un, kad beidzot atausa rīts, dons Kihots bija tik izmisis un apjucis, ka sāka maurot kā vērsis, necerēdams, ka diena izbeigs viņa mokas, jo viņš domāja, ka ir apburts uz mūžīgiem laikiem. Šī pārliecība viņā nostiprinājās arī tādēļ, ka Rosinante nemaz nepakustējās, un viņš domāja, ka viņam un viņa zirgam neēdušiem, nedzērušiem un negulējušiem jāpaliek šādā stāvoklī, kamēr izbeigsies zvaigžņu ļaunā ietekme vai kamēr kāds daudz gudrāks burvis viņu atbrīvos no šās apburtības.

Bet viņš ļoti maldījās, šādi domādams, jo, rītam austot, iebraucamai vietai piejāja četri jātnieki, ļoti labi apģērbti un apbruņoti, ar musketēm pie seglu loka. Iebraucamās vietas vārti vēl bija aizslēgti, un viņi sāka stipri pie tiem klauvēt; viņus ieraudzījis, dons Kihots, par spīti visām likstām, izpildīdams sarga pienākumu, skaļā un dusmīgā balsī iesaucās:

—      Bruņinieki vai ieroču nesēji, vai arī citi ļaudis, lai jūs būtu kas būdami, neklauvējiet pie šās pils vārtiem, jo ir skaidrs, ka tik agrā stundā tās iemītnieki vēl guļ, un cietokšņa vārtus parasti atver tikai tad, kad saule apspīd visu zemi. Jājiet projām un pagaidiet, līdz uzausīs diena, tad redzēsim, vai pienākas vai nepienākas atvērt jums vārtus.

—      Pie velna, kas tā par pili vai cietoksni, — atsaucās viens no jātniekiem, — lai mēs ievērotu tādas ceremonijas? Ja jūs esat viesnīcnieks, tad pavēliet, lai mums atver vārtus, — esam ceļotāji, gribam tikai iedot saviem zirgiem auzas un jāt tālāk, jo ļoti steidzamies.

—     Vai tiešām, bruņinieki, jums liekas, ka man ir viesnīcnieka izskats? — vaicāja dons Kihots.

—      Es nezinu, kāds ir jūsu izskats, — atbildēja otrais jātnieks, — bet es zinu, ka jūs runājat muļķības, nosaukdams šo viesnīcu par pili.

—      Tā ir pils, — sacīja dons Kihots, — turklāt viena no labākajām šai apvidū, un te ir iemītnieki, kam rokās bijis scepteris un galvā kronis.

—      Labāk būtu otrādi, — piebilda ceļotājs, — scepteris galvā, kronis rokā*. Te laikam būs apmetusies kāda komediantu trupa, kuriem bieži ir jūsu pieminētie kroņi un scepteri, jo tik mazā un klusā viesnīcā nevarētu apmesties cilvēki, kas patiesi būtu cienīgi nest kroni un scepteri!

— Jūs maz pazīstat pasauli, — atbildēja dons Kihots, — jo nezināt, kas atgadās klaiņojošiem bruņiniekiem.

Pārējiem ceļotājiem apnika klausīties viņa biedra un dona Kihota sarunā, tie sāka tik stipri klauvēt un saukt, ka pamodās visi, kas atradās viesnīcā, un saimnieks iznāca vaicāt, kas dauzās. Šai brīdī viens no četriem ceļotāju zirgiem sāka apostīt Rosinanti, kas stāvēja nekustēdamies, ausis nolaidis, skumjš un grūtsirdīgs, balstīdams savu kungu, kas izstiepies karājās; un, tā kā Rosinante tomēr bija dzīvs zirgs ar miesu un asinīm, tas, kaut gan likās līdzīgs koka zirgam, nevarēja būt nejūtīgs un pagriezās, lai savukārt apostītu to, kas viņam bija pieglaudies; bet, tiklīdz tas mazliet pakustējās, dona Kihota kājas izšķobījās un noslīdēja no segliem, un viņš tikai tāpēc nenogāzās zemē, ka palika karājamies aiz rokas; viņš sajuta tādas sāpes, it kā tam nocirstu rokas dilbu vai atrautu visu roku, bet karājās tik zemu, ka viņa kāju pirkstgali gandrīz skārās pie zemes, kas bija viņam par ļaunu, jo, juzdams, cik maz trūka, lai tas varētu ar pēdām nostāties uz zemes, viņš ar visu spēku stiepās un mocījās, cenzdamies aizsniegt zemi, līdzīgi tiem noziedzniekiem, kurus spīdzina, pakarot pie kāķa tik zemu, ka tie paši pavairo savas mokas, cenzdamies izstiepties, veltīgi cerēdami, ka, vēl mazliet izstiepjoties, tie ar kājām aizsniegs zemi.

XLIV nodaļa, kurĀ turpinĀs neredzĒtie NOTIKUMI IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ

Tiešām, dons Kihots kliedza tik stipri, ka viesnīcnieks, steidzīgi atvēris vārtus, pārbiedēts izskrēja laukā, lai redzētu, kas bija lielais kliedzējs, un līdz ar viņu izsteidzās arī ceļotāji. Maritornesa, kas arī bija pamodusies no šiem kliedzieniem, tūlīt saprata, ko tie nozīmē, ātri ielavījās šķūnī un, neviena nepamanīta, atraisīja pavadu, kurā bija piesiets dons Kihots, kas nogāzās zemē viesnīcnieka un ceļotāju acu priekšā, kuri, viņu apstājuši, iztaujāja, kas viņam noticis, ka viņš tik briesmīgi kliedzot. Ne vārda neatbildējis, viņš atraisīja auklu no savas rokas un, piecēlies kājās, uzlēca Rosinantem mugurā, satvēra savu vairogu, pielieca šķēpu un, aizjājis labu gabalu, traucās pusaulekšos atpakaļ, saukdams:

— Ikvienu, kas teiks, ka esmu bijis taisnīgi apburts, es ar savas seņjoras princeses Mikomikonas atļauju pasludinu par meli, saucu to pie atbildības un izaicinu uz divkauju.

Ceļotāji izbrīnījās par dona Kihota vārdiem, bet viņu izbrīna zuda, kad viesnīcnieks tiem pastāstīja, kas ir dons Kihots, un ieteica tiem viņu neievērot, jo viņš esot ārprātīgs.

Tad viņi jautāja viesnīcniekam, vai iebraucamajā vietā neesot ieradies kāds gadus piecpadsmit vecs jauneklis mūļu dzinēja drēbēs, nosaukdami vēl citas pazīmes, kas visas piemita doņjas Klāras pielūdzējam. Saimnieks atbildēja, ka iebraucamajā vietā esot visai daudz ļaužu un tāpēc viņš neatceroties, vai redzējis to, par ko viņi apvaicājās; bet viens no jātniekiem, ieraudzījis tiesneša karieti, teica:

—     Viņam noteikti šeit jābūt, jo tur stāv kariete, kurai viņš, kā stāsta, sekojot. Lai viens no mums paliek pie vārtiem, bet pārējie lai viņu meklē iekšpusē, un labi būtu, ja viens no mums apietu apkārt visai iebraucamajai vietai, lai tas nepārlēktu pār žogu.

—     Tā darīsim, — atbildēja viens no jātniekiem.

Un divi iegāja iekšā, viens palika pie vārtiem, bet ceturtais sāka staigāt apkārt iebraucamajai vietai; visu to redzēja saimnieks un nevarēja saprast, kādēļ viņi tā nopūlas, kaut gan viņš labi zināja, ka tie meklēja jaunekli, kura ārējās pazīmes tie bija viņam nosaukuši.

Šai laikā jau ausa diena, un rīta gaisma, kā arī dona Kihota saceltais troksnis pamodināja visus gulētājus, kas sāka celties, bet agrāk par citiem piecēlās doņja Klāra un Doroteja, — viena bija satraukta tāpēc, ka atradās tik tuvu savam iemīļotajam, otra vēlējās redzēt savējo, tāpēc abas šai naktī bija loti slikti gulējušas. Dons Kihots, redzēdams, ka neviens no četriem ceļotājiem viņu neievēro un nepieņem viņa izaicinājumu, gandrīz vai nobeidzās aiz dusmām un niknuma, un, ja bruņniecības noteikumi atjautu klaiņojošam bruņiniekam doties jaunā piedzīvojumā arī tad, kad tas devis goda vārdu no visiem pasākumiem atturēties, līdz būs paveicis apsolīto varoņdarbu, viņš būtu uzbrucis tiem visiem un piespiedis tos pret viņu gribu pieņemt viņa izaicinājumu; bet viņam šķita, ka nepieklājas doties jaunā pasākumā, kamēr viņš nav atdevis Mikomikonai viņas karaļvalsti, tādēļ tas nomierinājās un apklusa, vērodams, kā beigsies ceļotāju meklējumi. Viens no kalpiem atrada meklēto jaunekli, kas gulēja blakus kādam mūļu dzinējam, nenojauzdams, ka viņu varētu kāds meklēt un atrast. Kalps to satvēra aiz rokas un sacīja:

—     Tiešām, don Luis, jūsu tagadējais apģērbs pilnīgi atbilst jūsu kārtai, un guļas vieta, kurā jūs atradu, liecina par to, kādā greznībā jūsu māte jūs audzinājusi.

Jauneklis izberzēja miegainās acis, cieši ielūkojās cilvēkā, kas viņu bija satvēris, un, pazinis viņā sava tēva kalpu, tā izbijās, ka ilgi nespēja pateikt nevienu vārdu, bet kalps turpināja:

—     Tagad jūs neko citu nevarat darīt, seņjor don Luis, kā vienīgi paciesties un atgriezties mājās, ja jūsu žēlastība nevēlas, lai mans kungs, jūsu tēvs, aizietu viņsaulē, jo cits nekas nav gaidāms, redzot, cik ļoti viņu satraukusi jūsu nozušana.

—     Bet. kā mans tēvs uzzināja, — jautāja dons Luiss, — ka esmu devies uz šo pusi un ģērbies šādās drēbēs?

—     Kāds students, — atbildēja kalps, — kuram jūs bijāt uzticējis savu nodomu, to mums atklāja, iežēlojies par jūsu tēvu, kad redzēja viņu jūsu dēļ tik ļoti bēdājamies, un kungs tūlīt aizsūtīja četrus kalpus jūs meklēt, — mēs visi esam šeit jūsu rīcībā un izjūtam bezgalīgu prieku par to, ka mums tik labi veicies un ka varēsim atgriezties kopā ar jums, lai tēva acis, kurām jūs esat tik mīļš, jūs atkal ieraudzītu.

—     Viss notiks, kā es vēlēšos vai kā debess pavēlēs, — atbildēja dons Luiss.

—      Ko jūs varat vēlēties vai ko debess var pavēlēt, ja atliek tikai samierināties un atgriezties mājās? Citādi tas nemaz nevar būt.

Visu šo sarunu dzirdēja mūļu dzinējs, kas atradās blakus donam Luisam, un piecēlies viņš aizsteidzās par notikušo pastāstīt donam Fernando un Kardēnio, kā arī visiem pārējiem, kas jau bija paguvuši apģērbties; tiem viņš pateica, ka nepazīstamais cilvēks nosaucis jaunekli par «donu» un, cik no abu sarunas noprotams, vēloties viņu aizvest atpakaļ tēva mājās, bet jauneklis to negribot. Sī ziņa pamodināja viņos lielu vēlēšanos tuvāk iepazīties ar šo jaunekli, kuru, kā viņi zināja, debess bija apveltījusi ar skaistu balsi, un tie bija gatavi viņam palīdzēt, ja pret viņu lietotu varu, tādēļ viņi devās turp, kur tas vēl aizvien sarunājās un strīdējās ar savu kalpu. Šai brīdī no istabas iznāca Doroteja, kurai ļoti satraukta sekoja doņja Klāra, un Doroteja, paaicinājusi sāņus Kardēnio, pastāstīja viņam īsos vārdos visu par dziedātāju un doņju Klāru, un viņš savukārt pastāstīja par kalpu ierašanos, kurus tēvs bija sūtījis meklēt jaunekli, bet, to stāstot, viņa balss nebija pietiekami klusa, lai to nesadzirdētu doņja Klāra, kas tik ļoti uztraucās, ka Dorotejai vajadzēja viņu satvert, lai tā nepakristu. Kardēnio ieteica Dorotejai ar jaunavu atgriezties istabā, apsolīdamies visu nokārtot, un viņas tā arī darīja.

Visi četri kalpi, kas bija ieradušies meklēt donu Luisu, ienāca viesnīcā un, ielenkuši donu Luisu, centās viņu pierunāt tūlīt, ne mirkli nekavējoties, atgriezties mājās, lai nomierinātu savu tēvu. Viņš atbildēja, ka nevarot to nekādi darīt, iekams nebūšot galīgi nokārtojis kādu lietu, kas ļoti svarīga viņa dzīvībai, godam un dvēselei. Bet kalpi ietiepīgi atbildēja, ka tie nekādā ziņā neatgriezīšoties bez viņa un aizvedīšot viņu, vai viņš to gribot vai negribot.

—     To jūs neizdarīsiet, — atbildēja dons Luiss, — jo tad jums būtu jāaizved mans līķis. Vediet mani kā gribēdami, dzīvu jūs mani neaizvedīsiet.

Šai laikā strīda vietā bija sapulcējušies lielais vairums viesnīcas iemītnieku, starp tiem Kardēnio, dons Fernando, viņa biedri, tiesnesis, priesteris, bārddzinis un dons Kihots, kam likās, ka vairs nav vajadzības apsargāt pili. Kardēnio, zinādams jaunekļa likteni, jautāja kalpiem, kāpēc tie gribot aizvest šo jauno cilvēku pret viņa gribu.

—     Mēs gribam atdot dzīvību viņa tēvam, — atbildēja viens no četriem kalpiem, — jo šā kabaļjēro prombūtnes dēļ tā ir apdraudēta.

Dons Luiss atbildēja:

—     Jums te nav jāizklāsta manas personīgās lietas. Es esmu brīvs: ja man patiks — atgriezīšos, ja ne — neviens no jums mani nepiespiedīs to darīt.

—     To liks jums darīt jūsu saprāts, žēlīgais seņjor, — atbildēja kalps, — un, ja jūsu žēlastībai tā pietrūks, tad mums tā pietiks, lai izdarītu to, kādēļ esam šeit ieradušies un ko mums liek mūsu pienākums.

—     Vajadzētu pamatīgi noskaidrot visu šo lietu, — iejaucās šai brīdī tiesnesis.

Bet kalps, kas viņā pazina sava kunga kaimiņu, atbildēja:

—     Vai tad jūs, jūsu žēlastība seņjor tiesnesi, nepazīstat šo kabaļjēro? Tas taču ir jūsu kaimiņa dēls, kas aizbēdzis no sava tēva mājas savam stāvoklim nepiedienīgā apģērbā, kā to jūsu žēlastība redz pats ar savām acīm.

Tiesnesis tad uzmanīgāk ielūkojās jauneklī, pazina viņu un, apskaudams to, sacīja:

—     Kas tās par bērnišķībām, seņjor don Luis? Jeb vai kādi svarīgi iemesli jūs pamudinājuši doties ceļā šādā veidā un šādā apģērbā, kas tik maz atbilst jūsu stāvoklim?

Jaunekļa acis pildījās asarām, un viņš nespēja ne vārda atbildēt tiesnesim, kas ieteica kalpiem nomierināties, jo viss nokārtošoties labi, un, paņēmis donu Luisu zem rokas, aizveda viņu sāņus un vaicāja, ko nozīmējot viņa rīcība. Kamēr viņš jaunekli tā iztaujāja, pie iebraucamās vietas vārtiem atskanēja skaļi brēcieni: divi viesi, kas šeit bija pārnakšņojuši, redzēdami, ka visi ļaudis vēroja četrus kalpus, nolēma aiziet nesamaksājuši; bet viesnīcnieks, kura vērību vairāk saistīja paša nekā svešu ļaužu darīšanas, notvēra tos pie vārtiem un pieprasīja samaksu, nosodīdams viņu ļauno nodomu tādiem vārdiem, kas pamudināja viņus atbildēt ar dūrēm; un tie sāka viņu tā mizot, ka nabaga viesnīcnieks bija spiests skaļā balsī saukt pēc palīdzības. Saimniece un viņas meita, atskaitot donu Kihotu, neredzēja neviena, kas nebūtu aizņemts un varētu palīdzēt nelaimīgajam, tāpēc saimnieces meita viņam sacīja:

—     Jūsu žēlastība seņjor bruņiniek, palīdziet manam tēvam, ja jau dievs jums devis tādu spēku, jo divi ļaundari viņu kuļ kā kviešus.

Dons Kihots lēni un ļoti mierīgi viņai atbildēja:

—     Skaistā jaunava, es tagad nevaru izpildīt jūsu lūgumu, jo man nav atļauts doties jaunos pasākumos, iekams neesmu pabeidzis kādu citu pasākumu, kā to esmu solījies; bet, lai varētu jums pakalpot, tad ieteicu: steidzieties pie jūsu tēva un sakiet tam, lai viņš šai kaujā cīnās, cik labi varēdams, un neparko nepadodas, bet es tikmēr palūgšu no princeses Mikomikonas atjauju tam palīdzēt viņa nelaimē, un, ja viņa man atļaus, tad varat būt pārliecināta, ka es jūsu tēvu izglābšu.

—     Ak, es grēciniece! — iesaucās Maritornesa, kas stāvēja turpat. — Pirms jūsu žēlastība izprasīs šo atļauju, mans kungs būs viņpa saulē.

—     Atļaujiet man, seņjora, izlūgties šo atļauju, — atbildēja dons Kihots, — un, ja es to dabūšu, tad nav liela bēda, ja viņš arī atrastos viņpasaulē, es viņu no turienes izrautu, kaut arī visa viņpasaule man pretotos, vai vismaz tā atriebšos tiem, kas viņu turp būs aizsūtījuši, ka jūs būsiet pilnīgi apmierinātas.

To teicis, viņš noslīga uz ceļiem Dorotejas priekšā, izlūgdamies savā klaiņojošo bruņinieku valodā viņas augstības atļauju steigties palīgā šās pils īpašniekam, kas iekļuvis lielās briesmās. Princese to labprāt viņam atļāva, un dons Kihots, aizsedzies ar vairogu un satvēris zobenu, tūliņ aiztraucās uz vārtu pusi, kur vēl aizvien abi viesi apstrādāja saimnieku, bet bruņinieks piesteidzies apstājās un sastinga uz vietas, kaut gan Maritornesa un viesnīcniece brēca, lai viņš nevilcinoties un palīdzot viņu kungam un vīram.

—     Es vilcinos tāpēc, — sacīja dons Kihots, — ka man neklājas pacelt zobenu pret zemas kārtas ļaudīm, bet atsauciet šurp manu ieroču nesēju Sančo, jo šādos gadījumos aizstāvība un atriebība jāuztic viņam.

Saruna norisinājās pie iebraucamās vietas vārtiem, kur belzieni un pļaukas joprojām lielā pārpilnībā gāzās pār nelaimīgo saimnieku, un Maritornesa, saimniece un viņas meita dusmās un izmisumā vēroja dona Kihota gļēvulību šādā brīdī, kad viņu vīram, kungam un tēvam klājās tik ļauni.

Bet atstāsim pagaidām saimnieku, kam atradīsies aizstāvji, un, ja neatradīsies, tad lai viņš visu pacieš klusēdams, tāpēc ka iedrošinājās pasākt to, kas viņam nebija pa spēkam, un atkāpsimies soļu piecdesmit, lai paklausītos, ko dons Luiss atbild tiesnesim, kuru atstājām tai brīdī, kad viņš jauneklim jautāja, kāda iemesla dēļ tas devies ceļā kājām un tik nožēlojamā apģērbā; dons Luiss spēcīgi satvēra viņa abas rokas, it kā gribēdams izteikt, ka lielas bēdas nomāc viņa sirdi, un, asaras straumēm liedams, sacīja:

—     Mans seņjor, varu jums teikt tikai vienu: kopš tā mirkļa, kad debess gribēja, lai es, jums kaimiņos dzīvodams, ieraugu savu seņjoru doņju Klāru, jūsu meitu un manu pavēlnieci, es to izvēlējos par savas sirds valdnieci, un, ja jūs, mans īstenais seņjors un tēvs, tam nepretotos, tad jau šodien viņai vajadzētu kļūt manai sievai. Viņas dēļ esmu atstājis savas tēva mājas, viņas dēj esmu apģērbis šīs drēbes, lai visur viņai sekotu, gluži kā bulta tiecas

pretim mērķim vai kā kuģinieks atrod ceļu, vērojot polārzvaigzni! Viņa par manām jūtām zina vienīgi tik daudz, cik viņai iztālēm varēja izpaust asaras manās acīs. Jūs, seņjor, zināt manu vecāku bagātību un dižciltību un to, ka esmu viņu vienīgais mantinieks, un, ja šie apstākli jūs apmierina un jūs gribētu mani aplaimot, tad nosauciet mani tūlīt par savu dēlu; bet, ja mans tēvs, vadoties pēc kaut kādiem saviem apsvērumiem, nenovērtētu šo laimi, ko esmu sev pratis atrast, tad tomēr spēcīgāks būs laiks, kas visas lietas pārveido un izmaina daudz vairāk, nekā to spēj cilvēka griba.

To pateicis, jaunais mīlētājs apklusa. Tiesnesis pārsteigts, apmulsis un izbrīnījies klausījās, cik daiļi un saprātīgi dons Luiss viņam atklāja savas jūtas, un nezināja, kā rīkoties šādā negaidītā un pēkšņā gadījumā, un tādēļ viņš atbildēja vienīgi, lai dons Luiss tagad nomierinoties un šodien vēl neļaujot saviem kalpiem atgriezties mājās. Tad līdz rītam varētu apdomāt, kā nokārtot šo lietu tā, ka visi būtu apmierināti. Dons Luiss ar varu noskūpstīja viņam rokas un pat apslacīja tās ar savām asarām, un šī rīcība būtu spējusi aizkustināt pat akmeni, ne tikai tiesneša sirdi, kas, būdams gudrs cilvēks, saprata, cik izdevīgas būtu šīs precības viņa meitai; bet viņš vēlējās, lai tās notiktu, ja iespējams, ar dona Luisa tēva piekrišanu, kas, kā tiesnesim bija zināms, centās iegūt savam dēlam augstu titulu.

Šai laikā viesi, vairāk gan dona Kihota pierunāti un pārliecicināti nekā draudu iebiedēti, bija izlīguši ar saimnieku un samaksājuši visu, ko viņš no tiem prasīja, bet dona Luisa kalpi gaidīja tiesneša sarunas iznākumu un sava kunga lēmumu, taču sātans, kas nekad nesnauž, atveda šai brīdī iebraucamajā vietā to pašu bārddzini, kuram dons Kihots bija atņēmis Mambrīno bruņu cepuri, bet Sančo Pansa piesavinājies viņa ēzeja piederumus, apmainot tos pret sava ēzeja piederumiem; šis bārddzinis, novietodams savu ēzeli stallī, ieraudzīja tur Sančo Pansu rīkojamies ap segliem, tūlīt pazina savus seglus un sadūšojies uzbruka Sančo, klieggams:

—      Ak, don zagli, beidzot es tevi noķēru! Atdod manu skujamo bļodu, manus seglus un visas mantas, kuras tu man nozagi!

Sančo, redzēdams tik negaidītu uzbrukumu un dzirdēdams tādus lamu vārdus, ar vienu roku satvēra seglus un ar otru iegāza bārddzinim tā pa zobiem, ka tam visa mute pieplūda asinīm; tomēr bārddzinis neizlaida no rokām atrastos seglus, bet gan sāka tik stipri kliegt, ka, šo strīda troksni dzirdot, saskrēja visi viesnīcas iemītnieki. Bārddzinis kliedza:

—      Nāciet šurp karaļa un taisnības vārdā! Es pievācu savu mantu, bet šis zaglis un lielceļa laupītājs grib mani nogalināt.

—      Tu melo, — atbildēja Sančo, — es neesmu lielceļa laupītājs, jo šīs trofejas mans kungs dons Kihots ieguva godīgā cīņā.

Dons Kihots bija jau pienācis klāt un ar lielu patiku vēroja, kā aizstāvas un uzbrūk viņa ieroču nesējs: viņš atzina, ka Sančo tiešām ir vērtīgs cilvēks, un savā sirdī apņēmās pirmajā izdevīgajā gadījumā iesvētīt viņu par bruņinieku, jo viņam šķita, ka tas varētu labi pakalpot bruņinieku ordenim. Bet bārddzinis strīda karstumā starp citu iesaucās:

—      Seņjori, šie segli pieder man, tas ir tikpat droši kā tas, ka dievs man reiz sūtīs nāvi, un es savus seglus pazīstu tik labi, it kā es pats tos būtu dzemdējis. Šeit stallī atrodas mans ēzelis, kas nekādā ziņā neļaus man melot, ja neticat, tad pārliecinieties paši un, ja segli tam nepieguls kā uzlieti, tad sauciet mani par nelieti. Tas vēl nav viss: tai pašā dienā tie reizē ar segliem nolaupīja man jaunu skujamo bļodu, kura vēl nemaz nebija labota un par kuru droši varēja dabūt vienu eskudo.

Dons Kihots vairs nevarēja novaldīties, neteicis arī savu vārdu, — viņš nostājās starp tiem abiem, izšķīra viņus un, nolicis seglus zemē, lai visi tos varētu redzēt, līdz būs noskaidrota patiesība, sacīja:

—      Jūs, žēlīgie seņjori, skaidri un gaiši redzat, ka šis labais ieroču nesējs maldās, dēvēdams par skujamo bļodu to, kas bija, ir un būs Mambrīno bruņu cepure, kuru es tam atņēmu godīgā cīņā, kļūstot tās likumīgais un īstenais īpašnieks! Kas attiecas uz segliem, tad es šai lietā neiejaukšos, varu tikai teikt, ka mans ieroču nesējs Sančo man lūdza atjauju noņemt mugursegu šā uzvarētā gļēvuļa zirgam un to uzlikt savējam; es to viņam atjāvu, un viņš segu paņēma, un, ja sega pārvērtusies par segliem, tad varu to izskaidrot vienīgi ar to, ka tamlīdzīgas pārvērtības parasti bruņinieku gaitās atgadās uz katra soja; lai to labāk pierādītu, tad aizskrej, dēls Sančo, un atnes šurp bruņu cepuri, ko šis labais cilvēks sauc par skujamo bļodu.

—      Patiesi, seņjor, — sacīja Sančo, — ja mūsu taisnībai nav citu pierādījumu, kā vienīgi tie, kurus jūsu žēlastība nupat minēja, tad varu teikt, ka skujamā bļoda ir tāda pati Mambrīno bruņu cepure kā šā labā vīra zirgu sega ir mana ēzeļa segli.

—     Dari, ko tev pavēlu, — atbildēja dons Kihots, — jo visas lietas šai pilī nevar būt apburtas.

Sančo aizgāja un atnesa skujamo bļodu, un, tikko dons Kihots to ieraudzīja, viņš paņēma to rokās un teica:

—      Spriediet paši, jūsu žēlastības, ar kādu seju var šis ieroču nesējs apgalvot, ka tā ir skujamā bļoda un nevis bruņu cepure, kā es to teicu, bet zvēru pie bruņinieku ordeņa, pie kura piederu, ka tā ir bruņu cepure, ko cīņā ieguvu no viņa, un ka neesmu tai neko atņēmis, ne pielicis.

—      Par to nav ko šaubīties, — piebilda Sančo, — jo kopš tās dienas, kad mans seņjors to ieguva, viņš to lietojis tikai vienā kaujā, kad atbrīvoja važās iekaltos nelaimīgos cilvēkus, un bez šās bjodcepures tam toreiz būtu klājies plāni, jo šai kaujā mūs pamatīgi apmētāja ar akmeņiem.

XLV nodaļa, KURĀ TIEK GALĪGI IZGAISINĀTAS ŠAUBAS PAR MAMBRĪNO BRUŅU CEPURI UN SEGLIEM UN VISAI PATIESĪGI ATSTĀSTĪTI DAŽĀDI CITI NOTIKUMI

—     Ko jūs teiksiet, žēligie seņjori? — iesaucās bārddzinis. — Šie lāga cilvēki vēl joprojām ietiepjas, ka tā esot nevis skujamā bļoda, bet bruņu cepure!

—     Un, kas apgalvo pretējo, — sacīja dons Kihots, — tam es pierādīšu, ja viņš ir bruņinieks, ka tas vienkārši melo, bet, ja viņš ir ieroču nesējs, ka tas melo tūkstoškārt.

Mūsu bārddzinis, kas visu to noskatījās un pazina dona Kihota raksturu, gribēja vēl uzkurināt viņa ārprātu un turpināt šo joku, lai visi pasmietos, tādēļ viņš teica svešajam bārddzinim:

—     Seņjor bārddzini, — jo tas jūs esat, ja nemaldos, — ziniet, ka arī es esmu jūsu amata brālis un pirms vairāk nekā divdesmit gadiem ieguvu diplomu, un ļoti labi pazīstu bez izņēmuma visus bārddziņa piederumus, bez tam biju savā jaunībā arī kareivis un pazīstu gan bruņu cepures, gan ķiveres, gan sejas aizlaidņus un citus karavīru piederumus, īsi sakot — visus ieroču veidus! Tāpēc es atļaujos apgalvot, ka priekšmets, kas ir mūsu priekšā un ko šis labais seņjors tur savās rokās, ne tikai nav bārddziņa skujamā bļoda, bet tik ļoti atšķiras no tās, kā balts atšķiras no melna un patiesība no meliem. Taču man jāsaka, kaut arī tā ir bruņu cepure, tomēr tā nav pilnīga.

—     Protams, ka nav, — teica dons Kihots, — tai trūkst otras puses — apakšējās daļas.

—     Pilnīgi pareizi, — piebalsoja priesteris, kas bija uzminējis sava drauga bārddziņa nodomu.

Un to pašu apgalvoja Kardēnio, dons Fernando un viņa biedri, un pat tiesnesis būtu atbalstījis šo joku, bet viņš bija tā iegrimis nopietnās pārdomās par donu Luisu, ka gandrīz nemaz neievēroja visus šos jokus.

—      Žēlīgais dievs! — šai brīdī iesaucās izzobotais bārddzinis. — Vai tad iespējams, ka tik daudzi cienījami ļaudis nosauc skujamo bļodu par bruņu cepuri? Par to izbrīnītos visa universitāte, kurā tik daudz mācītu vīru. Labi: ja šī skujamā bļoda ir bruņu cepure, tad arī šiem segliem jābūt zirgu segai, kā to teica šis seņjors.

—     Man šķiet, ka tie ir segli, — sacīja dons Kihots, — bet es jau teicu, ka šai lietā es neiejaukšos.

—     Vai tie ir segli vai sega, — teica priesteris, — tas jāizšķir seņjoram donam Kihotam, jo bruņniecības lietās viņš zina vairāk nekā šie seņjori un es.

—       Zvēru pie dieva, mani seņjori, — sacīja dons Kihots, — ka šai pilī, kurā es divas reizes pārnakšņoju, ar mani atgadījies tik daudz neparastu lietu, ka neiedrošinos noteikti atbildēt ne uz vienu jūsu jautājumu, kas skar šo pili, jo nojaušu, ka te viss notiek ar burvības palīdzību. Pirmo reizi man uzmācās kāds apburts maurs, kas šeit mājo, un arī Sančo dabūja ciest no viņa palīgiem, bet pagājušā naktī es karājos gandrīz divas stuņdas pakārts aiz rokas un vēl tagad nesaprotu, kāpēc mani piemeklēja šāda nelaime. Tādēļ būtu pārsteidzīgi, ja es tagad izleiktu savas domas tik neskaidrā lietā. Tiem, kas saka, ka tā esot bjoda, nevis bruņu cepure, es jau atbildēju; bet, ja man vaicā, vai tie ir segli vai zirgu sega, tad es nevaru neko noteiktu apgalvot, bet atjauju, žēlīgie seņjori, to izlemt jūsu gaišajam saprātam; varbūt tāpēc, ka jūs neesat iesvētīti bruņinieki, kāds esmu es, šās vietas burvībām nav varas pār jums un jūsu prāts ir skaidrs, un jūs spējat šai pilī redzēt visas lietas tādas, kādas tās īstenībā ir, nevis tādas, kādas tās man šķiet.

— Nav šaubu, — atbildēja dons Fernando, — ka seņjors dons Kihots runā ļoti pareizi un ka mums jāizlemj šis jautājums, un, lai mēs to veiktu pamatīgāk, tad es likšu šiem seņjoriem balsot aizklāti un beigās jums pateikšu skaidru un pilnīgu iznākumu.

Tie, kas zināja dona Kihota dīvainības, par visu to ārkārtīgi smējās; bet tiem, kas tās nepazina, šis gadījums šķita vislielākā muļķība pasaulē, it sevišķi dona Luisa četriem kalpiem, pašam donam Luisam un trim ceļiniekiem, kas patlaban bija ieradušies viesnīcā un izskatījās kā kārtības sargi, kas viņi patiesībā arī bija; bet visvairāk samulsa bārddzinis, kura skujamā bļoda viņa acu priekšā bija pārvērtusies par Mambrīno bruņu cepuri un kurš vairs nešaubījās, ka viņa segli tūliņ pārvērtīsies greznā zirgu segā; visi pārējie smējās, skatīdamies, kā dons Fernando gāja no viena pie otra, savākdams balsis, un katram iečukstēja ausī, lai tam klusi pasakot, vai šis dārgums, kura dēļ izcēlies tāds strīds, esot ēzeļa segli vai zirgu sega; un, savācis visu dona Kihota paziņu balsis, viņš skaļi sacīja:

—      Redziet, mīļais cilvēk, esmu noguris, iztaujājot tik daudzus, jo katrs, kam es jautāju, man atbildēja, ka esot neprāts nosaukt par ēzeļa segliem šo zirgu segu, turklāt vēl sugas zirga, tāpēc jums būs jāsamierinās, jo, par spīti jums un jūsu ēzelim, tā ir sega un nevis segli un visi jūsu apgalvojumi un pierādījumi ir nepareizi.

—      Lai es neiekļūstu debesu valstībā, — iesaucās nabaga bārddzinis, — ja jūs, žēlīgie seņjori, nemaldāties, un lai mana dvēsele neredz dieva vaigu, ja tā ir zirgu sega un nevis segli, bet vara nepaklausa likumiem… es neteikšu neko vairāk! Es taču neesmu piedzēries, neesmu arī citādi grēkojis, ja neuzskata par grēku, ka neesmu ēdis brokastis.

Par bārddziņa vientiesīgajiem vārdiem visi smējās ne mazāk kā par dona Kihota neprātībām, kurš šai brīdī iesaucās:

—      Tagad cits nekas neatliek kā ikvienam jāpievāc tas, kas tam pieder. Ko dievs katram dod, to svētais Pēteris svētī.

Viens no četriem kalpiem teica:

—     Ja tas nav iepriekš izdomāts joks, tad es nesaprotu, kā visi šie klātesošie, kas ir vai liekas esam tik saprātīgi, var iedrošināties apgalvot, ka tā neesot skujamā bļoda un tie neesot segli, bet, ja viņi to saka un apgalvo, tad es sāku domāt, ka šeit ir kāds noslēpums, jo mums taču grib iestāstīt kaut ko, kas pilnīgi pretrunā ar patiesību un pieredzi, bet es zvēru (un viņš izgrūda spēcīgu vārdu), ka neviens cilvēks pasaulē nepiespiedīs mani domāt, ka tā nav skujamā bļoda un tie nav ēzeļa segli.

—     Bet varbūt tie ir ēzelienes segli, — sacīja priesteris.

—     Vienalga, — atbildēja kalps, — tas nav svarīgi, jo mums tikai jānoskaidro, vai tie ir vai nav segli, kā jūs to apgalvojat, žēlīgie seņjori.

To dzirdēdams, viens no kārtības sargiem, kas bija ienācis un noklausījies strīdā un pārrunās, sašutis dusmās iesaucās:

—     Tie ir segli, tāpat kā es esmu sava tēva dēls, un, kas apgalvo vai apgalvos pretējo, ir piedzēries.

—     Jūs melojat kā zemisks nelietis, — atbildēja dons Kihots un, pacēlis šķēpu, ko ne mirkli neizlaida no rokām, gatavojās to tik spēcīgi triekt kārtības sargam pret galvu, ka būtu šo vīru nogāzis pie zemes, ja tas laikā nepagūtu izvairīties. Šķēps, atsities pret zemi, salūza gabalos, bet pārējie kārtības sargi, redzēdami, cik ļauni izturas pret viņu biedru, sāka skaļi saukt palīgā Svētajai Brālībai.

Viesnīcnieks, kas arī bija šās brālības loceklis, tūlīt aizsteidzās pēc savas nūjas un zobena un atgriezies nostājās saviem biedriem blakus, dona Luisa kalpi ielenca savu kungu, lai viņš kņadā neaizbēgtu; bārddzinis, redzēdams šo traci, satvēra savus seglus, un to pašu darīja Sančo, dons Kihots izrāva zobenu un uzbruka kārtības sargiem, dons Luiss uzsauca saviem kalpiem, lai tie atstājot viņu un steidzoties palīgā donam Kihotam un viņa sabiedrotajiem Kardēnio un donam Fernando, priesteris skaļi kliedza, saimniece vaimanāja, viņas meita raudāja, Maritornesa šņukstēja; Doroteja bija apmulsusi, Lusinda pārsteigta un doņja Klāra zaudēja samaņu. Bārddzinis dauzīja Sančo, Sančo slānīja bārddzini; dons Luiss, kuru viens no viņa kalpiem iedrošinājās satvert aiz rokas, lai viņš neaizbēgtu, iesita tam ar dūri tik spēcīgi pa zobiem, ka kalpam mute pieplūda ar asinīm; tiesnesis metās to aizstāvēt; dons Fernando bija nogāzis pie zemes vienu kārtības sargu un ar lielu patiku viņu mīdīja kājām; saimnieks aizvien skaļāk sauca palīgā Svētajai Brālībai; tādā kārtā iebraucamo vietu piepildīja vaimanas, kliedzieni, apjukums, bailes, šausmas, nelaime, zobenu cirtieni, dūru belzieni, nūju sitieni, kāju spērieni un asins izliešana; šā haosa un apjukuma labirintā dons Kihots pēkšņi iedomājās, ka viņš negaidīti un nejauši iekļuvis Agramanta nometnē*, kur izcēlusies savstarpēja sadursme, un tāpēc viņš sauca stiprā balsī, kas nodārdēja pa visu iebraucamo vietu:

—      Rimstiet! Visus zobenus makstis! Mierā! Uzklausiet mani visi, ja jums dzīvība vēl dārga!

Dzirdot viņa pērkonīgo balsi, visi aprima, un viņš turpināja:

—      Vai es jums neteicu, seņjori, ka šī pils ir apburta un ka tajā iemājo kāds leģions jauno garu? Jūs paši ar savām acīm redzat pēc tā, kas tikko te notika, ka Agramanta nometnes ķilda uzliesmojusi arī starp mums. Paraugieties: viens te cīnās par zobenu, otrs par zirgu, trešs par ērgli un vēl cits par bruņu cepuri, visi mēs cīnāmies un cits citu nesaprotam. Nāciet šurp, jūsu žēlastība seņjor tiesnesi un jūsu žēlastība seņjor priesteri, lai viens no jums tēlo karali Agramantu un otrs karali Sobrlno, un noslēdziet mieru, jo zvēru pie visvarenā dieva, ka tā ir vislielākā nejēdzība, ja tik augstdzimuši ļaudis, kādi esam mēs, cits citu nokaujam tādu nieku dēļ.

Kārtības sargi, kas nesaprata dona Kihota runu, negribēja rimties, jo dons Fernando, Kardēnio un viņu biedri tos bija pamatīgi piekāvuši; bet bārddzinis, kuram kautiņā bija izplūkta bārda un salauzti segli, labprāt norima, un Sančo, kā labs kalps, paklausīja sava kunga pirmajam vārdam, dona Luisa četri kalpi arī tūlīt pārtrauca plūkšanos, saprazdami, ka tiem gar visu nav nekādas dajas; vienīgi saimnieks neatlaidīgi prasīja, lai pārmācītu šo bezkaunīgo vājprāti, kas vienmēr saceļot viesnīcā traci. Beidzot troksnis pamazām mitējās, bet dona Kihota iztēlē segli līdz pastarai dienai palika zirgu sega, skujamā bļoda — bruņu cepure un iebraucamā vieta — pils.

Kad visi, tiesneša un priestera aicinājumam klausīdami, bija nomierinājušies un izlīguši, dona Luisa kalpi atkal uzstāja, lai viņš tūlīt dodoties tiem līdzi uz mājām; un, kamēr tas ar saviem kalpiem strīdējās, tiesnesis lūdza donam Fernando, Kardēnio un priesterim padomu, kā viņam rīkoties šai gadījumā, izstāstīdams tiem visu, ko tam bija teicis dons Luiss. Beidzot viņi nolēma, ka dons Fernando pateiks dona Luisa kalpiem, kas viņš tāds ir, un paziņos, ka vēlas aizvest donu Luisu sev līdz uz Andalūziju, kur viņa brālis marķīzs to uzņems ar cieņu, kāda pieklājas dona Luisa kārtai, jo bija skaidrs, ka jauneklis drīzāk ļaus sevi sacirst gabalos nekā rādīsies sava tēva acīs. Kad četri kalpi uzzināja dona Fernando augsto kārtu un dona Luisa nodomu, viņi nolēma, ka trīs no viņiem atgriezīsies un visu pastāstīs jaunekļa tēvam, bet ceturtais paliks pie dona Luisa par kalpu un neatstās viņu, kamēr tie atgriezīsies pēc viņa vai no viņa tēva pienāks kādi jauni norādījumi. Tā Agramanta autoritāte un karaļa Sobrīno gudrība palīdzēja noslēgt mieru šai ķildu jūklī; bet, kad vienprātības ienaidnieks un miera apkarotājs redzēja sevi piemuļķotu un apkaunotu un pārliecinājās, ka viņa cenšanās ievest visus sajukuma labirintā devusi tikai niecīgus panākumus, tas nolēma vēlreiz izmēģināt roku un izraisīt jaunas ķildas un nemierus.

Notika sekojošais: kad kārtības sargi uzzināja, ka viņi cīnījušies ar augstas kārtas ļaudīm, tie aprima un atstāja kaujas lauku, saprazdami, ka, lai kāds būtu cīņas iznākums, viņi būtu tikai zaudētāji, bet viens no viņiem, ko dons Fernando bija sitis un mīdījis kājām, atcerējās, ka starp vairākām apcietināšanas pavēlēm viņam bija arī pavēle aizturēt donu Kihotu, kuru Svētā Brālība bija nolēmusi apcietināt par to, ka viņš atbrīvojis galeru vergus, ko Sančo pamatotās bailēs jau bija paredzējis. To atcerējies, kārtības sargs gribēja pārliecināties, vai pavēlē minētās pazīmes atbilst dona Kihota izskatam. Izņēmis no azotes pergamenta vīstokli, viņš uzmeklēja pavēlē attiecīgo vietu un sāka lēnām burtot, jo neprata labi lasīt, pie katra vārda paskatīdamies uz donu Kihotu, lai salīdzinātu nosauktās pazīmes ar viņa izskatu, un beidzot atzina, ka dons Kihots ir pavēlē minētais cilvēks. Par to pārliecinājies, viņš tūlīt salocīja pergamentu, pārņēma pavēli kreisajā rokā, bet ar labo tik spēcīgi sagrāba donu Kihotu aiz apkakles, ka tam aizrāvās elpa, un skaļā balsī iesaucās:

—     Svētās Brālības vārdā! Un, lai jūs redzētu, ka rīkojas pareizi, tad lasiet šo pavēli, kurā teikts, ka man jāaiztur šis lielceļa laupītājs.

Priesteris paņēma pavēli un pārliecinājās, ka kārtības sargs runā patiesību un ka pazīmes atbilst dona Kihota izskatam; bet dons Kihots, redzēdams, ka viņu aizskar zemisks nelietis, ārkārtīgi sadusmojās un, kaut gan viņam pašam visi kauli brikšķēja, sagrāba ar abām rokām kārtības sargu aiz rīkles, un, ja tam nepiesteigtos palīgā viņa biedri, kārtības sargs būtu izlaidis garu ātrāk nekā dons Kihots viņu no savām rokām. Arī saimnieks, kura pienākums bija atbalstīt savas brālības locekļus, tūlīt steidzās palīdzēt cietušajam. Saimniece, redzēdama savu vīru jaunā kautiņā, atkal sāka kliegt, viņai pievienojās Maritornesa un viņas meita, piesaukdamas palīgā visus debesu spēkus. Sančo, vērodams visu notiekošo, sacīja:

—     Pie dzīvā dieva, viss ir tīra patiesība, ko mans kungs teica par šās pils burvībām, jo šeit nevienu stundu nevar pavadīt mierā.

Dons Fernando izšķīra kārtības sargu un donu Kihotu un abiem par lielu prieku atrāva kārtības sarga rokas no bruņinieka apkakles un dona Kihota rokas no pretinieka kakla, kuru tās bija sagrābušas; tomēr kārtības sargs neatlaidīgi pieprasīja, lai viņiem izdod noziedznieku, palīdz to sasiet un atstāj pilnīgi viņu rīcībā, kā to nosaka karaļa un Svētās Brālības likumi, kuru vārdā viņi atkārtoti lūdza palīdzēt tiem apcietināt šo lielceļa un taku laupīs tāju. Šos vārdus dzirdēdams, dons Kihots pasmējās un ļoti mierīgi sacīja:

—     Nāciet šurp, jūs muļķīgie un zemu dzimušie ļautiņi! Jūs dēvējat par lielceļa laupītāju to, kas dod brīvību važās ieslēgtiem, atsvabina cietumniekus, palīdz nelaimīgiem, paceļ kritušos, atbalsta vārgos? Ak, nelgu dzimums, jūsu zemiskais un ļaunais prāts nav cienīgs, lai debess jums atklātu klaiņojošās bruņniecības diženumu un liktu jums saprast, kādā nezināšanā un grēkos jūs mītat, jo jums būtu jāgodina pat klaiņojošā bruņinieka ēna un jo vairāk viņa paša klātbūtne! Nāciet šurp, zagļu banda, kas esat nevis ķērāji, bet lielceļa laupītāji ar Svētās Brālības atļauju, un sakiet man: kurš ir tas nelga, kas parakstījis pavēli apcietināt tādu bruņinieku, kāds esmu es? Kurš ir tas, kas nezina, ka klaiņojošie bruņinieki nav pakļauti nekādai tiesas varai un ka viņu likums ir viņu zobens, viņu tiesa — viņu pašu drosme, viņu priekšraksti viņu pašu griba? Es atkārtoju, kurš ir tas stulbenis, kas nezina, ka neviena dižciltības grāmata nepiešķir tik daudz priekšrocību un īpašu tiesību, cik iegūst klaiņojošais bruņinieks tai dienā, kad viņš tiek iesvētīts un uzņemas grūtos bruņinieka pienākumus? Vai kāds klaiņojošais bruņinieks maksā alkavalu*, nodevas karalienes tupelei*, renti, muitu, zemes ceļu un ūdens ceļu nodokļus? Vai kāds drēbnieks ņem no viņa naudu par pašūtām drēbēm? Vai kāds pils īpašnieks prasa no viņa samaksu par tam parādīto viesmīlību? Vai ir kāds karalis, kas viņu nelūdz pie sava galda? Vai ir kāda jaunava, kas nebūtu viņā iemīlējusies un pilnīgi nepakļautos viņa spēkam un gribai? Un, visbeidzot, vai pasaulē ir bijis, vai ir un vai būs tāds klaiņojošs bruņinieks, kam pietrūktu spēka uzskaitīt četrsimt nūju sitienu četrsimt kārtības sargiem, kas nostājas tam ceļā?

XLVI nodaļa. par ievĒrojamo piedzĪvojumu ar KARTĪBAS SARGIEM UN MŪSU LABĀ BRUŅINIEKA LIELO NIKNUMU

Donam Kihotam tā runājot, priesteris centās pārliecināt kārtības sargus, ka dons Kihots ir ārprātīgs, ko viņi varot noprast pēc viņa darbiem un valodas, un ka tāpēc tiem vajagot izbeigt šo lietu, jo, bruņinieku apcietinot un aizvedot, tiem tomēr vēlāk vajadzētu viņu atbrīvot kā ārprātīgo, taču kārtības sargs, kam bija pavēle, atbildēja, ka viņa pienākums esot nevis pārliecināties par dona Kihota ārprātu, bet gan izpildīt priekšniecības pavēles, un, kad dons Kihots būšot vienreiz apcietināts, tad to varot atbrīvot vai trīssimt reizes.

— Tomēr, — sacīja priesteris, — šoreiz viņu neapcietiniet, un, man šķiet, viņš to arī nepieļautu.

Tiešām, priesteris prata viņiem tik daudz sastāstīt un dons Kihots izdarīja tik daudz trakulību, ka, neticot viņa ārprātam, kārtības sargi būtu pierādījuši, ka tie ir ārprātīgāki nekā dons Kihots, tāpēc viņiem šķita prātīgāk nomierināties un pat samierināt bārddzini ar Sančo Pansu, kas vēl joprojām turpināja nikni strīdēties. Beidzot ķērāji, kā tiesas pārstāvji, izteica savu lēmumu, kas gan gluži neapmierināja abas strīdīgās puses, bet tomēr bija tām kaut cik pieņemams; abi apmainīja seglus, paturēdami tikai seglu jostas un apaušus; kas attiecas uz Mambrīno bruņu cepuri, tad priesteris, donam Kihotam nemanot, paklusām iedeva bārddzinim par skujamo bļodu astoņus reālus, un bārddzinis tam izrakstīja kvīti, kurā apsolījās nežēloties par krāpšanu ne tagad, ne visā mūžībā — āmen. Kad bija izbeigtas šīs divas vissvarīgākās un visnopietnākās ķildas, atlika vienīgi pierunāt dona Luisa kalpus, lai trīs no viņiem dotos mājup, bet ceturtais pavadītu donu Fernando turp, kur tas vēlēsies; un, tā kā labvēlīgais liktenis un laimīga nejaušība jau bija sākuši novērst šķēršļus un atvieglot grūtības visiem mīlētājiem un drosminiekiem, kas atradās iebraucamajā vietā, tad abas šis varas nolēma visu novest līdz laimīgam iznākumam; kalpi piekrita dona Luisa prasībai, par ko doņja Klāra tik ļoti priecājās, ka ikviens, ieskatījies šajā brīdī viņas sejā, varēja tur redzēt viņas dvēseles līksmību. Zoraīda gan maz saprata notikumus, kas norisinājās viņas acu priekšā, bet viņa skuma un priecājās, vērodama, kā mainījās apkārtējo noskaņa, sevišķi, raudzīdamās uz savu spānieti, kam bija mūžam pievērsti viņas skatieni un kam piederēja viņas dvēsele. Saimnieks, kas bija novērojis, ka priesteris samaksāja bārddzinim un to apdāvināja, pieprasīja no dona Kihota samaksu par naktsmāju, sabojātiem vīna maisiem un izlieto vīnu, zvērēdams, ka neizlaidīšot no iebraucamās vietas ne Rosinanti, ne Sančo ēzeli, ja viņam neatlīdzināšot visu līdz pēdējai artavai. Priesteris arī to nokārtoja: par visu samaksāja dons Fernando, kaut gan arī tiesnesis labprāt piedāvāja naudu, un tādā kārtā visi tika pilnīgi apmierināti un iebraucamā vieta vairs nelīdzinājās Agramanta strīdīgajai nometnei, kā teica dons Kihots, bet tajā valdīja Oktāvija laikmeta miers un klusums*; visi vienprātīgi atzina, ka par to jāpateicas priestera labvēlībai un daiļrunībai un dona Fernando nesalīdzināmajam devīgumam.

Kad dons Kihots redzēja, ka viņš un viņa ieroču nesējs ir atbrīvoti un pasargāti no visām nepatikšanām, viņam šķita, ka būtu labi turpināt iesākto ceļojumu un paveikt lielo uzdevumu,kam tas bija aicināts un izredzēts; un ar šādu apņēmību viņš nometās ceļos Dorotejas priekšā, bet viņa teica, ka neļaušot tam izrunāt nevienu vārdu, iekams tas nebūšot piecēlies; tad viņš, tai paklausīdams, piecēlās kājās un sacīja:

— Daiļā seņjora, kā paruna saka: centība ir panākumu māte, un pieredze rāda, ka daudzos nopietnos gadījumos sūdzētāja neatlaidība veiksmīgi noved līdz galam apšaubāmu prāvu, bet nekur šī patiesība neizpaužas tik skaidri kā kara pasākumos, kur veiklība un ātrums izjauc ienaidnieka nodomus un nodrošina uzvaru, iekams pretinieks pagūst aizstāvēties. Es to visu saku tādēļ, augstā un diženā seņjora, ka mūsu uzturēšanās šai pili man šķiet nevajadzīga, un kādā dienā mēs pārliecināsimies, ka tā mums bijusi kaitīga, jo — kas zin — varbūt jūsu ienaidnieks milzis ar slepenu un uzcītīgu spēku palīdzību uzzinājis, ka es nāku viņu iznicināt, un, mums šeit kavējoties, paguvis nostiprināties kādā nepieejama pilī vai cietoksnī, kurus nevarēs satriekt mana centība un manas nenogurstošās rokas spēks. Tādēļ, mana seņjora, kā jau teicu, pasteigsimies ar mūsu cītību aizkavēt viņa nodomus un dosimies tūlīt ar dieva palīgu ceļā, jo jūsu augstībai neklājas šeit ilgāk palikt, lai neaizkavētos sengaidītā stunda, kad es sastapšos vaigu vaigā ar jūsu ienaidnieku.

Dons Kihots apklusa un neteica vairs ne vārda, mierīgi gaidīdams skaistās infantes atbildi; un viņa ar dižciltīgas dāmas izteiksmi, piemērodamās dona Kihota stilam, atbildēja tam šādi:

—     Es jums pateicos, seņjor bruņiniek, ka izsakāt vēlēšanos man palīdzēt manā lielajā nelaimē, kā tas pieklājas bruņiniekam, kas apņēmies aizstāvēt bāreņus un apbēdinātos; lai ar debesu palīdzību piepildās jūsu un mana vēlēšanās, tad jūs redzēsiet, ka pasaulē vēl ir pateicīgas sievietes. Kas attiecas uz manu aizbraukšanu, tad varam tūlīt doties ceļā, jo jūsu griba ir mana griba; rīkojieties ar mani, kā jums labāk patīk; ja esmu jums uzticējusi savas personas aizstāvību un sagaidu no jūsu rokām savas karalistes atgūšanu, tad man neklājas pretoties jūsu gudrajiem lēmumiem.

—     Viss ir dieva rokā! — iesaucās dons Kihots. — Ja viena augsta seņjora tā zemojas, tad es negribu palaist garām izdevību viņu paaugstināt un nosēdināt viņas senču tronī. Aizceļosim tūlīt, es degu aiz nepacietības doties ceļā, jo, mēdz teikt, vilcināšanās ir bīstama, un, tā kā debess vēl nav radījusi un elle vēl nav redzējusi tādu būtni, kas mani spētu izbiedēt un šausmināt, tad apseglo, Sančo, Rosinanti, uzliec iemauktus savam ēzelim un karalienes rikšotājam, atvadīsimies no šās pils īpašnieka un šiem seņjoriem un trauksimies no šejienes tieši pretim savam mērķim.

Sančo, kas turpat stāvēja, galvu kratīdams, teica:

—     Ak, seņjor, seņjor, mūsu sādžiņā ir daudz vairāk nelādzību, nekā to ļaudis var sapni iedomāties, — to es saku, neaizskardams cienījamās dāmas.

—     Kādas nelādzības var būt kādā sādžā vai visas pasaules pilsētās, kuras spētu aizskart manu godu, nelga?

—     Ja jūsu žēlastība dusmojas, — atbildēja Sančo, — tad es klusēšu un neteikšu to, kas man kā labam ieroču nesējam un uzticamam kalpam būtu jāsaka savam kungam.

—      Saki, ko gribi, — teica dons Kihots, — tavi vārdi mani neiebiedēs, un, ja tu baidies, tad tāda ir tava daba, bet manējā baiļu nepazīst.

—     Tā tas nav, dievs, esi man, grēciniekam, žēlīgs! — atbildēja Sančo. — "Es tikai noteikti un skaidri zinu, ka šī seņjora, kas dēvējas par lielās Mikomikonas karaļvalsts valdnieci, ir tāda pati karaliene kā mana māte, jo karaliene katru brīdi nelaizītos ar vienu no mūsu bara, tiklīdz pārejie novērš acis vai pagriež viņiem muguru.

Dzirdot šos Sančo vārdus, Doroteja nosarka, jo viņas vīrs dons Fernando patiesi dažas reizes, citiem neredzot, bija no viņas lūpām zagšus ieguvis daļēju atalgojumu par savām jūtām, bet to bija pamanījis Sančo un nospriedis, ka šāda vaļība piederas vairāk kurtizānei nekā lielas karaļvalsts karalienei, un tāpēc Doroteja neko tam nevarēja atbildēt, un Sančo turpināja savu pļāpāšanu:

—     Es to saku, seņjor, tāpēc, ka beigās, kad mēs būsim izstaigājuši tālus ceļus un takas, pārcietuši ļaunas naktis un vēl ļaunākas dienas, mūsu pūliņu augļus iegūs tas, kas ar viņu mīlinās šeit iebraucamajā vietā. Kādēļ lai es steidzos apseglot Rosinanti, uzlikt iemauktus ēzelim un rikšotājam, labāk paliksim mierīgi šepat, lai vazaņķes dara savus darbus, bet mēs vismaz būsim paēduši.

Nedod dievs, cik lielas bija dona Kihota dusmas, dzirdot sava ieroču nesēja bezkaunīgos vārdus! Tās bija tik briesmīgas, ka viņa balss aprāvās, mēle neklausīja un acis šķīla dzīvas ugunis, kad viņš iesaucās:

—     Ak tu zemiskais nelieti, neķītreli, bezkauņa un nejēga, nodevīgais, ļaunprātīgais mēlnesi un tenkotāj! Kādus vārdus tu iedrošinājies izrunāt manā un šo augstdzimušo seņjoru klātbūtnē un kādas nekrietnas un bezkaunīgas domas ieņemt savā muļķīgajā galvā! Pazūdi no manām acīm, dabas izdzimums, melu perēklis, tenku vācele, nekrietnību bedre, ļaunuma izgudrotājs, muļķību izplatītājs, tās pieklājības ienaidnieks, ko pienākas izrādīt karaliskām personām! Ej projām un nerādies vairs manās acīs, ja negribi izbaudīt manu bardzību!

To teikdams, viņš savilka uzacis, piepūta vaigus, meta skatienus uz visām pusēm un spēcīgi cirta labo kāju pret zemi, šādi izrādot dusmas, kas trakoja viņa iekšienē; no šiem vārdiem un niknuma izpausmēm Sančo tā izbijās un saduga, ka būtu priecājies, ja šai mirklī zeme atvērtos zem viņa kājām un viņu aprītu; viņš nezināja cita padoma kā pagriezt muguru un aizbēgt no sava sadusmotā seņjora. Bet atjautīgā Doroteja, kas labi pazina dona Kihota raksturu, sacīja, lai nomierinātu viņa dusmas:

—     Nedusmojieties, seņjor Bēdīgā Izskata bruņiniek, par muļķībām, kuras sarunāja jūsu krietnais ieroču nesējs, jo varbūt viņam bija iemesls tā runāt. Pazīstot viņa veselo saprātu un kristieša sirdsapziņu, nevaru viņu turēt aizdomās, ka tas varētu runāt nepatiesību; un tāpēc jādomā, neapšaubot viņa vārdus, ka šai pilī, kurā, kā jūs, seņjor bruņiniek, sacījāt, visas lietas pakļautas burvestībai, varbūt arī Sančo velnišķīgu maldu varā patiesi redzējis visu, ko viņš stāstīja un kas tā aptraipa manu godu.

—     Zvēru pie visvarenā dieva, — iesaucās dons Kihots, — jūsu augstība ir pareizi uzminējusi: šis grēcinieks Sančo ir redzējis kādus ļaunus rēgus, kas tam parādījuši to, ko iespējams saredzēt tikai burvestību apmātam, jo es loti labi zinu, ka šis nelaimīgais ir godīgs un nevainīgs un nespēj nevienu nepatiesi aprunāt.

— Kas tiesa, tas tiesa, — teica dons Fernando, — tāpēc jums, žēlīgais seņjor don Kihot, vajag viņam piedot un uzņemt viņu atpakaļ jūsu žēlastības klēpī «sicut erat iri principio» , iekams šādas parādības viņam nav laupījušas prātu.

Dons Kihots atbildēja, ka viņš tam piedodot, un priesteris aizgāja pasaukt Sančo, kas atnāca loti pazemīgs un, ceļos nometies, lūdza, lai viņa kungs tam sniedzot savu roku, ko tas arī darīja, lāva roku noskūpstīt un svētīja savu ieroču nesēju, sacīdams:

—     Tagad tu, dēls Sančo, beidzot saproti, ka man bija taisnība, kad tev vairākkārt teicu, ka šajā pilī viss pakjauts burvībām.

—     Arī es tā domāju, — atbildēja Sančo, — izņemot mētāšanu uz segas, jo tā notika dabiskā kārtā.

—      Nedomā tā, — sacīja dons Kihots, — ja būtu tā bijis, es steigtos tevi atriebt toreiz vai tagad, bet kā toreiz, tā tagad es nevaru neviena atrast, kam atriebties par tev nodarīto pārestību.

Visi vēlējas uzzināt, kas ta bijusi par mētāšanu uz segas, un saimnieks atstāstīja visos sīkumos par Sančo lidojumu, par ko ne mazumu visi smējās, bet Sančo atkal gandrīz noskaitās, taču viņa kungs tam vēlreiz iegalvoja, ka viņš bijis burvības apmāts, kaut gan Sančo nebija tik vientiesīgs, lai noticētu, ka viņu svaidījuši uz segas nevis īsteni cilvēki ar miesu un asinīm, bet gan sapņu un iedomu tēli, kā viņa seņjors ticēja un apgalvoja.

Jau divas dienas šī dižciltīgā sabiedrība atradās iebraucamajā vietā; visiem šķita, ka pienācis laiks doties cejā, un tie nolēma, ka Doroteju un donu Fernando vajadzētu atbrīvot no pūlēm pavadīt donu Kihotu līdz viņa ciemam Mikomikonas karalienes šķietamās atbrīvošanas labā, jo turp donu Kihotu varēja aizvest priesteris un bārddzinis un mēģināt mājās izārstēt viņa ārprātu. Tāpēc viņi nolīga kādu cilvēku, kas nejauši brauca garām vēršu pajūgā, lai tas viņu aizvestu šādi: tie no nūjām izgatavoja kaut ko līdzīgu būrim, kurā varēja ērti novietot donu Kihotu; tad dons Fernando, viņa biedri, dona Luisa kalpi un kārtības sargi kopā ar viesnīcnieku, paklausīdami priestera padomam un pavēlei, aizklāja sev sejas un pārģērbās kā kurais varēdams — tā, lai donam Kihotam tie liktos citi ļaudis, nevis tie, kurus viņš bija redzējis pilī. To paveikuši, tie ļoti klusu iegāja istabā, kurā viņš gulēja, atdusēdamies no pārdzīvotajiem uztraukumiem.

Tie tuvojās viņam, kas tik mierīgi un droši gulēja, un, spēji viņu sagrābuši, sasēja tam rokas un kājas tik stipri, ka, izbailēs pamodies, tas nevarēja pakustēties un tikai apjucis izbrīnā vēroja dīvainās sejas, un viņa sajukušā iztēle tam lika noticēt, ka visi šie tēli ir apburtās pils spoki un ka arī viņš pats neapšaubāmi bija apburts, jo nespēja ne pakustēties, ne aizstāvēties, — īsi sakot, viss notika tā, kā to bija paredzējis priesteris, izdomādams šo viltību. Vienīgi Sančo bija pie pilna prāta un savā īstenā izskatā, kaut gan daudz netrūka, ka arī viņu būtu piemeklējusi viņa kunga slimība; tomēr viņš tūlīt pazina šos pārģērbušos jaudis, bet neiedrošinājās atvērt muti un tikai vēroja, kā beigsies šis uzbrukums un viņa kunga sagūstīšana; arī viņa kungs neteica ne vārda, gaidīdams savas nelaimes galīgo iznākumu, un sagaidīja to, ka telpā ienesa būri, kurā viņu iesēdināja, un pēc tam būri aiznagloja ar dējiem tik cieši, ka to nevarētu atlauzt pat ar vislielāko piepūli.

Tad nesēji būri uzcēla sev uz pleciem, un, tiem izejot no telpas, atskanēja briesmīga balss — visbriesmīgākā, kādu varēja no sevis izdabūt bārddzinis — ne seglu īpašnieks, bet otrs:

—      Ak, Bēdīgā Izskata bruņiniek! Nebēdājies par to, ka esi sagūstīts, jo tas ir vajadzīgs, lai ātrāk beigtos piedzīvojums, kurā tevi sūtījusi tava lielā drosme. Un tas beigsies tikai tad, kad niknais Lamančas lauva un maigā Tobosas dūja savienosies, noliekdami savas lepnās galvas maigajā laulības jūgā, un no šās nedzirdētās savienošanās ieraudzīs pasaules gaismu drosmīgi lauvēni, kas būs mantojuši sava diženā tēva asos nagus. Un tas notiks, iekams bēgošās nimfas vajātājs* savā ātrajā un dabiskajā skrējienā būs paspējis divas reizes izauļot cauri mirdzošajām debesu zīmēm*. Un tu, viscēlākais un paklausīgākais ieroču nesēj, kādam jebkad bijis ap vidukli apjozts zobens, uz vaigiem bārda un nāsīs osme, neizbīsties un nenoskumsti, redzēdams, ka tavu acu priekšā tā aiznes klaiņojošās bruņniecības ziedu, jo itin drīz — ja tā labpatiksies pasaules radītājam — tu būsi pacelts tik augstā godā, ka tu pats sevi nepazīsi, un piepildīsies visi tava labā seņjora solījumi. Varu tev apsolīt gudrās Melienes vārdā, ka tava alga tev tiks izmaksāta, par ko tu pārliecināsies īstenībā. Seko šim drosmīgajam un apburtajam bruņiniekam viņa gaitās, jo tev jāiet kopā ar viņu līdz tai vietai, kur jūs abi apstāsieties. Un, tā kā man nav atjauts vairāk sacīt, tad ejiet ar dieva palīgu, bet, kurp došos es, tas man tikai vienam zināms.

Nobeidzot šo pareģojumu, bārddzinis runāja joti stiprā balsī, tad, to palēnām noklusinādams, lika tai izskanēt tik maigi, ka pat šā joka līdzzinātāji gandrīz noticēja, ka viss dzirdētais ir patiesība.

Donu Kihotu šis pareģojums nomierināja, jo viņš acumirklī aptvēra visu tā nozīmi un saprata, ka viņam nolemts saistīties svētām un likumīgām laulības saitēm ar savu mīļoto Tobosas Dulsineju, no kuras svētlaimīgā klēpja dzims lauvēni, viņa dēli, par mūžīgu slavu Lamančai; nešaubīgi un stingri tam ticēdams, viņš pacēla balsi un, dziji nopūzdamies, sacīja:

—      Ak tu, lai tu būtu kas būdams, kas man tik daudz laba pareģoji, es lūdzu tevi, palūdz manā vārdā gudrajam burvim, kas rūpējas par mani, lai viņš nejauj man aiziet bojā šai cietumā, kurā mani pašreiz aizved, pirms piepildās priecīgie un nesalīdzināmie solījumi, kurus es nupat dzirdēju; ja tie piepildīsies, tad es uzskatīšu par laimi savas cietuma grūtības un par atvieglojumu šis važas, kurās esmu ieslēgts; un šīs nestuves, uz kurām atrodos, man liksies nevis bargs kaujas lauks, bet gan mīksta un laimīga kāzu gulta. Kas attiecas uz mierinājumu, kas izteikts manam ieroču nesējam Sančo Pansam, tad es paļaujos uz viņa krietnību un godīgumu, ka viņš mani neatstās ne labās, ne ļaunās dienās, un, ja mans vai viņa jaunais liktenis neatļautu man piešķirt tam apsolīto salu vai kaut ko līdzvērtīgu, tad vismaz viņa alga nepazudīs, jo savā testamentā, ko esmu jau sastādījis, novēlu viņam mantojumu, kas gan neatbilst viņa daudzajiem un labajiem pakalpojumiem, bet manām iespējām.

Sančo Pansa ļoti pieklājīgi paklanījās un noskūpstīja donam Kihotam abas rokas, jo noskūpstīt vienu roku viņš nevarēja, tāpēc ka tās abas bija sasietas kopā.

Tad spoki pacēla būri sev uz pleciem un novietoja to vēršu ratos.

XLVII nodaļa. par to, kĀdĀ neparastĀ kĀrtĀ BIJA APBURTS LAMANČAS DONS KIHOTS, UN PAR CITIEM IEVĒROJAMIEM NOTIKUMIEM

Kad dons Kihots redzēja, ka viņu, iesēdinātu būrī, uzlika uz ratiem, viņš teica:

— Daudzus un ievērojamus stāstus esmu lasījis par klaiņojošiem bruņiniekiem, bet nekad neesmu ne lasījis, ne redzējis, ne dzirdējis, ka apburti bruņinieki būtu aizvesti šādā veidā — tik lēnā gaitā, kā to var sagaidīt no šiem kūtrajiem, un gausajiem dzīvniekiem; parasti bruņiniekus neredzētā ātrumā aiznesa pa gaisu, ietītus kādā pelēkā vai melnā mākonī vai arī iesēdinātus ugunīgos ratos, vai ari jāšus uz kāda hipogrifa vai kāda cita tamlīdzīga zvēra, bet aizvest mani vēršu pajūgā — dieva vārds, tas mani pārsteidz! Taču varbūt mūsu laikos bruņniecība un burvestības iet citus ceļus nekā senatnē, un varbūt tāpēc, ka esmu pasaulē jauns bruņinieks, kas aidzemdinājis jau aizmirstos klaiņojošās bruņniecības tikumus, tagad izgudroti jauni burvības veidi un citādi apburto bruņinieku aizvešanas paņēmieni. Kā tu domā, dēls Sančo?

—      Es nezinu, ko domāju, — atbildēja Sančo, — jo neesmu tik daudz lasījis klaiņojošos rakstus kā jūsu žēlastība, tomēr iedrošinos apgalvot un zvērēt, ka spoki, kas šeit blandās, nav īsti katoļi.

—     Katoļi, debess tēvs! — iesaucās dons Kihots. — Kā tie var būt katoļi, ja tie visi ir dēmoni, kas pieņēmuši fantastisku ķermeņu izskatu, lai paveiktu, kas tiem veicams, un novestu mani šādā stāvoklī! Un, ja gribi pārliecināties, ka runāju patiesību, tad pieskaries tiem un aptausti tos, un tu redzēsi, ka viņu ķermeņi ir gaisīgi un ka tie ir tikai šķietamas parādības.

—      Nudien, seņjor, — atbildēja Sančo, — esmu jau viņus aptaustījis; un velnam, kas tur tik žirgti soļo, ir tīri apaļa miesa, un tam ir vēl viena īpašība, kāda, cik esmu dzirdējis, parasti nepiemītot dēmoniem, jo stāsta, ka tie visi smirdot pēc sēra un citādām riebīgām lietām, bet no viņa var saost ambras smaržu jau pusjūdzes attālumā.

Sančo to sacīja par donu Fernando, kas, būdams ievērojams seņjors, tiešām tā smaržoja, kā to teica ieroču nesējs.

—     Nebrīnies par to, draugs Sančo, — atbildēja dons Kihots, — jo tev jāzina, ka velni ir viltīgi un, pat ja viņi izplata smaržas, tie paši nevar smaržot, jo viņi ir gari; un viņu smarža nevar būt patīkama, tā ir nejauka smirdoņa. Un tas ir tāpēc, ka velni sev visur nes līdzi elli un nespēj gūt nekādu atvieglojumu savām mokām, bet, tā kā laba smarža dod baudu un iepriecinājumu, tad viņi nevar labi smaržot; un, ja tev šķiet, ka šis dēmons izsmaržo ambru, tad vai nu tu maldies, vai arī viņš grib tevi maldināt, lai tu viņu neuzskatītu par dēmonu.

Sādi sarunājās kungs un kalps; bet dons Fernando un Kardēnio, baidīdamies, ka Sančo varētu pilnīgi atklāt viņu viltību, jo viņš bija jau patiesībai pavisam tuvu, nolēma paātrināt aizbraukšanu un, pasaukuši sāņus saimnieku, pavēlēja tam apseglot Rosinanti un uzlikt iemauktus Sančo ēzelim, ko tas visai naski izdarīja. Pa šo laiku priesteris bija norunājis ar kārtības sargiem, ka tie viņu pavadīs līdz ciematam par dienas maksu. Kardēnio piesēja Rosinantes seglu lokam vienā pusē vairogu, otrā pusē skujamo bļodu un ar mājienu pavēlēja Sančo uzsēsties mugurā ēzelim un satvert Rosinantes pavadu, bet pajūgam abās pusēs nostādīja pa vienam kārtības sargam ar musketi rokā. Pirms rati sāka kustēties, iznāca saimniece, viņas meita un Maritornesa, lai atvadītos no dona Kihota, izlikdamās, ka raud aiz sāpēm par viņa nelaimi.

Dons Kihots viņām sacīja:

—     Neraudiet, manas labās seņjoras, jo visas šīs nelaimes nešķirami pavada tos, kam ir amats, kādu esmu izvēlējies es; un, ja man šādas nedienas neuzbruktu, es sevi neuzskatītu par slavenu klaiņojošu bruņinieku, jo nepazīstamiem un neievērojamiem bruņiniekiem šādas lietas nekad neatgadās, tāpēc ka pasaulē neviens viņus nepiemin, bet tās atgadās drošsirdīgajiem, kurus daudzi

prinči un citi bruņinieki apskauž par viņu nopelniem un vīrišķību, mēģinādami ar dažādiem ļaunprātīgiem paņēmieniem iznicināt šos krietnos bruņiniekus. Tomēr, neraugoties uz to, tikums pats par sevi ir tik varens spēks, ka, par spīti visai melnajai maģijai, kuru pirmais izgudroja Zoroastrs, tas uzvarēs visas grūtības un dos pasaulei tādu gaismu, kādu tai dod saule pie debesīm. Piedodiet man, skaistās dāmas, ja es nevijus būtu jūs aizvainojis, jo ar nodomu un apzinīgi nekad neesmu nevienu aizvainojis, un lūdziet dievu, lai viņš mani atbrīvo no šā cietuma, kurā kāds ļaunprātīgs burvis mani iesprostojis, un, kad es atgūšu brīvību, tad manā atmiņā nekad neizgaisīs laipnība, kuru jūs man izrādījāt šai pilī, un es pateikšos, pakalpošu un atlīdzināšu jums, kā jūs to esat pelnījušas.

Kamēr pils dāmas tā sarunājās ar donu Kihotu, priesteris un bārddzinis atvadījās no dona Fernando un viņa biedriem, no kapteiņa un viņa brāja un no visām likteņa aplaimotajām seņjorām, sevišķi no Dorotejas un Lusindas. Visi apskāvās un solījās cits citam ziņot par savām turpmākajām gaitām; dons Fernando pateica priesterim savu adresi un lūdza, lai viņam atrakstot, kā klājas donam Kihotam, apgalvodams, ka nekas viņam nesagādāšot lielāku prieku kā šādas ziņas un ka viņš savukārt tam ziņošot par visu, ko vien tam gribētos zināt, arī par savām kāzām, par Zoraīdas kristīšanu, par dona Luisa likteni un par Lusindas atgriešanos mājās. Priesteris apsolīja visos sīkumos izpildīt viņa lūgumu. Viņi vēlreiz apskāvās un vēlreiz atkārtoja savus solījumus. Viesnīcnieks piegāja pie priestera un sniedza tam dažus papīrus, teikdams, ka viņš tos atradis noslēptus tai pašā šķirstiņā, kurā glabājās «Novele par ziņkārīgo bezprāti», un, tā kā īpašnieks vairs neesot šeit iegriezies, tad lai priesteris visus šos papīrus paņemot sev līdz, jo viņam pašam kā lasīt nepratējam tie neesot vajadzīgi. Priesteris viņam pateicās un, tūlīt attinis vaļā manuskriptu, izlasīja virsrakstu «Stāsts par Rinkonetu un Kortadiļjo»', un saprata, ka tas ir kāds sacerēts stāsts, un, atcerēdamies, cik labs bija stāsts par Ziņkārīgo bezprāti, secināja, ka ari šis nebūs sliktāks, jo, acīm redzot, tos bija sarakstījis viens autors; tādēļ viņš noglabāja rokrakstu, apņemdamies to izlasīt, tiklīdz radīsies izdevība.

Tad viņš un viņa draugs bārddzinis sēdās zirgiem mugurā, uzlikuši savas maskas, lai dons Kihots viņus tūlīt nepazītu, un devās nopakaļ ratiem. Procesija virzījās šādā kārtībā: priekšgalā brauca rati, kurus vadīja viņu īpašnieks, ratiem abās pusēs, kā jau sacījām, jāja kārtības sargi, apbruņoti ar musketēm, tiem sekoja Sančo Pansa uz sava ēzeļa, vezdams pavadā Rosinanti; aiz visiem viņiem, kā jau minējām, ar aizmaskotām sejām lēni un svinīgi uz saviem spēcīgajiem mūļiem jāja priesteris un bārddzinis, pielāgodami savu mūļu gaitu vēršu gausajiem soļiem. Dons Kihots sēdēja būrī ar sasietām rokām, izstieptām kājām, atspiedies pret redelēm, tik kluss un pacietīgs, it kā viņš būtu nevis dzīvs cilvēks, bet kāds akmens tēls. Tā lēnām un klusēdami viņi nobrauca gandrīz divas jūdzes un sasniedza kādu ieleju, kas vēršu dzinējam šķita piemērota vieta, kur atpūsties un pabarot vēršus; bet bārddzinis, apspriedies ar priesteri, ieteica vēl braukt mazliet tālāk, jo viņš zinot, ka aiz tuvējā pakalna, kas bija jau saskatāms, atrodoties otra ieleja ar vēl sulīgāku un labāku zāli nekā šeit, kur gribēja apstāties vēršu īpašnieks. Visi piekrita bārddzinim un turpināja ceju.

Šai mirklī priesteris pagrieza galvu un ieraudzīja sev aiz muguras sešus vai septiņus labi ģērbušos jātniekus, kas viņus drīz panāca, jo tie jāja nevis uz kūtriem un vienaldzīgiem vēršiem, bet uz mūļiem, kādi mēdz būt kanoniķiem*, un, acīm redzot, steidzās līdz dienasvidum nokļūt iebraucamajā vietā, kas bija jau redzama nepilnas jūdzes attālumā. Cītīgie panāca kūtros un tos pieklājīgi sveicināja, bet viens no viņiem, kas, kā vēlāk noskaidrojās, bija kāds Tolēdo kanoniķis un savu pārējo pavadoņu seņjors, ieraudzījis šo svinīgo procesiju — ratus, kārtības sargus, Sančo, Rosinanti, priesteri un bārddzini, un it sevišķi būrī iesprostoto donu Kihotu, nespēja atturēties, nevaicājis, kādēļ šo cilvēku vedot šādā veidā, kaut gan, redzēdams kārtības sargu dienesta nozīmes, viņš noprata, ka tas droši vien ir kāds bīstams laupītājs vai kāds cits noziedznieks, ko grib sodīt Svētā Brālība. Viens no kārtības sargiem, atbildot uz viņa jautājumu, sacīja:

—     Seņjor, lai šis bruņinieks pats jums paskaidro, kāpēc viņu ved šādā veidā, jo mēs to nezinām.

Dons Kihots, izdzirdis viņu sarunu, sacīja:

—     Varbūt jums, žēlīgie seņjori bruņinieki, ir kāda pieredze un zināšanas par klaiņojošo bruņniecību? Ja tas tā būtu, tad es jums pastāstīšu savas nelaimes, ja ne — tad es velti sevi nenopūlēšu, tās attēlodams.

Šai brīdī priesteris un bārddzinis, redzēdami, ka ceļotāji sarunājas ar Lamančas donu Kihotu, piejāja tuvāk, lai varētu atbildēt, neatklājot savu viltību.

Kanoniķis uz dona Kihota jautājumu atbildēja:

—      Patiesību sakot, brāli, es daudz labāk pazīstu bruņinieku romānus nekā Viļjalpando «Sumulas»*, tātad, ja nav citu kavēkļu, jūs varat man droši pastāstīt visu, ko vien vēlaties.

—     Lai slavēts dievs, — atbildēja dons Kihots, — ja tas ir tā, tad es vēlos, seņjor bruņiniek, lai jūs uzzinātu, ka mani ved apburtu šai būri ļaunu burvju skaudīguma un viltības dēļ, jo ļaunie ienīst tikumu vairāk, nekā labie to mīl. Esmu klaiņojošais bruņinieks un ne jau tāds, kura vārdu Slava nekad nebūtu atcerējusies un iemūžinājusi savā atmiņā, bet esmu no tiem, kas, par spīti šai skaudībai, par spīti visiem Persijas magiem, Indijas brahmaniem, Etiopijas himnosofistiem*, savu vārdu ierakstīs nemirstības templī, lai tas būtu piemērs un paraugs nākošajiem laikmetiem un lai klaiņojošie bruņinieki redzētu, kādi ceļi tiem jāstaigā, ja tie grib sasniegt ieroču mākslā visaugstākās un cildenākās virsotnes.

—     Seņjors dons Kihots runā patiesību, — sacīja šai brīdi priesteris, — jo viņu tiešām aizved apburtu šajos ratos ne viņa paša vainas vai nozieguma dēļ, bet gan pateicoties ļaundariem, kas neieredz tikumu un ienīst drošsirdību. Seņjor, viņš ir Bēdīgā Izskatu bruņinieks, par kuru jūs droši vien jau būsiet dzirdējis, kura drosmīgos varoņdarbus un lielos veikumus iekals cietajā bronzā un mūžīgajā marmorā, lai gan skaudība cenšas tos aptumšot un ļaunprātība grib tos noslēpt.

Kad kanoniķis dzirdēja, kādā stilā runāja ieslodzītais un brīvais, viņš aiz izbrīna gandrīz pārmeta krusta zīmi, nevarēdams saprast, ko tas viss nozīmē, un tāpat izbrīnījās visi viņa pavadoņi. Bet pēkšņi Sančo, kas bija piejājis tuvāk, lai dzirdētu sarunu, visu šo lietu noskaidrodams, sacīja:

—     Seņjori, vai nu jums patīk, vai nepatīk, bet es jums teikšu, ka mans seņjors dons Kihots ir tikpat maz apburts kā mana māte; viņš ir pie pilna prāta, viņš ēd un dzer, un apmierina savas dabiskās vajadzības kā visi pārējie cilvēki, kā viņš to darīja, pirms viņu ietupināja būrī. Ja tas ir tā, kā jūs varat man pierādīt, ka viņš ir apburts? Esmu dzirdējis daudzus cilvēkus sakām, ka apburtie neēdot, neguļot, nerunājot, bet mans kungs, ja viņu nepārtrauktu, sarunātu vairāk nekā trīsdesmit prokurori.

Un, pagriezies pret priesteri, viņš turpināja:

—     Ak, seņjor priesteri, seņjor priesteri, vai tad tiešām jūsu žēlastība domā, ka es jūs nepazīstu? Un vai jūs domājat, ka es nesaprotu un nenoskārstu, ko nozīmē šīs jaunās burvības? Tad ziniet, ka es jūs pazīstu, lai gan jūs aizklājat savu seju, un visu saprotu, kad jūs visādi cenšaties noslēpt savas viltības. īsi sakot, kur valda skaudība, tur nevar dzīvot diži tikumi, un dāsnums nevar satikt ar skopulību. Velns lai parauj, ja jūsu augstcienība tā neiejauktos, tad mans seņjors tagad jau būtu apprecējies ar Mikomikonas infanti un es būtu vismaz grāfs, jo neko mazāku es nevarēju sagaidīt, ņemot vērā mana kunga, Bēdīgā Izskata bruņinieka, labsirdību un manus lielos pakalpojumus. Bet es redzu, ka taisnība ļaudīm, kas saka: laimes rats griežas ātrāk par dzirnakmeni, un tie, kas vakar bija slavas augstumos, šodien guļ zemes pīšļos. Man žēl manas sievas un manu bērnu, jo tie varēja cerēt, ka viņu tēvs ienāks pa vārtiem kā kādas salas vai karaļvalsts gubernators vai vicekaralis, bet tie redzēs viņu pārnākam kā vienkāršu zirgu puisi. Es visu to saku tādēļ, seņjor priesteri, lai pamudinātu jūsu augstcienību nožēlot, ka esat tik ļauni apgājies ar manu seņjoru — pielūkojiet, lai dievs jūs viņpasaulē nesauc pie atbildības par to, ka iesprostojāt manu kungu, un jūs nenosoda par to, ka esat manam seņjoram donam Kihotam šai gūstniecības laikā atņēmis iespēju darīt labus darbus un palīdzēt nelaimīgajiem!

—     Nu gan viņš mums savārīja putru! — šai brīdī teica bārddzinis. — Tātad, Sančo, arī jūs esat no sava kunga sugas. Dieva vārds, es sāku domāt, ka vajadzēs jūs iesēdināt pie viņa būrī, un tad varēsiet tur tupēt tikpat apburts kā viņš, jo jums pielipušas viņa iedomas un viņa bruņniecības blēņas. Nelaimīgā kārtā viņš jūs pavedinājis ar saviem solījumiem, jaunā stundā jūsu paurī iesēdusies tā sala, ko tik ļoti vēlaties iegūt

—     Neviens mani nav pavedinājis, atbildēja Sančo, — neesmu tāds cilvēks, kas ļautos pavedināties — pat ja to mēģinātu pats karalis, un, kaut gan esmu nabags, tomēr esmu īstens kristietis un neesmu nevienam neko parādā. Es vēlos iegūt salu, bet citi vēlas iegūt vēl sliktākas lietas; katrs ir savu darbu bērns, un, ja esmu cilvēks, tad varu kļūt ne tikai par vienas salas gubernatoru, bet arī par pašu pāvestu, un mans kungs var iekarot tik daudz salu, ka viņam nebūs vairs kam tās izdāvāt. Tādēļ apdomājiet, ko jūs runājat, jūsu žēlastība seņjor bārddzini, jo bārdas skūšanā nav vēl visa gudrība un visus nevar mērīt ar vienu mēru. Es to saku tāpēc, ka mēs visi cits citu labi pazīstam, un neviens man nevar piešūt bārdu. Bet, vai mans kungs ir apburts, — par to dievs zina patiesību, un nerunāsim vairāk, jo tā būs labāk!

Bārddzinis nolēma neatbildēt Sančo, jo baidījās, ka tas savā vientiesībā varētu atklāt to, ko viņš un priesteris tik ļoti centās noslēpt, un šā paša iemesla dēļ priesteris lūdza kanoniķi, lai tas kopā ar viņu pajājot mazliet uz priekšu, tad viņš tam pastāstīšot noslēpumu par būrī ieslēgto un vēl citas patīkamas lietas.

Kanoniķis tā darīja un kopā ar saviem kalpiem devās līdzi priesterim; viņš ļoti uzmanīgi noklausījās visu, ko tas viņam pastāstīja par dona Kihota stāvokli, dzīves veidu, ārprātu un ierašām; priesteris īsi paskaidroja ārprāta pirmcēloņus un attēloja visus viņa piedzīvojumus līdz tam brīdim, kad viņu iesēdināja būrī, lai aizvestu mājās un tur mēģinātu izārstēt. Kanoniķis un viņa kalpi lieku reizi pabrīnījās, dzirdot dona Kihota dīvaino dzīves stāstu, un, to noklausījies, kanoniķis sacīja:

—     Patiešām, seņjor priesteri, arī es domāju, ka tā saucamās bruņinieku grāmatas ir valstij kaitīgas, un, kaut gan, tukšas un nepareizas ziņkāres mudināts, esmu izlasījis gandrīz visu šo iespiesto stāstu pirmās nodaļas, tomēr nekad neesmu varējis sevi piespiest kādu no tiem izlasīt no sākuma līdz beigām, jo man liekas, ka tiem visiem, vairāk vai mazāk, ir vienāds saturs un ka viens stāsts līdzinās otram un otrs trešajam. Man šķiet, ka šādi raksti un sacerējumi atgādina tā saucamās milētiešu pasakas*, muļķīgus savārstījumus, kuru nolūks ir sagādāt baudu, nevis pamācīt, gluži pretēji apologām*, kas reizē dod baudu un pamāca. Ja nu šādu grāmatu galvenais nolūks ir sagādāt baudu, tad es nesaprotu, kā tās var sasniegt savu mērķi, būdamas pdnas ar nesakarīgām blēņām, jo dvēsele gūst baudu tikai tad, ja tā ar acīm skata vai iztēlē vēro lietu skaistumu un saskaņu, bet viss neglītais un nesamērīgais mums nevar sagādāt nekādu prieku. Kāds skaistums, kāds samērīgums starp atsevišķām daļām un veselo var būt stāstā, kur sešpadsmit gadus vecs zēns ar zobenu pārcērt pušu milzi, tik lielu kā torni, it kā šis milzis būtu darināts no marcipāna, vai kad, aprakstīdams kauju, autors stāsta, ka ienaidnieka pusē cīnās miljons karavīru, bet, kad tiem pretim stājas stāsta galvenais varonis, tad mums gribot negribot jātic, ka šis bruņinieks visus tos pieveic vienīgi ar savas rokas spēku? Un ko lai sakām par vieglprātību, ar kādu karaliene vai ķeizarvalsts troņmantiniece metas nepazīstama klaiņojoša bruņinieka rokās? Tikai rupjš un neattīstīts prāts var sajust patiku, lasot, ka liels tornis, pilns bruņinieku, peld pa jūru līdzīgi kuģim, ko dzen labs ceļavējš, un vakarā atrodas pie Lombardijas krastiem, bet rītu sagaida Indijas priestera Huana zemē vai arī kādā citā zemē, ko nav aprakstījis Ptolemejs, nedz redzējis Marko Polo*? Un, ja man teiktu, ka šo stāstu autori tos raksta kā izdomātus sacerējumus un tādēļ viņiem nav jāattēlo visos sīkumos patiesība, es atbildētu, ka izdoma ir labāka, ja tā tuvāka patiesībai, un, jo patīkamāka, jo vairāk tā apšaubāmo savieno ar iespējamo. Sacerējumu izdomai jāatbilst lasītāja saprašanai, tie jāraksta tā, lai neiespējamais tiktu vienkāršots, pārmērīgais izlīdzināts un gars tā savaldzināts, ka, radot sajūsmu, izbrīnu, saviļņojumu un apmierinājumu, izraisa reizē prieku un apbrīnu; bet to nevar sasniegt tas, kas izvairās no īstenības un tās atdarinājuma, jo vienīgi tādā kārtā sacerējumos rodama pilnība. Nezinu nevienu bruņinieku grāmatu, kurā visas stāstījuma daļas izveidotu vienu veselu, lai vidus atbilstu sākumam un beigas — sākumam un vidum, bet tie parasti sastādās no tik daudz locekļiem, ka liekas — autors gribējis izveidot kādu himeru vai briesmoni, nevis samērīgu tēlu. Bez tam šādos stāstos stils ir rupjš, varoņdarbi neticami, mīlestība izlaidīga, pieklājība neaptēsta, kaujas nogurdinošas, prātojumi muļķīgi, ceļojumi bezjēdzīgi, īsi sakot — šie stāsti stāv tālu no īstās mākslas un tādēļ tie pelnījuši, lai tos no kristiešu zemes izraidītu kā nederīgus salašņas.

Priesteris viņā klausījās ar lielu uzmanību un nosprieda, ka kanoniķis ir ļoti saprātīgs cilvēks un ka viņš runā pareizi, un tāpēc tam atbildēja, ka piekrītot viņa domām un pats tā ienīstot bruņinieku stāstus, ka esot sadedzinājis visas dona Kihota grāmatas, kuru bijis daudz. Viņš pastāstīja, kā viņš šīs grāmatas pārbaudījis, kā dažām piespriedis nāves sodu uz sārta, bet dažas apžēlojis, par ko kanoniķis ļoti smējās un sacīja, ka, neraugoties uz visu ļauno, ko varot teikt par šīm grāmatām, tajās tomēr esot kaut kas labs, proti: šo stāstu sižeti, kas ļauj atjautīgam garam parādīt savas spējas, jo tie dod spalvai lielu un plašu darba lauku, kurā tā var rīkoties bez jebkādiem šķēršļiem, aprakstot kuģu bojā ejas, nelaimes, sadursmes un kaujas, attēlojot drošsirdīgu karavadoni ar visām vajadzīgajām rakstura īpašībām, kā tas gudri izjauc savu ienaidnieku viltības, daiļrunīgi pierunā vai atrunā savus kareivjus, ir nosvērts savos padomos, straujš izšķirīgā brīdī, drosmīgs, sagaidot, ienaidnieku un tam uzbrūkot; autors var tēlot gan bēdīgus un traģiskus notikumus, gan jautrus un negaidītus atgadījumus, rādīt skaistu, godīgu, gudru un atturīgu dāmu, varonīgu un laipnu kristiešu bruņinieku, rupju un nekaunīgu lielībnieku, pieklājīgu, drosmīgu un labu valdnieku, attēlot vasaļu krietnumu un uzticību, seņjoru diženumu un labsirdību; autors var sevi parādīt kā priekšzīmīgu astrologu, kosmogrāfu, mūziķi, valsts lietu zinātāju un, ja vēlas, dažos gadījumos arī kā melnās maģijas meistaru; viņš var tēlot Odiseja viltību, Eneja dievbijību, Ahilleja drosmi, Hektora nelaimes, Sinona nodevību*, Eiriala draudzību*, Aleksandra devīgumu, Cēzara vīrišķību, Trajana žēlsirdību un patiesīgumu, Zopira uzticību*, Katona gudrību, īsi sakot, visas tās īpašības, kas slaveniem vīriem piešķir pilnību, gan apvienojot tās vienā varonī, gan sadalot starp vairākiem. Un, visu to veicot labā stilā, ar atjautīgu izdomu, kas pēc iespējas neatkāpjas no patiesības, tam neapšaubāmi izdotos veidot tādu audumu no daudzkrāsainiem un skaistiem diegiem, kas pabeigts būtu tik daiļš un nevainojams, ka autors sasniegtu augstāko rakstniecības mērķi, kas ir, kā teicu, reizē pamācīt un dot baudu, jo šo stāstu brīvā forma atļauj autoram būt epiķim, liriķim, traģiķim un komiķim, apvienojot visus elementus, ko ietver sevī divas saldās un tīkamās mākslas: poēzija un retorika, jo episkus darbus var vienlīdz labi rakstīt kā prozā, tā dzejā.

XLVIII nodaļa, KURĀ KANONIĶIS TURPINA IZTEIKTIES PAR BRUŅINIEKU GRĀMATĀM UN PAR CITĀM LIETĀM, KAS VĪNA ATJAUTĪGĀ PRĀTA CIENĪGAS

—     Jums taisnība, jūsu žēlastība seņjor kanoniķi, — teica priesteris, — un tāpēc sevišķi nosodāmi tie autori, kas līdz šim sacerējuši šādas grāmatas, atstājot novārtā veselo saprātu un mākslas likumus, kurus ievērodami tie būtu varējuši kļūt tikpat slaveni prozā, cik dzejā kļuvuši slaveni divi lielie grieķu un romiešu dzejas karaļi*.

—     Es pats vismaz, — atbildēja kanoniķis, — padevos kārdinājumam uzrakstīt vienu bruņinieku stāstu, atbilstošu noteikumiem, kurus minēju; jāatzīstas, uzrakstīju vairāk par simt lappusēm. Un, lai pārbaudītu, vai mans sacerējums atbilst maniem atzinumiem, es to nolasīju šādu grāmatu dedzīgiem cienītājiem, izglītotiem un gudriem cilvēkiem, kā arī nejēgām, kam patīk dzirdēt visādas blēņas, un no visiem ieguvu patīkamu atzinību; tomēr, neraugoties uz to, es vairs neturpināju rakstīt, jo man šķita, ka šāda nodarbošanās nav piemērota manam amatam, un turklāt novēroju, ka pasaulē nejēgu ir vairāk nekā gudro; bet, tā kā labāk ir iegūt uzslavu no nedaudzajiem gudrajiem nekā dzirdēt neskaitāmu muļķu zobgalības, tad es nevēlos pakļauties svārstīgā pūļa nenoteiktajiem spriedumiem, jo galvenokārt šis pūlis lasa tamlīdzīgas grāmatas. Bet tas, kas visvairāk mani pamudināja atmest ar roku rakstniecībai un nepabeigt savu sacerējumu, bija pārdomas par komēdijām*, ko tagad izrāda teātros. Es pats sev sacīju: «Ja šis mūsdienu lugas — kā izdomātās, tā vēsturiskās — gandrīz visas vai lielākā daja ir tīrās blēņas, izdzimumi bez kājām un bez galvas un tomēr pūlis tās noskatās ar patiku, cildina un atzīst par labām, kaut gan tās ir tik tālu no pilnības, un ja šo lugu autori un tēlotāji saka, ka tādām tām jābūt, jo publika pieprasot tikai tādas un ne citādas, un ka skatuves darbi, kuros fabula izveidota pēc mākslas likumiem, apmierinot tikai trīs vai četrus gudrus skatītājus, bet visi pārējie šo mākslu nesaprotot, tāpēc autoriem un aktieriem esot izdevīgāk nopelnīt sev maizi no daudzajiem nekā iegūt atzinību no nedaudzajiem, — tad šāds liktenis piemeklētu arī manu grāmatu, es rakstot naktīs apsvilinātu sev uzacis, lai tikai ievērotu iepriekš minētos principus, bet beigās būtu kā drēbnieks, kas šuj par velti un piedevām vēl pieliek diegus. Esmu gan vairākkārt mēģinājis pārliecināt aktierus, ka viņu ieskati ir maldigi un ka tie pievilktu vairāk skatītāju un iegūtu lielāku slavu, ja izrādītu komēdijas, kas sacerētas pēc visiem mākslas likumiem, nevis dažādas blēņas, bet viņi tik ietiepīgi turas pie savas pārliecības, ka nekādi saprātīgi pierādījumi to nevar satricināt.» Atceros, ka reiz teicu vienam no šiem ietiepīgajiem: «Sakiet man, — vai jūs atceraties, ka pirms dažiem gadiem Spānijā izrādīja trīs traģēdijas, kuras bija sacerējis kāds mūsu slavens dzejnieks, un šīs traģēdijas radīja apbrīnu, prieku un pārsteigumu visos skatītājos, kā vientiesīgajos, tā gudrajos, kā vienkāršajā pūlī, tā mākslas sapratējos, un aktieriem tās ienesa vairāk naudas nekā trīsdesmit citas labākās lugas, kas pēc tam tika spēlētas.» — «Bez šaubām,» atbildēja uzrunātais aktieris, «jūsu žēlastība domā par «Isabellu», «Filiāli» un «Aleksandru»*.» — «Jā, es runāju par tām,» es viņam atbildēju, «un, redziet, šajās traģēdijās ir rūpīgi ievēroti visi mākslas principi, tomēr tas netraucēja tām kļūt tādām, kādas tās redzējām, un patikt visiem. Tātad vainīga ir nevis publika, kas pieprasa blēņas, bet gan tie, kas neko citu neprot tai parādīt. Nekādu blēņu nebija «Atriebtajā nepateicībā»* un «Numansijā», to nebija arī lugā «Iemīlējies tirgotājs», ne «Labvēlīgajā ienaidniecē», ne arī vairākās citās dažu saprātīgu dzejnieku sacerētajās lugās, kas sagādāja autoriem godu un slavu un tēlotājiem peļņu.» Es izteicu vēl dažas citas piezīmes, kas, acīm redzot, viņu samulsināja, tomēr pilnīgi nepārliecināja un nesatricināja viņa maldīgos uzskatus.

— Jūsu žēlastība seņjor kanoniķi, jūs pieskārāties tādam jautājumam, — sacīja šai brīdī priesteris, — kas manī pamodina manu veco naidu pret tagadnes komēdijām, kuras ienīstu tikpat stipri kā bruņinieku grāmatas, jo, pēc Tullija domām*, komēdijai jābūt cilvēku dzīves spogulim, tikumu paraugam un patiesības attēlam, bet komēdijas, ko tagad izrāda, ir nejēdzību spoguli, muļķību paraugi un izvirtības attēli; jo vai iespējama lielāka muļķība par to, kad pirmā cēliena pirmajā skatā mums rāda zīdaini autiņos, bet otrajā cēlienā tas jau parādās kā bārdains vīrs? Vai nav lielākā muļķība tēlot vecu vīru kā drosminieku, jaunekli kā gļēvuli, sulaini kā retoru, pāžu kā padomdevēju, karali kā algādzi, princesi kā trauku mazgātāju? Un ko varam teikt par laika iedalījumu, kādā jānorisinās lugas darbībai, ja esmu redzējis komēdiju, kurā pirmā diena sākas Eiropā, otrā — Āzijā, bet trešā beidzas Āfrikā, un, ja šai komēdijā būtu rādītas četras dienas, tad ceturtā beigtos Amerikā, un tā luga būtu norisusi visās četrās pasaules daļās*. Un, ja dzīves atdarinājums ir komēdijas galvenais saturs, tad kādu apmierinājumu var gūt pat visviduvējākais skatītājs no lugas, kuras darbība norisinās karaļa Pipina un Kārļa Lielā laikmetā, bet kuras galvenais varonis ir ķeizars Hēraklijs, kas kā krustnesis ieiet Jeruzalemē un, līdzīgi Bujonas Gotfrīdam, iekaro Kristus kapu, kaut gan šos laikmetus šķir milzīgs gadu skaits? Ja komēdija balstās uz izdomu, tad kāpēc tajā ievīt vēsturiskus notikumus, sajaucot tos daļēji ar citiem notikumiem, kas atgadījušies dažādiem ļaudīm dažādos laikmetos, visu to parādot bez jebkādām īstenības pazīmēm, bet ar pilnīgi neattaisnojamām un acīm redzamām kļūdām? Bet ļaunākais ir tas, ka sastopami nejēgas, kas apgalvo: šādi darbi esot pati pilnība un ka vēlēties kaut ko citu nozīmētu — prasīt putna pienu. Un ja apskatām dievišķās komēdijas*? Cik daudz tajās izdomātu brīnumu, cik daudz apokrifisku un pārprastu notikumu, kad viena svētā brīnumdarbus piedēvē otram! Jā, arī laicīgās lugās autori iedrošinās bez pamata rādīt brīnumus vienīgi aiz tāda apsvēruma, ka šie brīnumi vai parādības, kā viņi tās mēdz saukt, pārsteidz un pievelk vientiesīgo pūli. Tas viss kaitē patiesībai, saduļķo vēsturi un apkauno spāniešu rakstniekus, jo svešzemnieki, kas stingri ievēro komēdijas likumus, uzskata mūs par barbariem un neprašām, redzēdami mūsu sacerējumu aplamības un muļķīgumu; un nebūtu pietiekams atvainojums, ja teiktu, ka labi iekārtotās valstīs atļauj izrādīt šādas komēdijas galvenokārt tādēļ, lai izklaidētu sabiedrību ar nevainīgu laika kavēkli un dažreiz novirzītu to no ļaunām tieksmēm, kādas mēdz rasties dīkdienībā; un, ja iespējams to panākt ar jebkuru komēdiju, labu vai sliktu, tad it kā nebūtu vajadzīgi nekādi likumi vai ierobežojumi to sacerētājiem un tēlotājiem, lai tie rakstītu un spēlētu, kā pienākas, jo, kā jau teikts, ar jebkuru komēdiju var sasniegt mērķi. Es atbildētu, ka šo mērķi daudz sekmīgāk un nesalīdzināmi ātrāk sasniegtu ar labām komēdijām nekā ar sliktām, jo, noskatījies māksliniecisku un teicami izveidotu komēdiju, skatītājs aizietu no teātra priecīgs par dzirdētiem jokiem, iegaumējis patiesības, sajūsmināts par notikumiem, smēlies gudrību no prātīgiem spriedumiem, brīdināts pret viltībām, labu piemēru pamācīts, sašutis par netikumiem un iemīlējies tikumos; visas šīs jūtas laba komēdija pamodina pat visrupjākā un vistrulākā skatītāja dvēselē; un saprotams, ka komēdija, kam piemīt visas šīs īpašības, spēj skatītāju daudz vairāk iepriecināt, izklaidēt, apmierināt un sajūsmināt nekā tāda komēdija, kurai šādu īpašību nav, kā lielam vairumam to komēdiju, kuras tagad mēdz izrādīt. Nav vainojami dzejnieki, kas tās saraksta, jo daudzi no viņiem Joti labi saprot savas kļūdas un visnotaļ apzinās, kas tiem būtu jādara, bet, tā kā komēdijas kļuvušas par pērkamu preci un autori saka — un saka gluži pareizi, — ka teātri nepirktu lugas, ja tās būtu citādi uzrakstītas, tad dzejnieks cenšas pielāgoties teātra prasībām, kas nopērk viņa darbu. Šo patiesību pierāda neskaitāmas komēdijas, kuras sacerējis kāds ļoti veiksmīgs mūsu zemes rakstnieks* un kurās ir tik daudz krāšņuma, atjautības, smalkas dzejas, gudru spriedumu, dziļdomīgu sentenču, kuras sacerētas tik daiļrunīgi, tik cildenā stilā, ka tās kļuvušas slavenas visā pasaulē, bet tāpēc, ka autors grib pielāgoties aktieru gaumei, tikai dažas no tām, ne visas, sasniedz vajadzīgo pilnību. Bet daži autori sacer savas lugas tik nepārdomāti, ka pēc izrādes aktieri spiesti bēguļot un slapstīties, baidīdamies no soda, kā tas noticis vairākas reizes, kad uzvedumos bija aizskarts karaļa vai kādas ievērojamas dzimtas gods. Taču visas šādas nejēdzības un arī vēl citas, kuras es neminēšu, izbeigtos, ja galvaspilsētā kāds gudrs un izglītots cilvēks pirms izrādēm skatītu cauri visas komēdijas — ne vien tās, kuras izrāda galvaspilsētā, bet arī visas tās, kuras gribētu izrādīt Spānijā; un, ja bez viņa atļaujas, zīmoga un paraksta vietējās varas nepieļautu izrādīt nevienu komēdiju, tad komediantiem vajadzētu komēdijas vispirms aizsūtīt uz galvaspilsētu un pēc tam varētu tās droši izrādīt, bet autori tās sacerētu apzinīgāk un rūpīgāk, jo tiem būtu jābaidās, ka viņu sacerējumus stingri pārbaudīs lietpratējs. Tādā kārtā pie mums sāktu rakstīt labas komēdijas, kas pilnīgi atbilstu savam uzdevumam: izklaidētu tautu, sagādātu slavu spāniešu rakstniekiem, nodrošinātu aktieriem ienākumus un stāvokli, un tiem nevajadzētu baidīties no soda. Un, ja šai personai vai kādai citai uzticētu ari jaunizdodamo bruņinieku grāmatu pārbaudi, tad droši vien parādītos daži stāsti, kas sasniegtu to pilnību, par kuru jūsu žēlastība runāja, kas padarītu mūsu valodu bagātāku ar patīkamiem un vērtīgiem daiļrunības krājumiem, aizēnotu vecos bruņinieku stāstus ar savu spožumu un sagādātu labu izklaidēšanos ne tikai dīkdieņiem, bet arī visvairāk nodarbinātiem, jo nav iespējams loku vienmēr turēt saspriegtu un cilvēka vājā daba nevar iztikt bez pienācīgas izpriecas.

Sai brīdī kanoniķa un priestera sarunu pārtrauca bārddzinis, kas, viņus panākdams, sacīja priesterim:

—     Šeit, seņjor licenciвt, ir tā vieta, kur, kā es teicu, mēs varētu atpūsties un mūsu vērši atrastu svaigas un leknas ganības.

—     Arī man tā šķiet, — atbildēja priesteris un pastāstīja viņu nodomu kanoniķim, kas, skaistās ielejas ainavas valdzināts, izteica vēlēšanos atpūsties kopā ar viņiem. Lai vēl labāk baudītu šās ielejas jaukumu un sarunas ar priesteri, kas tam jau sāka iepatikties, un lai visos sīkumos iepazītos ar dona Kihota varoņdarbiem, kanoniķis pavēlēja dažiem saviem kalpiem doties uz iebraucamo vietu, kas atradās netālu, un atnest no turienes visiem ēdienu, jo bija nolēmis šai vietā atpūsties līdz pievakarei; viens no kalpiem atbildēja, ka viņa nastu nesējs mūlis jau droši vien būšot ieradies iebraucamajā vietā un tam kravā pārtikas esot pietiekami, tāpēc iebraucamajā vietā vajadzētu nopirkt tikai auzas.

—      Ja tas ir tā, — teica kanoniķis, — tad aizvediet turp visus mūsu mūļus, bet šurp atvediet vienīgi mūli ar pārtiku.

Kamēr tas viss notika, Sančo, redzēdams, ka var sarunāties ar savu kungu, priesterim un bārddzinim klāt neesot, — kuri tam šķita aizdomīgi, — tuvojās būrim, kur sēdēja dons Kihots, un sacīja:

—      Seņjor, lai atvieglotu savu sirdsapziņu, gribu jums kaut ko teikt par jūsu apburšanu; tie, kas jāj mums līdzi ar aizsegtām sejām, ir mūsu ciemata priesteris un bārddzinis, un man liekas, ka viņi aiz skaudības nolēmuši jūs šādā kārtā aizvest, lai jūsu žēlastība viņus neaizēnotu ar saviem slavenajiem varoņdarbiem. Ja tā ir taisnība, tad jūs esat nevis apburts, bet vienīgi piekrāpts un apmuļķots. Lai to pierādītu, gribu jums uzdot vienu jautājumu, un, ja jūs man atbildēsiet tā, kā es to paredzu, tad jūs pats redzēsiet, ka viss ir krāpšana, un sapratīsiet, ka esat nevis apburts, bet tikai sajucis prātā.

—      Jautā, ko vien gribi, dēls Sančo, — atbildēja dons Kihots, — es apmierināšu tavu ziņkāri un atbildēšu uz visiem taviem jautājumiem. Kas attiecas uz tavu apgalvojumu, ka abi mūsu pavadoņi ir priesteris un bārddzinis, mūsu kaimiņi un paziņas, tad pilnīgi iespējams, ka viņi tev tādi šķiet, bet nekādā ziņā netici, ka tā tas ir īstenībā un patiesībā! Ja viņi tev tādi izliekas, kā tu saki, tad tev jāzina un jāsaprot, ka tie, kas mani apbūra, pieņēmuši viņu izskatu un līdzību, jo burvji viegli var mainīt savu ārieni, un tie pieņēmuši mūsu draugu izskatu, lai pamudinātu tevi domāt tā, kā tu domā, un ievestu tevi maldu labirintā, no kura tu neizkļūtu, pat ja tev rokās būtu Tēsēja pavediens. Tāpat viņi likuši manam prātam sašķobīties, lai es nevarētu saprast, no kurienes man uzbrūk šī nelaime; tu gan apgalvo, ka mani pavadot mūsu ciemata bārddzinis un priesteris, bet es turpretim redzu sevi iesēdinātu būrī un zinu, ka nekādi cilvēciski spēki, bet vienīgi pārcilvēciskas varas spēja mani tur iesprostot, tāpēc varu tikai domāt un sacīt, ka veids, kādā esmu apburts, pārspēj visus apburšanas veidus, kādi lietoti pret klaiņojošiem bruņiniekiem grāmatās, kuras esmu lasījis. Tāpēc nomierinies un netici šķietamībai, jo viņi ir priesteris un bārddzinis tikpat daudz, cik es esmu turks. Bet tu gribēji man kaut ko jautāt, tad nu jautā vien, un es tev atbildēšu, pat ja tu man jautātu līdz ritam.

—      Svētā dievmāte! — skaļi iesaucās Sančo. — Vai tiešām jūsu žēlastībai ir tik cieta un tukša galva, ka jūs nesaprotat, cik patiesi ir mani vārdi, un ka šai jūsu sagūstīšanā un nelaimē vainojama vairāk ļaunprātība nekā burvība? Labi, es jums skaidri pierādīšu, ka neesat apburts; atbildiet man, un lai dievs jūs atpestī no šīm mokām, un lai jūs pēkšņi atrastos seņjoras Dulsinejas apskāvienos tad, kad jūs to vismazāk gaidāt!

—     Rimsties piesaukt dievu, — atbildēja dons Kihots, — un jautā, ko vēlies, — es jau sacīju, ka tev noteikti atbildēšu.

—      To es lūdzu, — teica Sančo, — un vēlos, lai jūs man pateiktu, neko nepieliekot un neko neatņemot, kā pienākas runāt visiem tiem, kas, līdzīgi jūsu žēlastībai, izpilda karavīra amatu un saucas klaiņojošie bruņinieki…

—      Es tev saku, ka nemelošu nevienā vārdā, — atbildēja dons Kihots, — jautā taču beidzot, jo esi man apnicis ar saviem ievadiem, lūgumiem un brīdinājumiem, Sančo.

—      Es saku, ka esmu pārliecināts par sava kunga krietnību un patiesīgumu, un tādēļ es jums visā cieņā jautāšu: vai jūsu žēlastībai, kopš esat iesēdināts būrī, kā jums šķiet, apburts, — nav radusies, tā sakot, kāda lielā vai mazā vajadzība?

—     Es nesaprotu, par kādu vajadzību tu runā, Sančo. Izsakies skaidrāk, ja gribi, lai tev atbildu tieši!

—     Vai tiešām jūsu žēlastība nesaprot, ko nozīmē lielā un mazā vajadzība? To taču bērni mācās skolā. Tad ziniet, es gribu teikt, vai jums nav gribējies izdarīt to, ko nedarījis neviens nevar dzīvot?

—     Es tevi saprotu, Sančo! Vairākas reizes un arī tagad gribas! Palīdzi man izkļūt no šīm briesmām, jo citādi man klāsies pavisam bēdīgi.

XLIX nodaļa, kurĀ atstĀstĪta sanco pansas un VIŅA SEŅJORA DONA KIHOTA SAPRĀTĪGĀ SARUNA

— Ahā! — iesaucās Sančo. — Tagad es jūs pieķēru: tikai to man gribējās uzzināt, lai tad nu dzīvoju vai mirstu! Sakiet, seņjor, vai jūs noliegsiet, ka par sasirgušiem cilvēkiem mēdz teikt: «Nezin kas viņam noticis: ne ēd, ne guļ, ne atbild uz jautājumiem, itin kā būtu apburts.» No tā varam secināt, ka apburti ir tādi, kas neēd, nedzer, neguļ, nesajūt dabiskās vajadzības, par kurām ieminējos, bet nevis tādi kā jūsu žēlastība, kam ir dabiskās vajadzības, kas dzer, kad viņam pasniedz dzeramo, kas ēd, kad tam ir ēdamais, un atbild uz visu, ko tam jautā.

—      Tev taisnība, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — bet es tev jau esmu teicis, ka ir dažādi apburšanas veidi, un var būt, ka laika gaitā ari burvības mainījušās un ka tagad apburtie dara visu to, ko daru es, kaut arī agrāk tie to nebūtu darījuši; bet pret laika parašām visi iebildumi ir veltīgi, un nekādus secinājumus nevaram atļauties. Es noteikti zinu, ka esmu apburts, un tāpēc mana sirdsapziņa ir mierīga, bet tā būtu ļoti satraukta, ja es domātu, ka neesmu apburts un sēžu te būrī aiz laiskuma un gļēvulības, atraudams savu palīdzību daudziem nelaimīgajiem un apspiestajiem, kuriem šai pašā stundā ārkārtīgi nepieciešams mans atbalsts un aizstāvība.

—      Lai būtu kā būdams, — atbildēja Sančo, — es domāju, ka jūsu žēlastība sev par prieku un apmierinājumu varētu pamēģināt izkļūt no šā sprosta, un es jums cik spēdams palīdzēšu no tā atbrīvoties, tad varēsiet atkal sēsties mugurā savam labajam Rosinantem, kas laikam arī ir apburts, jo izskatās tik skumjš un grūtsirdīgs, un tad atkal meklēsim laimi jaunos piedzīvojumos; ja mums neveiksies, tad vēl vienmēr būs diezgan laika atgriezties būrī, un es apsolos kā labs un uzticīgs ieroču nesējs iesēsties tur kopā ar jūsu žēlastību, ja jūs tiešām būtu tāds nelaimes putns un es tāds muļķis, ka mums nekas neizdotos.

—      Es labprāt darīšu to, ko tu saki, brāli Sančo, — atbildēja dons Kihots, — un, ja tev rastos izdevība man atdot brīvību, es tev paklausīšu visās lietās. Bet tu pārliecināsies, Sančo, cik maldīgi ir tavi priekšstati par manu nelaimi.

Tā sarunājās klaiņojošais bruņinieks un viņa klaiņojošais bēdubrālis — ieroču nesējs, līdz viņi nokļuva tur, kur, nokāpuši no saviem mūļiem, viņus gaidīja priesteris, kanoniķis un bārddzinis. Vedējs tūlīt izjūdza no ratiem vēršus un ļāva tiem klaiņot savā vaļā pa zaļo, mierīgo ieleju, kuras svaigums aicināja atveldzēties ikvienu, kas nebija apburts kā dons Kihots, bet bija gudrs un saprātīgs kā viņa ieroču nesējs, kas lūdza priesteri, lai tas atļautu viņa seņjoram vienu mirkli iziet no būra, citādi cietums vairs nepalikšot tik tīrs, kā tas piederētos viņa kunga cienījamam bruņinieka stāvoklim. Priesteris viņu saprata un atbildēja, ka labprāt izpildītu viņa lūgumu, ja nebaidītos, ka viņa seņjors, izkļuvis brīvībā, uzsāks atkal savas trakulības un aizbēgs tur, kur neviens cilvēks viņu nevarēs atrast.

—     Es galvoju, ka viņš neaizbēgs, — teica Sančo.

—      Ari es galvoju, — piebilda kanoniķis, — sevišķi, ja viņš man dos savu bruņinieka vārdu, ka nekur neaizies bez mūsu atļaujas.

— Es to dodu, — teica dons Kihots, kas dzirdēja šo sarunu, — jo vairāk tāpēc, ka apburtais, kāds esmu es, nevar ar savu personu rīkoties brīvi pēc savas patikas, jo burvis var tādam likt nostāvēt vienā vietā trīssimt gadu, un, ja apburtais mēģinātu bēgt, tas var to atvest atpakaļ pa gaisu.

Dons Kihots vēl piebilda, ka tāpēc viņi to droši varot izlaist no būra, ari visu pārējo labā, jo viņš brīdinot tos, ka pretējā gadījumā būšot spiests aizskart viņu osmu, ja vien tie neaiziešot sāņus.

Kanoniķis satvēra viņa roku — kaut gan dona Kihota rokas vēl bija sasietas — un pret goda vārdu izlaida viņu no būra. Juzdamies brīvs, dons Kihots kļuva bezgala līksms, vispirms izstaipīja visu ķermeni, tad piegāja klāt Rosinantem un, paplikšķinājis tam divreiz pa krustiem, teica:

—       Es tomēr ceru, ka dievs un viņa svētā māte drīz piepildīs mūsu vēlēšanos: tu, visu zirgu zieds un spogulis, atkal nesīsi savu kungu, un es, sēdēdams uz tavas muguras, veikšu savu amatu, kura dēļ dievs mani sūtījis pasaulē.

To pasacījis, dons Kihots kopā ar Sančo Pansu aizgāja uz kādu nomaļāku vietu, no kurienes atgriezās ļoti atvieglots, juzdams lielu vēlēšanos pasākt to, ko viņa ieroču nesējs bija ieteicis.

Kanoniķis viņu vēroja un brīnījās par viņa visai dīvaino ārprātu, jo dons Kihots runāja un atbildēja ļoti saprātīgi, bet, kā jau teikts, sāka muldēt tikai tad, kad runa skāra bruņniecību. Kad visi bija atsēdušies zaļajā zālē, gaidīdami kanoniķa pārtikas krājumus, kanoniķis, līdzjūtības pamudināts, sacīja donam Kihotam:

—       Vai tiešām, seņjor idalgo, pretīgo un tukšo bruņinieku grāmatu lasīšana tik ļoti ietekmējusi jūsu žēlastību, ka sagrozījusi jums galvu, un jūs spējāt noticēt, ka esat apburts, kā ari citām līdzīgām blēņām, kas ir tikpat tālu no īstenības kā meli no patiesības? Vai iespējams kāda cilvēka saprātam iestāstīt, ka pasaulē patiesi dzīvojuši šie neskaitāmie Amadisi, visi šie slavenie bruņinieki, Trapezundas imperatori, Irkānijas Felismarti, rikšotāji, ceļojošās jaunavas, čūskas, andriaki, milži, ka atgadījušies visi šie nedzirdētie notikumi, bijušas šīs dažādās burvības, kaujas, ārkārtīgās sadursmes, šie neparasti greznie tērpi, iemīlējušās princeses, ieroču nesēji, kas kļūst grāfi, smieklīgie pundurīši, mīlestības vēstules, lakstošanās, drosmīgās sievietes, vārdu sakot, visas tās muļķīgās lietas, ar kurām pilni bruņinieku stāsti? Par sevi varu teikt: kad tos lasu un cenšos nedomāt, ka tie ir meli un blēņas, tad vēl jūtu kaut kādu patiku, bet, tiklīdz atceros, kas tie ir īstenībā, es triecu labākos no tiem pret sienu un iesviestu tos ugunī, ja tā būtu tuvumā, un, tiešām, visi šie stāsti pelna tādu sodu, tāpēc ka tie ir neīsti un mānīgi, tie runā pretim dabas likumiem, tie rada jaunas sektes un jaunus paradumus*, jo stulbais pūlis lētticīgi domā, ka tur aprakstītās blēņas ir patiesība. Šie stāsti nekautrīgi iedrošinās samulsināt pat gudro un dižciltīgo idalgo prātus, kā tas, acīm redzot, ir noticis arī jūsu žēlastībai, jo tie jūs noveduši līdz tādai galējībai, ka vajadzēja jūs iesēdināt būrī un vest vēršu pajūgā, kā mēdz vest no vienas vietas uz otru kādu lauvu vai tīģeri, rādot tos ļaudīm par samaksu. Ak, seņjor don Kihot, apžēlojieties pats par sevi, nāciet atkal pie prāta, izlietojiet prasmīgi tās gara spējas, kuras debess jums bagātīgi piešķīrusi, un dodiet savam spožajam prātam citu lasāmvielu, kas nāktu par labu jūsu dvēselei un darītu jums godu! Un, ja jūs saskaņā ar savām dabiskajām tieksmēm tomēr vēlētos lasīt grāmatas par varoņdarbiem un bruņiniekiem, tacl lasiet svētajos rakstos «Soģu grāmatu», un jūs atradīsiet tur lielus notikumus un lielus darbus, kas ir tikpat patiesi, cik varonīgi. Luzitānijā bija Viriats*, Romā — Cēzars, Kartāgā — Hanibals, Grieķijā — Aleksandrs, Kastīlijā — grāfs Fernāns Gonsāless*, Valensijā — Sids, Andalūzijā — Gonsālo Fernandess*, Estremadūrā — Djēgo Garsija de Parēdess, Heresā — Garsija Peress de Vargass, Tolēdo •— Garsilaso, Seviļā — dons Manuels de Leons, — stāsti par viņu varoņdarbiem spēj iepriecināt, pamācīt, sajūsmināt un izbrīnināt visgudrākos lasītājus. Sāda lasāmviela būtu jūsu žēlastības gaišā prāta cienīga, mans seņjor don Kihot, un tādējādi jūs labi iepazītu vēsturi, iemīlētu tikumību, iemācītos krietnību, uzlabotu savas ierašas, iegūtu drosmi bez pārdrošības, noteiktību bez gļēvuma, un tas viss būtu dievam par godu, jums par labu un Lamančai — kur, cik zināms, jūs, jūsu žēlastība, esat dzimis — par slavu.

Dons Kihots ļoti uzmanīgi noklausījās kanoniķa vārdus, un, kad tas beidza runāt, viņš to ilgi uzlūkoja un sacīja:

—      Man liekas, seņjor idalgo, ka jūsu žēlastība ar savu runu gribēja mani pārliecināt, ka pasaulē nav dzīvojuši klaiņojošie bruņinieki un ka visi bruņinieku stāsti ir neīsti, melīgi, kaitīgi un valstij nederīgi, un ka es esmu rīkojies slikti, tos lasīdams, un vēl sliktāk, tiem noticēdams, un pavisam slikti esmu rīkojies, tos atdarinādams un uzņemdamies klaiņojošā bruņinieka grūtos pienākumus, kurus šīs grāmatas mums māca, un jūs sakāt, ka pasaulē nav dzīvojuši Amadisi, ne Gallijas, ne Grieķijas, ne citi bruņinieki, ar kuru varoņdarbiem ir pilnas šīs grāmatas.

—     Viss ir vārds vārdā tā, kā jūsu žēlastība to saka, — teica šai brīdī kanoniķis.

Dons Kihots turpināja:

—      Jūsu žēlastība vēl piebilda, ka šīs grāmatas man nodarījušas daudz ļauna, jo tās man sagrozījušas galvu un novedušas šai būrī, ka man būtu laiks laboties, mainīt lasāmvielu un lasīt patiesākas grāmatas, kas dod lielāku baudu un labākas pamācības.

—     Tā tas ir, — teica kanoniķis.

—       Bet man šķiet, — atbildēja dons Kihots, — ka ārprātīgs un apburts esat jūs pats, žēlīgais seņjor, jo jūs atjāvāties nozaimot to, ko visa pasaule atzīst un uzskata par patiesību, un cilvēks, kas patiesību noliedz — kā to noliedz jūsu žēlastība, — ir pelnījis to sodu, ko jūsu žēlastība piesprieda grāmatām, kuras jums nepatik, jo iegalvot kādam cilvēkam, ka pasaulē nav dzīvojis ne Amadiss, ne citi bruņinieki — piedzīvojumu meklētāji, par kuriem tik daudz stāstīts bruņinieku grāmatās, nozīmē mēģināt pārliecināt, ka saule nespīd, ka ledus nesaldē un zeme mums nav zem kājām. Vai atradīsim pasaulē tādu cilvēku, kas varētu kādam pierādīt, ka nepatiess ir nostāsts par infanti Floripesu un Burgundijas Giju* un par Fjerabrasa varoņdarbiem uz Mantiblas tilta* Kārļa Lielā laikā?

Tādam es apzvērētu, ka tas viss ir tāda pati patiesība kā tas, ka tagad ir diena; un, ja tie ir meli, tad nav dzīvojuši ne Hektors, ne Ahillejs, nav noticis Trojas karš, nav bijuši ne Francijas Divpadsmit Pēri, ne Anglijas karalis Arturs, kas vēl līdz šai dienai klīst apkārt pārvērsts par kraukli un ko viņa valsts gaida atgriežamies jebkurā brīdī. Varbūt dažs iedrošināsies pat apgalvot, ka meli ir stāsti par Gvarīno Nožēlojamo* un par Svētā Grāla meklēšanu* un ka izdomāta ir Tristana un karalienes Izoldes, kā ari Džinevras un Lanselota mīlestība, un tomēr vēl dzīvo Jaudis, kas atceras, ka redzējuši dueņju Kintaņonu, kas bijusi labākā vīna pasniedzēja visā Lielbritānijā. Tā tiešām ir patiesība, jo es atceros, ka mana tēvamāte, ieraugot kādu dueņju ar cēlu plīvuru, mēdza man teikt: «Paskaties, mazdēliņ, viņa līdzinās dueņjai Kintaņonai.» No tā es secinu, ka mana vecmāmiņa to pazinusi vai vismaz redzējusi kādu viņas ģīmetni. Kas var noliegt, ka patiess ir stāsts par Pjēru un daiļo Magalonu*, jo vēl līdz šai dienai karaļa arsenālā uzglabājies zizlis, ar kuru drosmīgais Pjērs vadīja koka zirgu, kas viņu nesa pa gaisu, un šis zizlis ir mazliet garāks par karietes dīseli? Un blakus zizlim karājas Babjekas segli, bet Ronsevalā glabājas Rolanda rags milzīga baļķa lielumā; no tā varam secināt, ka dzīvojuši gan Divpadsmit Pēri, gan Pjērs, gan Sids un vēl citi viņiem līdzīgi bruņinieki, kurus ļaudis dēvē par piedzīvojumu meklētājiem. Ja tas tā nav, tad sakiet arī, ka nav dzīvojis klaiņojošais bruņinieks — drošsirdīgais luzitānietis Zans de Merlo*, kas aizbrauca uz Burgundiju un Arasas pilsētā cīnījās ar slaveno seņjoru de Šarnī, sauktu par mosenu Pjēru, un vēlāk Bazeles pilsētā ar mosenu AnrI de Remestanu, abus uzveikdams un iegūdams cildenu slavu; varbūt arī divi drosmīgie spānieši Pedro Barba un Gutjere Kihāda* (kura dzimtai es piederu no tēva puses) nav meklējuši piedzīvojumus un cīnījušies Burgundijā, tur uzvarēdami grāfa de Senpola dēlus. Jūs arī varbūt gribēsiet noliegt, ka dons Fernando de Gevara* devies meklēt piedzīvojumus Vācijā, kur tas cīnījās ar meseru Georgu, Austrijas hercoga bruņinieku; jūs teiksiet, ka izdomāts joks ir Suēro de Kiņonesa turnīrs*, kas aprakstīts grāmatā «Cildenā kauja», un tāpat mosena Luisa de Falsesa* cīņas ar kastīliešu bruņinieku donu Gonsālo de Gusmanu, kā arī visi pārējie varoņdarbi, ko veikuši gan mūsu, gan svešzemju kristiešu bruņinieki, kas ir tik īsteni un neapšaubāmi, ka vēlreiz atkārtoju: tam, kas to noliedz, nav ne prāta, ne saprašanas.

Kanoniķis bija pārsteigts, dzirdot, kā dons Kihots sajauca patiesību ar meliem, un redzot, cik labi tas zināja visu, kas attiecās uz klaiņojošo bruņinieku varoņdarbiem, un atbildēja tam šādi:

— Es nevaru noliegt, seņjor don Kihot, ka jūsu vārdos ir zināma patiesība, sevišķi attiecībā uz klaiņojošiem spāniešu bruņiniekiem. Tāpat gribu piekrist, ka dzīvojuši Francijas Divpadsmit Pēri, bet es nevaru ticēt, ka viņi izdarījuši visus tos varoņdarbus, ko arhibīskaps Tirpēns viņiem piedēvē, jo īstenībā tie bija bruņinieki, kurus izraudzījās Francijas karalis un nosauca tos par Pēriem, tāpēc ka tie visi bija vienlīdz drosmīgi, dižciltīgi un vīrišķīgi, — vismaz tādiem viņiem bija jābūt, un šī apvienība līdzinājās tagadējiem Santjāgo vai Kalatravas ordeņiem, kuros tiek prasīts, lai visi bruņinieki, kas pieder pie šiem ordeņiem, būtu drošsirdīgi, vīrišķīgi un dižciltīgi, un, kā šodien mēdz teikt — «Svētā Huana ordeņa bruņinieks» vai «Alkānlaras ordeņa bruņinieks», tā toreiz sacīja — «Divpadsmit Pēru ordeņa bruņinieks», jo šā karotāju ordeņa divpadsmit izvēlētie bruņinieki bija savā starpā vienlīdzīgi. Nav šaubu, ka dzīvojuši Sids un Bernardo del Karpio, tomēr stāsti par viņu varoņdarbiem man šķiet pārspīlēti. Bet attiecībā uz zizli, kas, kā jūsu žēlastība saka, esot piederējis grāfam Pjēram un karājoties blakus Babjekas segliem karaļa arsenālā, atzīšos grēkā: vai nu esmu nejēga, vai arī tuvredzīgs, jo seglus gan redzēju, bet zizli nepamanīju, kaut gan tas, kā jūsu žēlastība teica, esot visai liels.

—     Nav šaubu, ka tas tur glabājas, — atbildēja dons Kihots, — un kā vēl vienu pazīmi mēdz minēt, ka tas ielikts teļa ādas makstī, lai nesarūsētu.

—     Viss var būt, — sacīja kanoniķis, — tomēr zvēru pie sava amata, — es neatceros, ka būtu to redzējis. Bet, ari pieļaujot, ka tas tur atrodas, nespēju noticēt stāstiem par visādiem Amadisiem un neskaitāmiem bruņinieku bariem, par kuriem mums vēsta bruņinieku grāmatas, un tik cienījams un gudrs cilvēks, apveltīts ar tik gaišu prātu kā jūsu žēlastība, nedrīkst pieņemt par patiesību visas tik daudzās un tik dīvainās blēņas, kas aprakstītas muļķīgajos bruņinieku stāstos.

L nodaļa. par dona kihota un kanoniĶa gudrajiem STRĪDIEM UN CITIEM NOTIKUMIEM

— Lieliski! — iesaucās dons Kihots. — Šīs grāmatas, kas iespiestas ar karaļa atļauju un ar cenzoru piekrišanu, kuras ar vispārēju sajūsmu lasa un cildina lieli un mazi, bagāti un nabagi, mācīti un nemācīti, plebeji un dižciltīgie, īsi sakot, visi ļaudis neatkarīgi no viņu kārtas un stāvokļa, — šīs grāmatas tātad esot meli, kaut gan tās ir tik tuvas īstenībai, jo nosauc varoņa tēvu, māti, dzimteni, radus, viņa vecumu, atstāsta visos sīkumos viena vai vairāku bruņinieku varoņdarbus dienu pēc dienas un norāda vietu, kurā tie veikti? Klusējiet, jūsu žēlastība, nerunājiet tādus zaimus un pieņemiet padomu, ko dodu jums kā saprātīgam cilvēkam: izlasiet šis grāmatas, un jūs redzēsiet, kādu baudu tās jums sagādās. Nē, sakiet man, kas var dot lielāku prieku nekā tēlojums, kurš jūsu acu priekšā paver milzīgu virmojošu un burbuļojošu darvas ezeru, kurā krustām un šķērsām peld neskaitāmas čūskas, odzes un ķirzakas un vēl daudzi citi nikni un briesmīgi rāpuji, un no šā ezera dzelmēm atskan bezgala skumja balss, kas saka: «Ak, bruņiniek, kas raugies šai baigajā ezerā, lai tu būtu kas būdams, ja gribi iegūt dārgumu, ko glabā šie melnie ūdeņi, tad pierādi savas spēcīgās sirds drosmi un meties šajā melnajā, verdošajā dziļumā, un, ja to nedarīsi, tu nebūsi cienīgs skatīt brīnumus, kas slēpjas septiņu nāru septiņās pilīs, kuras dus zem šās tumsas.» Izdzirdīs šo drebošo balsi, bruņinieks par sevi vairs nedomā, neapsver briesmas, kādas tam draud, pat nenoņem savas smagās bruņas un, piesaukdams dievu un savu dāmu, metas verdošajā ezera dzelmē, bet pēkšņi un negaidīti atrodas ziedošos laukos, kas savā krāšņumā pārspēj Elisija laukus. Viņam liekas, ka debesis šeit daudz dzidrākas un ka saule spīd jaunā spožumā, viņa acis ierauga mierīgu birzi, kuras lapoto un kuplo koku spilgtais zajums iepriecina skatienu, un viņa dzirdi ielīksmo ar maigām, labskanīgām dziesmām neskaitāmi mazi un raibi putniņi, kas spurdz zaru biezoknī. Te viņš ierauga strautu, kura dzedrais ūdens kā kristāla straume plūst pāri smalkām smiltīm un baltiem ojiem, kas līdzinās izsijātam zeltam un tīrām pērlēm, tālāk viņš pamana mākslīgu strūklaku, veidotu no raiba jaspisa un slīpēta marmora, tad vēl otru strūklaku grotas izskatā, kur mākslinieciskā nekārtībā izsvaidīti sīki jūras gliemežvāki un upju gliemežu baltās un dzeltenās mājiņas pamīšus ar spoža kristāla un mākslīga smaragda gabaliem, un liekas, ka šis daudzveidīgais mākslas darbs, atdarinot dabu, to pārspējis. Citur pēkšņi viņa acu priekšā atklājas nocietināta pils vai grezns alkazars, kura sienas veidotas no tīra zelta, dzegas no dimantiem, vārti no hiacinta, un, kaut gan tas celts no dimantiem, granātiem, rubīniem, pērlēm, zelta un smaragdiem, pats veidojums ir vēl apbrīnojamāks nekā materiāls. Un, ja to visu esat redzējuši, ko varat vēl redzēt, ja ne virkni jaunavu, kas parādās pils vārtos tik smalkos un krāšņos tērpos, ka, sākdams tos attēlot pēc bruņinieku stāstu parauga, es savu tēlojumu varētu turpināt līdz bezgalībai? Viena no jaunavām, acīm redzot, barvede, sniedz roku bezbailīgajam bruņiniekam, kas ielēca verdošajā ezerā, un, ne vārda nerunādama, ieved viņu greznajā alkazarā vai pilī, liek tam Izģērbties kailam, kā māte to radījusi, nomazgā viņu remdenā ūdenī, tad ieziež viņu ar smaržīgām ziedēm un apģērbj tam joti smalku, iesmaržinātu kreklu, tad piesteidzas otra jaunava un uzsedz viņa pleciem mantiju, kas maksā tikpat daudz, cik viena pilsēta, un varbūt pat vēl vairāk. Ko vēl stāstīt? Vai to, ka viņu ieved citā zālē, kur galdi klāti tik lieliski, ka viņš apstājas pārsteigts un izbrīnījies? Kā viņam lej uz rokām ūdeni, jauktu ar ambru un smaržīgu puķu sulu? Kā viņu apsēdina ziloņkaula krēslā? Kā viņu apkalpo jaunavas, brīnumaini klusēdamas? Kā viņas tam atnes tik daudzus un dažādus ēdienus, kas ir tik garšīgi izgatavoti, ka viņš nezina, pēc kura no tiem pastiept roku? Vai varbūt paklausīties mūziku, kas, viņam ēdot, atskan nezin no kurienes, nezināmu roku spēlēta? Kad mielasts beidzies un galds novākts, bruņinieks atlaižas krēslā un, kā parasts, izbaksta sev zobus, pēkšņi pa zāles durvīm ienāk cita jaunava, daudz daiļāka nekā iepriekšējās, nosēžas tam blakus un sāk stāstīt, kas ir šī pils, kā viņa šeit bijusi apburta — un vēl daudzas citas lietas, kas pārsteidz bruņinieku un sajūsmina šā stāsta lasītājus. Es negribu par to plašāk stāstīt, jo no stāstītā jau saprotams, ka stāstos par klaiņojošiem bruņiniekiem jebkura vieta var valdzināt un iepriecināt ikvienu lasītāju. Ticiet man, jūsu žēlastība, kā jau teicu, — izlasiet šīs grāmatas, tad jūs redzēsiet, ka tās izkliedēs jūsu grūtsirdību un uzlabos jūsu slikto garastāvokli. Par sevi varu teikt: kopš kļuvu klaiņojošais bruņinieks, esmu vīrišķīgs, laipns, devīgs, iznesīgs, augstsirdīgs, pieklājīgs, drosmīgs, maigs, pacietīgs un panesu grūtības, gūstniecību un burvības. Un, kaut gan mani vēl nesen iesprostoja būrī kā ārprātīgu, es tomēr ceru, ka ar savas rokas spēku — ja debesis man palīdzēs un liktenis nebūs nelabvēlīgs — īsā laikā kļūšu kādas zemes karalis un varēšu parādīt to atsaucību un dāsnumu, kas slēpjas manās krūtīs; patiesi, seņjor, nabadzīgs cilvēks nevar nevienam izrādīt dāsnumu, kaut arī šī īpašība tam būtu visaugstākā mērā raksturīga, un atsaucība, kas paliek tikai vēlēšanās, ir tikpat nedzīva kā ticība bez darbiem. Tāpēc es vēlētos, lai liktenis man drīz dotu izdevību kļūt par imperatoru, tad es varētu parādīt savu sirdi, darīdams labu saviem draugiem, sevišķi nabaga Sančo Pansam, manam ieroču nesējam, kas ir krietnākais cilvēks pasaulē, un es gribētu tam uzdāvināt sen apsolīto grāfisti, kaut gan baidos, ka viņš nepratīs to pārvaldīt.

Sančo sadzirdēja kunga pēdējos vārdus un sacīja:

—     Tikai papūlieties, jūsu žēlastība seņjor don Kihot, iedot man šo grāfisti, ko esat man tik daudzas reizes apsolījis, un es galvoju, ka man netrūks saprašanas to pārvaldīt; un, ja man tās trūktu, tad esmu dzirdējis, ka pasaulē esot tādi ļaudis, kas rentējot seņjoru īpašumus, maksājot par tiem katru gadu zināmu summu un paši tos pārvaldot, bet seņjors guļot, kājas izstiepis, pārtiekot no rentes un ne par ko nerūpējoties. Tā arī es darīšu, daudz nelauzīšu galvu, tūlīt iznomāšu visus savus īpašumus un dzīvošu no rentes kā hercogs, lai tad viņi paši tiek ar visu galā.

—      Tas, ko nupat teicāt, brāli Sančo, — sacīja kanoniķis, — attiecas vienīgi uz rentes tērēšanu, bet katram seņjoram savā valstī jāpārzina tiesu lietas, kur vajadzīga veiklība, gaišs prāts un, galvenais, — griba būt taisnīgam. Ja šādas gribas nebūs pašā sākumā, tad vidū un beigās viss sajuks, jo dievs atbalsta vientiesīgo labos nodomus un izjauc gudro ļaunās vēlēšanās.

—     Es neko nejēdzu no tādas filozofijas, — atbildēja Sančo

Pansa, — bet zinu tikai: ja man piederēs grāfiste, es tūlit to pratīšu pārvaldīt, jo man ir dvēsele tāpat kā citiem un miesas pat vairāk nekā vienam otram, un savu valsti es pārvaldīšu tikpat labi kā kāds karalis, bet, kad būšu karalis, tad es darīšu to, ko gribu, un, ja darīšu, ko gribu, tad dzīvošu, kā man patīk, un, ja dzīvošu, kā man patīk, tad būšu apmierināts, un, ja būšu apmierināts, tad man neatliks vairāk nekā ko vēlēties, un, ja man neatliks nekā ko vēlēties, tad viss ir sasniegts, dodiet tikai man grāfisti, tad ar dieva palīgu atkal redzēsimies, kā teica viens aklais otram.

—      Tava filozofija, Sančo, nav slikta, — teica dons Kihots.

—      Neraugoties uz to, — iebilda kanoniķis, — par grāfistēm varētu vēl daudz ko teikt.

Bet dons Kihots atbildēja:

—      Nezinu, ko te vēl varētu teikt, es tikai sekoju lielā Gallijas Amadisa piemēram, kas savu ieroču nesēju iecēla par kādas pussalas grāfu, tātad es varu bez sirdsapziņas pārmetumiem iecelt Sančo Pansu grāfa kārtā, jo viņš ir viens no krietnākajiem ieroču nesējiem, kāds jebkad kalpojis klaiņojošiem bruņiniekiem.

Kanoniķis izbrīnījās par dona Kihota neprātīgās valodas sakarību, par veidu, kādā viņš attēloja bruņinieka piedzīvojumus ezerā, un par to, cik dziji to bija ietekmējušas sagudrotās un melīgās grāmatas, kuras tas bija lasījis, un, beidzot, viņš brīnījās arī par Sančo vientiesību, kas tik dedzīgi vēlējās iegūt grāfisti, ko viņa kungs tam bija apsolījis.

Šai laikā atgriezās kanoniķa kalpi, kas bija aizgājuši uz iebraucamo vietu pēc nastu nesēja mūļa; ceļotāji izklāja zaļajā zālē paklāju, atsēdās dažu koku paēnā un sāka ēst, dodami vēršu dzinējiem izdevību šai vietā paganīt savus vēršus, kā to jau minējām. Ēdot viņi pēkšņi sadzirdēja stipru troksni un zvārguļu šķindu biezajos krūmos, kas auga tuvumā, un tai pašā mirklī no biezokņa izlēca skaista kaza ar melni, balti un rūsgani plankumotu vilnu. Tai pakaļ skrēja gans, kas skaļiem saucieniem un laipniem vārdiem centās viņu apturēt un atsaukt atpakaļ pie ganāmpulka, kā jau to gani mēdz darīt. Bēgule kaza izbiedēta un satraukta pieskrēja pie ļaudīm, it kā glābiņu meklēdama, un tur apstājās. Gans viņu panāca, satvēra aiz ragiem un sāka ar to sarunāties gluži kā ar saprātīgu un domājošu būtni:

—      Ak, mežone, mežone, Raibulīte, Raibulīte, ko tu pēdējās dienās tā skraidi? Vai vilki tevi sabaidījuši, meitiņ? Saki, skaistule, — kas tev noticis? Bet kas tad tev varēja notikt, tu vienkārši esi sieviešu kārtas radījums un tāpēc nevari būt mierīga. Lai velns parauj tavus niķus un arī visu sieviešu niķus! Nāc atpakaļ, nāc atpakaļ, mīļā, ja arī tev nepatīk aploks, tomēr tu tur būsi drošībā un kopā ar savām draudzenēm. Ja tu, pārējo kazu sargātāja un vadone, pati klīsti apkārt bez mērķa un ceļa, kas tad notiks ar viņām?

Gana vārdi visus ļoti uzjautrināja, sevišķi kanoniķi, kas teica:

—      Dieva dēļ, brāli, mazliet nomierinieties un nesteidzieties tik ātri aizvest šo kazu atpakaļ pie sava ganāmpulka: ja viņa ir sieviešu kārtas, kā jūs sakāt, tad tai jāseko savām dabiskajām dziņām, kaut arī nezin kā jūs cenšaties viņu apvaldīt. Ņemiet šo kumosu un iedzeriet kādu malku, tad jūsu dusmas norims, un pa to laiku kaza atpūtīsies.

To teikdams, viņš ganam pasniedza uz naža gala gabalu aukstas truša gaļas. Gans to paņēma un pateicās, pēc tam iedzēra, nomierinājās un sacīja:

—      Nedomājiet, jūsu žēlastības, ka esmu vientiesis, ja sarunājos ar šo dzīvnieku tā, it kā tas saprastu manu valodu, — patiesībā manos vārdos bija cita, apslēpta nozīme. Esmu gan zemnieks, bet ne tik vienkāršs, lai nesaprastu, kā jāsarunājas ar cilvēkiem un kā ar dzīvniekiem.

—      Es labprāt tam ticu, — atbildēja priesteris, — jo zinu no pieredzes, ka kalnos izaug mācīti vīri un ganu būdiņās mājo filozofi.

—      Vismaz, seņjor, — sacīja gans, — tur mājo cilvēki, kas pazīst dzīvi; un, lai jūs ticētu šai patiesībai un par to pārliecinātos īstenībā, es vēlētos, seņjori, ja vien nelūgts jūs neapgrūtinu, izlūgties vienu mirkli jūsu uzmanības, un es jums pastāstīšu kādu patiesu notikumu, kas apstiprinās šā seņjora (viņš norādīja uz priesteri) un manus vārdus.

To dzirdot, dons Kihots teica:

—      Lai pārliecinātos, vai šim gadījumam ir kaut kas kopīgs ar bruņinieku piedzīvojumiem, es personīgi, brāli, klausīšos jūsos ar lielu patiku un tāpat visi šie seņjori, jo viņi ir gudri ļaudis un tiem patīk neparasti, saistoši notikumi, kas pārsteidz, iepriecina un uzmundrina dvēseli, un es nešaubos, ka tāds būs arī jūsu stāsts. Tātad sāciet, mans draugs, mēs visi klausīsimies.

—      Atskaitot mani, — iesaucās Sančo, — es ar šo pīrāgu došos pie strauta un tur pieēdīšos tā, ka pietiks trim dienām, jo esmu dzirdējis savu seņjoru donu Kihotu sakām, ka klaiņojošā bruņinieka ieroču nesējam izdevīgā gadījumā jāpieēdas līdz kaklam, tādēļ ka viņiem dažreiz gadās apmaldīties tik biezā mežā, ka no tā nevar izkļūt veselu nedēļu, un, ja cilvēks nav paēdis un nav kārtīgi piekrāvis savu somu, tad viņš tur var palikt, kā tas daudzreiz jau noticis, un pārvērsties par mūmiju.

—      Tev taisnība, Sančo, — sacīja dons Kihots, — ej, kurp vēlies, un ēd, cik vari, bet es esmu jau paēdis un man atliek tikai iestiprināt dvēseli, ko es darīšu, klausīdamies šā labā cilvēka stāstu.

—     Mēs visi iestiprināsim savas dvēseles, — teica kanoniķis.

Un tad viņš lūdza ganu iesākt apsolīto stāstu. Gans, turēdams

kazu aiz ragiem, divreiz uzsita tai pa muguru un teica:

— Gulies te man blakus, Raibullte, mēs vēl paspēsim atgriezties pie ganāmpulka.

Likās, ka kaza viņu saprata, jo, tiklīdz viņas saimnieks bija apsēdies, viņa mierīgi nogūlās tam blakus un skatījās viņam tieši sejā, it kā gribēdama teikt, ka uzmanīgi viņā klausās, un gans sāka savu stāstu šādiem vārdiem.

LI NODAĻA, kurĀ VĒSTĪTS VISS, KO GANS PASTĀSTĪJA DONAM KIHOTAM UN VIŅA PAVADOŅIEM

— Trīs jūdžu attālumā no šās ielejas atrodas ciemats — gan neliels, toties viens no visbagātākajiem visā šai apvidū; šai ciematā dzīvoja kāds ļoti cienījams zemkopis, un, kaut gan cilvēkus parasti mēdz cienīt viņu bagātības dēļ, tomēr viņu cienīja nevis viņa sakrātās bagātības, bet krietnības dēļ. Taču viņš pats teica, ka viņa lielākā laime esot viņa meita, kas bija tik ārkārtīgi daiļa, tik neparasti gudra, pievilcīga un tikumīga, ka ikviens, kas viņu pazina un redzēja, apbrīnoja izcilās īpašības, ar kurām debesis un daba viņu bija bagātīgi apveltījušas. Jau bērnībā viņa bija daiļa un augot kļuva aizvien daiļāka, bet sešpadsmit gadu vecumā bija jau īsta skaistule. Slava par viņas skaistumu izplatījās visos apkārtējos ciematos — ko es saku: apkārtējos ciematos — tā izplatījās arī attālās pilsētās, par viņu runāja karaļa pilī, un viņas vārds ieskanēja gan augstu, gan zemu ļaužu ausīs, no visām pusēm ļaudis sāka braukt uz ciematu, lai palūkotos uz viņu kā uz kādu retumu vai brīnumdarītāju tēlu. Tēvs viņu sargāja, un arī viņa pati sevi sargāja, jo nekādas atslēgas, sargi un aizšaujamās bultas nevar jaunu meiteni tik labi nosargāt kā viņas pašas piesardzība.

Tēva bagātība un meitas skaistums pamudināja daudzus jaunekļus, gan no mūsu ciemata, gan atbraucējus, lūgt viņas roku, bet tēvs, kam bija jāpārzina šis krāšņais dārgums, staigāja apkārt samulsis un nezināja, kuram no neskaitāmajiem preciniekiem viņu atdot. Starp šiem daudzajiem tīkotājiem biju arī es, un man bija iemesls stipri cerēt uz labiem panākumiem, jo viņas tēvs mani pazina kā sava ciemata cilvēku, viņš zināja, ka manās dzīslās rit tīras asinis, ka esmu jaunības ziedu gados, ka man pieder liels īpašums un ka mans prāts nav peļams. Bet arī kāds cits mūsu ciemata jauneklis, apveltīts ar tādām pašām īpašībām kā es, lūdza viņas roku, un šā iemesla dēļ tēva griba sāka svārstīties un viņš nezināja, kā izšķirties, jo tam šķita, ka katrs no mums abiem varētu aplaimot viņa meitu; un, lai izkļūtu no šā samulsuma, viņš nolēma pateikt pašai Leandrai — tā sauc šo bagātnieci, kas mani iegrūda postā, ka, ņemot vērā mūsu vienādo stāvokli, tas atļaujot savai mīļotajai meitai izvēlēties pēc savas sirds patikas; viņa piemērs ir vērts, lai tam sekotu visi vecāki, kas vēlas nokārtot savu bērnu dzīvi; es negribu ar to sacīt, lai viņi tiem atļautu izvēlēties kaut ko zemu un ļaunu, bet gan lai tiem ieteiktu labus mērķus un tos atļautu, izvēlēties pēc patikas. Es nezinu, ko izvēlējās Leandra, zinu tikai, ka viņas tēvs man un manam sāncensim pateica, ka viņa meita esot vēl pārāk jauna, un piebilda vēl dažus vispārīgus vārdus, kas tam neuzlika nekādas saistības un mūs arī galīgi nenoraidīja. Mans sāncensis saucās Anselmo, un mans vārds ir Euhēnio; tā jūs tagad zināt personu vārdus šai traģēdijā, kuras atrisinājums vēl nav zināms, bet var gan paredzēt, ka tas būs bēdīgs.

Šai laikā mūsu ciematā bija ieradies kāds Visents de la Roka, kāda nabadzīga zemnieka dēls no mūsu apkārtnes; šis Visents atgriezās no Itālijas un citām zemēm, kur bija dienējis par kareivi. Gadus divpadsmit vecu viņu bija paņēmis līdz kāds kapteinis, kas reiz ar savu pulku nejauši gājis cauri mūsu ciematam, un kādreizējais zēns atgriezās kā divdesmit četrus gadus vecs jauneklis raibā karavīra tērpā, apkāries ar dažādiem stikla vizuļiem un smalkām tērauda važiņām. Šodien viņš uzvilka vienu tērpu, rītdien citu, bet visi viņa izgreznojumi bija neīsti, raibi, sīki un mazvērtīgi. Laucinieki ir viltīgi ļaudis, sevišķi savvaļā tie ir pati viltība, — viņi visu to ievēroja un saskaitīja viņa tērpus un izgreznojumus, un izrādījās, ka viņam bija pavisam trīs tērpi dažādās krāsās, ar attiecīgām kāju saitēm un zeķēm, bet viņš prata tos ar lielu izdomu veikli mainīt, un, ja viņi tos nebūtu saskaitījuši, varētu zvērēt, ka tam ir vairāk nekā desmit tērpu un vismaz divdesmit cepuru spalvu. Bet neuzskatiet par uzmācīgu pļāpību, ja aprakstu jums viņa tērpus, jo tiem šai stāstā ir nozīmīga loma.

Viņš mēdza nosēsties ciemata laukumā uz sola zem lielas papeles, un tur mēs visi atplestām mutēm klausījāmies, kā tas mums stāstīja par saviem varoņdarbiem. Nebija tādas zemes visā pasaulē, kuru viņš nebūtu redzējis, nebija tādas kaujas, kurā tas nebūtu piedalījies, viņš bija nogalinājis vairāk mauru, nekā var atrast Marokā un Tunisijā, un, kā pats stāstīja, izcīnījis vairāk divkauju nekā Gante, Luna Djēgo Garsija de Parēdess \in tūkstoš citu karotāju, kurus tas pieminēja, un visās bijis uzvarētājs, nezaudēdams nevienu asins lāsi. Bet citreiz viņš mums rādīja ievainojumu rētas, un, kaut gan tās nebija visai saredzamas, tas stāstīja, ka šīs pēdas atstājušas arkebūzu lodes, kas to ievainojušas dažādās kaujās un sadursmēs. Viņš turklāt ar zināmu augstprātību uzrunāja sev līdzīgos un savas paziņas ar «jūs» un teica, ka viņa roka esot viņa tēvs, viņa varoņdarbi — viņa ciltskoks un ka karavīra tērpā viņš esot līdzīgs karalim. Viņa augstprātību vairoja arī tas, ka viņš bija mazliet muzikants un tā prata strinkšķināt ģitāru, ka daži apgalvoja — viņš tai liekot runāt; bet ar to vēl viņa dotības nebija izsmeltas, jo viņš bija arī dzejnieks un par katru nieku, kas notika mūsu ciematā, sacerēja romances pusotras jūdzes garumā.

So kareivi, ko es jums aprakstīju, — šo Visentu de la Roku, šo varoni, šo frantu, šo muzikantu, šo dzejnieku — vairākkārt redzēja un novēroja Leandra no savas mājas loga, kas atradās laukuma pusē. Viņu savaldzināja kareivja krāšņo tērpu neīstais spožums, apbūra romances, kuras viņš divdesmit reizes pārrakstīja un izdāvināja visiem, viņas ausīs ieskanēja valodas par viņa varoņdarbiem, kurus tas bija atstāstījis, un, beidzot, — pats velns laikam tā iekārtoja — Leandra viņā iemīlējās agrāk, nekā viņam pašam ienāca prātā tiekties pēc viņas. Un, tā kā mīlas lietās viss vieglāk atrisinās, ja to vēlas sieviete, tad Leandra un Visents ātri sapratās, un, pirms kāds no viņas daudzajiem pielūdzējiem nojauta Leandras nodomu, viņa to jau bija izpildījusi, atstādama sava dārgā un mīļotā tēva mājas — mātes viņai vairs nebija — un aizbēgdama no ciemata kopā ar kareivi, kam šai pasākumā bija veicies vairāk nekā visos pārējos, kurus tas sev piedēvēja. Šis notikums pārsteidza visu ciematu un arī citus, kas dzirdēja šo zinu; es biju apmulsis, Anselmo — pārsteigts, tēvs — apbēdināts, tuvinieki — apkaunoti, tiesu iestādes norūpējušās, kārtības sargi trauksmes stāvokli; tie apsargāja visus ceļus, pārmeklēja mežus un apkārtni, un beidzot, pēc trim dienām, atrada patvaļīgo Leandru kādā kalna alā izģērbtu līdz kreklam, — bet lielā naudas summa un dārglietas, ko viņa bija paņēmusi līdz no mājām, vairs nebija atrodamas. Viņu atveda atpakaļ pie apbēdinātā tēva, sāka iztaujāt, kā viņai šāda nelaime atgadījusies, un tā vaļsirdīgi atzinās, ka Visents de la Roka viņu piekrāpis un, solīdamies apprecēt, aizvīlis no tēva mājas, teicies viņu aizvest uz visbagātāko un visskaistāko pilsētu pasaulē — Neapoli, un viņa savā vientiesībā noticējusi krāpniekam, apzagusi savu tēvu un tai pašā naktī aizbēgusi kopā ar Visentu, bet tas viņu aizvedis mežonīgajā kalnājā un iesprostojis alā, kur meklētāji to atraduši. Viņa arī pastāstīja, ka kareivis, neaizskardams viņas godu, tai visu nolaupījis, pametis viņu alā un pats aizbēdzis; šis notikums visos modināja izbrīnu. Bija grūti ticēt, seņjor, šā puiša atturībai, bet Leandra to tik dedzīgi apgalvoja, ka tai beidzot izdevās nomierināt nelaimīgo tēvu, kas vairs nedomāja par viņam nolaupītajām bagātībām, ja viņa meitai bija atstāts dārgums, kuru pazaudējot nav vairs cerības to kādreiz atgūt. Tai pašā dienā, kad Leandru atrada, tēvs viņu paslēpa mūsu acīm, ievietodams kādas tuvākās pilsētas klosterī cerībā, ka laiks daļēji izdzēsīs ļauno slavu, ko viņa meita sev bija ieguvusi. Leandras jaunība attaisnoja viņas vaipvisrnaz 1o ļaužu acīs, kuriem bija vienalga, vai viņa ir ļ? vai laba; bet tie, kas pazina viņas gudrību un gaišo prāf noja viņas pārkāpumā nevis nezināšanu, bet gan vieglprātību un sieviešu dabiskās tieksmes: galvenokārt neapdomību un nesavaldību.

Kad Leandra bija ieslodzīta klosterī, Anselmo acis aptumšojās, jo nebija vairs nekā, kas viņa skatienu spētu iepriecināt; arī manējās iegrima tumsā, gaisma izdzisa, un nekas man vairs nepatika; bez Leandras mūsu skumjas pieauga, mūsu pacietība izbeidzās, mēs nolādējām kareivja greznos tērpus un nīdām Leandras tēvu par nepietiekamo piesardzību. Beidzot mēs ar Anselmo nolēmām atstāt ciematu un doties uz šo ieleju, kur viņš tagad gana savas daudzās avis, un es — savu kazu lielos ganāmpulkus. Tā mēs dzīvojam koku paēnā, Jaudami vaļu savām dedzīgajām jūtām, kopīgi slavējam vai nopeļam skaisto Leandru vai arī katrs vienatnē nopūšamies un uzticam debesīm savas žēlabas. Sekojot mūsu piemēram, šajos klinšainajos kalnos ieradušies arī citi Leandras pielūdzēji, lai kļūtu gani, tāpat kā mēs, un viņu ir tik daudz, ka, šķiet, šis apgabals kļuvis par ganu Arkādiju, jo te visur ir gani un aploki un nav tādas vietas, kur neatskanētu skaistās Leandras vārds. Viens viņu nolād, sauc par untumainu, nepastāvīgu un negodīgu, otrs apvaino viņu vieglprātībā un gaisīgumā, trešais viņu attaisno un tai piedod, ceturtais viņu nosoda un tiesā; viens cildina viņas skaistumu, otrs zākā viņas raksturu, vārdu sakot, visi viņu nopeļ un visi viņu dievina. Dažu neprāts aiziet tik tālu, ka tie žēlojas — viņa esot tos nonievājusi, kaut gan nekad ar viņu nav sarunājušies; daži vaimanā, ka sajūtot briesmīgas greizsirdības mokas, kādas viņa gan nevienā nebija varējusi pamodināt, jo, kā jau teicu, viņas pārkāpumu uzzinājām ātrāk nekā viņas nodomu. Šeit nav tādas klinšu aizas, tādas strauta malas, tādas koku paēnas, kur kāds gans nestāstītu vējam savas nelaimes; atbalss atkārto Leandras vārdu visur, kur to piemin. Leandra — atsaucas kalni, Leandra — čalo strauti, Leandra mūs visus sagūstījusi un apbūrusi, mēs ceram bez cerības, mēs baiļojamies un nezinām savu baiļu iemeslu. No visiem šiem neprātīgajiem mans sāncensis Anselmo ir visprātīgākais un arī visneprātīgākais, jo viņš varētu par daudz ko žēloties, bet žēlojas tikai par Leandras prombūtni un, brīnišķīgi spēlēdams ravelu, dzied savas žēlabu dziesmas, kas liecina par viņa veselo prātu. Es eju citu ceļu, kas ir daudz vieglāks un, manuprāt, arī pareizāks: nopeļu sieviešu vieglprātību, viņu nepastāvību, divkosību, viņu tukšos solījumus, lauztos zvērestus un, beidzot, arī viņu neprasmi izraudzīties labu mērķi savām domām un tieksmēm. Tāpēc, seņjori, es tā sarunājos ar kazu, kad atradu viņu šeit, jo viņa ir sieviešu kārtas radījums un šā iemesla dēļ es viņu nevērtēju augsti, kaut gan tā ir labākā kaza manā ganāmpulkā. Lūk, stāsts, ko solījos jums pastāstīt. Varbūt tas bija pārāk garš, bet es neskopošos jums arī citādi pakalpot; mana būda ir tepat tuvumā, tur man ir svaigs piens, ļoti garšīgs siers un dažādi nobrieduši augļi, kas ne mazāk patīkami skatam kā garšai.

LII NODAĻA. PAR DONA KIHOTA SADURSMI AR KAZU GANU UN PAR NEPARASTO PIEDZĪVOJUMU AR GRĒKU NOZĒLNIEKIEM, KO DONS KIHOTS VAIGA SVIEDROS NOVEDA LĪDZ LAIMĪGĀM BEIGĀM

Kazu gana stāsts patika visiem klausītājiem, sevišķi kanoniķim, kas ar dīvainu ziņkāri vēroja, ka stāstītājs pēc savas izteiksmes likās vairāk esam izglītots pilsētnieks nekā lauku gans, un viņš sacīja, ka priesteris esot ļoti pareizi teicis, — kalnos izaugot gudri ļaudis. Visi piedāvāja Euhēnio savus pakalpojumus, bet vislielāko augstsirdību izrādīja dons Kihots, kas viņam sacīja:

—      Patiesi, brāli kazu gan, ja man tagad būtu iespējams pasākt kādu jaunu piedzīvojumu, es, ne mirkli nedomājot, dotos ceļā, lai jums palīdzētu; es aizvestu Leandru no klostera (kur viņa ievietota neapšaubāmi pret savu gribu), par spīti klostera priekšniecei un visiem, kas man stātos ceļā, un ieliktu viņu jūsu rokās, lai jūs rīkotos ar viņu pēc savas gribas un patikas, tomēr ievērojot bruņniecības likumus, kas aizliedz kādai jaunavai nodarīt pāri; taču es paļaujos uz dievu mūsu kungu, ka ļaunajam burvim nav tik lielas varas kā labajam burvim, un tāpēc es turpmāk jums apsolu savu labvēlību un atbalstu, jo tieši mans pienākums ir palīdzēt vājiem un nelaimīgiem.

Kazu gans viņu uzlūkoja un, redzēdams dona Kihota slikto apģērbu un dīvaino izskatu, izbrīnījies jautāja bārddzinim, kas sēdēja viņam blakus:

—      Seņjor, kas ir šis cilvēks ar tik savādu izskatu un valodu?

—      Kas gan cits tas varētu būt, — atkārtoja bārddzinis, — kā vienīgi slavenais Lamančas dons Kihots, visu pārestību atriebējs, visu netaisnību izlīdzinātājs, jaunavu aizstāvis, milžu biedētājs un uzvarētājs kaujās.

—      Tas man atgādina, — piebilda kazu gans, — lasītos stāstus par klaiņojošiem bruņiniekiem, kas darījuši visu, ko jūsu žēlastība piedēvē šim vīram, bet man liekas, ka jūsu žēlastība jokojas vai arī šim dižajam seņjoram galva ir tukša.

—      Jūs esat vislielākais nelietis, — dons Kihots iesaucās, izdzirdējis gana vārdus, — jums pašam galva ir tukša un muļķīga, bet es esmu daudz pilnāks, nekā jebkad bijusi tā vazaņķe un vazaņķes meita, kas jūs dzemdējusi.

Pāriedams no vārdiem uz darbiem, viņš strauji satvēra maizes gabalu, kas atradās tam priekšā, un ar tādu niknumu ietrieca to kazu ganam tieši sejā, ka pārsita viņam degunu; bet gans, kam šādi joki nepatika un kas saprata, ka tam uzbrūk visā nopietnībā, neievērodams vairs ne paklāju, ne traukus, ne ēdājus, metās virsū donam Kihotam, ar abām rokām sagrāba viņa kaklu un būtu viņu droši vien nožņaudzis, ja šai brīdī nepiesteigtos Sančo Pansa, kas satvēra ganu aiz pleciem un kopā ar viņu nogāzās uz galdauta, sasitot šķīvjus, sašķaidot tases, izlejot un izsvaidot trauku saturu. Dons Kihots atbrīvots atkal uzbruka kazu ganam, kas ar asinīm noplūdušu seju, Sančo spārdīts, četrrāpus līzdams, meklēja uz galdauta nazi, lai varētu asiņaini atriebties, bet viņu apvaldīja kanoniķis un priesteris, kamēr bārddzinis ierīkoja tā, ka kazu gans atkal uzvēlās virsū donam Kihotam, kuru viņš apbēra ar tādu dunku krusu, ka pār nabaga bruņinieka seju plūda tikpat daudz asiņu kā pār viņa paša seju. Kanoniķis un garīdznieks smējās, vēderus turēdami, kārtības sargi priekā lēkāja un rīdīja abus cīnītājus kā divus saniknotus suņus, tikai Sančo Pansa bija izmisis, jo nespēja izrauties no kanoniķa kalpa rokām, kas neļāva tam steigties palīgā savam kungam.

īsi sakot, visi priecājās un līksmojās, atskaitot abus cīkstoņus, kas viens otru mizoja, kad pēkšņi atskanēja taures pūtieni — tik sērīgi, ka visi neviļus pavērsa galvas uz to pusi, no kurienes tie skanēja; bet visvairāk šīs skaņas satrauca donu Kihotu, kas, pret savu gribu gulēdams zem kazu gana un diezgan pamatīgi sadauzīts, sacīja:

— Brāli sātan, jo cits tu nevari būt, ja jau tev pietika spēka un drosmes mani pieveikt, es tevi lūdzu — noslēgsim pamieru, vismaz uz vienu stundu, jo man liekas, ka drūmās taures skaņas, ko dzirdam, mani aicina kādā jaunā piedzīvojumā.

Kazu gans, kam jau bija apnicis viņu sist un pašam saņemt sitienus, palaida donu Kihotu vaļā, un tas piecēlās kājās, pagrieza galvu skaņu virzienā un pēkšņi ieraudzīja, ka pa kalna nogāzi devās lejup daudz ļaužu baltos grēku nožēlnieku tērpos.

Apstākļi bija šādi: šai gadā mākoņi negribēja dot savu valgmi zemei, un visos šā apgabala ciematos tika rīkotas lūdzēju un grēku nožēlnieku procesijas, lai dievs atvērtu savas žēlastības roku un sūtītu lietu; šādā nolūkā kāda tuvākā ciemata ļaudis devās procesijā pie kāda svēta vientuļnieka, kas dzīvoja kādā pakalnā blakus šai ielejai. Dons Kihots, ieraudzījis grēku nožēlnieku savādos tērpus, neatcerējās, ka bija tādus jau bieži redzējis, bet iedomājās, ka viņu gaida jauns piedzīvojums, kas viņam kā klaiņojošam bruņiniekam sekmīgi jāveic; šī iedoma viņā vēl pastiprinājās, kad tas ieraudzīja, ka ļaudis nes ar sēru plīvuru aizsegtu tēlu, kas viņam šķita kāda dižciltīga seņjora, ko ar varu aizved blēži un negodīgi ļaundari; tiklīdz šī doma viņam ienāca prātā, tas lielā ātrumā piesteidzās Rosinantem, kas netālu ganījās, noņēma tam no seglu loka iemauktus un vairogu, vienā acumirklī zirgam uzlika iemauktus, paprasīja Sančo savu zobenu, uzlēca Rosinantem mugurā, satvēra vairogu un skaļā balsī uzsauca visiem klātesošiem:

—     Tagad, cildenā sabiedrība, jūs redzēsiet, kāda nozīme ir tam, ka pasaulē dzīvo bruņinieki, kas pieder pie klaiņojošās bruņniecības ordeņa. Tagad, es saku, jūs redzēsiet, ka atbrīvošu šo cēlo dāmu, ko tur aizved sagūstītu, un pārliecināsieties, vai jātur godā klaiņojošie bruņinieki.

To teikdams, viņš iespieda stilbus Rosinantem sānos, jo piešu tam nebija, un pilnos auļos, nevis rikšos, — jo visā šai patiesajā stāstā nevienā vietā nav teikts, ka Rosinante kādreiz būtu rikšojis, — drāzās pretim grēku nožēlniekiem, kaut gan priesteris, kanoniķis un bārddzinis mēģināja viņu aizturēt, taču tas nebija iespējams, jo viņu nevarēja atturēt pat Sančo, kas skaji kliedza:

—     Kurp jūs dodaties, seņjor don Kihot? Kādi velni jūs apsēduši un musina pret mūsu svēto katoļu ticību? Saprotiet taču, lai mani parauj nelabais, ka tā ir grēku nožēlnieku procesija un seņjora uz viņu nestuvēm ir mūsu vissvētās un neaptraipītās Jaunavas tēls. Apdomājiet, seņjor, ko jūs darāt, jo šoreiz patiesi varam teikt, ka jūs pats to nezināt.

Sančo veltīgi nopūlējās, jo viņa kungs, gribēdams ātrāk nokļūt pie balti tērptajiem ļaudīm un atbrīvot dāmu sēru plīvurā, jāja tik strauji, ka nedzirdēja neviena vārda, un, ja arī būtu dzirdējis, viņš tomēr negrieztos atpakaļ, pat ja to pavēlētu pats karalis. Viņš pieaulēkšoja procesijai klāt, apturēja Rosinanti, kas jau vēlējās mazliet atvilkt elpu, un satrauktā, aizsmakušā balsī iesaucās:

—    Jūs, kas aizklājat savas sejas varbūt tāpēc, ka neesat labi ļaudis, klausieties uzmanīgi, ko es jums gribu teikt!

Pirmie apstājās tēla nesēji, un viens no četriem kleriķiem, kas dziedāja litānijas, redzēdams dona Kihota neparasto izskatu, Rosinantes kalsnumu un ievērojis donā Kihotā vēl citas smieklīgas dīvainības, tam atbildēja:

—     Seņjor un brāli, ja gribat mums kaut ko teikt, tad runājiet ātrāk, jo šie brāļi šausta savu miesu un mēs nevaram apstāties bez iemesla un klausīties jūsu runā, tāpēc pasakiet mums visu pāris vārdos!

—     Es to pateikšu vienā vārdā, — atcirta dons Kihots, — tūlīt atbrīvojiet šo skaisto seņjoru, kuras asaras un skumīgais izskats skaidri liecina, ka jūs viņu aizvedat ar varu un esat viņu smagi apvainojuši; bet es esmu nācis pasaulē, lai iznīdētu šādas pārestības, un neatļaušu jums spert ne soļa, iekams nebūsiet viņai atdevuši brīvību, kā es to vēlos un kā viņa to pelnījusi.

Šos vārdus dzirdēdami, visi saprata, ka dons Kihots ir ārprātīgs, un sāka jautri smieties, bet šie smiekli bija pulveris, iemests dona Kihota dusmu ugunī, jo viņš, neteikdams ne vārda, izrāva zobenu un uzbruka nestuvēm.

Viens no tēla nesējiem, atstājis nesamo biedriem, devās pretim donam Kihotam, izslējis dakšu jeb mietu, ar kuru atbalsta nestuves, kad nesējs atpūšas, un šo mietu ķēra dona Kihota zobena cirtiens, pāršķeldams to divās daļās. Ar rokā palikušo mieta gabalu nesējs tik spēcīgi iezvēla donam Kihotam pa plecu — tai pusē, kurā tas rokā turēja zobenu un kuru vairogs nespēja aizsargāt pret tik rupju spēku, — ka nabaga bruņinieks visnožēlojamākā kārtā nogāzās no zirga zemē. Sančo Pansa, kas aizelsies skrēja nopakaļ savam kungam, redzēdams viņu pakritušu, uzkliedza viņa pretiniekam, lai tas otrreiz vairs nesitot nabaga apburtajam bruņiniekam, kas visā savā mūžā neesot nevienam nodarījis ļaunu. Taču zemnieku savaldīja nevis Sančo kliedzieni, bet dona Kihota izskats — bruņinieks vairs nekustināja ne rokas, ne kājas, un zemnieks, domādams, ka to nogalinājis, ātri uzsprauda sava garā tērpa stērbeles sev aiz jostas un metās bēgt pa lauku brieža ātrumā.

Šai brīdī piesteidzās arī pārējie dona Kihota pavadoņi, bet procesijas dalībnieki, redzēdami, ka tie traucas tieši uz viņu pusi kopā ar kārtības sargiem, kas bija apbruņoti ar arbaletēm, izbijās, ka tagad tiem klāsies ļauni, un sastājās visi lokā ap dievmātes tēlu, uzvilka galvā kapuces, satvēra rokās pātagas, kleriķi — svečturus un gaidīja uzbrukumu ciešā apņēmībā aizstāvēties un, ja iespējams, pat uzbrukt saviem ienaidniekiem, tomēr liktenis iekārtoja labāk, nekā to varēja gaidīt, jo Sančo nedarīja neko citu kā vienīgi pakrita uz sava kunga ķermeņa un sāka to žēlabaini un smieklīgi apraudāt, domādams, ka dons Kihots ir miris. Lamančas priesteri pazina kāds priesteris, kas piedalījās procesijā, un šī pazīšana izkliedēja bailes, ko sajuta abas kareivīgās puses. Pirmais priesteris īsos vārdos raksturoja otrajam priesterim donu Kihotu, un, kad šis priesteris kopā ar grēku nožēlnieku baru piegāja klāt nabaga bruņiniekam, lai paskatītos, vai tas vēl bija dzīvs, tie dzirdēja, ka Sančo Pansa ar asarām acīs sacīja:

—     Ak, bruņniecības zieds, viens mieta sitiens pārtrauca tavu slaveno dzīves gadu ritumu! Ak, savas dzimtas gods, visas Lamančas un visas pasaules slava un lepnums, bez tevis pasaule piepildīsies ar ļaundariem, kas vairs nebaidīsies soda par saviem noziegumiem! Ak tu, kas biji devīgāks par visiem Aleksandriem, jo par astoņus mēnešus ilgo kalpošanu tu iedevi man vislabāko salu, kādu jebkad jūra apskalojusi un ietvērusi! Ak, pazemīgais starp lepnajiem un augstprātīgais starp pazemīgajiem, briesmu uzveicējs, nedienu panesējs, bez iemesla iemīlējies, labo atdarinātā js, ļauno rīkste, zemsirdīgo ienaidnieks, īsi sakot, klaiņojošais bruņinieks, ar ko viss ir izteikts!

Sančo kliedzieni un vaimanas atmodināja donu Kihotu, un viņa pirmie vārdi bija šādi:

—     Tam, kas dzīvo šķirts no jums, vismaigā Dulsineja, jāpārcieš vēl lielākas nelaimes nekā tās, ko ciešu patlaban. Palīdzi man, draugs Sančo, iesēsties apburtajos ratos, jo es nespēšu vairs noturēties Rosinantes seglos, tāpēc ka mans plecs ir sadragāts.

—     To es labprāt darīšu, mans seņjor, — atbildēja Sančo, — un dosimies uz mūsu ciematu šo seņjoru sabiedrībā, kas vēl jums labu, un tur sagatavosimies jaunam izjājienam, kas sagādās mums vēl lielāku labklājību un slavu.

—     Tu runā labi, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — un būtu gudri nogaidīt, līdz izbeigsies zvaigžņu pašreizējā nelabvēlīga ietekme.

Kanoniķis, priesteris un bārddzinis teica, ka šāds viņa lēmums esot vispareizākais, un, nopriecājušies par Sančo Pansas vientiesību, ievietoja donu Kihotu ratos, kuros viņu agrāk veda. Procesija no jauna sakārtojās un turpināja savu ceļu; kazu gans no visiem atvadījās, kārtības sargi vairs nevēlējās iet tālāk, un priesteris viņiem samaksāja nopelnīto naudu; kanoniķis lūdza priesteri, lai viņš tam paziņojot, kā klāsies donam Kihotam, vai viņš izveseļosies vai neizveseļosies no sava ārprāta, un pēc tam atļāvās turpināt savu ceļojumu. īsi sakot, visi šķīrās un devās katrs uz savu pusi, palika tikai priesteris, bārddzinis, dons Kihots, Pansa un labais Rosinante, kas visu panesa tikpat pacietīgi kā viņa kungs.

Vēršu dzinējs iejūdza savus vēršus, nosēdināja donu Kihotu uz siena kaudzes un ar savu parasto nesatricināmo mieru brauca pa ceļu, kuru tam norādīja priesteris; pēc sešām dienām viņi iebrauca dona Kihota ciematā pašā dienas vidū, turklāt svētdienā, kad laukums, pa kuru brauca rati ar donu Kihotu, bija pilns ļaužu.

Visi saskrēja skatīties, kas brauca ratos, un, pazinuši sava ciemata cilvēku, ļoti izbrīnījās, un kāds zēns aizskrēja pastāstīt dona Kihota saimniecei un māsasmeitai, ka viņu kungs un tēvocis atgriežoties dzeltens un izdēdējis, sēdēdams uz siena kaudzes vēršu pajūgā. Sāpīgi bija dzirdēt, kā abas lāga sievietes sāka vaimanāt, sist sev pa galvu un atkal lādēt sasodītās bruņinieku grāmatas, atsākdamas visu ar jaunu spēku, kad dons Kihots parādījās durvīs.

Izdzirdējusi ziņu par dona Kihota ierašanos, atsteidzās Sančo Pansas sieva, kas zināja, ka viņas vīrs bija aizgājis bruņiniekam līdzi, lai kalpotu tam par ieroču nesēju, un, ieraugot Sančo, viņas pirmais jautājums bija — vai ēzelis esot laimīgi atgriezies. Sančo atbildēja, ka tas esot atgriezies laimīgāks nekā viņa saimnieks.

—     Lai slavēts dievs, — viņa iesaucās, — kas parādījis man tādu žēlastību! Bet pastāsti man, draugs, ko labu esi nopelnījis ar to ieroču nešanu! Vai atvedi man jaunu tērpu? Vai nopirki bērniem kurpītes?

—     Neko tādu es neatvedu, mīļā sieva, — atbildēja Sančo,

—     bet es atvedu citas lietas, daudz vērtīgākas un svarīgākas.

—     Tas man sagādā lielu prieku, — sacīja sieva, — parādi man šīs vērtīgākās un svarīgākās lietas, mans draugs, jo gribu tās redzēt, lai iepriecinātos mana sirds, kas bija tik skumīga un neapmierināta, kamēr tu veselu mūžību klaiņoji apkārt.

—     Mājās es tev tās parādīšu, sieva, — teica Sančo Pansa,

—      bet tagad esi mierīga, jo, kad mēs ar dieva palīgu dosimies citreiz meklēt piedzīvojumus, tu redzēsi, ka es drīz kļūšu grāfs vai kādas salas gubernators — un nevis kaut kādas nieka salas, bet gan vislabākās, kādu vien var atrast.

—     Lai dievs dod, vīriņ, — tā mums ļoti noderētu. Bet saki man, kas tā par salu, jo es neko nesaprotu.

—     Medus neder ēzeļu mutei, — atbildējā Sančo, — kad pienāks laiks, tu visu sapratīsi, sieva, un brīnīsies, kad tavi vasaļi tevi godās par jūsu augstdzimtību.

—     Ko tu tur runā, Sančo, par augstdzimtībām, salām un vasaļiem? — jautāja Huana Pansa — tā saucās Sančo sieva; kaut gan viņi nebija radinieki, bet Lamančā sievas mēdz pieņemt vīra uzvārdu.

—      Necenties, Huana, visu tūlīt uzzināt; pietiek, ka es tev saku patiesību, un tagad pievaldi mēli! Starp citu, varu tev teikt, ka pasaulē nav patīkamākas nodarbošanās kā būt par godājamu ieroču nesēju kādam piedzīvojumu meklētājam klaiņojošam bruņiniekam. Tiesa, vairums piedzīvojumu nav tādi, kādus cilvēks varētu vēlēties, jo no simt piedzīvojumiem deviņdesmit deviņi iznāk šķībi un greizi. Es to zinu no pieredzes, jo dažreiz mani mētāja uz segas, dažreiz slānīja; tomēr, par spīti visam, ir jauki, piedzīvojumus meklējot, jāt pāri kalniem, klejot pa mežiem, uzrāpties klintīs, viesoties pilīs, apmesties dažādās iebraucamās vietās un ne velna nemaksāt.

Tā sarunājās Sančo Pansa ar savu sievu Huanu Pansu, kamēr dona Kihota saimniece un māsasmeita saņēma bruņinieku, izģērba to un pēc tam noguldīja viņa senlaicīgajā gultā. Viņš tās uzlūkoja ar pārgrieztām acīm un nekādi nevarēja saprast, kur atrodas. Priesteris piekodināja māsasmeitai rūpēties par savu tēvoci un būt modrai, lai tas vairs turpmāk neaizbēgtu, un pastāstīja viņai, ar kādām grūtībām tie bija bruņinieku atveduši mājās. Abas sievietes atkal raidīja vaimanas pret debesīm, no jauna apbēra ar lāstiem bruņinieku grāmatas un piesauca dievu, lai tas ietriektu pašā elles dibenā visus šos melu un blēņu sacerētājus. Tā viņas palika satraukumā un bažās par to, ka viņu kungs un tēvocis tās tūlīt atstās, tiklīdz būs mazliet atspirdzis, un notika tieši tā, kā viņas to paredzēja.

Bet, kaut gan šā stāsta autors ar lielu ziņkāri un uzcītību mēģināja noskaidrot, kādus varoņdarbus dons Kihots paveica savā trešajā izjājienā, tam tomēr neizdevās par to atrast nekādas ziņas, vismaz ne autentiskajās hronikās; Lamančā vienīgi uzglabājušies nostāsti par to, ka dons Kihots, atstājot trešo reizi savu māju, ieradies Saragosā, kur piedalījies dažos slavenos turnīros, kas tika sarīkoti šajā pilsētā, un tur tam atgadījušies piedzīvojumi, kādi atbilst viņa drosmei un gaišajam saprātam. Autoram tāpat neizdevās neko uzzināt par dona Kihota dzīves galu un noslēgumu, un viņš nebūtu neko noskaidrojis un izdibinājis, ja laimīgi viņam nebūtu gadījies sastapt kādu vecu ārstu, kam piederēja svina lāde, kuru viņš teicās atradis kādas vientuļas senlaiku baznīciņas sagruvušos pamatos, kad šo baznīciņu atjaunoja. Šajā lādē glabājās daži pergamenti, uz kuriem ar gotu burtiem bija uzrakstītas spāniešu dzejas, kas apdziedāja daudzus dona Kihota varoņdarbus, attēloja Tobosas Dulsinejas skaistumu, Rosinantes izskatu, Sančo Pansas uzticību un dona Kihota apbedīšanu; tur vēl bija dažādas epitāfijas un cildinājumu dzejoļi par viņa dzīvi un ierašām. Šā jaukā un vēl nekad nedzirdētā stāsta autors ievieto šajā grāmatā tikai tos dzejojumus, kas bija salasāmi un skaidri saprotami. Atmaksai par milzīgajām pūlēm, ar kādām tas izpētīja un pārmeklēja visus Lamančas arhīvus, lai izvilktu dienas gaismā šo stāstu, autors lūdz no lasītājiem vienīgi to, lai tie veltītu šai grāmatai tādu pašu uzticību, kādu saprātīgi ļaudis veltī bruņinieku stāstiem, kas tagad ieguvuši tādu slavu visā pasaulē; šī uzticība būtu viņam pietiekama atmaksa un gandarījums un iedvesmotu viņu meklēt citus stāstus, ja arī ne tik patiesus kā šo, tad vismaz tikpat atjautīgus un saistošus.

Svina lādītē atrastā pergamenta raksta pirmie vārdi bija šādi:

Lamančas ciemata Argamasiļļas akadēmiķi par drošsirdīgā Lamančas dona Kihota dzīvi un nāvi

HOC SCRIPSERUNV

Monikongo, Argamasiļjas akadēmiķis, uz dona Kihota kapa

EPITĀFIJA

Sis savādnieks, kas Lamančai ir spējis

Dot vairāk trofeju kā Jāsons' Krētai,

Ar asu prātu apbalvots kā retais,

Viņš vārdiem dzēlīgiem ir daudzus smējis

Un savu roku tādā spēkā slējis,

Ka slavu pauž tam Katajā*, Gaetā",

Pār viņu mūza savus spārnus pleta,

Viņš pantus bronzas plāksnē iegravējis.

Tam nevar līdzināties Amadisi,

Un Galaors tam blakus pundurs šķita,

To cīņās sargājusi mīla augstā.

Un mēmi Beljanisi kļuva visi.

Uz Rosinantes traucās viņš bez mitas,

Bet tagad dus zem kapakmeņa aukstā.

1 Uzrakstīja sekojošo (lat.).

paniagvado, argamasiļjas akadēmiķis, in laudem dulcineae del toboso'

SONETS

Jūs redzējāt, bij viņai brangi vaigi Un augstas krūtis, acis smējās — Tobosas karalienei Dulsinejai, Dons Kihots kuru iemīlēja maigi,

Tam viņas dēļ bij kājām jāizstaigā Reiz Sjerranegra", kurā klintis slejas, Montjelas klajums, zaļojošās lejas Aranhuesā, gurstot gaitā baigā.

Bij Rosinante vainīgs. Liktens lēma: Tev agri mirt, Lamančas dāma labā, Tas cēlo bruņinieku projām sauca.

Un nāve visu skaistumu tai ņēma,

Bet tam, kam slavu marmorplāksne glabā,

Reiz mīla, dusmas, maldi prātu jauca.

kapričoso, argamasiļjas atjautīgākais akadēmiķis, par godu rosinantem, Lamančas dona kihota zirgam

SONETS

Pie dimanttroņa pārvarīgi spožā, Kur Marsa asiņainās pēdas garo, Sliets neprātīgā lamančieša karogs, Ko atnesa tur svētceļnieks šis drošais.

Tur smalkais tērauds spīd un bruņas košās, Viņš bruņots prata nikni cirst un karot Un jaunai ieročmākai lika starot — Jauns paladīns arvienu uzvarošais.

Ja Gallija teic Amadisu savu Un Grieķija tā drosmos pēcnācējus, Kas tūkstoš cīņās ienaidniekus veica, —

1 Par slavu Tobosas Dulsinejai (7a/.).

Tad šodien donu Kihotu ar slavu Bellona" vainagot un godāt spēja. Ne gaiļus, grieķus — Lamanču tā sveica.

Un mūžu piemiņā — tā viņa teica — Būs glabāt cēlā Rosinantes vārdu. Kas pārspēj Briļjadoru un Bajardu*.

burladors, argamasiļjas akadēmiķis, sančo pansam

SONETS

Šeit Sančo Pansa dus, kas sīks bij miesās, Bet vīra drosmē liels — jā, brīnumlieta! Starp ieročnesējiem ir viņam goda vieta, Nekad tam viltus sirdī neieviesās.

Viņš grāfa dzīvi gribēja jau iesākt, Bet pārestību daudz no )audīm cieta Šai ļaunā laikmetā, un tika smieta Tā centība — kas ēzeļus lai tiesā?

Uz ēzeļa (šo vārdu lūdzu piedot) Viņš lēnprātīgs aiz sava kunga jāja, Ko lēnprātīgais Rosinante nesa.

Ak, cerības, jūs labāk vējam ziedot, .To cilvēkus jūs vienmēr maldinajat, Jūs tikai ēnas, dūmi, sapņi esat.

kačidiablo, argamasiļjas akadēmiķis, uz dona kihota kapa

EPITĀFIJA

Šeit bruņiniekam dusas vieta. Daudz pārbaudītam klaiņotājam. Uz Rosinantes cēls tas jāja, Bez gala cīnījās un cieta.

Un Sančo Pansu apbedīja Pie viņa sāniem mierā svētā. Tas uzticībā neredzētā Tam krietns ieročnesējs bija.

tikitoks, argamasiļjas akadēmiķis, uz Tobosas Dulsinejas kapa

EPITĀFIJA

Seit Dulsineja apglabāta, Un viņas kādreiz brangā miesa Guļ pīšļos sabirusi, liesa. To nāve aprija bez sāta.

Bet viņa dižciltīga kļuva, Un tiešām cēla dāma bija, Ko dons Kihots sev izraudzīja, Tās ciemats dižu slavu guva.

Tie ir dzejoļi, kurus varējām salasīt, pārējiem ķirmji bija tā sagrauzuši burtus, ka mums bija jālūdz kāds akadēmiķis, lai viņš tos, cik iespējams, atburto. Ir zināms, ka viņš ar lielu un neatlaidīgu darbu to veicis un esot nodomājis dzejoļus laist klajā, cerēdams uz dona Kihota trešo izjājienu.

Forsē altri cantera con miglior plettro *

Pirmās daļas beigas

PIEZĪMES

VELTĪJUMS

5. Ipp. Behāras hercogs — viens no spāņu tā laika ievērojamākiem aristokrātiem, garīgi aprobežots, bet augstprātīgs cilvēks, pret Servantesu izturējās vēsi un nicīgi.

PROLOGS

7.   Ipp. Stāstu, kāds varēja rasties cietumā. — Norādījums uz to, ka autors divreiz ieslodzīts cietumā: 1597. gadā un 1602. gadā.

8.   Ipp. «Zem sava mēteļa varu nosist karali.» — Paruna norāda, ka par to, kas atrodas zem mēteļa, t. i., par sevi, cilvēks ir neierobežots valdnieks.

Pēc tik daudz gadiem, kuros esmu it kā snaudis aizmirstības klusumā. — Līdz «Dona Kihota» pirmās daļas iznākšanai Servantesam bija izdevies laist klajā tikai romānu «Galateja» (1585. g.).

9.   Ipp. Zoils — grieķu rakstnieks un gramatiķis (3. gadsimtā pirms m. ē.), pazīstams ar asām un dzēlīgām kritikām.

Zeiksīds — grieķu gleznotājs 5. gadsimtā pirms m. ē.

Indijas Iiuans — austrumzemju kristiešu valsts leģendārs valdnieks.

Trapezundas ķeizars. — Trapezunda — pilsēta Melnās jūras dienvidpiekrastē. Kad krustneši 1204. gadā iekaroja Konstantinopoli, tika nodibināta Trapezundas ķeizarvalsts, kas pastāvēja lidz 1461. gadam.

10.   Ipp. Gramatiķis — filologs, literatūras kritiķis, grieķu un latīņu tekstu komentators.

Kako — milzis, kas bija nolaupījis Hērakla vēršus un par to nežēlīgā cīņā nogalināts. Izveicīga zagļa sinonīms.

11.  Ipp. Mondoņēdo bīskaps — spāņu rakstnieks Antonio de Gevara, Seviļas un Tolēdo inkvizitors (1525), Mondoņēdo bīskaps (1545), plaši pazīstamās «Marka Aurēlija zelta grāmatas» autors.

Leons Ebrejs — Platona filozofijas paudēja Jehudas Abrabaneļa (miris 1520. g.) pseidonīms; sacerējis itāliešu valodā dialoga formā «Sarunas par mīlestību», kas vairākkārt tulkotas ari spāņu valodā.

12. Ipp. Montjelas novads — novads Lamančā.

DZEJOJUMI

14.  lpp. Urganda — burve; Amadisa, bruņinieku romāna «Gallijas Amadiss» galvenā varoņa labvēle un atbalstītāja; sava izskata mainīguma dēj saukta par «Noslēpumaino».

Trakojošais Rolands — itāliešu rakstnieka Lodoviko Ariosto (1474—1533) tā paša nosaukuma poēmas galvenais varonis.

15.   lpp. Alvaro de Luna — Kastīlijas kara]a Huana II favorīts, kritis nežēlastībā un sodīts ar nāvi 1453. gadā.

Karalis Fransuā — Francijas karalis, kaujā pie Pavijas (1525) kritis spāņu gūstā un veselu gadu pavadījis Spānijā.

16.  lpp. Nubadzibas klints. — Amadiss, kā attēlots ievērojamākajā bruņinieku stāstā «Gallijas Amadiss», iekarojis kādu salu un nodevis to tās likumīgajai valdniecei Briolanai, bet Amadisa sirdsdāma Orjana aiz greizsirdības aizliegusi viņam sastapties ar Briolanu. Amadiss izmisumā atteicies no bruņinieku varoņdarbiem un aizgājis uz Nabadzības klinti. Viņu atdarina dons Kihots (I daļas XXV un XXVI nodaļā).

17.  lpp. Grieķijas dons Beljaniss — kāda bruņinieku stāsta varonis, pēc Gallijas Amadisa ievērojamākais. Stāstu sacerējis Heronimo Fernandess.

18.  lpp. Miraliora resp. Mirafloresa — pils Londonas tuvumā, kurā dzīvojusi Gallijas Amadisa sirdsdāma Orjana.

20. lpp. ViIjadjēgo Klusais — kādas spāņu parunas personāžs.

«Selestīna» — izcils spāņu literatūras darbs, kas iznācis 15. gadsimta beigās; daudzkārt atdarināts. Par autoru uzskata Fernando de Rohasu.

Babjcka — Sida iemīļotais zirgs; Sids — ievērojams Spānijas nacionālais varonis, kas piedalījies cīņās par Spānijas atbrīvošanu no mauriem.

Lasariļjo — norādījums uz kādu epizodi blēžu romānā «Lasariļjo no Tormesas krastiem» (1554).

22. lpp. Klaridjana — bruņinieku stāsta «Fēba bruņinieks» varone, Trapezundas ķeizara meita un amazoņu valdniece.

23.  lpp. Solisdans — anagramma (burtu pārstatījums), kas apzīmē kādas personas ieroču nesēju «Gallijas Amadisā».

I nodaļa

25.  lpp. Olja — spāņu nacionālais ēdiens, gaļas un dārzeņu sautējums.

Felisjāno de Silva — daudzu bruņinieku stāstu autors.

26.  lpp. Sids Rui Diass (1043—1099) — spāņu nacionālais varonis, kura varoņdarbi cildināti daudzos sacerējumos.

Liesmojošā Šķēpa bruņinieks — tā dēvēts Grieķijas Amadiss tāda paša nosaukuma bruņinieku stāstā.

27.  lpp. Montalvunas Reinaldoss — viens no Divpadsmit Francijas Pēriem, vairāku literāru darbu personāžs.

II nodaļa

30.  lpp. Lapises aiza — ar mežu apaugusi aiza Lamanča.

31.  lpp. Sanlūkaras piekraste. — Sanlfikara pie Gvadalkivīras ietekas bija Seviļas jūras osta, kas uzturēja sakarus ar aizjūras kolonijām. Sanlūkaras piekrastē

mitinājās dažādi noziedznieki un avantūristi, kas mēdza saplūst no visām Spānijas

malām.

32.  lpp. Lanselots — daudzināts «Apa]ā Galda» bruņinieks, kas bija iemīlējies karaļa Artura sievā Džinevrā, kurai par godu veicis daudz varoņdarbu. Teksta minētas vārsmas no senas romances par Lanselotu.

33.  lpp. Reāls — sena spāņu sudraba vai vara nauda. Divi vara reāli līdzinājās viena sudraba reāla vērtībai.

III nodaļa

34.  lpp. Mcilagas Perčeless — vieta Malagas tuvumā, kas guvusi savu nosaukumu no kārtīm (perhas), uz kurām žāvēja zivis.

Riaranas salas — Malagas priekšpilsēta, kur atsevišķas māju grupas tiek dēvētas par salām.

Sevijas Kompass, Segovijas Asogēho, Valensijas Olivera, Granādas Rondi/ja, Sanlūkaras jūrmala, Kordovas Polro, Tolčdo krodziņi un vēl dažādas citas vietas — minētajās vietās mēdza uzturēties klaidoņi, noziedznieki un visādi pagrimņši ļaudis.

37. lpp. Doņja. — Dons un doņja — muižnieku kārtas personas nosaukums, kas cēlies no latīņu vārda dominus (kungs) un domina (kundze). Titula iegūšana tanī laikā bija ļoti sarežģīta; daudz vieglāk to bija iegūt par naudu, jo valdība līdzekļu iegūšanai to mēdza pārdot. Donam Kihotam, kas bija Lamančas idalgo (mazas muižas īpašnieks), nebija tiesības dēvēties par donu.

V  nodaļa

43.  lpp. Notikums ar Balduinu un Mantujas marķīzu. — Mantujas marķīzs, medībās atpalicis no saviem pavadoņiem, mežā atrod Balduīnu, ko nāvīgi ievainojis Kārļa Lielā dēls Karloto. Marķīzs ar zvērestu apsolās neatgriezties pilsētā un nenolikt ieročus ne dienu, ne nakti, kamēr nebūs atriebies Balduīna slepkavam.

44.  lpp. Abindaraess. — Par Abindaraesu un Harifu pastāstīts kādā novelē, ko Horhe de Montemajors (16. gadsimta vidū) iepinis savā romānā «Diāna».

Rodrigo de Narvaess — pirmais alkaids (komandants) Antekeras pilsētā, kad spānieši to 1410. gadā bija atkarojuši mauriem.

Abenserahe — kādas ievērojamas mauru dzimtas nosaukums; dzīvoja Granādā. Pie šis dzimtas piederēja minētais Abindaraess.

Divpadsmit Francijas Pēri — viduslaiku bruņinieku poēmās minētie Kārļa Lielā svītas divpadsmit paladīni.

Deviņi Slavas Vīri. — Par tādiem tika dēvēti trīs ebreji: Jozra, Dāvids, Jūda Makabejs; trīs pagāni: Hektors, Maķedonijas Aleksandrs, Jūlijs Cēzars; tris kristītie: karalis Arturs, Kārlis Lielais un Bujonas Gotfrīds.

Licenciāts — persona, kas ieguvusi diplomu par universitātes beigšanu.

VI nodaļa

47. lpp. «Esplandjana varoņdarbi» — bruņinieku romāns par Gallijas Amadisa dēla Esplandjana varoņdarbiem, iznācis 1510. gadā.

«Grieķijas Amadiss» — bruņinieku romāns, iznācis 1542. gadā, dažkārt apzīmēts par Gallijas Amadisa devīto grāmatu.

«lrkānijas Florismarts» — bruņinieku romāns, ko sarakstījis Melčors Ortega (1556. g.). Romānā «Dons Kihots» Florismarts dažkārt dēvēts par Felismartu.

48. lpp. «Bruņniecības spogulis» — romāns, kas iznācis 1586. gadā; tur attēloti grāfa Rolanda, Montalvanas Reinaldosa un citu slavenu bruņinieku varoņdarbi.

Pallesigais vēsturnieks Tirpēns — Reimsas arhibīskaps, kam piedēvē latīņu valodā uzrakstītu «Arhibīskapa Tirpēna hroniku», kurā attēloti Kārļa Lielā un Rolanda leģendārie varoņdarbi Spānijā. Ronsevalas kaujas aculiecinieks.

Mateo Bojardo (1434—1494) — itāliešu rakstnieks, poēmas «Iemīlējies Rolands» autors. Poēmas sižetu vēlāk izmantoja Lodoviko Ariosto savā poēmā «Trakojošais Rolands».

Tad uzlikšu grāmatu sev uz galvas — cieņas izpausme pret grāmatu. Arī svinīgos gadījumos, saņemot karaļa vai pāvesta diplomus, pēdējos mēdza uzlikt sev uz galvas.

50.  lpp. Monlemajora «Diāna». — Sim romānam bija liela ietekme pastorālā žanra attīstibā Spānijā, un to vairākkārt atdarināja citi rakstnieki.

«Ibērijas gans», «Enaresas nimlas», «Atbrīvošanās no greizsirdības maldiem» — pastorālie romāni, no kuriem pirmo sacerējis Bernardo de la Vega (1591), otro — Bernardo Gonsaless de Bobadiļja (1587), trešo — Bartolomē Lopess de Ensiso (1586).

51.  lpp. Migela de Servantesa «Galateja». — Sis romāns iznāca 1585. gadā ar nosaukumu «Galatejas pirmā daļa, iedalīta sešās grāmatās». Solīto otro daļu rakstnieks līdz mūža beigām netika pabeidzis.

Alonso de Erisiljas «Araukāna». — Autors, kas pats piedalījies spāņu cīņās ar araukāņiem Amerikā, savā poēmā pauž līdzjūtību pret indiāņiem, kuri cīnījās par brīvību un neatkarību pret spāņu kolonizatoriem. Poēmas pirmā daļa iznāca 1569. gadā, poēma pabeigta un pilnīgi iespiesta 1590. gadā.

Kristobala de Viruesa «Monserrats». — Poēma divpadsmit labi vārsmotos dziedājumos, iznākusi 1588. gadā.

VII nodaļa

52.  lpp. «Karolea» — Heronimo Semperes poēma par Kārli V (1560). Ar tādu pašu nosaukumu pazīstams ari kāda cita autora darbs (1585), bet Servantess, acīm redzot, te domājis pirmo, kas sarakstīts pantos.

«Spānijas Lauva» — Pedro de la Vesiļjas Kasteļjānosa poēma (1586) divdesmit deviņos dziedājumos par Leonas pilsētas (spāniešu vārds «lečn» — lauva) dibināšanu, par mocekļu nāvi, kuri dzimuši šai pilsētā.

«Imperatora varoņdarbi». — Ļoti plaša poēma piecdesmit dziedājumos ar 40 tūkstošiem vārsmu, kuru sacerējis Luiss Sapata (1566) par imperatoru Kārli V ar nosaukumu «Slavenais Kārlis V». Servantess kļūdījies, piedēvēdams šo poēmu Luisam de Avilam.

53.  lpp. Fristons — tā saucās kāds burvis, kas tika dēvēts par bruņinieku romāna «Grieķijas dons Beljaniss» autoru.

VIII nodaļa

56.  lpp. Milzis Briarejs — viens no titāniem ar simt rokām, kuri, kā teika stāsta, cīnījušies pret dieviem.

57.  lpp. Djēgo Peress de Vargass — ārkārtīgi varonīgs, tautas dziesmās daudzināts spāņu bruņinieks, kas kalpojis Fernando Svētā karapulkos (13. gadsimta) un piedalījies cīņās ar mauriem.

Cikoriju ūdens — dzēriens, kas pēc tā laika medicīnas uzskatiem veicināja mierīgu miegu.

60.  lpp. To mēs vēl redzēsim, kā leica Agrahess — izteiciens, kas pauž draudus, aizgūts no bruņinieku romāna «Gallijas Amadiss» un bieži sastopams arī citos bruņinieku romānos.

61.  lpp. Kā las būs atstāstīts otrajā daļā. — Ar otru daļu te saprotamas turpmākās sešas nodaļas (IX—XIV), jo «Dona Kihota» pirmajā izdeVumā (1605) pirmo daļu autors bija iedalījis četrās daļās. Visa darba otrā daļa iznāca 1615. gadā, bet to autors nesāk ar «piekto daļu», nevēlēdamies atdarināt Aveļjanedas viltoto «Donu Kihotu».

IX nodaļa

62.  lpp. Tikpat šķīsta kā māte, kas to dzemdējusi. — Servantess te asprātīgi pazobojas par minētajām jaunavām, likdams saprast, ka tādas nebija iespējamas. Izteicienu autors aizguvis no stāsta par Grieķijas Beljanisu.

63.  lpp. Aroba — svara vienība, apm. 11,5 kilogrami.

Fanēga — tilpuma mērs, apm. 5,5 litri.

Sančo Sankass — Sančo Garkājis

Pansa — Resnvēderis.

Arābi ir tik lieli mūsu ienaidnieki. — Spāņu naidīgās attiecības pret arābiem sakņojās spāņu tautas septiņsimt gadu ilgajās cīņās ar arābiem, kas 8. gadsimta sākumā bija iekarojuši Spānijas ievērojamu daļu. Vēlāk šo naidu pret arābiem sevišķi kurināja katoļu baznīca.

X nodaļa

65.  lpp. Ja mēs paslēptos kādā baznīcā. — Baznīcai tais laikos bija patvēruma tiesības, kas nodrošināja personas neaizskaramību pret laicigo varu.

Svētā Brālība — viduslaikos dibināta pilsētu apsardzības apvienība («Santa Hermandad»), vēlāk inkvizīcijas policija.

66.  lpp. Fjerabrasa balzams — brīnumdarītājs dziedinošs balzams, ko, kā stāsta leģenda, lietojis Ēģiptes emīra dēls Fjerabrass; Fjerabrass ir ari tā paša nosaukuma poēmas personāžs (12. gadsimtā), kuru uzvarējis viens no Divpadsmit Francijas Pēriem (Olivjē).

Asumbra —. šķidruma mērs, apm. 2 litri.

67.  lpp. E.s šeit zvēru pie visu lietu radītāja, pie četriem svētajiem evaņģēlijiem tā, it kā tie atrastos manā priekšā. — Pie evaņģēlijiem mēdza zvērēt, uzliekot uz tiem roku, bet, kad grāmatas ar evaņģēlijiem nebija klāt, tad parasti lietoja formulu — «it kā tie atrastos manā priekšā» Servantess šo formulu «Donā Kihotā» lieto vairākkārt dažādos variantos un dažādos kontekstos, piešķirot izteicienam humoristisku nokrāsu.

Mambrlno bruņu cepure. — Mambrīno ir kāds personāžs Bojardo un Ariosto poēmās par Rolandu; tas ir mauru valdnieks, kam pieder brīnumaina zelta bruņu cepure, kura spēj tās valkātāju pasargāt no ievainojumiem.

Sakripants — lielīga un uzpūtīga cilvēka tips, kas darbojas kā personāžs Bojardo un Ariosto poēmās par Rolandu.

Albraka — klintīs uzcelta pils, kurā, kā Bojardo attēlo poēmā «Iemīlējies Rolands», bija patvērusies Andželika; pils iekarošanai bijuši sapulcināti divi miljoni karavīru.

Sobradisa — izfantazēta valsts, kas minēta «Gallijas Amadisā».

XI   nodaļa

71. lpp. Ravela — trīsstīgu vijole ar lociņu; to it sevišķi lietoja lauku ļaudis.

XII     nodaļa

75. lpp. Sama. — Spāņu vārds «sama» nozīmē kašķi. Kazu gans sarunā to jauc ar vārdu «Sāra», kas apzīmē Ābrama sievu, kura nodzīvojusi pāri par simt gadiem. Spāņu tekstā sakarā ar to veidojas īpatnēja vārdu spēle, jo abi vārdi apzīmē kaut ko tādu, kam piemīt sīksta eksistence.

XIII    nodaļa

79. lpp. Karalis Arturs — leģendārs Britānijas karalis (6. gadsimtā), kas attēlots daudzās teiksmās un poēmās sakarā ar «Apaļā Galda» bruņinieku varoņdarbiem. Minētie bruņinieki dzīrēs sēdējuši ap apaļu galdu, kur nav ne labāku, ne sliktāku vietu, lai visi varētu justies līdzīgi.

Ezera bruņinieks Lanselots. — Lanselots dēvēts par Ezera bruņinieku tāpēc, ka savu bērnību un jaunību pavadījis burvja Merlēna iemīlētās Vivjanas galmā, kura pazīstama ar nosaukumu Ezera valdniece.

Džinevra — karaļa Artura sieva, kurā bija iemīlējies Lanselots.

82. lpp. Elisija lauki — mitoloģisks priekšstats par svētlaimes novadu pašā zemes malā.

84.  lpp. Dievišķais mantujietis — romiešu dzejnieks Vergilijs (70.—19. g. pirms m. ē.), dzimis Mantujā; savā testamentā, kā stāsta, novēlējis, lai pēc viņa nāves sadedzinātu ievērojamās poēmas «Eneīda» manuskriptu.

XIV      nodaļa

85.  lpp. Betiss — Gvadalkivīras upe.

87. lpp. Tantals — grieķu mitoloģijā Frīģijas ķēniņš, kas par dievu noslēpumu izpaušanu bija nosodīts ēnu valstī ciest mūžīgu izsalkumu un slāpes situācijā, kur visapkārt ir pārpilnība.

Sīsils — Korintas dibinātājs, par viltibu un alkatību bija nosodīts ēnu valsti, ar smagu, bezjēdzīgu darbu — mūžam velt kalnā akmeni, kas pēdējā mirklī arvien atkal noripo lejā.

Titijs — milzis no Eibojas salas, kam par Latonas goda aizskaršanu vanagi ēnu valstī nemitīgi knābāja aknas.

Iksions — Tesālijas ķēniņš, kuram Jupiters par mēģinājumu iegūt Junonu uzlicis sodu — ēnu valstī mūžam griezties ap nokaitētu riteni, pie kura tas piesaistīts.

88. Ipp. Viņa nepateicīgā meita. — Pēc nostāstiem, sava tēva līķi apsmējusi nevis Tarkvīnija Lepnā meita, bet gan sieva, kas bijusi Servija Tullija meita.

XV nodaļa

93. Ipp. Cīņu dievs. — Marss.

96. Ipp. Silēns — dzīru dieva Bakha audzinātājs un pavadonis, arvien ieskurbis. Simtvārtu pilsēta. — Tēbas, Boiotijas galvaspilsēta, kur iejāja Silēns, tika dēvētas par «septiņvārtu» pilsētu, nevis par «simtvārtu», kā dēvēja Tēbas Ēģiptē. Autors apzīmējumus, acīm redzot, sajaucis.

XVI      nodaļa

99. Ipp. Viņa lepojās, ka dzimusi muižniece. — Maritornesa bija no Astūrijas, ko mauri nekad nebija iekarojuši. Astūrieši uzskatīja sevi par gotu pēctečiem un kā tādi neatkarīgi no kārtas piederības dēvēja sevi par muižniekiem.

Arēvalo — pilsētiņa Kastīlijā starp Vaļjadolidu un Avilu.

Grāls Tomilja — personāžs (mazsvarīgs) bruņinieku romānā «Stāsts par Jeruzalemes ķēniņa un Konstantinopoles ķeizara Olīvas dēlu Enriki».

XVII      nodaļa 7

106. Ipp. Aikaids — pils vai pilsētas komandants, arī cietuma priekšnieks.

XVIII nodaļa

110.           Ipp. Tiapobana — izrunā pārveidots Taprobanas nosaukums, kā senatnē tika dēvēta Ceilonas sala.

Garamanti — tauta, kas, pēc nostāstiem, dzīvojusi Āfrikā uz dienvidiem no Numīdijas.

111. Ipp. Ksanla — Skamandras upe Mazāzijā.

Masīliku kalnu pļavas — apvidus Austrumnumīdijā.

Termodonta. — Dons Kihols min upes, par kurām lasījis grāmatās. Termodonta minēta Vergīlija «Eneīdā»; upe, kas ietek Melnajā jūrā.

Paktola — upe ar zelta smiltīm Lidijā, Sardu tuvumā (tagadējā Sarabata).

112.           Ipp. Tartēsas klajumi. — Tartēsa — sena feniķiešu pilsēta Spānijas dienvidrietumos pie Gvadalkivīras ietekas.

Gvadjana — Spānijas upe, kas savā tecējumā dažās vielās pazūd pazemē un pēc tam atkal parādās zemes virspusē.

114. Ipp. Doktors Lagūna — spāņu ārsts, kas pārtulkojis spāņu valodā un komentējis grieķu ārsta Dioskorida (1. gs. pirms. m. ē.) traktātu par dziedniecības zālēm.

XIX     nodaļa

120. Ipp. Sids Rui Diass. . . sadragāja kāda karaļa sūtņa krēslu. — Sids, kā stāstīts kādā romancē, reiz iegājis sv. Pētera katedrālē un ievērojis, ka Spānijas karaļa krēsls nolikts zemāk par Francijas karaļa krēslu, kas atradies blakus pāvesta krēslam. Sids sašutumā ar kājas spērienu apgāzis Francijas karaļa krēslu un tā vietā nolicis sava karaļa krēslu. Pāvests dusmās Sidu izslēdzis no baznīcas, bet Sids tad griezies pie pāvesta ar šādiem vārdiem:« Piedod man grēkus, bet, ja tu tā nedarīsi, tad to pieminēsi.»

XX      nodaļa

122. Ipp. Mēness kalni. — Pēc senlaiku priekšstatiem, Nila sākas Mēness kalnos, kas atrodas Etiopijā.

124. Ipp. Cenzoriņa Kalona izteiciens. — Romas valstsvīra Katona Cenzora vārda sagrozījums Sančo Pansas mutē. Šis valstsvīrs bija liels vecu ierašu atbalstītājs, un viņam piedēvē dažādas morāla rakstura parunas.

129.  Ipp. Jūs jokojat. — Izpaužot neapmierinātību vai dusmas, dons Kihots mēdz uzrunāt Sančo ar «jūs», bet nomierinājies atkal uzrunā ar «tu».

130. Ipp. Kādas cietzemes salas grāls. — Ar cietzemes salu (Insula Firme) jāsaprot zemes strēmele, kas savienota ar cietzemi.

XXI     nodaļa

137. Ipp. Par man nodarītām pārestībām es varu pieprasīt piecsimt sueldo. — Muižnieku kārtas personām atšķirībā no zemniekiem, amatniekiem, tirgotājiem bija tiesības pieprasīt par goda aizskaršanu, ko izdarījusī «zemas» kārtas persona, gandarījumu naudā.

XXII     nodaļa

142. Ipp. Mazais reāls — ceturtdaļa reāla.

XXIII     nodaļa

147. Ipp. Man tā vien liekas, ka viņu bultas jau džinkst gar manām ausīm. — Svētā Brālība noziedzniekiem nāves sodu izpildīja, piesienot tos pie staba un šaujot uz tiem ar bultām.

152. lpp. Viņš pavēlēja Sunčo nokāpt no ēzeļa. — Nedaudz iepriekš bija teikts, ka Hinesiļjo de Pasamonte Sančo Pansam ēzeli nozadzis, un mazliet vēlāk teikts, ka Sančo Pansa, «apkrāvies mantām, sekoja tam (donam Kihotam) kājām Hinesi|jo de Pasamontes vainas dēj». Te, acīm redzot, ir pretruna, par kuru Servantess ieminas «Dona Kihota» otrajā daļā.

155. lpp. Kotēto — ādas vīriešu mētelis.

XXIV     nodaļa

157. lpp. Tisbe. — Piramam un Tisbei, jauniešiem, kuri viens otru mīlēja, vecāki, kā to attēlo Ovīdijs «Metamorfozās», neļāva sastapties, un abi pārpratuma dēļ traģiski aizgāja bojā.

XXV     nodaļa

_ 162. lpp. Uzsēdies uz ēzeļa. — Rakstnieks joprojām neņem vērā, ka Sančo Pansam pašreiz ēzeļa nav, jo to nozadzis Hiness.

Gisopets. — Ar šo vārdu Sančo apzīmē grieķu fabulistu Ezopu, kuru viduslaikos spāņi dēvēja par Isopetu (Isopete). Sančo izrunas veids pāriet vārdu spēlē, jo Andalūzijā ar «gisopo» (guisopo) apzīmē baznīcas smidzinātāju.

167.   lpp. Astolts, Bradamanta — peisonāži Ariosto poēmā «Trakojošais Rolands».

Ipogrils, Frontīno — pasakainas būtnes. Ipogrifs — pa pusei zirgs, pa pusei cilvēks. Frontīno — spārnots zirgs, kas piederēja bruņiniekam Rudžero.

168.  lpp. «Nula es retencio.» — Latīņu izteiciens «ln interno nulla est redemptio», t. i., «ellē nav nekādas pestīšanas», Sančo Pansas sagrozītajā izrunā «nula es retencio» iegūst pretēju nozīmi, ka ellē «nav nekādas aizturēšanas resp. palikšanas».

170.  lpp. Barra — tautas spēle, kurā pēc iespējas tālāk jāaizmet dzelzs stienis.

171.  lpp. Lukrēcija — romiete no Tarkvīniju dzimtas, kas sevišķi slavena ar savu drosmi un tikumiem.

XXVI     nodaļa

174. lpp. Agramants — mauru ķēniņš, kas darbojas Ariosto poēmā «Trakojošais Rolands».

176. lpp. Eho — nimfa, kas ar Junonas lāstu pārvērtusies akmenī, bet pie tam saglabājusi balsi.

XXVII      nodaļa

180. lpp. Kara/a Vamba laikos — ļoti senā pagātnē. Vamba — gotu karalis, kas vadījis Spānijā no 672. gada līdz 680. gadam.

185. lpp. Jūlians — gotu augstmaņu pārstāvis grāfs Jūlians. Teika stāsta, ka Jūlians, lai atriebtos karalim Rodrigo par varmācību pret grāfa meitu (vai sievu) Kavu, uzaicinājis maurus iekarot Spāniju.

XXIX     nodaļa

207.  lpp. Kāda man dala, ka mani vasali būs nēģeri? — Sančo, acīm redzot, domā ar nēģeru pārdošanu gūt drošākus panākumus, nekā piedaloties sava seņjora piedzīvojumos, jo tirdzniecība ar Āfrikas nēģeriem, kurus sūtīja uz Ameriku, tanī laikā Spānijā bija visai plaša.

208.  lpp. Sulema pakalns — atrodas dienvidrietumos n'o Alkalas de Enāresas, kuru identificē ar Ptolemeja ceļojumu aprakstos minēto Kompluto.

209. lpp. Meotīdes ezers — sens Azovas jūras apzīmējums.

210.   lpp. Peso — naudas vienība astoņu reālu vērtībā sudraba stieņos pēc svara («peso» nozīmē «svars»); lietoja Amerikā 16.—17. gadsimtā.

XXX     nodaļa

211.  lpp. II kā šis zobens atrastos manā priekšā. — Izteiciens veidots pēc līdzības ar zvēresta formulu, kādu mēdza lietot, zvērot pie evaņģēlijiem, kad evaņģēliju nebija pie rokas. Analoģija iegūst komisku nokrāsu ar to, ka donam Kihotam tiešām zobena vairs nebija. Sal. piezīmes par X nodaļu.

215. lpp. Kaut gan seņjoiu Dulsineju neesmu nekad vēl redzējis. — Te izpaužas pretruna salīdzinājumā ar XXV nodaļu, kur teikts, ka Sančo Dulsineju pazinis.

XXXI     nodaļa

218. lpp. Fanēga — sk. piezīmes par IX nod. 377. lpp.

Vai to uzlika sev uz galvas? — Uzlikt uz galvas nozīmēja apliecināt cieņu pret kaut ko. Sal. piezimes par VI nodaļu.

220. lpp. Andriaks — briesmonis pa pusei cilvēka, pa pusei zvēra izskatā; andriaki minēti bruņinieku romānā «Gallijas Amadiss».

Čigāna ēzelis, kam ausis dzīvsudrabs. — Tautā bija izplatīts uzskats, ka čigāni, pārdodot zirgus, mūļus vai ēzeļus, tiem ausīs nemanot ielej dzīvsudrabu, lai tie žiglāk skrietu.

XXXII     nodaļa

227. lpp. «Trāķijas dons Sironhīlio» — bruņinieku romāns četrās daļās, iznācis 1545. gadā.

228.   lpp. Baskāji mūki — Franciskāņu ordeņa mūki, kuriem bija aizliegts nēsāt apavus, atskaitot sandales.

XXXIII     nodaļa

233. lpp. Vsque ad aras — līdz pat dievu altāriem (latīņu izteiciens). Kontekstā izteiciens nozīmē, ka draudzība nedrīkst iet pāri dievu likumiem, kas augstāki par draudzību.

235. lpp. Luidii Tansilio — neapolitāņu dzejnieks, kas sacerējis poēmu «Apustuļa Pētera asaras» (1585).

Izmēģināja burvju kausu. — Te domāts burvju kauss, par kuru pastāsta kāds bruņinieks itāliešu dzejnieka Ariosto poēmā «Trakojošais Rolands». (Lotario runā par «mūsu» dzejnieku, jo pats ir itālietis.) Ar šo burvju kausu varēja pārbaudīt sievas uzticību: ja sieva neuzticīga, tad vīram vīns no šā kausa dzerot izlija uz krūtīm.

237. lpp. Danaja. — Mīts stāsta, ka ķēniņš Akrisijs ieslēdzis savu meitu Danaju nepieejamā tornī stingrā apsardzībā, lai izvairītos no pareģojuma piepildīšanās, ka viens no meitas dēliem ķēniņu nogalināšot. Tomēr Zevs, sajūsmināts par Danajas dai|umu, nokļuvis pie viņas zelta lietus veidā.

240. lpp. Eskudo — sena spāņu zelta nauda.

XXXIV     nodaļa

248. lpp. Četri S burti — spāņu tekstā četri vārdi ar S ir' šādi: sabio, solo, solicito, secreto (gudrs, vientuļš, gādīgs, uzticams).

255. lpp. Porcija — Marka Bruta sieva, drosmīga un cēlsirdīga sieviete. Lai parādītu vīram, ka viņa spēj paciest sāpes un ir cienīga, lai viņai uzticētu noslēpumu par sazvērestību pret Cēzaru, Porcija vīra klātbūtnē sevi smagi ievainoja. Kad Marks Bruts bija kritis kaujā, viņa, to dabūjusi zināt, nonāvējās.

XXXV     nodaļa

258. lpp. Vērši ir kārtībā — cīņa var sākties. Sančo šo izteicienu aizguvis no vēršu cīņām.

262.  lpp. Karš starp msjē de Lotreku un Kordovas lielo karavadoni Gonsālo Fernandesu. — Rakstnieks te pieļāvis acīm redzamu anahronismu, jo maršals de Lotreks uzņēmās franču armijas vadību Itālijā 1527. gadā, kad Kordovas Gonsālo Fernandess, ko dēvē par «lielo karavadoni», jau sen bija miris — proti, 1515. gadā.

XXXVI     nodaļa

263.  lpp. Visi viņi ir melnās maskās. — Dižciltīgie spānieši tanī laikā ceļojot mēdza lietot viegla auduma maskas, lai pasargātu seju no putekļiem.

XXXVII     nodaļa

271. lpp. Nigromants — senlaikos cilvēks, kas nodarbojas ar melno maģiju un uztur sakarus ar velnu.

273. lpp. Almalaia — gara, bet ne visai plata mantija ar zīda malām, rakstiem, zelta vai sudraba sprādzi uz krūtīm. Almalafas mēdza nēsāt dižciltīgas sievietes, izejot uz ielas.

276. lpp. Jāklimst pēc zupas. — Spānijas klosteros noteiktās stundās trūcīgiem studentiem mēdza izsniegt zupas un maizes paliekas.

Scilla un Haribda. — Scilla ir klints Sicīlijas jūras šaurumā Itālijas pusē pretim Haribdas ūdens virpulim Sicīlijas pusē. Šo vārdu kopu lieto par tādas situācijas sinonīmu, kur no abām pretējām pusēm draud lielas briesmas.

XXXIX nodaļa

280. lpp. Ardits — sika naudas vienība Kastīlijā.

281.  lpp. Aleksandrija dclla Palla — stipri nocietināts cietoksnis Milānas hercogistē, Tanāro upes krastā.

Lielhercogs Alba dodoties uz Flandriļu. — Asiņainais Nīderlandes apspiedējs devās uz turieni spāņu karaspēka izlases vienību priekšgalā, kuras bija izvietotas Itālijā, 1567. gada rudenī.

Redzēju mirstam grāfus Egmontu un de Hornu. — Minētie Nīderlandes aristokrātijas pārstāvji, kas vadīja opozīciju pret spāniešu kundzību, tika sodīti ar nāvi 1568. gada 5. jūnijā.

Djēgo de Urbina — tā pulka komandieris, kurā dienēja pats Servantess Lepantas kaujas laikā.

Šai dienā, kad sabruka osmaņu lepnums un uzpūtība. — Minētā diena bija 1571. g. 7. oktobris, kad Lepantas līcī pie Grieķijas krastiem apvienotā spāņu un venēciešu flote sagrāva turku floti.

Maltas ordenis — militāri reliģisks ordenis, nodibināts krusta karu laikā. 1530. gadā Spānijas karalis Kārlis V ordeņa īpašumā nodeva Maltas salu, no kurienes ordenis veda pastāvīgu cīņu ar turku floti, kas velti tīkoja iegūt salu sev par stratēģisku atbalsta punktu Vidusjūrā.

282.  lpp. Slavenā korsāra Sarkanbārdas dēls. — Korsārs Sarkanbārda bija turku pirāts un turku flotes admirālis. Kuģa kapteinis, par kuru stāsta gūsteknis, nebija vis Sarkanbārdas dēls, kas pārvaldīja Alžīriju, bet gan dēladēls Muhameds-bejs, kas bija ārkārtigi nežēlīgs.

Mulejs — arābu vārds, kas nozīmē «mans kungs»; tā dēvēja arābu kalifus un personas, kas cēlušās no ķēniņa dzimtas.

XL nodaļa

286.  lpp. Fratino — itāliešu inženiera l>žakomo Paleaco pievārds ar nozīmi «mazais mūks», «brālis». Fratīno vadīja nocietināšanas darbus Gibraltārā.

Hasans Aga — Alžīrijas karalis. Ievērojot to, ka Hasans Aga valdīja Alžīrijā līdz 1580. gadam, tātad pirms Servantesa atbrīvošanas no gūsta, daudzi komentatori domā, ka te runa ir nevis par Hasanu Aga, bet gan par Hasanu-pašā.

Baņo — arābu vārds, kas apzīmē cietumu, soda vietu.

287.   lpp. Spāniešu kareivis, vārdā Saavedra — tas ir pats Seivantess, kas piecus gadus pavadīja gūstā Alžīrijā un vairākkārt bija mēģinājis aizbēgt.

288. lpp. Lapata — cietoksnis divas jūdzes no Oranas.

292. lpp. Tagarini — tā sauca arābus, kas pēc arābu padzīšanas no Spānijas 1492. gadā bija palikuši Spānijā un sajaukušies ar vietējiem iedzīvotājiem.

XLI nodaļa

294.           lpp. Arnauts Mamī — turku pirātu flotes priekšnieks, kas saņēma gūstā Servantesu un viņa brāli Rodrigo, kad tie 1575. gadā devās uz Spāniju.

295.  lpp. Soltāni — turku zelta naudas nosaukums, cēlies no vārda «sultāns».

296. lpp. Džuma — arābu atpūtas diena.

301. lpp. Almalata — sk. piezīmi par XXXVII nodaļu.

305. lpp. Piekrastes jātnieku sardze — vieglā kavalērija, kas bija speciāli organizēta Spānijas jūras piekrastes apsardzībai pret korsāru uzbrukumiem. Novērotāji sargtorņos uzmanīja kuģu parādīšanos jūrā un par briesmām signalizēja: dienu — ar dūmiem, nakti — ar ugunskuriem.

Velesas Malagas pilsēta — pilsētiņa 18 jūdzes uz rietumiem no Malagas.

XLIII nodaļa

312. lpp. Palinūrs — galvenais stūrmanis uz kuģiem, ar kuriem Enejs ar saviem pulkiem devās no Trojas uz Itāliju.

315. lpp. Trejsejainais spīdeklis — mēness ar savām trim fāzēm.

316.          lpp. Vieglkājainā un cietsirdīgā jaunava — upes dieva Pēneja meita nimfa Dafne, kuru velti centās panākt tanī iemīlējies Apollons. Tēvs Pēnejs iežēlodamies meitu pārvērtis lauru kokā. Pēnejas upe atrodas Tesālijā.

318. lpp. Scepteris galvā, kronis rokā. — Viens no sodu veidiem, ko tanī laikā praktizēja, bija tāds, ka noziedzniekam uz rokām iededzināja kroni.

XLV nodaļa

328. lpp. Agramanta nometne. — Te ir norādījums uz ķildu, kas attēlota «Trakojošā Rolanda» XXVII dziedājumā. Kad ķēniņš Agramants aplencis Parīzi, erceņģelis Miķelis pēc Kārļa Lielā lūguma aplencēju nometnē iesūtījis ķildu, ko Agramantam tikai ar pūlēm izdevies izbeigt.

331. lpp. Alkavala — nodoklis par jebkura priekšmeta pārdošanu; šis nodoklis Servantesa laikos pārsniedza desmit procentus un stipri traucēja preču apgrozību.

Nodevas karalienes tupelei — nodoklis, ko ievāca karaļa kāzu gadījumā karalienes personīgām vajadzībām; nosaukums cēlies no tā, ka sevišķas tupeles sievietes mēdza nēsāt tikai pēc kāzām.

XLVI nodaļa

332. lpp. Oktāvija laikmeta miers un klusums. — Oktāvija Augusta (27. g. pirms m. ē. — m. ē. 14. g.) laikā Romas impērija nekaroja un tanī valdīja miers.

336. lpp. Bēgošās nimlus vajātājs — te domāts Apollons (saules dievs), kas centās notvert nimfu Dafni.

385

Divas reizes izau/ot cauri mirdzošajām debesu zīmēm. — Saule (Apollons, vajājot nimfu Dafni) paiet garām divpadsmit zodiaka zīmēm diennakts laikā — te domātas divas dienas.

25 Dons Kihots I ilaļa

XLVII nodaļa

339.  lpp. «Stāsts par Rinkonetu un Korladiljo» — Servantesa novele, kas iznāca krājumā «Paraugnoveles» 1613. gadā, t. i., 8. gadus pēc «Dona Kihota» I daļas iznākšanas.

340.  lpp. Kanoniķis — katedrāles priesteris.

«Sumulas» — Alkalas universitātes teologa Gaspara Kardi)jo de Viļjalpando sastādīta mācību grāmata dialektikas pamatos (1557).

Eliopijas himnosolisti — sena indiešu reliģiska sekta, kas bija plaši izplatīta Ēģiptē un Etiopijā. Sekta sludināja miesas mērdēšanu, mantas un slavas nicināšanu.

342.   lpp. Milētiešu pasakas — līdz mūsu dienām nesaglabājies grieķu mīlestības noveļu krājums, ko sacerējis Aristīds no Milētas (apm. 2. gadsimtā pirms m. ē.). Nosaukums kļuvis par žanra apzīmējumu.

Apologas — pamācoši alegoriski stāsti un fabulas.

343.    lpp. Marko Polo — ievērojams 13. gadsimta venēcietis, kas apceļojis austrumu zemes un tur pavadījis divdesmit sešus gadus.

344.   lpp. Sinona nodevība. — Sinons pierunāja trojiešus ievest pilsētā koka zirgu, kurā, kā vēlāk izrādījās, bija paslēpti apbruņoti grieķu karavīri.

Eiriala draudzība. — Runa ir par Vergīlija «Eneīdā» attēloto ciešo un uzticīgo draudzību starp Nīsu un Eirialu.

Zopira uzticība. — Kad kādreiz babilonieši sacēlušies pret persiešu ķēniņu Dariju, persiešu kareivis Zopirs pats sevi tīši ievainojis un, pārejot babiloniešu nometnē, vainu par izkropļojumiem novēlis uz Dāriju. Tā iegūstot uzticību, viņš babiloniešus pierunājis padoties Dārijam.

XLVIII nodaļa

Divi lieli grieķu un romiešu dzejas karaļi — domāti Homērs un Vergīlijs.

345.    lpp. Komēdijas — ar šo vārdu jāsaprot ne vien komēdijas mūslaiku nozīmē, bet neatkarīgi no žanra jebkurš dramatisks darbs (parasti trīscēlienu).

«Isabella», «Filida», «Aleksandra» — Lupersjo Leonardo de Arhensolas (1562— 1613) dramatiski sacerējumi, pretēji kanoniķu domām bez mākslinieciskas nozīmes. «Filida» nav saglabājusies.

«Atriebtā nepateicība», «Numansija», «Iemīlējies tirgotājs», «Labvēlīgā ienaidniece». — Pirmo no šīm lugām sacerējis Lope de Vega, otro — Servantess, trešo — Gaspars de Agilars (1561—1623) un ceturto — kanoniķis Fransisko Tarege (1554— 1602). Pēdējās divas lugas mākslinieciski viduvējas. Par Servantesa «Numansiju» jāpiezīmē, ka tas ir viens no viņa agrīnajiem darbiem, bet publicēts tikai 1784. gadā.

Pēc Tullija domām. — Te domāts Marks Tullijs Cicerons, kurš rakstīja, ka komēdijai jāatdarina dzīve, jābūt par paražu spoguli, patiesības attēlu.

346.   lpp. Visās četrās pasaules dajās. — Tanī laikā Austrālija vēl nebija pazīstama.

Dievišķās komēdijas — lugas, kurām sižets ņemts no svēto dzīves.

347.   lpp. Neskaitāmas komēdijas, kuras sacerējis kāds mūsu zemes Joti veiksmīgs rakstnieks. — Te domāts Lope de Vega, kurš sarakstījis (pēc paša sastādīta saraksta) 219 lugas.

XUX nodaļa

351.  lpp. Tie rada ļaunas sekles un ļaunus paradumus. — Inkvizīcija ķecerības elementus atklāja pat «Gallijas Amadisā».

352.   lpp. Luzitānijā bija Virials. — Senāk par Luzitāniju dēvēja teritoriju, kur vēlāk izveidojās Portugāles valsts; Viriats bija gans, kas luzitāņus vadīja cīņā pret romiešiem (150.—140. g. pirms m. ē.).

Grāis Fernāns Gonsāless — leģendārs rekonkistas varonis, kas atbrīvojis Kastīliju no mauriem; viņam veltīta poēma (13. gadsimtā) un daudzas romances.

Andaiūzijā Gonsālo Fernandess — domāts lielais karavadonis Kordovas Gonsālo Fernandess, kas bija dzimis Andalūzijas ciematā Montiļjā.

Intante Floripesa un Burgundijas Giļs. — Mauru admirāļa Balana meita Floripesa, kā stāsta kāda teiksma par Divpadsmit Francijas Pēriem, ir mīlējusi vienu no pēriem, Burgundijas Giju, un devusi patvērumu visiem pēriem pret Balana uzbrukumu, līdz pienākuši Kārļa Lielā palīgspēki.

Mantiblas tilts. — Tilts, kā teiksma stāsta, atradies iepriekš minētā mauru admirāļa Balana īpašumā, un to apsargājis nikns milzis.

353.   lpp. Gvarīno Nožēlojamais — kāda itāliešu bruņinieku romāna varonis (13^ gadsimtā).

Svētā Grāla meklēšana. — Daudzos bruņinieku stāstos un teiksmās parādīti bruņinieku pašaizliedzīgie varoņdarbi, meklējot svēto Grālu, brīnumdarītāju kausu no viengabala dimanta, kurā it kā atrodoties krustā sistā Kristus asinis.

Stāsts par Pļēru un daiļo Magalonu. — Franču 13. gadsimta bruņinieku romāna personāži: Pjērs — Provansas karaļa dēls, Magalona — Neapoles karaļa meita.

Zans dc Merlo — portugāļu muižnieks, kas 1433. gadā devies uz svešām zemēm cīnīties ar ievērojamiem bruņiniekiem.

Pedro Barba un Gutļere Kihāda — spāņu bruņinieki, kas 1435. gadā devušies uz svešām zemēm veikt varoņdaibus.

Fernando de Gevara — spāņu muižnieks, cīnījies divkaujā ar austriešu bruņinieku Georgu Vīnē 1436. gadā.

Suēro de Kiņonesa turnīrs. — Minētais Leonas bruņinieks kopā ar deviņiem citiem bruņiniekiem cīnījās 1434. gadā sarīkotajā turnīrā 30 dienas ar kādiem 60 bruņiniekiem no dažādām citām zemēm.

Moscns Luisss de Falsess — navarriešu bruņinieks, kas 1428. gadā cīnījies divkaujā ar kastīliešu bruņinieku Gonsālo de Gusmanu. Vārds «mosens» apzīmē to pašu ko «dons».

LII nodaļa

369.  lpp. Jāsons — grieķu mitoloģijā argonautu vadonis zelta aunādas meklējumos.

Kalaja — Ķīnas nosaukums viduslaikos.

Gaefa — Itālijas ostas pilsēta.

370.  lpp. Sjerranegra — Sjerramorēnas cits apzīmējums, kalnu grēda, kas šķir Kastīliju no Andalūzijas.

371. lpp. Bellona — romiešu kara dieve, Marsa māsa.

Briļjadors, Bajards — bruņinieku zirgu nosaukumi: pirmais — Rolanda, otrais — Reinaldosa.

372.  lpp. Forsē altri canterā con miglior pletlro — varbūt cits to labāk apdziedās. (No Ariosto poēmas «Trakojošais Rolands» XXX dziedājuma.)

SATURS

Behāras hercogam………………………………………………………………………………………. 5

Prologs…………………………………………………………………………………………………….. 7

I nodaļa. Par slavenā Lamančas idalgo dona Kihota raksturu un dzīves veidu 25

nodaļa. Par atjautīgā dona Kihota pirmo izjajienu ārpus savas muižas robežām 29

nodaļa. Par uzjautrinošo veidu, kādā donu Kihotu iesvētīja par bruņinieku. 33

nodaļa. Par to, kas notika ar mūsu bruņinieku, kad tas atstāja iebraucamo vietu 38

V nodaļa, kurā turpinās stāsts par mūsu bruņinieka nelaimi . . 43

VI    nodaļa. Par lielo un jautro apskati, ko priesteris un bārddzinis izdarīja mūsu atjautīgā idalgo bibliotēkā 46

VII   nodaļa. Par mūsu labā bruņinieka Lamančas dona Kihota otro izjājienu 51

VIII   nodaļa. Par labajiem panākumiem, ko drošsirdīgais dons Kihots guva briesmīgajā un nemūžam neiedomājamā cīņā ar vējdzirnavām, un par citiem notikumiem, kas pelna, lai tos ar patiku pieminētu…………………….. 55

IX nodaļa, kurā noslēdzas un beidzas neparastā divkauja, ko izcīnīja bezbailīgais biskajietis un drošsirdīgais lamančietis … 61

X nodaļa. Par asprātīgo sarunu starp donu Kihotu un viņa ieroču

nesēju Sančo Pansu…………………………………………………………………….. 65

XI   nodaļa. Dona Kihota piedzīvojumi ar dažiem kazu ganiem . . 69

XII   nodaļa. Par to, ko kāds kazu gans pastāstīja tiem, kuri bija

kopā ar donu Kihotu…………………………………………………………………… 74

XIII   nodaļa pabeidz stāstījumu par avju gani Marselu un citiem notikumiem 78

XIV   nodaļa, kurā iepazīstamies ar mirušā gana izmisīgajiem dzejoļiem un citiem negaidītiem notikumiem 85

XV    nodaļa. Dona Kihota nelaimīgais piedzīvojums, kas tam atgadījās, sastopot necilvēcīgos janguesiešus 91

XVI    nodaļa. Par to, ko atjautīgais idalgo piedzīvoja iebraucamajā vietā, kura tam šķita pils 97

XVII   nodaļa, kurā tiek atstāstītas neskaitāmas grūtības, ko drosmīgais dons Kihots un viņa krietnais ieroču nesējs pārcieta krogā,

kurš bruņiniekam nelaimīgā kārtā šķita pils…………………………………….. 102

XVIII   nodaļa, kurā atstāstīta Sančo Pansas saruna ar viņa seņjoru

donu Kihotu un citi pieminēšanas cienīgi piedzīvojumi . . . 108

XIX   n o d a ļa. Par Sančo un viņa kunga gudro sarunu, par viņu piedzīvojumu ar mironi un par citiem ievērojamiem notikumiem 116

XX   nodaļa. Par nekad nedzirdētu un neredzētu piedzīvojumu, ko neviens slavens bruņinieks pasaulē nav veicis ar tik mazām briesmām kā drosmīgais Lamančas dons Kihots…………………………………………….. 121

XXI   nodaļa atstāsta izcilo piedzīvojumu, atkarojot augsti vērtējamo Mambrīno bruņu cepuri, un citus notikumus, kas atgadījās mūsu neuzvaramajam bruņiniekam…………………………………………………….. 131

XXII   nodaļa. Par to, kā dons Kihots dāvāja brīvību daudziem nelaimīgajiem, kas varmācīgi tika vesti turp, kurp tie negribēja iet 139

XXIII   nodaļa. Par to, kas slavenajam donam Kihotam atgadījās Sjerramorēnā, — par vienu no retākajiem notikumiem, kādi attēloti

šai patiesīgajā stāstā…………………………………………………………………….. 147

XXIV    nodaļa, kurā turpinās piedzīvojums Sjerramorēnā …. 156

XXV    nodaļa stāsta par nepaiastajiem piedzīvojumiem, kas atgadījās drošsirdīgajam Lamančas bruņiniekam Sjerramorēnā, un par to,

kā viņš atdarināja Tumšā Skaistuļa grēku nožēlu…………………………….. 162

XXVI    nodaļa, kurā turpinās dona Kihota smalkās mīlētāja izdarības Sjerramorēnā 174

XXVII  nodaļa. Par to, kā priesteris un bārddzinis veica savu nodomu,

un par citiem notikumiem, kurus der atstāstīt šajā lielajā vēstījumā 180

XXVIII nodaļa pastāsta jauno un patīkamo piedzīvojumu, kas priesterim un bārddzinim atgadījās tai pašā kalnājā 192

XXIX    nodaļa, kas stāsta par atjautīgo un viltīgo veidu, kā mīlestības pārņemto bruņinieku atbrīvoja no bargajām grēku nožēlām, kādām tas bija nodevies…………………………………………………………………………………… 202

XXX   nodaļa, kas stāsta par daiļās Dorotejas atjautību un par citiem tīkamiem un uzjautrinošiem notikumiem 210

XXXI   nodaļa. Par dona Kihota un viņa ieroču nesēja Sančo Pansas patīkamo sarunu un citiem notikumiem 218

XXXII  nodaļa, kurā atstāstīts notikums, kas atgadījās visiem dona Kihota pavadoņiem iebraucamajā vietā 225

XXXIIInodaļa, kurā atstāstīta novele par ziņkārīgo bezprāti . . . 230

XXXIVnodaļa, kurā turpinās novele par ziņkārīgo bezprāti . . . 243

XXXV  nodaļa, kas stāsta par dona Kihota nikno un neparasto cīņu ar sarkanā vīna maisiem un pabeidz noveli par ziņkārīgo bezprāti . 256

XXXVI nodaļa, kas stāsta par citiem neparastiem notikumiem iebraucamajā vietā 263

XXXVII    nodaļa, kurā turpinās stāsts par slaveno Mikomikonas infanti

un risinās citi jautri notikumi……………………………………………………….. 269

XXXVIII nodaļa, kurā atstāstīta dona Kihota savdabīgā runa par kara

mākslu un zinātni……………………………………………………………………….. 276

XXXIX nodaļa, kurā gūsteknis stāsta par savu dzīvi un tās notikumiem 279

XL nodaļa, kurā turpinās gūstekņa stāsts……………………………………. 285

XLI nodaļa, kurā gūsteknis joprojām turpina savu stāstu . . . 293 XLII nodaļa, kurā pastāstīts par to, kas vēl atgadījās iebraucamajā

vietā, un par citiem ievērības cienīgiem notikumiem …. 307 XLIII nodaļa, kurā tiek atstāstīts patīkamais notikums ar mūļu dzinēju un vēl citi neparasti notikumi, kas atgadījās iebraucamajā

vietā …………………………………………………………………………………………. 312

XLIV nodaļa, kurā turpinās neredzētie notikumi iebraucamajā vietā 319 XLV nodaļa, kurā tiek galīgi izgaisinātas šaubas par Mambrīno bruņu cepuri un segliem un visai patiesīgi atstāstīti dažādi citi

notikumi……………………………………………………………………………………. 326

XLVI nodaļa. Par ievērojamo piedzīvojumu ar kārtības sargiem un

mūsu labā bruņinieka lielo niknumu……………………………………………… 331

XLVII nodaļa. Par to, kādā neparastā kārtā bija apburts Lamančas

dons Kihots, un par citiem ievērojamiem notikumiem . . . 337 XLVIII nodaļa, kurā kanoniķis turpina izteikties par bruņinieku grāmatām un par citām lietām, kas viņa atjautīgā prāta cienīgas . 344 XLIX nodaļa, kurā atstāstīta Sančo Pansas un viņa seņjora dona

Kihota saprātīgā saruna………………………………………………………………… 349

L nodaļa. Par dona Kihota un kanoniķa gudrajiem strīdiem un

citiem notikumiem………………………………………………………………………. 354

LI nodaļa, kurā vēstīts viss, ko gans pastāstīja donam Kihotam un

viņa pavadoņiem…………………………………………………………………………. 359

LII nodaļa. Par dona Kihota sadursmi ar kazu ganu un par neparasto piedzīvojumu ar grēku nožēlniekiem, ko dons Kihots vaiga sviedros noveda līdz laimīgām beigām……………………………………………………….. 363

Мигель де Сервантес Сааведра ХИТРОУМНЫЙ ИДАЛЬГО ДОН КИХОТ ЛАМАНЧСКИЙ Часть I

II издание Издательство «Звайгзне» Рига 1978 На латышском языке

Перевод с испанского Мнрдзы Яновны Кемпе Художественное оформление Марнса Мартыновича Озолиныпа

Migels de Servantess Saavedra ATJAUTĪGAIS IDALGO LAMANČAS DONS KIHOTS Pirmā dala

Redaktors J. Sproģis. Māksi, redaktore A. Melere. Tehn. redaktore V. Lazdtņa. Korektore Z. Sllkule.

H6 Nr. 1133

Nodota salikšanai 17.05.78. Parakstīta Iespiešanai 25.09.78. Formāts 60 X 90/16. Tipos r. papirs Nr. 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 24,5 fiz. iespiedi., 24,5 uzsk. iespiedi., 28.54 izdevn 1. Metiens 40 000 eks. Pašūt. Nr. 794. Cena 2 rb|. 70 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», 226261, RIgā-PDP, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 4651/KS-153. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004, Rīgā, Vienības gatvē 11.

Migels de Servantess Saavedra

Sa 910 Atjautīgais idalgo Lamančas dons Kihots. 2 sēj./No spāņu vai. tulk. M. Ķempe. — 2. izd. — R: Zvaigzne, 1978. — 1. sēj. 392 lpp; ii.

A (Spān)

MIGELS DE SERVANTESS SAAVEDRA DONS KIHOTS 2 DAĻA

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

RIGA «ZVAIGZNE» 1979

No spāņu valodas tulkojusi Mirdza Ķempe.

Māra Ozoliņa mākslinieciskais noformējums

VELTĪJUMS LEMOSAS GRĀFAM*

Kad nesen aizsūtīju Jūsu Gaišībai savas komēdijas, kas bija iespiestas, pirms tās parādījās uz skatuves, es, ja labi atceros, rakstīju, ka dons Kihots piestiprina piešus, lai dotos pie Jūsu Gaišības noskūpstīt Jums rokas; un tagad saku, ka viņš tos jau piestiprinājis un devies ce|ā; un, ja viņš nokjūs pie Jums, tad, man šķiet, būšu izdarījis Jūsu Gaišībai nelielu pakalpojumu, jo mani no visām pusēm ļoti skubina viņu nosūtīt ātrāk, lai izdzēstu pretīgumu un sājumu, ko radījis otrais dons Kihots*, kas, pārģērbies svešās drānās, ar otras dajas nosaukumu klīda pa pasauli; bet visvairāk manu donu Kihotu vēlas redzēt lielais Ķīnas ķeizars*: pirms viena mēneša viņš man ar ziņnesi atsūtīja ķīniešu valodā rakstītu vēstuli, kurā prasa vai, pareizāk sakot, lūdz, lai es viņam aizsūtot savu grāmatu, jo viņš gribot nodibināt kolēģiju*, kurā mācītu spāniešu valodu, un vēloties, lai grāmata, ko tur lasītu, būtu stāsts par donu Kihotu. Turklāt viņš man piedāvāja šās kolēģijas rektora amatu. Es vaicāju ziņnesim, vai Viņa Majestāte man sūta kādu naudas pabalstu. Viņš atbildēja, ka ķeizaram tas neesot ienācis prātā.

— Tādā gadījumā, brāli, — es tam atbildēju, — jūs varat atgriezties savā Ķīnā ar desmit vai divdesmit jūdžu ātrumu dienā, vai ar ātrumu, kādā tikāt šurp sūtīts, jo mana veselība neatļauj man doties tik tālā ceļojumā, turklāt esmu ne tikai slims, bet arī pilnīgi bez naudas, un ko gan man nozīmē visi imperatori un monarhi, ja Neapolē ir lielais Lemosas grāfs, kas bez visas šās niekošanās ar kolēģijām un rektoru amatiem mani atbalsta, mani aizbildina un izrāda man lielāku labvēlību, nekā es to varētu vēlēties.

To pateicis, es no viņa atvadījos, tāpat kā tagad atvados, piedāvādams Jūsu Gaišībai grāmatu «Persilesa un Sihismundas piedzīvojumi»*,kuru nobeigšu četros mēnešos, Deo volente*; tai jābūt vai nu vissliktākajai, vai vislabākajai grāmatai, kas sarakstīta mūsu valodā, — gribu teikt, no tām grāmatām, kas sarakstītas laika kavēklim; es nožēloju, ka sacīju «vissliktākā», jo mani draugi domā, ka šī grāmata būšot visaugstākā pilnība. Lai Jūsu Gaišība atgriežas dzimtenē iespējami labā veselībā, tad Persiless jau varēs Jums noskūpstīt rokas, un es, kā Jūsu Gaišības kalps, noskūpstīšu Jums kājas.

Madridē oktobra pēdējā dienā tūkstoš seši simti piecpadsmitajā gadā.

Jūsu Gaišības kalps Migels de Servantess Saavedra

,

PROLOGS LASĪTĀJAM

Žēlīgais dievs, ar kādu nepacietību Tu, dižciltīgais vai vienkāršais lasītāj, varbūt tagad gaidi šo prologu, cerēdams tanī atrast atriebību, strīdus un palājumus pret otrā Dona Kihota autoru, pret tā dona Kihota, kas, kā stāsta, esot ieņemts Tordesiļjasā un piedzimis Taragonā!* Bet īstenībā es tev nesagādāšu šo prieku; lai gan apvainojumi modina dusmas pat vispazemīgākajās sirdīs, manējā tomēr būs izņēmums no šā likuma. Tu vēlētos, lai es autoru nosauktu par ēzeli, muļķi un nekauņu, bet to darīt man nenāk ne prātā: lai viņu soda viņa paša grēks, lai viņš to apēd maizē un dzīvo vesels. Mani aizskar vienīgi tas, ka viņš mani nosaucis par

veci un vienroci, it kā manā varā būtu apturēt laiku, lai tas neietu tālāk, un it kā es savu roku būtu pazaudējis kādā krogā, nevis vienā no visdiženākajām kaujām,* kādu nav pieredzējuši ne pagājušie, ne tagadējie laiki un kādu nepieredzēs nākošie gadsimti. Ja manas rētas nepiešķir man spožumu to acīs, kas tās uzlūko, tad vismaz mani ciena tie, kas zina, kur esmu tās ieguvis; jo karavīram labāk piederas krist kaujā nekā bēgot izglābties; tāda ir mana pārliecība, un, ja man tagad vēlreiz liktu izšķirties, pieļaujot neiespējamo par iespējamu, tad vēlētos labāk piedalīties šai brīnumainajā kaujā nekā palikt vesels un neievainots, tajā nepiedaloties. Rētas, kas klāj karavīra seju un krūtis, ir zvaigznes, kas pārējiem ļaudīm rāda ceļu uz slavas debesīm un modina viņos alkas pēc taisnīga cildinājuma; vēl man jāsaka, ka rakstnieks nesacer darbus ar sirmiem matiem, bet ar saprātu, kas gadu gaitā tikai pieaug. Man bija arī nepatīkami, ka autors mani nosauc par skauģi & un man kā nejēgam izskaidro, kas ir skaudība; bet patiesībā no diviem esošajiem skaudības veidiem es pazīstu tikai svēto, cēlo, labdabīgo skaudību; un, ja tas tā, tad nevaru uzbrukt kādam garīdzniekam,* kas turklāt ir vēl Svētās Tiesas loceklis; un, ja es pareizi nojaušu, par kādu cilvēku autors to sacījis, tad viņš visnotaļ maldījies; jo es pielūdzu šā cilvēka ģēniju, apbrīnoju viņa sacerējumus un viņa allaž tikumīgo nodarbošanos. Tomēr man jāpateicas šim seņjoram autoram par viņa atsauksmi, ko veltījis manām novelēm: tās gan esot vairāk satīriskas nekā pamācīgas, tomēr labas; bet tās taču nevarētu dēvēt par labām, ja tās tādas tiešām nebūtu.

Tu, lasītāj, droši vien man teiksi, ka esmu pārāk piekāpīgs un pārlieku turos savas lēnprātības robežās, bet es zinu, ka nevajag lieki apbēdināt jau apbēdinātu cilvēku, un šis seņjors, bez šaubām, ir stipri apbēdināts, jo viņš neuzdrošinās parādīties atklātā laukā un dienas gaismā, slēpdams savu vārdu un piedēvēdams sev citu dzimteni, it kā būtu izdarījis kādu noziegumu pret karali. Ja tev gadītos ar viņu iepazīties, tad pasaki viņam manā vārdā, ka nejūtos apvainots; es ļoti labi zinu, kādi ir sātana kārdinājumi un ka viens no lielākajiem kārdinājumiem ir — iedvest cilvēkā domu, ka tas varētu sacerēt un iespiest grāmatu, kas viņam sagādātu tik' pat daudz slavas, cik naudas, un tikpat daudz naudas, cik slavas; un, lai lo apliecinātu, es vēlos, lai tu atjautīgi un laipni tam pastāstītu šo pasaku:

Seviļā dzīvoja kāds ārprātīgais, kas bija sajucis visdīvainākajā veidā, kāds jebkad redzēts pasaulē. Izgatavojis niedres cauruli ar asu galu, viņš, noķēris ielā vai kaut kur citur kādu suni, ar kāju piemina tam vienu pakaļkāju, ar roku pacēla otro un ļoti rūpīgi iesprauda tam cauruli zināmā vietā, un tad pūta caurulē tik ilgi, līdz suti« kļuva apaļš kā bumba; novedis suni šādā stāvoklī, viņš uzpllkftķ….. tam (Ilvas reizes pa vēderu un, palaizdams to vaļā, teica ziņkārīgajiem, kas vienmēr ap viņu sapulcējās bariem:

— Vai jūsu žēlastības domā, ka suni piepūst ir viegls darbs? Vai jūsu žēlastības domā, ka ir viegls darbs — sarakstīt grāmatu?

Un, ja šis stāsts tam nepatiks, tad, draugs lasītāj, pastāsti tam citu, arī par ārprātīgo un suni:

Kordovā dzīvoja kāds ārprātīgais, kam bija paradums nēsāt uz galvas atlauztu marmora gabalu vai pasmagu akmeni; sastapdams kādu neuzmanīgu suni, viņš tam piegāja klāt un ar visu spēku svieda tam virsū savu nesamo; sasistais suns kaukdams un riedams aizskrēja pa ielām. Gadījās, ka reiz viņš savu nesamo uzsvieda cepurnieka sunim, kuru tā saimnieks Joti mīlēja. Akmens ķēra suņa galvu, sasistais suns iekaucās, to redzēja un dzirdēja viņa saimnieks, kas sagrāba olekti, metās uz ārprātīgo un pamatīgi tam sadauzīja ribas, pie katra sitiena teikdams:

—     Lops, zagli! Manu medību suni? Vai neredzēji, briesmoni, ka tas ir mans medību suns?

Atkārtojis divdesmit reizes vārdus «medību suns»', viņš palaida ārprātīgo sasistu zili melnu. Kārtīgi pārmācīts, ārprātīgais nozuda un vairāk kā mēnesi nerādījās ļaudīs; bet tad atkal atsāka savas gaitas, nesdams vēl smagāku akmeni. Piegājis klāt kādam sunim, viņš to uzmanīgi aplūkoja, bet, neiedrošinādamies tam mest akmeni virsū, sacīja:

—     Tas ir medību suns: jāpiesargās!

Un katru sastapto suni, vai tas bija buldogs vai aitu suns, viņš dēvēja par medību suni un nemeta tam ar akmeni. Varbūt kaut kas tamlīdzīgs atgadīsies arī šim stāstniekam un tas vairs neiedrošināsies izgāzt sava prāta smagumu grāmatās, jo sliktas grāmatas ir Cietākas par akmeņiem.

Vēl pasaki viņam, ka viņa draudi laupīt man peļņu ar savu grāmatu nav plika graša vērti; ka, attiecinādams uz sevi slaveno «Perendengus» intei mēdiju, varu viņam atbildēt: lai dzīvo manā labā mans seņjors Divdesmitčetri* un lai Kristus dzīvo visu labā. Lai dzīvo lielais Lemosas grāfs, kura kristietīgums un plaši pazīstamā devība mani aizsargā pret visiem mana ļaunā likteņa triecieniem, un lai dzīvo man par prieku Tolēdo arhibīskapa dona Bernardo de Sandovala i Rohasa* lielā žēlastība, tad lai arī pasaulē nebūtu nevienas spiestuves un lai arī pret mani iespiestu vairāk grāmatu nekā Mingo Revulgo vārsmās* ir burtu. Šie divi augstie seņjori, kuriem neesmu tuvojies ar glaimiem vai kaut kādiem cildinājumiem, vienīgi aiz savas augstsirdības apņēmušies man palīdzēt un izrādīt man savu labvēlību; tāpēc es varu justies laimīgāks un bagātāks nekā tad, ja laime mani būtu pa parasto ceļu uzveduši savā kalngalā. Gods var būt arī nabagajam, bet tas nevar būt nekrietnajam; nabadzība var dižciltību aizēnot, bet tā nevar to pavisam aptumšot;, un, tā kā cēlsirdība izstaro pati savu gaismu arī caur trūkuma šķēršļiem un spraugām, tad tā iegūst dižu un cēlu garu cienību un līdz ar to viņu labvēlību. Un, lasītāj, nesaki viņam neko vairāk, un arī es negribu teikt tev neko vairāk kā vienīgi lūgt tevi iegaumēt, ka šo Dona Kihota otro daļu, kuru tev piedāvāju, piegriezis tas pats meistars no tās pašas drānas kā pirmo daļu un ka tajā es tev par donu Kihotu pastāstu plašāk; un te viņš beidzot nomirst un tiek aprakts, lai neviens neiedrošinātos par viņu rakstīt no jauna, jo pietiks jau ar agrāk uzrakstīto un ar to, ka krietns ciivēks atstāstījis viņa atjautīgās neprātības un nevēlas pie tām vairs atgriezties; arī labas lietas mēs vērtējam zemu, ja to ir pārāk daudz, un sliktas lietas iegūst zināmu vērtību, ja to ir maz. Aizmirsu tev teikt, lai tu gaidītu «Persilesu», kuru drīz pabeigšu, un «Galatejas» otro dalu.

I nodaļa. par to, kas notika starp priesteri, BĀRDDZINI UN DONU KIHOTU VIŅA SLIMĪBAS LAIKĀ

Šā vēstījuma otrajā dajā, kurā attēlots dona Kihota trešais izjājiens, Sids Amets Benenheli stāsta, ka priesteris un bārddzinis gandrīz veselu mēnesi neapciemoja bruņinieku, lai neatmodinātu un neizraisītu viņā atmiņas par bijušajiem notikumiem; bet toties tie cītīgi apciemoja viņa māsasmeitu un saimnieci, piekodinādami tām rūpēties par donu Kihotu, dot tam spēcinošus ēdienus, kas noderīgi sirdij un smadzenēm, kurās neapšaubāmi slēpās visas viņa nelaimes cēlonis. Sievietes apgalvoja, ka viņas to darot un darīšot ar vislielāko centību un rūpību, jo tās vērojušas, ka viņu seņjors dažbrīd jau izturoties kā pilnīgi prātā vesels cilvēks; par to abi kļuva ļoti priecīgi un nosprieda, ka bija rīkojušies ļoti veikli, atvezdami viņu apburtu vēršu pajūgā, kā tas stāstīts šā tikpat lielā, cik patiesā vēstījuma pirmās daļas pēdējās nodaļās; tie nolēma apciemot donu Kihotu un pārliecināties, vai viņa veselība uzlabojusies, kaut gan tas šķita neiespējami, un tie savā starpā vienojās, ka ne ar vienu vārdu nepieminēs klaiņojošos bruņiniekus, lai kļūmīgi neuzplēstu viņa tikko sadzijušo brūci.

Tad nu tie ieradās pie viņa un atrada viņu sēžam gultā, tērpušos zaļā flaneļa kamzolī, ar sarkanu Tolēdo cepuri galvā; viņš bija tik liess un izdilis, ka līdzinājās sakaltušai mūmijai. Dons Kihots tos saņēma ļoti laipni, tie apvaicājās par viņa veselību, un viņš runāja par sevi un savu veselību ļoti saprātīgi un visai izmeklētos vārdos; tad sarunas novirzījās uz tā saucamajām valsts lietām un valdīšanas veidiem: dažas nebūšanas draugi ieteica nb vērst, dažas nosodīja, dažas paražas tiem šķita atjaunojamas, dažas iznīcināmas, un katrs no šiem trim sajutās kā jauns likumdevējs, šolaiku Likurgs vai jaunizcepts Solons; un tādā veidā tie valsti tik ļoti atjaunoja, ka šķita, it kā viņi to būtu iemetuši ēzē un no turienes izvilkuši pavisam pārveidotu; un dons Kihots runāja par visiem skartajiem jautājumiem tik saprātīgi, ka abi viņa veselības pārbaudītāji nešaubīdamies nolicēja, ka viņš ir gluži vesels un pilnīgi atguvis savu saprātu.

Sarunas laikā turpat atradās arī māsasmeita un saimniece, kas bez mitēšanās pateicās dievam par to, ka viņu kungs atguvis prātu; bet priesteris atmeta iepriekšējo nodomu nepieminēt bruņniecību, un, gribēdams pilnīgi pārliecināties, vai dona Kihota atveseļošanās ir īsta vai šķietama, viņš no vilka metās tieši uz lāci un pastāstīja dažus jaunākos galvaspilsētas notikumus, starp citu pavēstīdams drošu ziņu, ka turku sultāns ar milzīgu floti* izbraucis jūrā, bet neviens nezinot viņa nodomus, ne arī, kur iesāks trakot briesmīgais negaiss; un šo baiļu dēļ visa kristīgā pasaule, kā katru gadu, atkal atrodoties trauksmes stāvoklī, un Viņa Majestāte pavēlējis nostiprināt Neapoles un Sicīlijas krastus, kā arī Maltas salu. To noklausījies, dons Kihots teica:

—     Viņa Majestāte rīkojies kā visai saprātīgs karavīrs, laikus nostiprinādams savu valsti, lai ienaidnieks tam neuzbruktu negaidot; bet, ja viņš ievērotu manu padomu, es tam ieteiktu lietot tādus aizsardzības līdzekļus, kādi Viņa Majestātei šajā brīdī pat neienāk prātā.

To izdzirdējis, priesteris pie sevis nodomāja: «Lai dievs tevi sarga, nabaga don Kihot, jo man šķiet, ka no sava ārprāta augstā kalngala tu iegāzīsies savas vientiesības dziļajā bezdibenī!» Bet bārddzinis, kuram ienāca prātā tādas pašas domas kā priesterim, jautāja donam Kihotam, kādu piesardzību tad viņš gribētu ieteikt; jo varbūt viņa padoms līdzinoties tiem daudzajiem nejēdzīgajiem padomiem, kādus mēdz dot valdniekiem.

—     Mans padoms, seņjor bārddzini, — teica dons Kihots, — nebūs nejēdzīgs, bet gan visai jēdzīgs.

—      Es jau neko nesaku, — atbildēja bārddzinis, — bet pieredze rāda, ka gandrīz visi projekti vai lielākā daļa no tiem, kurus ieteic Viņa Majestātei, ir vai nu neiespējami, vai muļķīgi, vai kaitīgi karalim un karalistei.

—      Bet manējais, — atbildēja dons Kihots, — nav neiespējams, nedz muļķīgs, bet gan visvieglākais, vispareizākais, visatjautīgākais un visīsākais no visiem projektiem, kādi jebkad ienākuši prātā kādam padomdevējam.

—     Tad nevilcinieties mums to pateikt, jūsu žēlastība seņjor don Kihot, — sacīja priesteris.

—     Es nevēlētos, — teica dons Kihots, — to atklāt tagad, jo rīt tas var aizsniegt seņjoru padomnieku ausis, un tad pateicību un atmaksu par manām pūlēm saņemtu kāds cits.

—      Kas attiecas uz mani, — sacīja bārddzinis, — tad dodu savu goda vārdu jums un dieva priekšā, ka neizpaudīšu to, ko jusu žēlastība man pastāstīs, ne karalim, ne tornim*, ne kādam dzīvam cilvēkam uz zemes — šo zvērestu es iemācījos no romances par mācītāju, kurš meses ievadā karalim norādījis zagli, kas šim dieva kalpam bija nozadzis simt dublonus un ātrgājēju mūli.

—      Es šos nostāstus nepazīstu, — atbildēja dons Kihots, — bet domāju, ka šis zvērests ir labs, jo seņjors bārddzinis ir godīgs cilvēks.

—      Pat ja viņš tāds nebūtu, — sacīja priesteris, — es galvoju un atbildu par viņu, ka viņš šai gadījumā klusēs kā mēms, citādi tam vajadzēs samaksāt soda naudu un tiesas izdevumus.

—      Bet kas galvos par jūsu žēlastību, seņjor priesteri? — jautāja dons Kihots.

—      Mans amats, — atbildēja priesteris, — kas neļauj izpaust noslēpumus.

—      Ak tu kungs! — pēkšņi iesaucās dons Kihots. — Viņa Majestātei nekas cits nav jādara kā ar izsaucējiem jāpaziņo, lai nosacītā dienā galvaspilsētā sapulcējas visi klaiņojošie bruņinieki, kag klīst pa Spāniju, un, ja viņu ierastos tikai kāds pusducis, tad tomēr starp tiem var atrasties kāds, kas viens pats spētu satriekt visu turku sultāna varenību. Klausieties manī uzmanīgi, jūsu žēlastības, un sekojiet manam domu gājienam! Vai tiešām jūs dzirdat pirmoreiz, ka viens vienīgs klaiņojošs bruņinieks var nogalināt divsimttūkstoš vīru lielu armiju, it kā tiem visiem kopā būtu tikai viena rīkle vai tie būtu veidoti no marcipāna? Sakiet, vai tad neskaitāmos stāstos nav aprakstīti šādi brīnumdarbi! Ja tagad dzīvotu — par postu man un nevienam citam — slavenais dons Beljaniss vai kāds no daudzajiem Gallijas Amadisa pēctečiem, ja kāds no viņiem tagad dzīvotu un stātos pretim turkiem, tad patiesi es negribētu būt sultāna ādā! Bet dievs palīdzēs savai tautai un sūtīs tai kādu, kas gan nebūs tik varens kā pagājušo laiku klaiņojošie bruņinieki, bet vismaz līdzināsies tiem gara drosmē; dievs mani saprot, un es neko vairāk neteikšu.

—      Ak! — šai mirklī iesaucās māsasmeita. — Nositiet mani, ja mans seņjors atkal nav nodomājis kļūt par klaiņojošu bruņinieku!

Dons Kihots atbildēja:

—      Kā klaiņojošais bruņinieks es arī miršu, un lai turku sultāns izbrauc un tuvojas, kad vien tam labpatikas, ar tik varenu floti, ar kādu vien viņš vēlas; es saku vēlreiz, ka dievs mani saprot.

Tad ierunājās bārddzinis:

—      Es lūdzu, jūsu žēlastības, atļaujiet man jums pastāstīt kādu īsu notikumu, kas atgadījās Seviļā un ko patlaban īsti derētu noklausīties, tāpēc es ļoti vēlos to izstāstīt.

Dons Kihots to atļāva, un priesteris līdz ar pārējiem pievērsa uzmanību bārddzinim, kas iesāka stāstu:

—      Seviļas ārprātīgo namā atradās kāds cilvēks, kuru viņa radinieki tur bija ievietojuši tāpēc, ka tas bija sajucis prātā. Osunas universitātē* viņš bija ieguvis kanoniķa grādu, bet, ja arī viņš šo grādu būtu ieguvis pašā Salamankā, tomēr, kā daudzi domā, no ārprāta tas viņu nepaglābtu. Pēc vairākiem atšķirtībā pavadītiem gadiem šis mācītais vīrs iedomājās, ka ir kļuvis vesels un pilnīgi

atguvis prātu, un, tā domādams, uzrakstīja vēstuli arhibīskapam, pārliecinošos un Joti sakarīgos vārdos lūgdams to atsvabināt viņu no posta, kurā viņš dzīvojot, jo zaudēto prātu ar dieva žēlastību esot atguvis; bet viņa radinieki, lai iegūtu viņa mantojņma daļu, turot to šeit un, pretēji patiesībai, gribot, lai viņš paliktu ārprātīgs līdz savai nāvei. Arhibīskaps, viņa daudzo sakarīgo un saprātīgo vēstuju pārliecināts, pavēlēja vienam no saviem kapelāniem noskaidrot pie ārprātīgo nama priekšnieka, vai šis licenciāts rakstījis patiesību, kā arī parunāt ar pašu ārprātīgo un, ja izrādītos, ka tas atguvis prātu, to aizvest no turienes un izlaist brīvībā. Kapelāns tā arī darīja, un priekšnieks tam paskaidroja, ka licenciāts vēl joprojām esot ārprātīgs un, kaut gan bieži runājot kā visai saprātīgs cilvēks, tomēr sarunas beigās izsakot tik lielas muļķības, ka tās daudzējādā ziņā esot līdzvērtīgas viņa iepriekš izteiktajām gudrībām, un, lai par to pārliecinātos, vajagot tikai ar viņu parunāt. Kapelāns vēlējās to darīt un, ieslēdzies kopā ar ārprātīgo, sarunājās ar viņu ilgāk nekā stundu, un visā šai laikā ārprātīgais neizteica nevienu greizu vai muļķīgu vārdu; gluži otrādi, ar savu saprātīgo valodu viņš lika kapelānam noticēt, ka kļuvis vesels, un starp citu ārprātīgais sacīja, ka slimnīcas priekšnieks viņu apmelojot, jo negribot zaudēt dāvanas, ko saņemot no viņa radiniekiem, lai tas apliecinātu, ka licenciāts vēl joprojām esot ārprātīgs un tikai brīžiem atgūstot prāta skaidrību; slimnieks piebilda, ka viņa nelaimē galvenokārt vainojama viņa lielā bagātība, jo viņa ienaidnieki, gribēdami to iegūt, izlietojot dažādas viltības un apšaubot žēlastību, ko dievs tam parādījis, pārvērzdams viņu no dzīvnieka atkal par cilvēku. īsi sakot, no viņa runas varēja secināt, ka slimnīcas priekšniekam nevar uzticēties un ka licenciāta radinieki ir mantkārīgi un necilvēcīgi, bet viņš pats tik saprātīgs, ka kapelāns nolēma viņu paņemt sev līdz, lai arhibīskaps viņu redzētu un ar savām acīm pārliecinātos par patiesību. Šādā labā paļāvībā krietnais kapelāns lūdza slimnīcas priekšnieku izsniegt licenciātam apģērbu, kādā tas šeit kādreiz bija ieradies; priekšnieks vēlreiz viņu brīdināja no pārsteidzīgas rīcības, jo licenciāts neapšaubāmi esot vēl ārprātīgs. Taču, nemaz neievērodams priekšnieka brīdinājumus un aizrādījumus, kapelāns vēlējās licenciātu aizvest; priekšnieks paklausīja, sevišķi tāpēc, ka tāda bija arhibīskapa pavēle*; licenciātam uzģērba viņa paša drēbes, kas bija jaunas un pieklājīgas, un viņš, redzēdams sevi vesela cilvēka apģērbā, bez slimnieka drēbēm, lūdza kapelānu žēlīgi atļaut viņam atvadīties no saviem ārprātīgajiem biedriem. Kapelāns teica, ka viņš vēloties to pavadīt un redzēt ārprātīgos, kas dzīvojot šai namā. Dažu klātesošo pavadībā viņi tiešām devās pie ārprātīgajiem; licenciāts piegāja pie kāda sprosta, kurā atradās viens nemierīgs ārprātīgais, kas gan šobrīd bija kluss un rāms, un tam sacīja:

— Mans brāli, vai nevaru jums kaut kā pakalpot, es eju uz mājām, jo dievam savā bezgalīgajā laipnībā un žēlastībā labpaticieš man atdot saprātu, kaut gan to neesmu pelnījis: esmu vesels un pie pilna prāta, jo dieva visvarenībai nekas nav neiespējams. Ceriet un paļaujieties uz viņu: kā viņš mani atgriezis agrākajā stāvoklī, tā arī jūs viņš tajā atgriezīs, ja vien jūs paļausieties uz viņu. Es parūpēšos jums atsūtīt garšīgus ēdienus, un jūs tos katrā ziņā apēdiet, jo varu jums teikt no savas pieredzes, ka viss mūsu ārprāts ceļas no tā, ka mūsu vēderi ir tukši, bet galvas pilnas ar gaisu. Stiprinieties, stiprinieties, jo vājums nelaimē kaitē veselībai un tuvina nāvei.

Sos licenciāta vārdus noklausījās kāds cits ārprātīgais, kas atradās otrā krātiņā,'iepretim nevaldāmajam ārprātīgajam, un, pacēlies no vecas mašas, uz kuras tas vāļājās gluži kails, vaicāja skaļā balsī, kurš te aizejot vesels un pilnā prātā. Licenciāts atbildēja:

—     Es aizeju, brāli, man te vairs nav jāpaliek, par ko bezgalīgi pateicos debesīm, kas man parādījušas tik lielu žēlastību.

—     Apdomājiet, ko jūs runājat, licenciвt, ka tikai velns jūs neizjoko, — atbildēja ārprātīgais, — kādēļ steigties, palieciet vien mierīgi šepat, jo jums tik un tā būs šurp jāatgriežas.

—     Es zinu, ka esmu vesels, — atbildēja licenciāts, — un man nevajadzēs vairs šurp atgriezties, lai atsāktu mocekļa gaitas.

—     Jūs esat vesels? — teica ārprātīgais. — Nu labi — kad dzīvosim, tad redzēsim, ejiet ar dieva palīgu, bet zvēru pie Jupitera, kura varenības iemiesojums uz zemes esmu es, ka par šo vienīgo grēku, ko šodien izdara Seviļa, izlaižot jūs no šā nama un atzīstot jūs par veselu, esmu nodomājis tai uzlikt tādu sodību, ko tā atcerēsies mūžu mūžos, āmen. Vai tad tu nezini, nožēlojamais licenciātiņ, ka es to varu izdarīt, jo, kā jau teicu, esmu Jupiters Pērkoņgrāvējs, kas savās rokās tur liesmojošus zibeņus, ar kuriem apdraudu pasauli un varu to iznīcināt? Bet šo tumsonīgo pilsētu es gribu sodīt īpašā veidā: sākot no šās dienas un šā mirkļa, kad izsaku šos draudus, veselus trīs gadus nelīs lietus ne šajā pilsētā, ne tuvējos laukos tās apkārtnē. Tu brīvs, tu vesels, tu saprātīgs, bet es ārprātīgs, es slims, es saistīts? Es drīzāk pakāršos nekā sūtīšu lietu.

Visi klātesošie uzmanīgi klausījās ārprātīgā vārdos un kliedzienos; bet mūsu licenciāts, piegājis klāt kapelānam un satvēris viņa rokas, tam sacīja:

—     Nebēdājieties, mans žēlīgais seņjor, un neievērojiet šā ārprātīgā vārdus; ja viņš ir Jupiters un nesūtīs lietu, tad es, būdams Neptūns, visu ūdeņu tēvs un dievs, sūtīšu lietu, kad vien man labpatiksies un kad tas būs vajadzīgs.

Kapelāns atbildēja:

—     Neraugoties uz to, seņjor Neptūn, nebūtu labi nokaitināt seņjoru Jupiteru: palieciet vien, jūsu žēlastība, šajā namā; un kādu citu dienu, kad mums būs vairāk izdevības un vairāk laika, mēs atnāksim jūs aizvest.

Priekšnieks un visi klātesošie skaļi iesmējās, par ko kapelāns gandrīz noskaitās; licenciātu izģērba, viņš palika ārprātīgo namā, un ar to stāstam ir beigas.

— Tātad šis ir tas stāsts, seņjor bārddzini, — vaicāja dons Kihots, — kas jums šķita šim brīdim tik piemērots, ka nevarējāt to neizstāstīt? Ak, seņjor bārdskuvi, seņjor bārdskuvi, cik gan cilvēki ir neattapīgi! Vai tad tiešām jūsu žēlastība nezina, ka dzirdēt salīdzinām viena prātu ar otra prātu, viena varonību ar otra varonību, viena skaistumu ar otra skaistumu un viena dižciltību ar otra dižciltību ir vienmēr nepatīkami un rada sašutumu? Es, seņjor bārddzini, neesmu Neptūns, ūdeņu dievs, un negribu, lai mani uzskatītu par gudru, jo tāds neesmu; bet tikai cenšos ieskaidrot jaudīm, kādu kļūdu tie izdara, neatjaunodami tos laimīgos laikus, kad cīnījās klaiņojošo bruņinieku ordenis. Taču mūsu pagrimušais laikmets nav cienīgs baudīt to lielo laimi, ko baudīja laikmeti, kad klaiņojošie bruņinieki uzņēmās uz saviem pleciem pienākumu aizstāvēt karaļvalstis, apsargāt jaunavas, palīdzēt bāreņiem un nepieaugušajiem, sodīt augstprātīgos un apbalvot pazemīgos. Bet lielākā daļa tagadnes bruņinieku labāk tērpjas čaukstošā zīdā, brokātā un citos dārgos audumos, nevis bruņu kreklā; tagad nav vairs bruņinieku, kas, apbruņojušies no galvas līdz papēžiem, pavadītu nakti klajā laukā, pakļauti visām laika pārmaiņām; nav arī tādu, kas naktī, neizvelkot kājas no seglu kāpšļiem, atspiestos uz sava šķēpa, lai, tā sakot, mazliet nosnaustos, kā to darīja klaiņojošie bruņinieki. Tagad nav vairs neviena bruņinieka, kas, no meža uzjājis kalnā un no turienes dodamies tālāk gar kailu, vientuļu jūras krastu, ieraudzīdams šās vienmēr vētrainās un nemierīgās jūras malā mazu laivu bez airiem, burām, masta un tauvām, ar bezbailīgu sirdi iesēstos tanī, ļaudamies dziļās jūras nežēlīgajiem viļņiem, kas to gan paceļ līdz debesīm, gan atkal ietriec bezdibenī, bet viņš pagriež krūtis pret nevaldāmo vētru un, pilnīgi negaidot, atrodas vairāk nekā trīs tūkstoši jūdžu attālumā no vietas, kur tas iesēdās laivā, un izkāpj tālas, nepazīstamas zemes krastā, kur tam atgadās notikumi, kas cienīgi, lai tos ne tikai ierakstītu pergamentā, bet iekaltu bronzā. Taču mūsu dienās laiskums pārspēj cītību, dīkdienība — darbu, netikums — tikumu, nekaunība — drošsirdību un teorija — kara pieredzi, kas spoži ziedēja zelta laikmetā un klaiņojošo bruņinieku dienās. Ja jūs man nepiekrītat, tad sakiet, — kas ir godīgāks un drosmīgāks par slaveno Gallijas Amadisu? Kas gudrāks par Anglijas Palmerīnu? Kas piekļāvīgāks un laipnāks par Tirantu Balto? Kas iznesīgāks par Grieķijas Lisuartu? Kas vairāk durstīts un dūris par donu Beljanisu? Kas bezbailīgāks par Gallijas Perionu, kas pārvarējis vairāk briesmu nekā Irkanijas Felismarts, kas ir vaļsirdīgāks par Esplandjanu? Kas neiebiedejamaks par Trāķijas donu Sironhīlio? Kas vīrišķīgāks par Rodamonti? Kas saprātīgāks par karali Sobrīno? Kas pārdrošāks par Reinaldosu? Kas neuzvaramāks par Rolandu? Un kas galantāks un pieklājīgāks par Rudžjēro, no kura, kāTirpēns stāsta savā «Kosmograiija», cēlušies Ferrāras hercogi? Visi šie bruņinieki un vēl daudzi citi, kurus es varētu nosaukt, seņjor priesteri, bija klaiņojošie bruņinieki, visas bruņniecības gaisma un slava. Tādus un tiem līdzīgus bruņiniekus es gribēju ieteikt, jo tie labi kalpotu Viņa Majestātei un neprasītu tam lielus izdevumus, bet turku sultāns varētu sev izplūkt bārdu; tomēr man jāpaliek šai mājā, jo kapelāns mani no tās neaizved; un, ja Jupiters, kā bārddzinis teica, nesūtīs lietu, tad es sūtīšu lietu, kad vien man patiks. Es to saku, lai seņjors Skujamā Bļoda zinātu, ka es viņu saprotu.

—      Patiesi, seņjor don Kihot, — teica bārddzinis, — es to jums stāstīju pavisam citā nozīmē, un dievs mans liecinieks, ka mans nodoms bija labs, un jūsu žēlastībai nevajag dusmoties.

—      Vajag vai nevajag, — atbildēja dons Kihots, — to es pats zināšu.

Šai brīdī ierunājās priesteris:

—      Kaut gan es līdz šim neesmu teicis neviena vārda, tomēr negribētu palikt šaubās, kas grauž un ēd manu sirdsapziņu, un šīs- šaubas manī radīja dona Kihota nupat izteiktie vārdi.

—      Ko tur tik daudz prātot, —: atbildēja dons Kihots, — es atļauju seņjoram priesterim izteikt savas šaubas, jo nav labi staigāt ar šaubu pilnu sirdsapziņu.

—      Tad ar jūsu atļauju, — atbildēja priesteris, — teikšu, ka mani māc šaubas un neviens mani nevar pārliecināt par to, ka visi šie neskaitāmie klaiņojošie bruņinieki, kurus jūs pieminējāt, žēlīgais seņjor don Kihot, īsteni un patiesi dzīvojuši pasaulē kā cilvēki ar miesu un kauliem; turpretim man šķiet, ka viss ir izdoma, pasakas un meli, tikai sapņi, kurus ļaudis atstāsta pamodušies vai, labāk sakot, pusmiegā.

—      Jūs atkal maldāties, — atbildēja dons Kihots, — kā jau maldījušies daudzi, kas neticēja, ka pasaulē dzīvojuši šādi bruņinieki; un es bieži, sarunādamies ar dažādiem ļaudīm un dažādos apstākļos, esmu centies apgaismot un noskaidrot šo gandrīz vispārīgo maldu, tomēr dažreiz mans nodoms neizdevās, bet dažreiz izdevās, kad balstījos uz patiesības spēku; šī patiesība ir neapšaubāma, un es pat varu apgalvot, ka esmu pats ar savām acīm redzējis Gallijas Amadisu, kas bija liela auguma cilvēks ar baltu seju un skaistu bārdu, kaut gan tā bija melna, ar pa pusei maigu, pa pusei stingru skatienu, skops vārdos, grūti sadusmojams un viegli nomierināms; un tāpat, kā attēloju Amadisu, man šķiet, es varētu attēlot un aprakstīt visus klaiņojošos bruņiniekus, kādi vien sastopami visas pasaules stāstos, jo, ņemot vērā, ka viņi bijuši tieši tādi, kādi tie attēloti stāstos, un zinot viņu varoņdarbus un raksturus, varam ar saprātīgas apceres palīdzību noteikt viņu vaibstus, ādas krāsu un augumu.

—      Tad sakiet, mans žēlīgais seņjor don Kihot, — cik liels varēja būt milzis Morgants? — vaicāja bārddzinis.

—      Kas attiecas uz milžiem, — atbildēja dons Kihots, — tad ir dažādi uzskati: vieni saka, ka milži dzīvojuši pasaulē, citi to noliedz; bet svētie raksti, kur katrs vārds ir patiesība, mums liecina, ka milži dzīvojuši, jo tur stāstīts par filistieti Goliātu, kas bijis septiņas un pusi olektes garš, un tas ir ārkārtīgi liels augums. Bez tam Sicīlijas salā atrasti milzīgi gurnu un plecu kauli, no kuru apmēriem redzams, ka tie piederējuši milžiem, kas bijuši augstu torņu garumā: ģeometrija to neapšaubāmi pierāda.

Tomēr, neraugoties uz visu to, es nevaru noteikti pasacīt, cik liels bijis Morgants, kaut gan domāju, ka viņš nevarēja būt visai liels; un pie šāda slēdziena es nonācu, izlasījis stāstā, kur sīki aprakstīti viņa varoņdarbi, ka viņš bieži pārgulējis zem jumta; un, ja bijušas tādas mājas, kurās tas varējis apmesties, tad ir skaidrs, ka viņš nav bijis sevišķi liels.

—      Tā gan! — iesaucās priesteris. Viņam patika dzirdēt šādas lieliskas blēņas, tādēj viņš jautāja, kā dons Kihots iedomājoties Montalvanas Reinaldosa, dona Rolanda un Divpadsmit Francijas Pēru izskatu, jo tie visi bijuši klaiņojošie bruņinieki.

—      Es iedrošinos teikt, — atbildēja dons Kihots, — ka Reinaldosam bijusi plata un sārta seja, nemierīgas, mazliet uz āru izvalbītas acis, viņš bijis patmīlīgs un ārkārtīgi ātri saniknojams, draudzējies ar zagjiem un pagrimušiem ļaudīm. Par Rolandu jeb Rotolando, jeb Orlando — stāstos viņu sauc visos šajos vārdos — es domāju un apgalvoju, ka viņš bijis vidēja auguma, platiem pleciem, mazliet greizām kājām, tumšu sejas krāsu, rūsganu bārdu, spalvainu ķermeni un bargu skatienu, skops vārdos, bet ļoti pieklājīgs un labi audzināts.

—      Ja Rolands bijis tik neizskatīgs, kā jūsu žēlastība to attēlo, — atbildēja priesteris, — tad nav brīnums, ka seņjora Andželika Skaistā viņu nicinājusi un atstājusi tās pievilcības, dedzības un skaistuma dēļ, kas piemita mauram ar dīgstošajām bārdas pūkām, kuram viņa atdevās; un viņa darīja gudri, pakļaudamās Medoro maigumam, nevis Rolanda skarbumam.

—      Šī Andželika, seņjor priesteri, — atbildēja dons Kihots, — bijusi vieglprātīga jaunava, nepastāvīga un diezgan untumaina, visa pasaule daudzināja viņas pārgalvības ne mazāk kā viņas skaistumu: viņa atraidīja tūkstošiem dižciltīgu seņjoru, tūkstošiem drošsirdīgu un gudru vīru un izvēlējās pusaudzi pāžu, kam nebija ne bagātības, ne vārda, vienīgi par uzticīgo to varēja saukt, jo viņš bija palicis uzticīgs savam draugam. Viņas skaistuma lielais apdziedātājs slavenais Ariosto neiedrošinājās vai nevēlējās apdziedēt to, kas notika ar šo seņjoru pēc viņas apkaunojošās krišanas, jo viņa piedzīvoja laikam ne visai godīgas lietas, un viņš atvadās no tās, teikdams:

«Kā viņa Katajā gūst karajgodu, To apdziedāt es citam vārdu dodu.»

Un nav šaubu, ka šie vārdi bija pravietiski; ne velti dzejnieki saucas arī «vates», kas nozīmē pareģi. Tas viss izrādījās skaidra patiesība, jo vēlāk kāds slavens andalūziešu dzejnieks* apraudāja

un apdziedāja viņas asaras un kāds cits slavens un nesalīdzināms k.istfliešu dzejnieks* apdziedāja viņas skaistumu.

—     Sakiet man, seņjor don Kihot, — ierunājās bārddzinis, — vai tad starp daudzajiem dzejniekiem, kas cildinājuši šo seņjoru Andželiku, nav bijis neviena, kas būtu sacerējis par viņu kādu satīru?

—     Es domāju, — atbildēja dons Kihots, — ja Sakripants* vai Rolands būtu bijuši dzejnieki, tie šai jaunavai būtu kārtīgi mazgājuši galvu, jo ir dabiski, ka dzejnieki, kurus nonicina un atraida viņu izdomātās vai neizdomātās dāmas, kuras tie izvēlējušies par savu domu valdniecēm, atriebjas ar satīrām un paskvilām, kaut gan šāda atriebība ir cēlu siržu necienīga; bet līdz šim brīdim es nezinu neviena dzejoļa, kas būtu vērsts pret seņjoras Andželikas godu, lai gan viņa apgriezusi visu pasauli otrādi.

—     Brīnums! — iesaucās priesteris.

Sai brīdī sētā atskanēja saimnieces un māsasmeitas kliedzieni; viņas bija jau agrāk izgājušas no istabas, kur norisa saruna, un visi steidzās turp, kur bija dzirdams troksnis.

II nodaļa, KAS STĀSTA PAR SANČO PANSAS VĒRĀ LIEKAMO PLŪKŠANOS AR DONA KIHOTA MĀSASMEITU UN SAIMNIECI, KĀ ARĪ PAR CITIEM JAUTRIEM NOTIKUMIEM

Vēstījumā teikts, ka dons Kihots, priesteris un bārddzinis izdzirdēja māsasmeitu un saimnieci kliedzam uz Sančo Pansu, kas pūlējās iekļūt pie dona Kihota, bet viņas to nelaida iekšā pa durvīm:

—     Ko šis klaidonis meklē mūsu mājā? Taisieties, ka tieciet projām, brāli, jo jūs un neviens cits aizvilināt un pavedināt manu seņjoru un vazājat to pa visādiem biezokņiem!

To dzirdot, Sančo atcirta:

—      Sātana saimniece, pavedinātais un aizvilinātais un pa visādiem biezokņiem vazātais esmu es, nevis tavs kungs: viņš mani vazāja pa pasauli, jūs abas maldāties savos spriedumos; viņš mani aizvīla no manas mājas, apsolīdams man salu, ko es vēl joprojām ceru iegūt.

—     Lai tu aizrītos ar šo nejauko salu, nolādētais Sančo, — iebrēcās māsasmeita. — Kas tās par salām? Vai tās ir ēdamas, tu gardēdi un rīma tāds!

—      Tās nav ēdamas, — atbildēja Sančo, — bet pārvaldāmas un pārzināmas, ko es izdarītu labāk nekā četras pilsētu valdes un četri galvaspilsētas alkaldi*.

—      Un tomēr, — sacīja saimniece, — jūs šeit netiksiet iekšā, jūs negantību maiss un ļaunprātību kule! Ejiet pārvaldīt savu māju un apart savu zemes stūrīti un rimstiet prasīt sev salas un pussalas!

Priesteris un bārddzinis ļoti uzjautrinājās, klausīdamies šo triju sarunu; bet dons Kihots, baidīdamies, ka Sančo varētu aizrunāties un sapļāpāt visādas nelādzīgas muļķības un izteikt kaut ko tādu, kas kaitētu viņa kunga labajai slavai, pasauca viņu, pavēlēja abām sievietēm apklust un ielaist viesi. Sančo ienāca, un priesteris un bārddzinis atvadījās no dona Kihota, izmisuši par viņa veselības stāvokli, jo redzēja, cik ietiepīgi viņš turējās pie savām neprātīgajām domām un cik dziļi bija iestidzis nelaimīgo bruņniecības ideju vientiesīgajos maldos; un tāpēc priesteris teica bārddzinim:

—     Jūs redzēsiet, mīļais draugs, ka gluži negaidot mūsu idalgo vēlreiz aizlaidīsies krūmos.

—      Es par to nešaubos, — atbildēja bārddzinis, — bet nebrīnos tik daudz par bruņinieka ārprātu kā par ieroču nesēja vientiesību, kas tik ļoti noticējis šai salas iegūšanai, ka, manuprāt, nekādas vilšanās to viņam neizdzīs no galvas.

—      Lai dievs viņiem žēlīgs, — sacīja priesteris, — bet mēs vērosim: redzēsim, kur novedīs šāda bruņinieka un šāda ieroču nesēja ārprāta mistrojums, jo liekas, ka tie abi viena lējuma un ka kunga ārprāts bez kalpa muļķībām nebūtu ne graša vērts.

—    Jums taisnība, — teica bārddzinis, — un es ļoti gribētu zināt, par ko viņi abi tagad runās.

—      Esmu pārliecināts, — atbildēja priesteris, — ka māsasmeita vai saimniece mums to vēlāk izstāstīs, jo viņas nav tādas, kas spētu nenoklausīties.

Šai pašā laikā dons Kihots ieslēdzās ar Sančo savā istabā un, palicis ar viņu vienatnē, sacīja:

—      Mani ļoti skumdina, Sančo, ka tu esi sacījis un joprojām apgalvo, ka es esot tevi aizvīlis no tavas mājeles, bet tu taču zini, ka arī es pats nepaliku mājās: kopā mēs devāmies projām, kopā turējāmies un kopā ceļojām; vienāda laime un vienāds liktenis bija mums abiem: ja tevi vienreiz mētāja uz segas, tad mani mizoja simtreiz, un tas ir viss, ko esmu saņēmis vairāk nekā tu.

—     Bet tam tā bija jābūt, — atbildēja Sančo, — jo, kā jūsu žēlastība saka, nelaimes vairāk piemeklē klaiņojošos bruņiniekus nekā viņu ieroču nesējus.

—     Tu maldies, Sančo, — teica dons Kihots, — jo mēdz teikt, quando caput dolet' un tā joprojām.

—     Es nesaprotu nevienu citu valodu kā tikai savu mātes valodu, — atbildēja Sančo.

—       Es gribēju teikt, — sacīja dons Kihots, — kad sāp galva, tad sāp arī visi locekļi, un es, būdams tavs kungs un seņjors, esmu tava galva, bet tu mana ķermeņa daļa, jo esi mans kalps; un tāpēc, ja man atgadās nelaime, tev jāizjūt manas sāpes tāpat kā man tavējās.

—      Tā vajadzētu būt, — teica Sančo, — bet, kad mani mētāja kā locekli, tad mana galva atradās aiz sētas un skatījās, kā es lidoju gaisā, nejuzdama nekādas sāpes; bet, ja locekļiem pienākas izjust galvas sāpes, tad arī galvai pienāktos izjust locekļu sāpes.

—      Vai tu ar to gribi teikt, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — ka man nesāpēja, kad tevi mētāja? Ja tu to gribi teikt, tad tā nerunā un nedomā, jo toreiz mana dvēsele cieta vairāk nekā tavs ķermenis. Taču pagaidām atstāsim šo jautājumu, jo mums vēl būs laika to visu apspriest un kārtīgi noskaidrot, bet saki man, draugs Sančo, — ko par mani runā ciematā? Ko domā par mani vienkāršie ļaudis, idalgo un kabaļjēro? Ko viņi saka par manu drosmi, par maniem varoņdarbiem un manu iznesību? Kādas valodas klīst par manu nodomu atjaunot un atdot pasaulei jau aizmirsto bruņniecības ordeni? īsi sakot, es vēlos, Sančo, lai tu man pastāstītu visu, ko esi līdz šim par to dzirdējis; un tev man tas jāpastāsta, labo nepārspīlējot un ļauno nenoslēpjot, jo uzticamu vasaļu pienākums ir teikt saviem seņjoriem tīru un kailu patiesību, neizpušķojot to ar glaimiem un nemīkstinot to liekas godbijības dēļ; tev jāzina, Sančo, ja kailā patiesība, bez glaimu ietērpa, aizsniegtu valdnieku ausis, tad sāktos citi laiki, un pagājušie gadsimti salīdzinājumā ar mūsējo drīzāk būtu dēvējami par dzelzs laikmetu, jo tagadējo laiku tad varētu uzskatīt par zelta laikmetu. Iegaumē, Sančo, šo pamācību, lai tu varētu saprātīgi un pēc labākās sirdsapziņas man pateikt patiesību par to visu, ko tev esmu jautājis.

—       Es to darīšu visai labprāt, mans seņjor, — atbildēja Sančo, — ar noteikumu, ka jūsu žēlastība nedusmosies par to, ko teikšu, jo jūs taču vēlaties, lai es jums pateiktu kailu patiesību, neietērpjot to citās drānās kā vien tajās, kādās es to esmu iepazinis.

—      Es nekādā ziņā nedusmošos, — atbildēja dons Kihots, — tu, Sančo, vari runāt brīvi, bez aplinku vārdiem.

—      Tad vispirms es jums teikšu, — sacīja Sančo, — ka vienkāršā tauta uzskata jūsu žēlastību par pilnīgi traku un mani vismaz par plānprātiņu. Idalgo saka, ka jūsu žēlastība, pārkāpjot idalgo tiesību robežas, esat pielikuši savam vārdam priekšā «donu» un ielēkuši kabaļjēro kārtā ar saviem četriem vīnogulājiem un divām jugadām zemes, ar vienu lupatu uz vēdera un otru uz muguras. Kabaļjēro runā, ka viņi nevēlas, lai idalgo sevi pielīdzinātu viņiem, sevišķi tādi idalgo, kas drīzāk noderētu par zirgu puišiem un kas savas kurpes spodrina ar kvēpiem un savas melnās zeķes lāpa ar zaļa zīda diegiem.

—      Tas neattiecas uz mani, — sacīja dons Kihots, — jo eju vienmēr labi apģērbies, neko lāpītu es nevalkāju; varbūt esmu noplīsis, bet noplīsis vairāk no bruņām nekā no tērpa ilgas valkāšanas.

—     Kas attiecas uz jūsu žēlastības drosmi, iznesību, varoņdarbiem un pasākumiem, — turpināja Sančo, — tad par to ir dažādi uzskati. Vieni saka: «Traks, bet asprātīgs», otri: «Drošsirdīgs, bet neveiksminieks», trešie: «Iznesīgs, bet pārdrošs»; un tad mūs tā aprunā, ka ne jūsu žēlastībai, ne man neviens kauliņš nepaliek vesels.

—     Iegaumē, Sančo, — sacīja dons Kihots, — tiklīdz tikums sasniedz izcilu pakāpi, tas tiek vajāts. Gandrīz nevienu no pagātnes slavenajiem vīriem nav taupījusi ļaunprātīgā mēlnesība. Jūliju Cēzaru, vīrišķīgāko, saprātīgāko un drosmīgāko karavadoni, dēvēja par godkāru un ne visai tīru kā drēbēs, tā tikumos. Par Aleksandru, kas ar saviem varoņdarbiem ieguva pievārdu Lielais, runāja, ka viņš esot gandrīz vai žūpa. Hēraklu, kas veicis tik dižus darbus, saukāja par baudkāru un izlaidīgu. Par donu Galaoru Gallijas Amadisa brāli, tenko, ka tas bijis pārmērīgi ķildīgs, bet viņa brālis — raudulīgs. Tāpēc, ak, Sančo, ja cēli cilvēki tikuši tā aprunāti, tad lai aprunā arī mani, ja tikai nav runāts vairāk, nekā tu man pastāstīji.

—     Te jau ir tā vaina, žēlīgais tēvs! — iesaucās Sančo.

—     Tātad tas vēl nav viss? — vaicāja dons Kihots.

—     Pati aste vēl nav nodīrāta, — atbildēja Sančo. — Tas, ko es pastāstīju, ir vēl tikai pīrāgi un piparkūkas, bet, ja jūsu žēlastība vēlas uzzināt visu, ko par jums melš, tad es tūlīt jums atvedīšu vienu cilvēku, kas jums to pastāstīs, nenoslēpjot nenieka; vakar vakarā ieradās Bartolomeja Karasko dēls, kas mācījās Salamankā un kļuvis bakalaurs, un, kad es aizgāju apsveikt viņu ar atbraukšanu, viņš teica, ka jūsu žēlastības dzīves stāsts esot parādījies grāmatā ar nosaukumu «Lamančas atjautīgais idalgo dons Kihots», un viņš vēl teica, ka es šajā stāstā esot attēlots ar savu īsto vārdu — Sančo Pansa, un tāpat seņjora Tobosas Dulsineja, un tur esot izstāstīts viss, kas noticis starp jums un mani divatā, tā ka es aiz šausmām sāku mest krusta zīmes, jo nesaprotu, kā grāmatas sarakstītājs to varējis uzzināt.

—     Es varu galvot, Sančo, — teica dons Kihots, — ka mūsu grāmatas sacerētājs ir kāds gudrs burvis, jo tādam nekas nepaliek apslēpts, ja tam rodas vēlēšanās kaut ko aprakstīt.

—      Kā viņš var būt gudrais un burvis, — iesaucās Sančo, — ja bakalaurs Samsons Karasko (tā sauc cilvēku, par kuru es runāju) saka, ka šās grāmatas autors saucoties Sids Amets Berenhena*!

—     Tas ir mauru vārds, — sacīja dons Kihots.

—     Tā gan, — iesaucās Sančo, — jo esmu bieži dzirdējis sakām, ka mauri esot lieli berenhenas draugi.

—     Acīm redzot, Sančo, — teica dons Kihots, — tu būsi sagrozījis vārdu šim Sidam, kas arābiski nozīmē seņjors.

—     Ļoti iespējams, — atbildēja Sančo, — bet, ja jūsu žēlastībai labpatiktos, lai es atvedu šurp bakalauru, tad tūlīt aizskriešu pie viņa ar vēja spārniem.

Tu man sagādāsi lielu prieku, draugs, — sacīja dons KiImis, — esmu tā satraukts no taviem vārdiem, ka ne kumosa neēdīšu, līdz uzzināšu visu.

— Tad iešu viņu atvest šurp, — atbildēja Sančo.

Un, atstājis savu seņjoru, viņš aizgāja pie bakalaura, ar kuru kopā atgriezās pēc neilga laika, un starp tiem norisinājās ļoti patīkama saruna.

III nodaļa. PAR SMIEKLĪGO SARUNU, KAS NORISINĀJĀS STARP DONU KIHOTU, SANCO PANSU UN BAKALAURU SAMSONU KARASKO

Dons Kihots iegrima dzijās pārdomās, gaidīdams bakalauru Karasko, no kura cerēja uzzināt, kas īsti par viņu bija rakstīts grāmatā, par kuru Sančo tam bija stāstījis; viņš nespēja ticēt, ka tāda grāmata jau parādījusies, jo uz viņa zobena asmens vēl nebija apžuvušas nogalināto ienaidnieku asinis, un pēkšņi tam stāsta, ka viņa lielo bruņniecības darbu apraksts jau iespiests. Visu to apsverot, viņš iedomājās, ka ar burvju mākslas palīdzību to iespiedis kāds gudrais — viņa draugs vai ienaidnieks; ja draugs, tad lai cildinātu un paceltu viņa varoņdarbus pāri visslavenākajiem klaiņojošo bruņinieku sasniegumiem; ja ienaidnieks, tad lai tos nopulgotu un nostādītu zemāk par visnicināmākā ieroču nesēja nicināmākajiem darbiem, kādi jebkad tikuši aprakstīti; tomēr (viņš teica sev) neviens nekad nav aprakstījis kāda ieroču nesēja varoņdarbus; un, ja patiesi tāda grāmata par klaiņojošo bruņinieku parādījusies, tad tai katrā ziņā jābūt daiļrunīgai, cildenai, augstvērtīgai, lieliskai un patiesai. Šīs domas viņu nedaudz nomierināja, bet viņš atkal uztraucās, atcerēdamies, ka, spriežot pēc vārda Sids, autors ir maurs, un no mauriem nevarēja gaidīt nekādu patiesību, jo viņi visi ir krāpnieki, meļi un izdomātāji. Viņš baidījās, ka autors būs viņa mīlu attēlojis nepieklājīgi, aptraipot un ievainojot Tobosas seņjoras Dulsinejas godu; viņš vēlējās, lai grāmatā būtu apliecināta viņa uzticība un cieņa, ko tas pastāvīgi jutis pret savu dāmu, noraidīdams karalienes, ķeizarienes un dažādu kārtu jaunavas, apvaldīdams savu dabisko dziņu uzliesmojumus; šādās un tamlīdzīgās pārdomās gremdēdamies, dons Kihots sagaidīja Sančo un Karasko, kuru saņēma sevišķi laipni.

Bakalaurs, kaut gan saucās Samsons, bija neliela auguma, bet liels viltībnieks; ar blāvu sejas krāsu, bet spilgtu prātu; tas bija kādus divdesmit četrus gadus vecs, ar apa]u seju, strupu degunu, lielu muti; visas pazīmes skaidri liecināja par dzēlīgu raksturu un tieksmi uz jokiem un zobgalībām, ko viņš tūlīt parādīja, jo, ieraudzījis donu Kihotu, nokrita cejos viņa priekšā un sacīja:

—     Jūsu augstība seņjor Lamančas don Kihot, sniedziet man savas rokas, jo zvēru pie svētā Pētera drēbēm, kuras valkāju, kaut gan esmu tikai sasniedzis pirmos četrus zinību grādus, ka jūsu žēlastība ir viens no visslavenākajiem klaiņojošiem bruņiniekiem, kādi dzīvojuši un dzīvos pasaulē. Lai slavēts Sids Amets Benenheli, kas sarakstījis grāmatu par jūsu lielajiem varoņdarbiem, un lai augsti slavēts tas zinātkārais cilvēks, kas parūpējies to pārtulkot no arābu valodas mūsu parastajā kastīliešu valodā visiem cilvēkiem par iepriecinājumu.

Dons Kihots lūdza viņu piecelties un jautāja:

—     Tātad ir patiesība, ka mans dzīves stāsts uzrakstīts un ka to sacerējis kāds gudrs maurs?

—     Pilnīga patiesība, seņjor, — teica Samsons, — un es varu apgalvot, ka patlaban šī grāmata iespiesta vairāk nekā divpadsmit tūkstoš eksemplāros. Ja neticat, apvaicājieties Portugālē, Barselonā un Valensijā, kur tā iespiesta; klīst pat valodas, ka tagad to iespiežot Antverpenē, un es paredzu, ka drīz to tulkos visu tautu valodās.

—     Tikumīgam un izcilam cilvēkam nekas nevar sagādāt lielāku prieku, — sacīja dons Kihots, — kā redzēt, vēl dzīvam esot, sava vārda labo slavu daudzinātu dažādu tautu valodās iespiestās un izdotās grāmatās. Es saku labo slavu, jo slikta slava ir ļaunāka par nāvi.

—     Kas attiecas uz labu slavu un labu vārdu, — teica bakalaurs, — tad jūsu žēlastība iegūst vairāk lauru nekā visi klaiņojošie bruņinieki kopā; jo maurs savā valodā un kristietis savējā centušies mums spilgti attēlot jūsu žēlastības vīrišķīgumu, jūsu lielo drosmi briesmās, izturību grūtībās un pacietību, ar kādu panesat nelaimes un ievainojumus, kā arī tiklības un atturības pilno, dziļi platonisko mīlestību, kuru jūsu žēlastība jūt pret Tobosas seņjoru doņju Dulsineju.

—     Es nekad neesmu dzirdējis, — pēkšņi ierunājās Sančo, — ka seņjoru Dulsineju sauktu par doņju, viņu sauc vienkārši par Tobosas seņjoiu Dulsineju, un šajā ziņā grāmatā ir pielaista kļūda.

—     Sis iebildums nav svarīgs, — atbildēja Karasko.

—     Protams, ne, — piekrita dons Kihots, — bet sakiet man, žēlīgais seņjor bakalaur, — kādus manus varoņdarbus šai stāstā visvairāk cildina?

—      Par to, — atbildēja bakalaurs, — ir dažādi uzskati, tāpat kā gaumes ir dažādas: dažus saista piedzīvojums ar vējdzirnavām, kuras jūsu žēlastībai šķita milži un briareji,* citus — piedzīvojums ar vadmalas veltuvēm; dažiem patīk tēlojums par diviem karapulkiera, kas vēlāk izrādījās divi avju bari; citiem iet pie sirds piedzīvojums ar mironi, kuru veduši apbedīt uz Segoviju; vēl daži apgalvo, vislabākais esot noziedznieku atbrīvošana, citi — ka nekas nevarot līdzināties piedzīvojumam ar diviem benediktīniešu milžiem un kaujai ar drošsirdīgo biskajieti.

—      Sakiet man, seņjor bakalaur, — pēkšņi ierunājās Sančo, — vai tur ievietots piedzīvojums ar janguesiešiem, kad mūsu labais Rosinante iedomājās meklēt jūras līcī bumbierus?

—      Gudrais neko nav atstājis tintnīcā, — atbildēja Samsons, — tas visu attēlojis visos sīkumos, pat krietnā Sančo kūleņus uz segas.

—     Es nekūleņoju uz segas, — iebilda Sančo, — bet gan gaisā un daudz vairāk, nekā es to būtu gribējis.

—      Man šķiet, — sacīja dons Kihots, — ka pasaulē nav tāda cilvēku dzīves stāsta, kurā nebūtu augšupeju un lejupkritienu, sevišķi tas jāsaka par bruņinieku dzīves stāstiem, kuros nevar būt tikai laimīgi notikumi.

—      Neraugoties uz visu to, — atbildēja bakalaurs, — daži, kas lasījuši šo stāstu, saka, ka tie priecātos, ja autori būtu aizmirsuši dažus no neskaitāmiem rungu belzieniem, kas visādās sadursmēs biruši uz seņjoru donu Kihotu.

—     Stāstam jābūt patiesam, — sacīja Sančo.

—     Tomēr tie varēja tos noklusēt aiz mēra sajūtas, — noteica dons Kihots, — jo darbības, kas nemaina un nepārveido stāsta patiesību, nav jāattēlo, ja tās var iztulkot kā galvenā varoņa nonicinājumu. Jo, patiesību sakot, Enejs nemaz nebija tik dievbijīgs, kā to tēlo Vergīlijs, ne arī Odisejs tik saprātīgs, kā to apraksta Homērs.

—      Tā tas ir, — atbildēja Samsons, — bet rakstīt kā dzejniekam ir pavisam kaut kas cits nekā rakstīt kā vēsturniekam: dzejnieks var notikumus aprakstīt vai apdziedāt nevis tā, kādi tie bijuši, bet kādiem tiem vajadzētu būt; bet vēsturniekam tie jāapraksta nevis tā, kādiem tiem vajadzētu būt, bet kādi tie bijuši, nepieliekot un neatņemot patiesībai nevienu graudiņu.

—      Ja nu šis seņjors maurs ir apņēmies teikt patiesību, — sacīja Sančo, — tad droši vien starp tiem rungu belzieniem, ko saņēma mans seņjors, būtu pieminēti arī tie, kurus saņēmu es, jo katrreiz, kad tika izmērīta viņa žēlastības mugura, man izmērīja visu augumu; bet par to nav jābrīnās, jo, kā saka mans seņjors, galvas sāpes sajūt visi locekļi.

—      Jūs esat blēdis, Sančo, — iesaucās dons Kihots, — un, patiesi, jūsu atmiņa nav slikta, ja jūs gribat kaut ko atcerēties.

—      Ja es gribētu aizmirst saņemtos belzienus, — atbildēja Sančo, — tad to nepieļautu zilumi, kas vēl svaigi redzami uz manām ribām.

—      Cietiet klusu, Sančo, — sacīja dons Kihots, — un nepārtrauciet seņjoru bakalauru, kuru lūdzu turpināt un atstāstīt visu, kas par mani sacīts minētajā stāstā.

—     Un par mani, — piebilda Sančo, — jo runā, ka es esot tur viena no galvenajām presonām.

—     Personām, ne presonām, draugs Sančo, — sacīja Samsons.

—     Atradies vēl viens vārdu labotājs! — iesaucās Sančo. — Ja mēs noņemsimies ar tādām lietām, tad netiksim galā visu mūžu!

—     Lai dievs mani piemeklē, Sančo, — atbildēja bakalaurs,

—     ja jūs neesat otrā persona šajā stāstā; un dažiem lasītājiem labāk patīk klausīties par jums nekā par stāsta galveno varoni, bet ir arī tādi, kas apgalvo, ka jūs esot pārāk lētticīgs, domādams, ka tiešām kļūsiet par tās salas pārvaldnieku, ko jums apsolījis šeit klātesošais seņjors dons Kihots.

—     Laika vēl diezgan, saule ir augstu, — teica dons Kihots,

—     un ar gadiem Sančo iegūs tikai lielāku pieredzi, kļūs spējīgāks un veiklāks pārvaldnieks, nekā viņš varētu būt tagad.

—     Dieva vārds, seņjor, — iesaucās Sančo, — ja es nevaru salu pārvaldīt savā tagadējā vecumā, tad es to nespēšu pārvaldīt arī Metuzāla vecumā. Nelaime nav tā, ka man trūktu vadītāja saprašanas, bet gan tā, ka nav zināms, kur tā sala īsti atrodas.

—     Paļaujieties uz dievu, Sančo, — sacīja dons Kihots, — un viss būs labi, varbūt labāk, nekā jūs domājat; jo bez dieva ziņas nenokrīt pat lapiņa no koka.

—     Tā ir patiesība, — sacīja Samsons, — ja dievam labpatiks, tad Sančo varēs pārvaldīt ne tikai vienu, bet tūkstoš salu.

—     Esmu redzējis visādus gubernatorus, — teica Sančo, — kas, manuprāt, nav manu kurpju pazoļu vērti, tomēr viņus godina par seņjoriem un tie ēd no sudraba traukiem.

—     Tie nav salu pārvaldnieki, — iebilda Samsons, — tie pārvalda vienkāršus novadus, bet salu pārvaldniekam jāprot vismaz gramatika.

—      Ar gramu es labi tiktu galā, — teica Sančo, — bet, kas attiecas uz tiku, tad nevaru neko teikt, jo nesaprotu, kas tā ir par lietu. Bet atstāsim šo pārvaldīšanu dieva rokā, lai viņš mani sūta turp, kur es visvairāk varētu noderēt, bet tagad, seņjor bakalaur Samson Karasko, gribu izteikt savu lielo prieku par to, ka stāsta autors, runādams par mani, nestāsta nekādas sliktas lietas; ja viņš būtu par mani pastāstījis kaut ko tādu, kas nepiedien īstam vecam kristietim, tad, zvēru pie krietna ieroču nesēja goda, pat kurlie sadzirdētu manu balsi.

—     Tas būtu brīnums, — atbildēja Samsons.

—     Brīnums vai nebrīnums, — sacīja Sančo, — bet katram jāapdomā, ko viņš runā vai raksta par presonām, bet nevis juku jukām jāgāž laukā viss, kas tik ienāk prātā.

—     Viens no šā stāsta trūkumiem, — teica bakalaurs, — esot tas, ka autors tajā ievietojis noveli ar nosaukumu «Ziņkārīgais bezprātis»; nevar teikt, ka tā būtu slikta vai vāji uzrakstīta, bet tā grāmatā neiederoties, un tai neesot nekāda sakara ar viņa žēlastības seņjora dona Kihota dzīves stāstu.

—     Varu deret, — iesaucas Sančo, — ka tas suņa bērns samet is kāpostus augļu grozā.

—     Tādā gadījumā jāsaka, — teica dons Kihots, — ka mana dzīves stāsta autors nav nekāds gudrais, bet gan nesaprātīgs pļāpa, kas sācis rakstīt uz labu laimi un kā pagadās, lai tur iznāktu kas iznākdams, līdzīgi Ubedas gleznotājam Orbaneham, kas uz jautājumu, ko viņš gleznojot, atbildējis: «To, kas iznāks.» Reiz viņš uzgleznojis gaili tik slikti, ka to nemaz nevarējuši pazīt, un tad ar lieliem burtiem tam parakstījis apakšā: «Tas ir gailis.» Tā laikam būs noticis ar manu dzīves stāstu, un, lai to saprastu, būs vajadzīgi komentāri.

—     Nebūt ne, — atbildēja Samsons, — jo tas ir tik skaidrs, ka nerada nekādas grūtības: bērni to neizlaiž no rokām, jaunieši to lasa, pieaugušie to saprot, un vecie jaudis to slavē; īsi sakot, visu kārtu ļaudis to lasa neapnikuši un pazīst tik labi, ka, ieraudzījuši kādu izdēdējušu kleperi, tūlīt saka: «Tas ir Rosinante.» Bet visvairāk to lasot pāži: nav tādu priekšistabu kungu mājās, kur neatrastu «Donu Kihotu»; tiklīdz viens to izlaiž no rokām, tūlīt otrs to paķer; daži to izrauj ar varu, daži izlūdzas. Visbeidzot varu teikt, ka šis stāsts ir vispatīkamākais un nekaitīgākais laika kavēklis, kāds līdz šim redzēts, jo visā grāmatā nav neviena kaut cik nepieklājīga vārda, ne arī kādas domas, kas nebūtu katoliska.

—     Rakstīt citādi, — sacīja dons Kihots, — nozīmētu rakstīt nevis patiesību, bet melus; un vēsturniekus, kas melo, vajadzētu sadedzināt tāpat kā naudas viltotājus; es tikai nesaprotu, kas pamudinājis autoru ievietot stāstus un noveles par svešu personu piedzīvojumiem, ja viņam bija tik daudz ko rakstīt par manējiem; šķiet, viņš būs rīkojies sakarā ar sakāmvārdu: «Ed saldumus un sienu, lai vēders pilns arvienu.» Patiešām, ja viņš aprakstītu vienīgi manas domas, manas nopūtas, manas asaras, manus labos nodomus un manas cīņas, tad viņam iznāktu milzīgs sējums, vismaz tik biezs kā Tostādo* kopotie raksti. Tomēr, seņjor bakalaur, man šķiet, lai sacerētu stāstu vai kādu citu grāmatu, lai tā būtu kāda būdama, vajadzīgs nobriedis prāts un pareizi spriedumi. Tikai lieli gari prot izsacīt atjautības mutes vārdos un rakstos, visgudrākais tēls komēdijā ir āksts, jo, kas grib izlikties par muļķi, parasti tāds nav. Vēsture ir tikpat kā svēta, jo tai jābūt patiesai, un, kur ir patiesība, tur ir dievs, jo viņš ir patiesība; bet, neraugoties uz to, atrodas ļaudis, kas taisa un cep grāmatas kā plāceņus.

—     Neviena grāmata nav tik slikta, — sacīja bakalaurs, — ka tajā nebūtu arī kaut kas labs.

—     Par to es nešaubos, — atbildēja dons Kihots, — bet daudzreiz notiek, ka ļaudis, kas ar saviem rakstiem pelnīti ieguvuši lielu slavu, to pilnīgi zaudē vai daļēji sabojā, atļaujot savus sacerējumus iespiest.

—     Tas ir tāpēc, — sacīja Samsons. — ka iespiestus rakstus lasa lēnām, tad tajos viegli var ieraudzīt trūkumus, un, jo lielāka ir sacerētāja slava, jo vērīgāk viņa darbi tiek pētīti. Cilvēkus, kurus padarījis slavenus viņu talants, lielus dzejniekus, ievērojamus vēsturniekus vienmēr vai visai bieži apskauž tie, kas ar sevišķu baudu un aizrautību mēdz kritizēt citu sacerējumus, kaut gan paši nav devuši pasaulei nevienu darbu.

—     Par to nav jābrīnās, — teica dons Kihots, — jo ir daudz teologu, kas neprot labi sprediķot, bet prot lieliski norādīt uz trūkumiem un liekvārdību citu sprediķos.

— Tas viss ir pareizi, seņjor don Kihot, — atbildēja Karasko, — bet es vēlētos, lai šādi kritiķi būtu iecietīgāki un ne tik sīkumaini, lai viņi neskaitītu niecīgos plankumus uz spožās saules tai darbā, ko tie nopeļ; ja aliquando bortus dormitat Homērus , tad lai viņi iedomājas, cik daudz tam bija jābūt nomodā, lai uz viņa sacerējuma gaismu nekristu ne vismazākā ēna; un varbūt plankumi, kas tiem nepatīk, ir tikai dzimumzīmes, kuras dažreiz vēl pavairo sejas skaistumu; un tā varu teikt, ka tam, kas izdod grā-matu, jābūt gatavam uz visu, jo ir pilnīgi neiespējami sacerēt tādu darbu, kas apmierinātu visus lasītājus.

—     Grāmata par maniem piedzīvojumiem, — iebilda dons Kihots, — apmierinās nedaudzus.

— Gluži otrādi, jo stultorum infinitus est numerus , un neskaitāmiem lasītājiem šis stāsts sagādājis baudu; lai gan daži pārmet autoram atmiņas trūkumu, jo viņš aizmirsis pateikt, kas nozaga Sančo ēzeli, zaglis nav nosaukts, no rakstītā tikai noprotams, ka ēzelis nozagts, bet pēc īsa brīža redzam Sančo atkal jāšus uz ēzeļa, kas nezin no kurienes parādījies. Saka arī, ka autors aizmirsis pateikt, ko Sančo darījis ar tiem simt eskudo, kurus viņš atrada somā Sjerramorēnā, jo pēc tam tie vairs netiek pieminēti, bet daudzi vēlētos zināt, ko viņš darījis ar šo naudu un kā to iztērējis, — tas ir viens no būtiskajiem sīkumiem, kuru trūkst grāmatā.

Sančo atbildēja:

—     Es, seņjor Samson, tagad neesmu spējīgs ne skaitīt, ne atskaitīties, jo manu vēderu sagrābis tāds vājums, ka, neiestiprinoties ar pāris malkiem veca vīna, es atsēdīšos uz svētās Lūcijas ērkšķiem*. Vīns atrodas mājās; mana sieva mani gaida; kad paēdīšu, atkal atgriezīšos un atbildēšu jūsu žēlastībai un ikvienam, kas vēlēsies man jautāt par ēzeļa nozagšanu, kā ari par simt eskudo iztērēšanu.

Nenogaidījis atbildi un neteicis vairs ne vārda, Sančo aizgāja mājās.

Dons Kihots ļoti lūdza bakalauru palikt un kopā ar viņu iebaudīt, ko dievs devis. Bakalaurs pieņēma ielūgumu un palika; paraslajiem ēdieniem piedevām pasniedza vēl divus baložus, pie galda runāja par bruņniecību, Karasko piebalsoja namatēvam; bankets beidzās, visi nolikās diendusā, tad atgriezās Sančo, un pārtrauktā saruna turpinājās.

IV nodaļa, KURĀ SANČO PANSA IZKLIEDĒ BAKALAURA SAMSONA KARASKO ŠAUBAS UN ATBILD UZ VIŅA JAUTĀJUMIEM, KĀ ARI NORISINĀS CITI NOTIKUMI, KURUS DER ZINĀT UN ATSTĀSTĪT

Sančo atgriezās dona Kihota mājā un, atsākdams pārtraukto sarunu, sacīja:

—      Seņjors Samsons teica, ka viņš vēlētos zināt, kas, kā un kad man nozadzis ēzeli, un es varu tam atbildēt: tai pašā naktī, kad, bēgdami no Svētās Brālības, devāmies uz Sjerramorēnu pēc nelaimīgā piedzīvojuma ar katordzniekiem un sastapšanās ar mironi, kuru veda uz Segoviju, mans seņjors un es noslēpāmies kādā biezoknī, kur mēs, sasisti un noguruši no pārciestajām sadursmēm, aizmigām it kā uz četriem dūnu pējiem, mans seņjors — atspiedies pret savu šķēpu, un es — jāšus uz sava ēzeja; jāsaka: es gulēju tik dziļā miegā, ka kāds nepazīstams cilvēks varēja man piezagties un atbalstīt seglus uz četrām staklēm, tā ka paliku sēžot uz tiem, nejuzdams, ka man no kāju apakšas aizveda pelēci.

—     Tas ir viegli izdarāms, un šāds notikums nav nekas jauns, jo to pašu piedzīvoja Sakripants Albrakas aplenkšanas laikā, kad slavenais zaglis, saukts Brunelo*, ar šādu viltību aizveda tam zirgu no kāju apakšas.

—      Uzausa rīts, — turpināja Sančo, — un, tiklīdz pakustējos, stakles sašķobījās un es smagi nogāzos zemē; sāku meklēt ēzeli, bet nekur to neredzēju; asaras man saskrēja acīs, un es sāku skaļi vaimanāt, un, ja mūsu stāsta autors nav tajā aprakstījis manas vaimanas, tad var droši teikt, ka viņš vispār nekā lāga nav pateicis. Es neatceros, cik dienas bija pagājušas, kad, ceļojot ar seņjoru princesi Makomikonu, pēkšņi ieraudzīju savu ēzeli un uz viņa jājam čigānu drēbēs tērpušos Hinesu de Pasamonti, to blēdi un lielo ļaundari, ko mans seņjors un es bijām atbrīvojuši no važām.

—     Šeit nav kļūdas, — atbildēja Samsons, — bet kļūda ir tā, ka, pēc autora vārdiem, pirms ēzeļa atrašanas Sančo jau jāj uz sava pelēča.

—     Es nezinu, ko jums atbildēt, — teica Sančo, — varbūt stāstnieks kļūdījies vai arī vainīga ir iespiedēja paviršība.

—     Nav šaubu, ka tas ir tā, — sacīja Samsons, — bet kur palika simt eskudo? Vai tie notērēti?

Sančo atbildēja:

—     Es tos izdevu pats savām, sievas un bērnu vajadzībām, un šo eskudo dēļ mana sieva pacieš, ka es klīstu pa visādiem ceļiem un takām, kalpodams savam seņjoram donam Kihotam; ja pēc tik ilgas prombūtnes es atgrieztos mājās tukšā un bez ēzeļa, tad mani tur sagaidītu nebaltas dienas; un, ja jūs gribat vēl kaut ko uzzināt par mani, tad te es stāvu un varu atbildēt pašam karalim viņa presonā, un nevienam nav daļas, vai es naudu esmu vai neesmu glabājis, vai es to esmu vai neesmu izdevis. Ja belzienus, kurus dabūju šajos ceļojumos, apmaksātu naudā, kaut vai aprēķinot tikai četrus maravedī par katru, tad ar otriem simt eskudo man nebūtu atmaksāta pat puse; lai katrs liek roku uz sirds un nesaka, ka balts ir melns un ka melns ir balts, jo visi esam tādi, kādus dievs mūs radījis, un daudzreiz arī ļaunāki.

—     Es parūpēšos, — sacīja Karasko, — lai autors sava stāsta otrajā izdevumā neaizmirstu to, ko teica lāga Sančo; šāds papildinājums nāktu tikai par labu.

—     Vai ir vēl kas labojams šai grāmatā, seņjor bakalaur? — jautāja dons Kihots.

—     Droši vien ir, — tas atbildēja, — bet pārējie trūkumi nav tik svarīgi kā nupat minētie.

—     Bet vai autors neapsola rakstīt otro daļu? — jautāja dons Kihots.

—     Jā, apsola, — atbildēja Samsons, — bet saka, ka neesot to vēl atradis un nezinot, kas to glabājot, un tā mēs vēl šaubāmies, vai tā iznāks, — tāpēc daži saka: «Otrā daļa nekad nemēdz būt laba», daži: «Par donu Kihotu ir pietiekami rakstīts», un tā rodas šaubas, vai otrā daļa parādīsies, lai gan daži ļaudis, kas ir vairāk jautra nekā drūma rakstura, saka: «Dodiet mums vēl donkihotiādes, lai dons Kihots cīnās, lai Sančo Pansa runā, un stāstiet, ko gribat, mēs būsim ar visu mierā.»

—     Un ko nodomājis darīt autors?

—     Viņš nodomājis, — atbildēja Samsons, — katrā ziņā atrast šo stāstu, ko tas meklē ar ārkārtīgu cītību, un tad to laist klajā, jo viņš dzenas vairāk pēc ienākumiem, ko cer iegūt, nekā pēc slavas.

To dzirdot, Sančo sacīja:

—     Tātad autors rūpējas par naudu un ienākumiem? Tad nu gan būtu brīnums, ja tam izdotos ko labu uzrakstīt, jo viņš savu stāstu sadiegs tik ātri kā skroderis lieldienu priekšvakarā, un steigā radīti darbi nekad neiegūst vajadzīgo pilnību. Lai nu šis seņjors maurs, vai kā viņu tur sauc, pacenšas visu izdarīt labi, tad jau es un mans seņjors sagādāsim viņam pārpilnām visādus piedzīvojumus un notikumus, tā ka viņš varēs sacerēt ne tikai otro daļu, bet vēl simt dalu. Šis labais cilvēks laikam domā, ka mēs te snaužam uz salmiem, bet, ja viņš pārbaudītu, kā mūs apkaļ, tad tas redzētu, ar kuru kāju mēs klibojam. Es tikai varu teikt: ja mans seņjors paklausītu manam padomam, tad mēs jau sen dotos plašajā pasaulē, iznicinādami netaisnību un atriebdami pārestības, kā to paraduši darīt krietni klaiņojošie bruņinieki.

Sančo vēl nebija paspējis izteikt šos vārdus, kad viņš sadzirdēja Rosinantes zviedzienus; šie zviedzieni donam Kihotam šķita ļoti laimīga zīme, un tas nolēma pēc trim vai četrām dienām vēlreiz atsākt savas bruņinieka gaitas; uzticējis savu nodomu bakalauram, tas lūdza no viņa padomu, uz kuru apvidu vispirms doties, un bakalaurs atbildēja, ka, pēc viņa domām, vajadzētu doties uz Aragonas karalisti un Saragosas pilsētu, kur pēc dažām diejiām notikšot svētā Jura dienai veltīts svinīgs turnīrs*, kurā viņš varēšot kļūt slavenāks par visiem Aragonas bruņiniekiem, kas nozīmējot kļūt slavenākam par visiem bruņiniekiem pasaulē. Viņš cildināja dona Kihota cēlo un vīrišķīgo nodomu, bet ieteica viņam briesmās būt piesardzīgam, jo viņa dzīvība nepiederot tikai viņam vien, bet ari visiem tiem nelaimīgajiem, kas gaidot viņa atbalstu un palīdzību.

— Arī es to nevaru atzīt, seņjor Samson, — pēkšņi sarunā iejaucās Sančo, — ka mans kungs metas uz simt apbruņotiem vīriem kā zēns kārumnieks uz pusduci nogatavojušos meloņu. Pie joda, seņjor bakalaur, ir taču savs laiks, kad jāuzbrūk, savs laiks, kad jāatkāpjas, nevar taču vienmēr saukt: «Santjāgo, aizstāvies, Spānija!» Turklāt esmu dzirdējis, ja nemaldos, no sava paša seņjora, ka starp divām galējībām — gļēvulību un pārdrošību — vidū atrodoties drošsirdība, un, ja tas tā ir, tad nevēlos, lai viņš aizbēgtu bez iemesla vai uzbruktu tad, kad ienaidnieka pārspēks to neatjauj. Bet galvenokārt gribu pateikt savam seņjoram, ka došos viņam līdz tikai ar vienu noteikumu: viņam jācīnās vienam, bet mans uzdevums būs tikai rūpēties par viņu pašu, lai viņš būtu tīri apģērbts un uzposts — un šai ziņā es tecēšu ap viņu kā ūdens; bet domāt, ka es pacelšu zobenu kaut vai pret blēdīgiem lielceļa laupītājiem, ir veltīgas cerības. Es, seņjor Samson, grību iegūt slavu nevis ar drošsirdību, bet ar to, ka esmu labākais un uzticamākais ieroču nesējs, kāds jebkad kalpojis klaiņojošam bruņiniekam, un, ja manam seņjoram donam Kihotam labpatiks kā algu par maniem daudzajiem un labajiem pakalpojumiem piešķirt man vienu no tām daudzajām salām, kuras viņa žēlastība teicās drīz iegūt, es viņam par to būšu ļoti pateicīgs; bet, ja nepiešķirs, tad apzinos, ka esmu dzimis pasaulē, kur cilvēks var paļauties vienīgi uz dievu, un varbūt maizes kumoss man garšos labi un pat vēl labāk bez gubernatora amata nekā ar gubernatora amatu; un kas zina, varbūt uz tās pārvaldāmās salas velns taisās man aizlikt kāju priekšā, lai es pakluptu, pakristu un izdauzītu sev zobus. Esmu piedzimis Sančo un gribu mirt Sančo, bet, ja bez sevišķām rūpēm un bez lielām briesmām man debess piešķirs kādu salu vai kaut ko tamlīdzīgu, tad neesmu tāds muļķis, lai no tās atteiktos, jo mēdz teikt: «Ja gotiņu tev dod par algu, steidzies viņai apsiet valgu» un «Kad manta nāk, to ienes savā mājā.»

—     Jūs, brāli Sančo, — teica Karasko, — runājat kā profesors, tomēr paļaujieties uz dievu un seņjoru donu Kihotu, kas jums uzdāvinās ne tikai salu, bet veselu karaļvalsti.

—     Lai viņš man dāvina vairāk vai mazāk, — atbildēja Sančo, — bet varu teikt seņjoram Karasko, ka, atdāvinot man karaļvalsti, mans seņjors to neiemetīs caurā maisā, jo esmu pats sev aptaustījis pulsu un zinu, ka man pietiks veselības, lai pārvaldītu karaļvalstis un salas, ko esmu jau vairākkārt teicis savam seņjoram.

—     Pielūkojiet, Sančo, — sacīja Samsons, — amati maina cilvēka raksturu, un var notikt, ka, kļuvis par gubernatoru, jūs vairs nepazīsiet māti, kas jūs laidusi pasaulē.

—     To var teikt par tiem, — atbildēja Sančo, — kas dzimuši krūmos, nevis par tādiem kā mani, kam sirdi apklāj vecas kristietības tauki četru pirkstu biezumā. Nē, iepazīstieties tuvāk ar manu raksturu, es nekad nespētu būt nepateicīgs.

—     Lai dievs dod, — sacīja dons Kihots, — redzēsim, kas notiks, kad viņš kļūs gubernators, ko, manuprāt, varam sagaidīt visai drīz.

To pateicis, viņš jautāja bakalauram, vai tas esot dzejnieks un vai nevarētu viņam parādīt laipnību, sacerot dažas vārsmas par viņa šķiršanos no seņjoras Tobosas Dulsinejas tādā veidā, lai katra rinda sāktos ar vienu viņas vārda burtu, tā ka beigās no pirmo burtu savienojuma iznāktu Tobosas Dulsineja.

Bakalaurs atbildēja, ka viņš gan nepiederot pie Spānijas ievērojamākajiem dzejniekiem, kuru, kā saka, esot tikai trīs ar pusi, tomēr mēģināšot sacerēt šādas vārsmas, lai gan tās uzrakstīt būšot ļoti grūti, jo dāmas vārds sastāvot no septiņpadsmit burtiem*: ja viņš sacerētu četras četrrindu strofas, tad viens burts paliktu pāri; ja četras piecrindu strofas, tā sauktās decimas jeb iedondiļjas*, tad trīs burtu pietrūktu; tomēr, neraugoties uz visu to, viņš mēģināšot vienu burtu kaut kā norīt, lai četros četrrindeņos ietvertu Tobosas Dulsinejas vārdu.

—     To izdariet katrā ziņā, — sacīja dons Kihots, — jo neviena sieviete neticēs, ka dzeja veltīta viņai, ja viņas vārds tur nebūs acīm redzami un skaidri pieminēts.

Viņi vienojās par dzejoli un arī par to, ka dons Kihots dosies ceļā pēc nedēļas. Dons Kihots lūdza bakalauru to neizpaust, it sevišķi priesterim un meistaram Nikolasam, kā arī viņa māsasmeitai un saimniecei, lai tie neizjauktu viņa cēlo un drosmīgo nodomu. Karasko to apsolīja. Tad viņš atvadījās, lūgdams donu Kihotu pēc iespējas paziņot tam visas savas veiksmes un neveiksmes; tā viņi šķīrās, un Sančo devās mājās sagatavot visu nepieciešamo viņu ceļojumam.^

V nodaļa. PAR ASPRĀTĪGO UN PATĪKAMO SARUNU STARP SANC.O PANSU UN VIŅA SIEVU TERESU PANSU UN CITIEM NOTIKUMIEM, KURUS IR PRIEKS ATCERĒTIES

Nonācis līdz šai piektajai nodaļai, šā stāsta tulkotājs apgalvo, ka tā viņam liekoties viltota, jo Sančo Pansa te runājot tādā stilā, kādu nevarot sagaidīt no viņa aprobežotā prāta, un viņš izsakoties par tik smalkām lietām, kas tam nekādi nevarēja būt zināmas, bet, lai izpildītu savu pienākumu, tulkotājs tomēr nolēmis nodaļu pārtulkot, un tā — viņš turpina:

Sančo atgriezās mājās tik līksms un priecīgs, ka viņa sieva jau iztālēm pamanīja viņa prieku un tāpēc viņam jautāja:

—      Kas tev noticis, draugs Sančo, ka esi tik priecīgs?

Viņš atbildēja:

—      Mana sieva, ja dievs atļautu, es labāk nebūtu tik priecīgs, kā nupat izskatos.

—      Es tevi nesaprotu, vīriņ, — viņa atbildēja, — es nezinu, ko gribi teikt, sacīdams: ja dievs atļautu, tad tu labāk nebūtu priecīgs, jo, kaut gan esmu neizglītota sieviete, tomēr nesaprotu, kāda patika ir būt bez prieka.

—      Redzi, Teresa, — sacīja Sančo, — esmu priecīgs tāpēc, ka nolēmu atgriezties pie sava kunga dona Kihota un tam kalpot, un viņš vēlas trešo reizi doties meklēt piedzīvojumus, un es gribu doties viņam līdz; to darīt mani skubina trūkums un priecīgā cerība, ka es varētu atrast vēl simt eskudo, līdzīgi tiem, kurus esam jau iztērējuši, bet mani skumdina šķiršanās no tevis un bērniem; bet, ja dievam labpatiktu dot man maizi mājās, neapgrūtinot manas kājas, neliekot man klejot pa briesmu pilniem ceļiem un krustceļiem, — jo viņš to varētu viegli izdarīt, ja vien gribētu, — tad, protams, mans prieks būtu lielāks un stiprāks, jo tagad tam piejauktas skumjas par to, ka man no tevis jāšķiras. Tātad esmu teicis pareizi, ka labāk būtu, ja dievs man atļautu nebūt priecīgam.

—      Paklau, Sančo, — atbildēja Teresa, — kopš esi kļuvis par klaiņojoša bruņinieka labo roku, tu runā tādā aplinku valodā, ka neviens tevi nevar saprast.

—      Pietiek, ka mani saprot dievs, sieviņ, — teica Sančo, — jo viņš saprot visas lietas, bet nerunāsim vairs par to, un tagad ievēro, mīļā, ka tev trīs dienas jārūpējas par pelēci, lai tas būtu kaujas gatavībā: divkāršo viņam auzu devu, pārbaudi seglus un citus piederumus, jo mēs nedosimies uz kāzām, bet gan klaiņosim pa pasauli, kur cīnīsimies ar milžiem, andriakiem un briesmoņiem un dzirdēsim šņākšanu, rūkšanu, maurošanu un kliegšanu, bet tas viss būtu tīrais nieks, ja mums negadītos satikties ar janguesiešiem un apburtiem mauriem.

—      Es saprotu, vīriņ, — atbildēja Teresa, — klaiņojošie ieroču nesēji neēd maizi par velti, un lūgšu dievu, lai viņš tevi ātrāk izpestītu no tādām nelaimēm.

—     Es tev saku, sieva, — sacīja Sančo, — ja man nebūtu cerības visdrīzākā laikā kļūt par salas pārvaldnieku, es tepat uz vietas nobeigtos.

—      Nē, mans vīriņ, — iesaucās Teresa, — vista dzīvo, pat ja tai uz mēles kārpa, dzīvo arī tu, un lai nelabais parau j visas pārvaldāmās salas, tu no savas mātes klēpja iznāci, nebūdams gubernators, bez salas esi nodzīvojis līdz šai dienai, un bez salas tu nogulsies vai tevi guldinās kapā, kad dievs to gribēs. Daudzi dzīvo pasaulē, nebūdami gubernatori, un tomēr tie dzīvo un skaitās cilvēki. Vislabākais pavārs ir bads, kas nekad neatstāj nabadzīgos, tāpēc tie vienmēr ēd ar labpatiku. Bet pielūko, Sančo, ja tu nejauši kļūsti par gubernatoru, tad neaizmirsti mani un bērnus. Atceries, ka Sančiko ir jau piecpadsmit gadus vecs un ka tam jāiet skolā, — viņa krusttēvs abats solījās viņu ielikt kādā baznīcas amatā. Tāpat atceries, ka tava meita Marisanča* nenomirs, ja mēs viņu izprecināsim, jo man liekas, ka viņa ilgojas pēc vīra ne mazāk kā tu pēc gubernatora amata, un galu galā — meitenei vairāk noder slikts vīrs nekā labs mīļākais.

—      Goda vārds, — atbildēja Sančo, — ja dievs man sūtīs kaut ko pārvaldāmu, tad es pacentīšos, sieviņ, apprecināt Marisanču ar tādu augstmani, ka manu meitu visi dēvēs tikai par seņjoru.

—      Nē, Sančo, — atbildēja Teresa, — apprecini viņu ar līdzīgas kārtas cilvēku, tā būs drošāk; ja tu liksi viņai koka tupeles apmainīt pret smalkām kurpēm, pelēkos vadmalas brunčus pret zīda krinolīniem ar stīpām un ja Marika, ko visi uzrunā ar «tu», pēkšņi kļūs doņja un seņjoia, tad skuķe pazaudēs galvu, uz katra soļa kļūdīsies un parādīs, cik vienkāršs un rupjš ir viņas vērptais pavediens.

—      Ciet klusu, muļķe! Divos trīs gados viņa apradīs ar savu stāvokli, tad kundziskums un cienīgums viņai piestāvēs, it kā būtu tai uzmērīti; un, ja arī nepiestāvēs, nav liela nelaime! Lai tikai viņa kļūst dižciltīga seņjora, tad lai notiek kas notikdams.

—      Piemērojies, Sančo, sava paša kārtai, — atbildēja Teresa, — nestiepies pārāk uz augšu un atceries parunu: «Noslauki kaimiņa dēlam degunu un ņem viņu sev par znotu.» Būtu gan jauki apprecināt Mariju ar kādu grāfiņu vai muižnieķeli, lai vīrs, kad vien iedomājas, sauktu viņu par zemnieci, par nabaga zemesrūķa un vērpējas meitu! Nē, vīriņ, kamēr es būšu dzīva, tas nenotiks! Vai tāpēc esmu audzinājusi savu meitu? Gādā tikai naudu, Sančo, bet viņu izprecināt — to atstāj manā ziņā; tepat mūsu ciematā dzīvo Lope Točo, Huana Točo dēls, brangs un veselīgs puisis, kuru mēs visi pazīstam, un es zinu, ka viņš met acis uz mūsu meiteni; ar šo puisi, kas ir mūsu kārtas, būtu labi viņu apprecināt, viņi vienmēr būs mūsu acu priekšā, dzīvosim visi kopā — vecāki un bērni, znoti un mazbērni, un dieva miers un svētība būs ar mums visiem. Neaizprecini viņu galvaspilsētā vai kādā lielā pilī, kur viņu neviens nesapratīs un kur arī viņa neko nesapratīs.

—      Paklau, bestija un Barabas sieva, — iebrēcās Sančo, — kāpēc tu ne no šā, ne no tā negribi ļaut man izprecināt manu meitu tādam cilvēkam, ar kuru tā man dotu mazbērnus, kas sauktos par seņjoriem? Zini, Teresa, esmu bieži dzirdējis vecus ļaudis sakām: kas neprot saņemt laimi, kad tā pati nāk, lai nesūrojas, kad tā aiziet garām. Nebūs labi, ka mēs aizslēgsim durvis, kad laime klauvē pie tām: ļausim, lai mūs nes šis labais ceļa vējš.

Sāda runas veida un dažu zemāk minētu Sančo izteicienu dēļ stāsta tulkotājs apgalvo, ka šī nodaļa tam liekoties viltota.

—      Vai tu nesaproti, lopumāte, — turpināja Sančo, — ka būtu labi, ja es dabūtu kādu ienesīgu gubernatora amatu, lai mēs izrāptos no šā purva? Ja Marisanča apprecēsies ar tādu cilvēku, ko es izvēlēšos, tad tu redzēsi, ka vīsi tevi godās par doņju Teresu Pansu, un baznīcā tu sēdēsi uz paklāja, spilveniem un zīda, un mūsu ciemata muižnieces tevi apskaudīs un par tevi niknosies. Ja ne, tad sēdi vienā vietā, nekustēdamās ne uz priekšu, ne atpakaļ, kā baznīcas statuja. Pietiek par to runāt; un vari teikt, ko gribi, bet Sančika kļūs grāfiene.

—      Apdomā, ko tu runā, vīriņ! — atbildēja Teresa. — Es baidos, ka šī grāfienes kārta manu meitu var pazudināt. Dari, ko gribi, — izprecini viņu hercogam vai princim, bet es tev saku, ka tas notiks pret manu gribu un bez manas piekrišanas. Es, brālīt, vienmēr esmu bijusi par vienlīdzību, un man nepatīk bez pamata dižoties. Kristībā man deva vārdu Teresa, vienkāršu un skaidru vārdu, bez piemetinājumiem, sagudrojumiem un izpušķojumiem — bez visādiem doņiem un doņjām; mans tēvs saucās Kaskāho, un es, kā tava sieva, saucos Teresa Pansa (kaut gan patiesībā man vajadzētu saukties Teresai Kaskāho, bet karaļu tikums mums ir likums), un es ar šo vārdu esmu apmierināta un negribu, lai tam pieliktu klāt doņju, jo tā ir tik smaga piedeva, ka nevaru to nest, un nevēlos, lai, redzot mani grāfienes vai gubernatorienes drēbēs, ļaudis teiktu: «Paskatieties, cik uzpūtusies iet šī cūcene! Vakar viņa vēl, muguru neatliekdama, sēdēja pie pakulu kodeļas un uz mesi gāja, galvu apklājusi ar svārku stērbeli, nevis ar mantiju, un šodien viņa turp iet greznās zīda drānās, apspraudusies ar sprādzēm un pacēlusi degunu, it kā mēs viņu nepazītu.» Ja vien dievs man neatņems manus septiņus vai piecus jutekļus, vai cik viņu man ir, tad neļaušos, ka kāds mani redzētu tādā nelaimē; tu, brālīt, vari kļūt par gubernatoru vai salinieku un dižoties pēc patikas; bet zvēru pie manas mātes piemiņas: ne mana meita, ne es nespersim ne soli ārpus mūsu ciemata, jo godīgai sievai jāsēž mājās, it kā tai būtu lūzums kājās, un arī jaunavas godam mājas darbā labumu rodam. Jāj līdzi savam donam Kihotam, un meklējiet savus piedzīvojumus, bet mūs atstājiet mūsu sūrajā dzīvē, ko dievs mums saldinās, ja dzīvosim godīgi; bet tiešām es nezinu, kas tava kunga vārdam pievienojis donu, jo ne viņa tēvi, ne vectēvi nav bijuši doni.

—      Varu teikt, — atbildēja Sančo, — ka tevī iesēdies pats nelabais. Pasargi dievs, ko tu tikai nesamuldēji, sieva, bez jēgas un saprašanas! Kāds sakars tam, ko teicu, ar Kaskāho, ar sprādzēm, parunām un dižošanos? Paklausies, niekkalbe un stujbene (tā tevi jānosauc, jo tu nesaproti manus vārdus un bēdz no savas laimes): ja es teiktu, ka manai meitai jānolec no augsta torņa vai jāklīst pa pasauli kā infantei doņjai Urakai*, tad tev būtu iemesls man nepiekrist bet, ja es zibeņātrumā, ka tu pat acis nepagūsi pamirkšķināt, pārvērtīšu viņu par doņju un seņjoru, nosēdināšu augstā krēslā, izvedīšu ļaudīs un viņas viesistabā būs samta spilvenu vairāk nekā Marokas Almoadu ciltī mauru*, kāpēc tad tu neesi ar mani vienis prātis un nevēlies to, ko es vēlos?

—     Vai zini, kāpēc, vīriņ? — atbildēja Teresa. — Tāpēc, ka paruna saka: «Kas tevi apģērbj, tas arī izģērbj.» Nabadzīgajam visi tikai garāmejot uzmet acis, bet uz bagāto skatās vērīgi; un, ja šis bagātais kādreiz bijis nabags, tad visi mēļos un runās ļaunu neapnikuši, jo mēļotāji pie mums mudž visās ielās kā bišu spiets.

—     Paklausies, Teresa, — sacīja Sančo, — un iegaumē, ko tev tagad teikšu, — to droši vien tu vēl nebūsi dzirdējusi visā savā mūžā, un tie nebūs mani vārdi, bet izteicieni no mūsu pātera sprediķa, ko tas pagājušā gada gavēnī teica mūsu ciematā; ja pareizi atceros, viņš sacīja, ka visas tās lietas, ko skatām tagadnē, iegulstas, paliek un saglabājas mūsu atmiņā daudz labāk un spilgtāk nekā pagātnē skatītās lietas.

Vārdi, kurus šeit izrunāja Sančo, deva tulkotājam otrreiz iemeslu sacīt, ka šī nodaļa tam liekoties viltota, jo tie pārsniedzot Sančo prāta robežas.

Sančo turpināja:

—     Tālab, kad ieraugām kādu greznu un bagāti ģērbtu cilvēku ar lielu sulaiņu baru, mums liekas, it kā kāds neatvairāms spēks mūs mudinātu un mums pavēlētu viņu cienīt, pat ja šai pašā brīdī atmiņa mums liek atcerēties, ka esam redzējuši šo cilvēku neievērojamā stāvoklī viņa nabadzības vai zemās izcelšanās dēļ, tomēr viņa niecīgums jau pieder pagātnei un vairs nepastāv, bet pastāv tikai tas, ko redzam tagadnē. Un, ja šis cilvēks, kuru laime no niecības zaņķa (tieši tādi bija priestera vārdi) pacēlusi labklājības augstumos, būs labi audzināts, devīgs un pieklājīgs pret visiem un nekad nestrīdēsies ar vecu dižciltīgu dzimtu pārstāvjiem, tad tu vari droši ticēt, Teresa, ka neviens neatcerēsies, kas viņš bijis agrāk, bet visi viņu cienīs tādu, kāds viņš ir patlaban, atskaitot varbūt skauģus, no kuriem nekāds laimīgs liktenis nevar pasargāt.

—     Es tevi nesaprotu, vīriņ, — atbildēja Teresa, — dari, kā gribi, un nejauc vairs man galvu ar saviem sprediķiem un daiļrunām. Un ja jau esi lēmis darīt tā, kā teici…

—      Jāsaka: nolēmis, nevis lēmis, sieviņ! — pārtrauca viņu Sančo.

—      Nesāc ar mani strīdēties, vīriņ! — atbildēja Teresa. — Es runāju tā, kā dievam patīk, un necenšos būt pārlieku smalka; un es saku — ja tev tā iegribējies būt salas gubernatoram, tad paņem līdz savu dēlu Sančo, lai tūlīt jau viņu apmācītu valdīšanā, jo ir labi, ka dēli manto un iemācās tēvu amatu.

—      Kad būšu gubernators, — teica Sančo, — es aizsūtīšu viņam pakal pasta zirgus un tev atsūtīšu naudu, kuras man netrūks, jo vienmēr atradīsies kāds, kas aizdos gubernatoram naudu, ja tās tam pietrūktu; bet puiku apģērb tā, lai nebūtu manāms, kādai kārtai viņš pieder, un lai viņš izskatītos tāds, kādam viņam jābūt.

—      Atsūti tikai naudu, — teica Teresa, — un es tev viņu apģērbšu kā princi.

—      Beidzot esam vienojušies, — sacīja Sančo, — ka mūsu meitai jābūt grāfienei.

' — Tai dienā, kad ieraudzīšu viņu grāfienes kārtā, — atbildēja Teresa, — es viņu uzskatīšu par mirušu; bet saku vēlreiz: dari, kā tev patīk; jo mēs, sievietes, esam dzimušas ar pienākumu paklausīt mūsu vīriem, pat ja tie ir stulbeņi.

Un viņa sāka tik rūgti raudāt, it kā Sančika patiesi būtu jau nomirusi un apglabāta. Sančo, viņu mierinādams, sacīja, ka viņam jāpadarot meita par grāfieni, bet šo darbu tas atlikšot uz iespējami vēlāku laiku. Ar to viņu saruna beidzās, un Sančo devās pie dona Kihota, lai vienotos par aizbraukšanas dienu.

VI nodaļa. PAR TO, KAS NOTIKA STARP DONU KIHOTU, VIŅA MĀSASMEITU UN SAIMNIECI — VIENA NO VISSVARĪGĀKAJĀM NODAĻĀM VISĀ GRĀMATĀ

Kamēr Sančo Pansa un viņa sieva Teresa Kaskāho tik aplam sarunājās, kā mēs to atstāstījām, arī dona Kihota māsasmeita un saimniece nestāvēja dīkā, jo tūkstoš pazīmju liecināja, ka viņu tēvocis un kungs bija nolēmis trešo reizi izrauties brīvībā, lai atsāktu — kā viņas domāja — savas nelaimīgās bruņniecības gaitas; abas visiem iespējamiem līdzekļiem pūlējās viņu novirzīt no tik nelāgas domas, bet tie bija veltīgi saucieni tuksnesī, un viņas kala aukstu dzelzi. Un tomēr, ilgi izskaidrodamās ar donu Kihotu, saimniece viņam teica:

— Patiesi, mans seņjor, ja jūs neapsolīsieties mierīgi sēdēt mājās un atkal sāksiet klejot pa kalniem un lejām kā dieva nepie-' ņemta dvēsele, meklēdams savus tā sauktos piedzīvojumus, kurus es saucu par nelaimēm, es sākšu skaļi kliegt un žēloties dievam un karalim, lai viņi jums to nepieļautu darīt.

Dons Kihots atbildēja:

—      Saimniece, es nezinu, ko dievs atbildēs uz tavām žēlabām, tāpat nezinu, ko atbildēs Viņa Majestāte; zinu tikai, ka es karaļa vietā neatbildētu uz visiem tiem neskaitāmajiem bezjēdzīgajiem lūgumiem, ko viņam katru dienu iesniedz, jo no karaļa daudzajiem darbiem visgrūtākais ir pienākums visus uzklausīt un visiem atbildēt, tāpēc es negribētu viņu apgrūtināt ar savām darīšanām.

Saimniece jautāja:

—      Sakiet man, seņjor, — vai Viņa Majestātes galmā arī ir bruņinieki?

—      Jā gan, — atbildēja dons Kihots, — un pat daudzi, jo bruņinieki piešķir spožumu valdnieku galmam un parāda viņu īsteno varenumu.

—      Kāpēc tad jūsu žēlastība, — iejautājās viņa, — neesat viens no tiem, kas kalpo savam karalim un kungam, mierīgi dzīvojot galmā?

—      Redzi, mana draudzene, — atbildēja dons Kihots, — ne jau visi bruņinieki var būt galma ļaudis, un ne visi galminieki var būt klaiņojošie bruņinieki: pasaulē ir vajadzīgi kā vieni, tā otri; un, kaut gan mēs visi esam bruņinieki, tomēr starp mums ir liela atšķirība, jo galminieki, neiziedami no savām istabām un nepārkāpdami pils slieksni, izstaigā visu pasauli, skatīdamies kartē, — tas viņiem nemaksā nenieka, tiem nav jāpacieš ne karstums, ne aukstums, ne bads, ne slāpes; bet mēs, īstenie klaiņojošie bruņinieki, saules tveicē, aukstumā, zem klajām debesīm, vētrās un negaisos, dienu un nakti, kājām un jāšus paši apceļojam visu pasauli un redzam ienaidniekus ne tikai gleznās, bet īstenībā, un uzbrūkam tiem katrreiz, ar tiem sastopoties, katrā izdevīgā gadījumā, neievērodami nekādus divkauju noteikumus un citus niekus, kā, piemēram: vai pretiniekam īsāks šķēps vai zobens, vai viņš glabā uz krūtīm relikviju jeb vai viltīgi noslēpis kādu citu priekšmetu, kā cīnītājiem jānostājas attiecībā pret saules stāvokli, un citas tamlīdzīgas ceremonijas, kas parasti jāievēro divkaujās, kad cīnās vīrs pret vīru, ko tu nezini, bet es zinu. Un vēl tev jāzina, ka krietns klaiņojošs bruņinieks nemaz neizbīstas, pat ieraugot desmit milžus, kuru galvas ne tikai aizsniedz mākoņus, bet pat slejas tiem pāri un kuriem kāju vietā ir divi milzīgi torņi, rokas līdzinās lielu un varenu kuģu mastiem un acis — diviem lieliem dzirnakmeņiem, kas kvēlo spulgāk nekā stikla kausējamās krāsnis; turpretim bruņinieks ar cēlu iznesību un drosmīgu sirdi tiem uzbrūk un, ja iespējams, vienā mirklī tos uzvar un satriec, lai gan tie ietērpušies kādas zivs zvīņās, kuras, kā stāsta, esot cietākas par dimantu, un zobenu vietā tiem ir asi trīti Damaskas tērauda naži vai dzelzs milnas ar tērauda galiem, ko man pašam nācies redzēt ne vienu reizi vien. Es visu to teicu tādēļ, mana saimniece, lai tu saprastu atšķirību starp vieniem un otriem bruņiniekiem; un būtu taisnīgi, ja visi valdnieki vairāk cienītu šos otros vai, pareizāk sakot, šos pirmos — klaiņojošos bruņiniekus, starp kuriem, kā lasām grāmatās, ir tādi, kas glābuši ne tikai vienu, bet vairākas karaļvalstis.

—     Ak, mans seņjor! — iesaucās šai brīdī māsasmeita. — Saprotiet taču, jūsu žēlastība, ka visi nostāsti par klaiņojošiem bruņiniekiem ir pasakas un meli, un visas bruņinieku grāmatas vajadzētu sadedzināt vai katrai no tām uzvilkt inkvizīcijas kreklu* vai uzspiest kādu zīmogu, lai visi varētu redzēt, ka tās ir nekrietnas un samaitā labus tikumus.

—     Es zvēru pie dieva, mana sargātāja, — teica dons Kihots, — ja tu nebūtu mana radiniece, manas īstās māsas meita, es tevi par taviem zaimiem tā sodītu, ka to daudzinātu visa pasaule. Vai iespējams, ka meitene, kas vēl īsti neprot rīkoties ar tamborējamām adatām, iedrošinās palaist muti un zākāt klaiņojošās bruņniecības grāmatas? Ko teiktu seņjors Amadiss, ja viņš to dzirdētu? Tomēr viņš tev droši vien piedotu, jo bija sava laikmeta vislēnprātīgākais un pieklājīgākais bruņinieks, turklāt liels jaunavu aizstāvis, bet, ja tevi dzirdētu kāds cits, tad tev klātos jauni, jo ne visi bruņinieki ir pieklājīgi un labi audzināti, daži ir neaptēsti un rupji cilvēki. Ne jau visi, kas saucas bruņinieki, patiešām tādi ir visā pilnībā; vieni veidoti no īsta zelta, citi no mākslīga; lai gan pēc izskata visi ir bruņinieki, taču ne visi iztur pārbaudījumu ar patiesības akmeni. Ir zemas kārtas jaudis, kas lien vai no ādas laukā, lai izliktos par bruņiniekiem, un ir augstdzimuši bruņinieki, kas vai mirst, gribēdami izlikties par vienkāršiem jaudīm: pirmie iet uz augšu, godkārības vai tikumu dzīti, otrie slīd uz leju sava gļēvuma vai netikuma dēļ; un vajadzīga smalka saprašana, lai atšķirtu šos divējāda veida bruņiniekus, kas tik līdzīgi pēc sava nosaukuma un tik dažādi pēc savas rīcības.

—      Pasargi dievs! — iesaucās māsasmeita. — Jūs tik daudz zināt, mans žēlīgais tēvoci, ka, nonācis trūkumā, jūs varētu kāpt kancelē un sprediķot visās vietās, un, neraugoties uz to, jūsu aklība ir tik liela un jūsu neprāts tik acīm redzams, ka jūs sevi iedomājaties varenu, kaut gan esat vecs, un spēka pilnu, kaut gan esat slims, jūs iztaisnojat netaisnības, pats saliecies zem gadu nastas, un, galvenais, jums šķiet, ka esat bruņinieks, kaut gan tāds neesat, jo par bruņiniekiem var kļūt tikai tādi idalgo, kas nav nabagi!

—      Tavos vārdos ir daudz patiesības, mana māsasmeita, — atbildēja dons Kihots, — bet par dižciltīgām dzimtām es tev varētu pastāstīt tādas lietas, ka tu izbrīnītos; taču, lai nesajauktu dievišķīgo ar cilvēcisko, es tās nestāstīšu. Redziet, manas dārgās, visas laužu dzimtas pasaulē (klausieties mani uzmanīgi) var sadalīt četros veidos: dzimtās, kuru izcelšanās ir vienkārša, bet kas izpletušās un pieaugušas, beidzot sasniegdamas vislielākos augstumus; dzimtās, kuru izcelšanās ir dižciltīga, kas šo dižciltību vienmēr saglabājušas, saglabā arī tagad un paliek tādā augstumā kā pirmsākumā; dzimtās, kuru izcelšanās gan ir dižciltīga, bet kas beidzot sašaurinājušās līdzīgi piramīdas smailei, samazinot un saraucot savus pamatus, līdz tie galīgi pazūd, kā to redzam piramīdas smailē, kas attiecībā pret savu pamatu jeb bāzi nav vairs nekas; dzimtās (un tādu ir vairākums), kuru pirmsākums nav dižciltīgs un arī vidus posms nav nekāds izcilais, un arī viņu cilts nobeigums būs bez slavas, kā jau plebejiem un vienkāršiem ļaudīm.*Pirmā veida paraugs ir Osmaņu dinastija*, kas sākusies no vienkārša gana un sasniegusi augsto stāvokli, kādā to tagad redzam. Otrajam veidam, kam ir dižens pirmsākums, ko tas saglabājis, nepavairojot cilts spožumu, paraugs ir tie daudzie valdnieki, kas ieguvuši troni mantošanas ceļā un saglabājuši savu augsto kārtu, to nepaaugstinot un nepazeminot, mierīgi dzīvodami savu īpašumu robežās. Tādu piemēru, kad sākums bijis dižciltīgs, bet beigas niecīgas, ir neskaitāms daudzums; jo visi Ēģiptes faraoni un Ptolemeji, Romas cēzari un viss neskaitāmais bars (ja tā var izteikties) mēdiešu, asīriešu, persiešu, grieķu un barbaru valdnieku, monarhu un pavaldoņu, visas šīs dižciltīgās valdnieku dzimtas kļuvušas niecīgas un iznīkušas — pašas šīs dzimtas, tāpat kā viņu ciltstēvi, jo mēs vairs nevaram atrast nevienu viņu pēcnācēju, un, ja mēs tos atrastu, tie būtu zemā un nožēlojamā stāvoklī. Par plebeju dzimtām varu teikt tikai to, ka viņu uzdevums ir pavairot dzīvo būtņu skaitu un viņu daudzums nepelna citas slavas un uzslavas. No visa sacītā jūs, manas vientieses, varat secināt, ka dzimtās valda liels sajukums un ka tikai tās šķiet lielas un slavenas, kas to pierāda ar savu pārstāvju tikumiem, bagātību un devīgumu. Es saku: tikumiem, bagātību un devīgumu, jo netikls augstmanis ir vienkārši augstas kārtas netiklis, un bagātnieks bez devīguma ir tikai nabaga skopulis, jo bagātību īpašnieka laime nav tās saglabāt, bet tās izdot un turklāt izdot saprātīgi, nevis kā tam ienāk prātā. Nabaga bruņiniekam paliek tikai viens ceļš, lai pierādītu, ka tas ir bruņinieks, — tikumu ceļš; viņam jābūt laipnam, labi audzinātam, pieklājīgam, savaldīgam un pakalpīgam, nevis augstprātīgam, uzpūtīgam, pļāpīgam, un visvairāk tam jābūt — žēlsirdīgam; ar līksmu sirdi pasniegdams nabagam divus maravedī, viņš būs tikpat devīgs kā tas, kas par savām labdarībām liek visiem zvaniem skandināt; un, ja kādu grezno pieminētie tikumi, tad ikviens, pat viņu nepazīdams, sastopot viņu, uzskatīs to par dižciltīgu cilvēku, un, ja neuzskatīs par tādu, tad par to būtu jābrīnās, jo uzslava vienmēr bijusi tikumu alga un tikumīgos nevar neslavēt. Ir divi ceļi, manas meitas, pa kuriem cilvēki var sasniegt bagātību un godu, — viens no tiem ir zinātnes, otrs — ieroču ceļš. Esmu vairāk karavīrs nekā zinātnieks, un esmu dzimis, spriežot pēc manām kareivīgajām tieksmēm, zem Marsa zīmes, tādēļ esmu spiests iet pa savu ceļu un iešu pa to par spīti visai pasaulei; un jūs veltīgi nopūlaties mani pierunāt, lai es nevēlētos to, ko vēlas debesis, ko pavēl liktenis un ko ieteic saprāts, un galvenokārt — pēc kā tiecas mana griba, jo, kaut gan es zinu tās neskaitāmās grūtības, ko sagādā klaiņojošā bruņinieka amats, tomēr es zinu ari tos neskaitāmos labumus, kas ar to Iegūstami; es zinu, ka tikumības taka ir šaura, bet netikumības ceļš plats un ērts, es zinu arī, ka šo ceļu mērķis un gals ir dažādi, jo plašais un ērtais netikumu ceļš beidzas nāvē, bet šaurais un grūtais tikumu ceļš — dzīvībā, un nevis dzīvībā, kas iznīkst, bet tādā dzīvībā, kurai nav gala; un es zinu, runājot mūsu lielā kastīliešu dzejnieka* vārdiem, ka:

Pa skarbiem klintājiem cejš augšup vīsies

Uz nemirstības augstiem kalnu galiem;

Tos neaizsniegs, kas gaitā novirzīsies.

—     Ak, es nelaimīgā! — iesaucās māsasmeita. — Mans seņjors ir turklāt vēl dzejnieks! Viņš visu zina, visu spēj: esmu ar mieru derēt, ja viņš gribētu būt mūrnieks, tas tikpat viegli darinātu māju kā cits putnu būrīti.

—     Vari man ticēt, māsasmeita, — atbildēja dons Kihots, — ja šīs bruņinieka domas nepiepildītu man visus prātus, tad nebūtu tādas sarežģītas lietas, ko es nevarētu izgatavot pats ar savām rokām, it sevišķi būrīšus un zobu sukas*.

Šai brīdī kāds pieklauvēja pie durvīm, un uz vaicājumu, kas tur klauvē, atbildēja Sančo Pansa, ka tas esot viņš; pazinusi viņu pēc balss, saimniece tūlīt izsteidzās no istabas, lai nebūtu viņš jāredz, tik ļoti Sančo bija viņai pretīgs. Māsasmeita atvēra viņam durvis, un seņjors dons Kihots gāja tam pretim ar atplestām rokām; tad viņi abi ieslēdzās istabā, kur norisa saruna, kas nav sliktāka par iepriekšējo.

VII nodaļa. par to, kas notika starp donu kihotu un VIŅA IEROČU NESĒJU, UN PAR CITIEM VISAI SLAVENIEM NOTIKUMIEM

Tiklīdz saimniece redzēja, ka Sančo un viņa seņjors ieslēdzas istabā, viņa vienā mirklī saprata, kas tiem bija pārrunājams; un, nojauzdama, ka šajā apspriedē dons Kihots nolems doties trešo reizi ceļojumā, viņa satvēra savu sedzeni un, pilna bēdu un nemiera, aizsteidzās pie bakalaura Samsona Karasko, jo viņai šķita, ka tas, būdams daiļrunīgs un nesen ar viņas kungu sadraudzējies, spēs to atrunāt no viņa neprātīgā nodoma. Bakalaurs pastaigājās savas mājas pagalmā, un, to ieraudzījusi, viņa nokrita tam pie kājām, svīzdama un smagi elsodama. Karasko, redzēdams viņu tik bēdīgu un satrauktu, tai vaicāja:

—     Ko tas nozīmē, seņjora saimniece? Kas jums noticis, jo šķiet, ka jūs tūlīt izlaidīsiet garu?

—     Man nav noticis nekas, dārgais seņjor Samson, bet mans kungs dosies projām, bez šaubām, dosies!

—     Kurp tad viņš dosies, seņjora? — jautāja Samsons. — Vai tad viņš grib atstāt savu miesu?

—     Viņš neatstās savu miesu, — atbildēja viņa, — bet dosies projām pa sava ārprāta vārtiem. Es gribu teikt, mans sirdsmīļais seņjor bakalaur, ka viņš grib vēlreiz, un tā būs jau trešā reize, doties pasaulē meklēt — kā viņš tos sauc — piedzīvojumus, un no šā nosaukuma es neko nesaprotu. Pirmo reizi viņš atgriezās izstiepies uz ēzeļa, viss ar nūjām sadauzīts. Otrreiz viņu atveda vēršu pajūgā, ietupinātu un ieslēgtu krātiņā, un viņš apgalvoja, ka esot apburts; un izskats tam bija tik bēdīgs, ka viņa paša māte to nebūtu pazinusi: izdilis, dzeltens, ar dziļi iegrimušām acīm. Lai viņu atkoptu, es tam izbaroju vairāk nekā seši simti olu — to apliecināt var dievs, visi kaimiņi un manas vistas, kas man nejaus melot.

—     Es labprāt tam ticu, — atbildēja bakalaurs, — jo jūsu vistas ir tik taukas un tik labi audzinātas, ka drīzāk pārsprāgtu nekā teiktu nepatiesību. Tātad, seņjora saimniece, nekāda cita nelaime nav notikusi, atskaitot to, ka jūs biedē seņjora dona Kihota nodomi?

—     Nē, seņjor, — viņa atbildēja.

—     Tādā gadījumā neraizējieties, — sacīja bakalaurs, — bet ejiet mierīgi uz mājām un sagatavojiet man kādu siltu uzkožamo, un pa ceļam noskaitiet lūgšanu svētajai Apollonijai, ja tā jums zināma; es pie jums tūlīt ieradīšos, un tad jūs redzēsiet brīnumus.

—     Ak tu posts! — iesaucās saimniece. — Jūsu žēlastība saka, lai es noskaitot lūgšanu svētajai Apollonijai? Tas būtu jādara, ja manam kungam sāpētu zobi, bet tie viņam nesāp, tikai viņa galva nav kārtībā.

—      Es zinu, ko runāju, seņjora saimniece: ejiet un nestrīdieties ar mani, jo jums taču zināms, ka es esmu Salamankas bakalaurs, un tāpēc nepļāpājiet niekus, — atbildēja Karasko.

Tad saimniece aizgāja, un bakalaurs tūlīt devās pie garīdznieka, lai pārspriestu ar viņu to, ko pastāstīsim vēlāk.

Šai laikā dons Kihots un Sančo ieslēgušies sarunājās, kā tas visos sīkumos un pilnīgi patiesi atstāstīts mūsu vēstījumā.

Sančo teica savam kungam:

—     Es tā pārliecu savu sievu, seņjor, ka viņa man atļāva doties līdzi jūsu žēlastībai, kurp vien jums patiks.

—     Tev jāsaka pārliecināju, Sančo, — sacīja dons Kihots, — nevis pārliecu.

—     Ja nemaldos, — atbildēja Sančo, — es vienu vai divi reizes lūdzu jūsu žēlastību nepārlabot manus vārdus, kad jūs saprotat, ko gribu ar tiem sacīt, un, kad jūs nesaprotat, tad sakiet: «Sančo jeb sātana bērns, es tevi nesaprotu»; un, ja pēc tam es nespēšu savus vārdus izskaidrot, tad varat mani pārlabot; es taču esmu tik saklausīgs!…

—      Es tevi nesaprotu, Sančo, — iesaucās dons Kihots, — jo nezinu, ko nozīmē: esmu tik saklausīgs.

—     Saklausīgs, — atbildēja Sančo, — nozīmē, ka es tāds esmu.

—     Es tagad tevi saprotu vēl mazāk, — teica dons Kihots.

—     Ja jūs mani nevarat saprast, — atbildēja Sančo, — tad es nezinu, kā to jums izskaidrot; es vairāk neko nezinu, un lai dievs ir man žēlīgs!

— Pag, pag, es jau saprotu, — iesaucās dons Kihots, — tu gribi teikt, ka esi paklausīgs, lēnīgs un saprātīgs, ka uztversi manus vārdus un runāsi tā, kā es tevi mācīšu.

—      Varu derēt, — teica Sančo, — ka jūs jau pašā sākumā mani sapratāt, bet tikai gribējāt mani samulsināt, lai paklausītos, kā es sarunāšu vēl kādas divsimt aplamības.

—      Varbūt gan, — atbildēja dons Kihots. — Nu bet ko tad īsti saka Teresa?

—      Teresa saka, — teica Sančo, — lai es vispirms aptinot jūsu žēlastību sev labi ap pirkstu, lai uzrakstot līgumu, nevis norunājot uz zila gaisa, jo, kad kārtis sadalot, tad tās vairs nesajaucot, un labāk esot zīle rokā nekā mednis kokā. Un, kaut gan sievietēm padoms īss, tas būs muļķis, kas viņām neklausīs.

—      Es arī tā saku, — atbildēja dons Kihots. — Runā, draugs Sančo, turpini, katrs tavs vārds ir pērle.

—      Lieta ir tāda, — sacīja Sančo, — kā jau jūsu žēlastība to zina, visi esam mirstīgi, šodien esam pasaulē, bet rīt vairs neesam, un jēriņš nomirst tikpat ātri kā auns, un neviens nevar galvot, ka nodzīvos šai pasaulē vairāk stundu, nekā dievs tam lēmis, jo nāve ir kurla, un, kad tā klauvē pie mūsu dzīves durvīm, viņa vienmēr steidzas, un to nespēj aizkavēt ne lūgšanas, ne spēks, ne scepteri, ne mitras — tā mēdz ļaudis par viņu runāt, un tā mums māca no kancelēm.

—     Tas viss ir patiesība, — sacīja dons Kihots, — bet es nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt.

—      Es gribu teikt, — atbildēja Sančo, — lai jūsu žēlastība man darītu zināmu, kādu mēneša algu man maksāsiet manas kalpošanas laikā, un es vēlētos, lai šo algu jūs man izmaksātu skaidrā naudā, jo negribu kalpot par balvām, kuras saņemam pārāk vēlu, nelaikā vai nesaņemam nemaz; bet, kam kaut kas ir, tam ar dieva palīgu vēl kas nāk klāt. īsi sakot, es gribētu zināt, kāda būs mana izpeļņa, lai tā būtu liela vai maza; jo arī vista dēj pa vienai olai, un no daudziem mazumiem sakrājas viens liels daudzums, un, kas nopelna, tas neko nezaudē. Protams, ja gadītos (ko gan es neticu un neceru), ka jūsu žēlastība man uzdāvinātu apsolīto salu, tad es nebūtu tik nepateicīgs un mantrausīgs, lai neatļautu aprēķināt ienākumus, ko dod šī sala, un no tiem man atskaitītu tikai man ienācīgo algu.

—      Draugs Sančo, — atbildēja dons Kihots, — dažreiz ienācīga alga ir tikpat laba kā pienācīga.

—     Es saprotu, — sacīja Sančo, — un varu derēt, ka man vajadzēja teikt pienācīgo un nevis ienācīgo, bet tas nav svarīgi, jo jūsu žēlastība mani sapratāt.

—      Es tevi sapratu tik labi, — atbildēja dons Kihots, — ka esmu ieniris tavu domu dzijumos un skaidri zinu, kurp tu raidi savu parunu neskaitāmās bultas. Paklausies, Sančo: es tev labprāt piešķirtu algu, ja vien es būtu atradis kādā klaiņojošās bruņniecības grāmatā paraugu, kas man atklātu un parādītu kaut pa vismazāko spraugu, cik ieroču nesēji pelnījuši mēnesī vai gadā; bet esmu izlasījis visus vai lielāko daļu šo stāstu un neatceros tāda gadījuma, kad kāds klaiņojošs bruņinieks būtu maksājis noteiktu algu savam ieroču nesējam; 4s tikai zinu, ka tie visi kalpojuši par balvām, un, kad gluži negaidot viņu seņjoriem uzsmaidīja laime, tie apbalvoja savus ieroču nesējus ar salu vai kaut ko līdzvērtīgu vai vismaz piešķīra tiem titulu un dižciltību. Ja jūs, Sančo, ar šādām cerībām un apsvērumiem vēlētos atkal man kalpot, tad es jūs labprāt pieņemšu, bet, ja jūs domājat, ka es pārkāpšu un lauzīšu klaiņojošās bruņniecības senos ieradumus, tad jūs maldāties: tāpēc, mans Sančo, atgriezieties atkal mājās un paziņojiet savai Teresai manu lēmumu; un, ja viņa un jūs būsiet ar mieru kalpot man par balvām, tad bene quidem;] ja ne, tad paliksim draugi kā agrāk; ja baložu būdā būs barība, tad arī baložu netrūks. Un ievērojiet, mans dēls, ka laba cerība ir vērtīgāka par sliktu ieguvumu un laba prasība vērtīgāka par sliktu maksājumu. Es tā runāju tādēļ, lai jums pierādītu, ka arī es protu bērt parunas kā no pārpilnības raga. Un visbeidzot gribu teikt un to jums saku: ja jūs nevēlaties nākt kalpot man par balvām un dalīties manā liktenī, tad palieciet mājās un lai dievs jums palīdzkjūt par svēto; bet man atradīsies cits ieroču nesējs, daudz paklausīgāks, daudz centīgāks, ne tāds lempis un pjāpa, kāds esat jūs.

Kad Sančo izdzirdēja sava kunga stingro lēmumu, viņa acis aptumšojās un viņa drosmes spārni saplaka, jo viņš pirms tam bija pārliecināts, ka dons Kihots ne par kādiem pasaules labumiem nedosies ceļojumā bez viņa; tā viņš stāvēja apmulsis un domīgs, kad ienāca Samsons Karasko, saimniece un māsasmeita, kuras vēlējās dzirdēt, ar kādiem vārdiem bakalaurs atrunās viņu seņjoru no piedzīvojumu meklēšanas. Pazīstamais jokdaris Samsons, pienācis klāt donam Kihotam, to apskāva tāpat kā pagājušo reizi un pacilātā balsī sacīja:

—     Ak, klaiņojošās bruņniecības zieds! Ak, karotāju spožā gaisma! Ak, spāniešu tautas gods un spogulis! Es lūdzu visvareno dievu, it kā svētie raksti būtu manā priekšā,* lai tā persona vai tās personas, kas grib likt šķēršjus un radīt traucējumus tavam trešajam ceļojumam, apmaldītos savu nodomu labirintos un lai viņu viskarstākās vēlēšanās nekad nepiepildītos.

Un, pagriezies pret saimnieci, viņš teica:

—     Lai seņjora saimniece vairs neskaita lūgšanu svētajai Apol-

1 Lieliski. 44

lonijai, jo zinu, ka debesu sfēras noteikti vēlas, lai seņjors dons Kihots izpildītu savus diženos un jaunos nodomus, un es smagi noziegtos pret savu sirdsapziņu, ja es šim bruņiniekam neieteiktu un to nepamudinātu pārtraukt savas drosmīgās rokas bezdarbību un parādīt savas vīrišķīgās dvēseles cēlumu, jo šī kavēšanās tagad liedz tam atriebt netaisnības, atbalstīt bāreņus, aizsargāt jaunavu godu, palīdzēt atraitnēm un precētām sievām un paveikt vēl citas tamlīdzīgas lietas, kas ietilpst klaiņojošo bruņinieku ordeņa pienākumos, ir nepieciešamas, vajadzīgas un neatliekamas. Nu tad, mans jaukais un drosmīgais seņjor don Kihot, lai jūsu žēlastība un augstdzimtība dodas cejā jau šodien, nevis rīt; un, ja jums kaut kā trūkst, lai šo nodomu izpildītu, tad esmu gatavs nodot jūsu rīcībā pats sevi un savu īpašumu un, ja vajadzīgs, kalpot jūsu augstībai par ieroču nesēju, kas būtu mana lielākā laime.

Dons Kihots, strauji pagriezies pret Sančo, sacīja:

—     Vai es tev, Sančo, neteicu, ka ieroču nesēju man netrūks? Tu.redzi, ka savus pakalpojumus man piedāvā nesalīdzināmais bakalaurs Samsons Karasko, nenogurdināmais jokdaris un atjautībnieks Salamankas skolu pagalmos, vesels miesā, veikls kustībās, kas prot klusēt, panest aukstumu un karstumu, izsalkumu un slāpes, kam piemīt visas īpašības, kas nepieciešamas klaiņojoša bruņinieka ieroču nesējam. Bet debess to nepieļautu, lai es savas patikas labā izkustinātu un sadragātu šo zinātnes pīlāru un sasistu šo zinību trauku, lai es aizcirstu šo cēlo un brīvo mākslu palmu. Lai šis jaunais Samsons paliek savā dzimtenē un, to pagodinot, pagodina reizē arī savu vecāku sirmās galvas, bet es apmierināšos ar jebkuru ieroču nesēju, ja nu Sančo atsakās mani pavadīt.

—     Neatsakās! — atbildēja Sančo aizkustināts, ar asarām acīs un turpināja: — Par mani neviens nevarēs teikt, mans seņjor, ka, maizi paēdis, es pametu draugus, jo visā pasaulē un sevišķi mana ciemata ļaudis zina, kādi bijuši Pansas, no kuriem esmu cēlies, bez tam no jūsu labajiem darbiem un vēl labākajiem vārdiem noprotu un apjēdzu, ka jūsu žēlastība esat nodomājis mani apbalvot; un, ja es prasīju aprēķināt man algu, tad es to darīju, lai izdabātu savai sievai, jo, kad viņa sāk mani par kādu lietu pārliecināt, tad dauza kā ar veseri pa mucas stīpām, lai es izdarītu tā, kā viņa to vēlas, bet patiešām vīrietim jābūt vīrietim un sievietei jābūt sievietei; un, tā kā es caurcaurēm esmu vīrietis, ko nevar noliegt, tad es tāds gribu būt arī savā mājā, lai tur plīst vai lūst; tātad jūsu žēlastībai cits nekas nav jādara kā tikai jāsastāda testaments ar piezīmi, ka tas nav apceļams, un dosimies tūdaļ ceļā, lai neciestu seņjora Samsona dvēsele, jo viņš teica, ka sirdsapziņa viņam pavēlot skubināt jūsu žēlastību trešo reizi doties pasaulē, un es piedāvājos atkal kalpot jūsu žēlastībai uzticīgi un patiesi, tik labi un vēl labāk nekā visi tie ieroču nesēji, kas kalpojuši klaiņojošiem bruņiniekiem pagātnē un kalpo tagadnē.

Bakalaurs bija pārsteigts, dzirdēdams Sančo Pansas valodu un izteicienus; viņš gan bija lasījis pirmo grāmatu par donu Kihotu, bet neticēja, ka Sančo būtu patiešām tik jocīgs, kāds viņš tur bija notēlots; taču, dzirdēdams viņu sakām «testaments ar piezīmi, ka tas nav apceļams», kur bija jāsaka «testaments ar piezīmi, ka tas nav atceļams», bakalaurs noticēja visam, ko bija lasījis par viņu, un pārliecinājās, ka Sančo ir viens no vislielākajiem mujķiem mūsu gadsimtā, un pats sevī nodomāja, ka divi tik ārprātīgi cilvēki kā šis kungs un kalps pasaulē vēl nav redzēti. Beidzot dons Kihots un Sančo apskāvās un atkal kļuva draugi; ar lielā Karasko padomu un svētību, kas viņiem jau bija kļuvis par orākulu, tika nolemts, ka tie dosies ceļā pēc trijām dienām; šai laikā tie varēja paspēt iegādāties visu ceļojumam vajadzīgo un sameklēt bruņu cepuri ar aizlaidni, kas donam Kihotam, kā viņš teica, bija nepieciešama. Samsons piedāvājās to sameklēt, zinādams, ka šāda bruņu cepure pieder kādam viņa draugam, kas to neatteiksies tam iedot, jo šās cepures nespodrināto tēraudu apklāja rūsa un pelējums un tas bija zaudējis savu spožumu.

Nav iespējams saskaitīt lāstus, ar kuriem saimniece un māsasmeita apbēra bakalauru; viņas plūca sev matus, saskrāpēja savas sejas un, līdzīgi raudu sievām, apraudāja dona Kihota aizceļošanu, it kā tā būtu viņu kunga nāve. Kāds bija Samsona nolūks, kad tas pierunāja donu Kihotu vēlreiz doties ceļojumā, tiks pastāstīts turpmāk, jo viņš tā rīkojās, klausīdams garīdznieka un bārddziņa padomam, ar kuriem bija iepriekš sazinājies.

īsi sakot, triju dienu laikā dons Kihots un Sančo sagatavoja visu, kas tiem šķita nepieciešams. Sančo nomierināja savu sievu, dons Kihots savu māsasmeitu un saimnieci, un pievakarē — neviena neredzēti, atskaitot bakalauru, kas vēlējās viņus pavadīt kādu pusjūdzi, — tie devās ceļā uz Tobosu: dons Kihots jāja uz sava labā Rosinant.es un Sančo uz sava vecā pelēča, piebāzis ceļa somas ar ēdieniem un maku ar naudu, ko dons Kihots viņam bija iedevis katram gadījumam. Samsons apskāva donu Kihotu, lūgdams, lai viņš tam ziņojot par savām veiksmēm un neveiksmēm, lai tas par labām vēstīm varētu priecāties un par sliktām noskumt, kā to prasa draudzības likumi. Dons Kihots to viņam apsolīja, Samsons atgriezās ciematā, un abi ceļotāji devās uz lielo Tobosas pilsētu.

VIII nodaļa, kurĀ stĀstĪts par to, kas atgadĪjĀs DONAM KIHOTAM CEĻĀ PIE SAVAS SEŅJORAS TOBOSAS DULSINEJAS

«Lai svētīts visvarenais allah!» iesaucās Amets Benenheli, sākdams šo astoto nodalu. «Lai svētīts allah!» viņš atkārto trīs reizes un uzsver, ka šos svētīšanas vārdus izsaka tāpēc, ka, acīm redzot, dons Kihots un Sančo atrodas jau atklātā laukā, un šā patīkamā stāsta lasītāji var noprast, ka šai brīdī sākas dona Kihota un viņa ieroču nesēja varoņgaitas un joki; autors ieteic lasītājiem aizmirst atjautīgā idalgo agrākos bruņnieciskos darbus un pievērst skatienu viņa turpmākajiem darbiem, kas šoreiz sākas uz Tobosas ceļa, tāpat kā iepriekšējie Montjelas līdzenumā; autors tātad neprasa daudz salīdzinājumā ar to, ko viņš sola, un turpina savu stāstu šādi:

Dons Kihots un Sančo palika vieni, bet, tiklīdz Samsons bija tos atstājis, Rosinante sāka zviegt un pelēcis bļaut, ko abi, bruņinieks un ieroču nesējs, uzskatīja par labu zīmi un laimīgu pareģojumu; tomēr, patiesību sakot, ēzeļa bļāvieni un īdēšana pārspēja klepera zviegšanu, un Sančo no tā secināja, ka viņa laime būšot lielāka un diženāka par viņa kunga laimi, pamatodamies laikam uz savām astroloģijas zināšanām, kaut gan stāstā tas nav paskaidrots; tikai zinām, ka klūpot vai krītot viņš mēdza teikt, ka labāk būtu nespert nevienu soli ārpus mājas, jo no klupšanas un krišanas varot iemantot tikai saplēstus zābakus vai salauztas ribas; un, kaut gan Sančo bija muļķis, šai ziņā viņš daudz nekļūdījās. Dons Kihots viņam teica:

—      Draugs Sančo, jo tālāk jājam, jo ātrāk tuvojas nakts, un kļūst jau tik tumšs, ka mēs vairs nepaspēsim līdz krēslai ierasties Tobosā, kuru esmu nolēmis apmeklēt, pirms uzsāku kādu jaunu piedzīvojumu; un tur es saņemšu nesalīdzināmās Dulsinejas svētību un laipno atļauju, un esmu droši pārliecināts, ka ar šo atļauju kļūšu veiksmīgs uzvarētājs jebkurā bīstamā piedzīvojumā, jo šai dzīvē klaiņojošiem bruņiniekiem nekas nevar iedvest tik daudz drosmes kā viņu dāmu labvēlība.

—      Arī es tā domāju, — atbildēja Sančo, — bet man liekas, ka jūsu žēlastībai būs grūti ar viņu sarunāties vai sastapt viņu vismaz tādā vietā, kur jūs varētu saņemt viņas svētību, varbūt viņa to jums var piešķirt pār lopu aploka žogu, jo tur es viņu redzēju pagājušo reizi, kad nodevu viņai vēstuli, kurā bija ziņots par tām muļķībām un tiem ārprāta darbiem, ko jūsu žēlastība pastrādājāt Sjerramorēnas vidienē.

—      Tātad tev tas šķita lopu aploka žogs, Sančo, — sacīja dons Kihots, — kur vai caur kuru tu skatīji šo vārdos neizteicamo piemīlību un daili? Nē, tai vajadzēja būt kādas krāšņas karaļpils galerijai, balkonam vai portālam.

—     Viss var būt, — atbildēja Sančo, — bet man tas šķita žogs, ja tikai atmiņa mani neviļ.

—      Lai būtu kā būdams, dosimies turp, Sančo, — sacīja dons Kihots, — man ir vienalga, kur viņu redzēšu: caur žogu vai caur logu, caur spraugu vai dārza režģiem, jo katrs stars, kas no viņas dailes saules iespīdēs manās acīs, apgaismos manu prātu un spēcinās manu sirdi tā, ka neviens vairs man nevarēs līdzināties gudrībā un drosmē.

—      Patiesību sakot, seņjor, — atbildēja Sančo, — kad es redzēju šo sauli — seņjoru Tobosas Dulsineju, tā nebija necik spoža

un nekādus starus nespldināja, tas droši vien tāpēc, ka viņas žēlastība, kā jau teicu, sijāja kviešus un biezs putekļu mākonis ietina un aizklāja viņas seju.

—      Tātad tu, Sančo, joprojām runā, domā, tici un apgalvo, — sacīja dons Kihots, — ka mana seņjora Dulsineja sijāja kviešus, lai gan šāds darbs un izrīcība nemaz neatbilst tam, ko dara un mēdz darīt dižciltīgas personas, jo tās radītas un izraudzītas citādiem darbiem un izpriecām, kas jau arbaletes šāviena attālumā liek nojaust viņu augsto kārtu! Tu vāji atceries, Sančo, mūsu dzejnieka* vārsmas, kurās viņš attēlo, ar ko nodarbojās savās kristāla mītnēs četras nimfas: tās iznirdamas pacēla galvas no mīļotās Taho upes un, apsēdušās zaļā pļavā, izšuva tos dārgos audumus, par kuriem gudrais dzejnieks stāsta, ka tie bijuši darināti no zelta un zīda un caurausti ar pērlēm. To pašu, domājams, darīja mana seņjora, kad tu viņu redzēji; ja vien šoreiz kāds ļauns burvis aiz skaudības par maniem varoņdarbiem nebūs pārvērtis viņu kādā citā tēlā, kā viņš to mēdz darīt ar visu, kas man ir tīkams; un es arī baidos, vai nupat iespiesto grāmatu, kurā, kā stāsta, attēloti mani varoņdarbi, nav sarakstījis kāds man naidīgs burvis, kas sajaucis vienu lietu ar otru, patiesību ar tūkstoš meliem un aizrāvies tēlo tādus notikumus, kas nekādi nesaskan ar šā patiesā stāsta turpinājumu. Ak, skaudība, neskaitāmu ļaunumu sakne, tikumu sagrauzējs tārps! Katrā netikumā, Sančo, slēpjas zināma bauda, bet skaudībā slēpjas rūgtums, ienaids un dusmas.

—      Arī es to saku, — atbildēja Sančo, — un domāju, ka tai stāstā vai grāmatā, kuru, kā mums apgalvo bakalaurs Karasko, sarakstījuši par mums, mans gods laikam tiek dzenāts kā viens ietiepīgs vepris, tā sakot, krustām un šķērsām pa ielām. Bet, goda vārds, neko ļaunu nekad neesmu teicis par kādu burvi, man arī nav tik daudz mantas, lai kāds varētu mani apskaust, tiesa, esmu mazliet ļaunprātīgs un dažreiz arī zināmā mērā blēdis, bet visu to apklāj un nosedz manas vientiesības platais mētelis, esmu vienmēr īsts un nekad neesmu mākslots; un, ja man nebūtu citu labu īpašību kā vienīgi mana ticība — jo pastāvīgi, stingri un patiesi ticu dievam un visam tam, ko māca un kam tic svētā Romas katoļu baznīca, un esmu nāvīgs ebreju ienaidnieks — tad jau tāpēc vien stāsta sacerētājam vajadzēja pret mani izturēties saudzīgi un mani attēlot labvēlīgi savos rakstos. Bet lai visi runā, ko grib; pliks esmu piedzimis, pliks savu mūžu nodzīvošu, ne es ko zaudēšu, ne iegūšu; lai ari esmu aprakstīts grāmatās un stāsts par mani klīst pa visu pasauli no rokas rokā, es nebēdāju nenieka, lai ļaudis runā par mani, ko vien tie vēlas.

—      Tas man atgādina, Sančo, — sacīja dons Kihots, — notikumu ar kādu mūsdienu ievērojamu dzejnieku, kas sacerēja ļaunprātīgu satīru par visām kurtizānēm, bet tajā nepieminēja un nenosauca vārdā vienu dāmu, par kuru tāpēc radās šaubas, vai viņa ir vai nav kurtizāne; šī dāma, redzēdama, ka nav pieminēta pārējo sarakstā, žēlojās par to dzejniekam un vaicāja, ko viņš gan esot viņā tādu saskatījis, ka nepieskaitījis viņu pārējām, un pieprasīja, lai viņš papildinot satīru un ievietojot tur arī viņas vārdu, citādi viņam nākšoties nožēlot, ka tas piedzimis pasaulē. Dzejnieks to izdarīja un satīrā izteicās par viņu tā, kā parasti nemēdz par dāmām izteikties; viņa bija apmierināta, ka ieguvusi slavu, kaut arī tā bija slikta slava. Seit derētu pieminēt ari stāstu par ganu, kas aizdedzināja un pārvērta pelnos slaveno Diānas templi, kuru ļaudis uzskatīja par vienu no septiņiem pasaules brīnumiem, un viņš darīja to vienīgi tādēļ, lai viņa vārds dzīvotu nākamos laikmetos, un, kaut gan bija pavēlēts viņa vārdu nepieminēt un nenosaukt ne runās, ne rakstos, lai viņa vēlēšanās neizpildītos, tomēr kļuva zināms, ka viņš saucies Hērostrats. Tāpat šeit jāpiemin arī notikums ar lielo imperatoru Kārli Piekto un kādu Romas patricieti. Imperators vēlējās redzēt slaveno Rotondas templi*, ko senatnē sauca par visu dievu templi un ko tagadnē pilnīgi pareizi dēvē par visu svēto templi; tā ir celtne, kas vislabāk saglabājusies no -visām Romas pagānu celtnēm un visvairāk liecina par tās cēlēju lieliskumu un varenību; šā tempļa forma atgādina pusi apelsīna, tas ir ārkārtīgi liels un ļoti gaišs, kaut gan gaisma ieplūst tikai pa vienu logu vai, pareizāk sakot, pa apaļu caurumu tempļa augšienē; no turienes imperators aplūkoja celtni, un blakus tam stāvēja kāds romiešu patricietis, kas viņam paskaidroja šās varenās celtnes un izcilā arhitektūras pieminekļa daiļumu un smalkumu. Atejot no apaļā loga, patricietis teica imperatoram: «Jūsu svētā Majestāte, es tūkstoškārt sajūtu vēlēšanos apskaut Jūsu Majestāti un mesties kopā ar jums lejā pa šo logu, lai atstātu pasaulē sev mūžīgu slavu.» — «Es jums pateicos,» atbildēja imperators, «ka neizpildījāt tik ļaunu iegribu, un turpmāk jums vairs nesagādāšu izdevību pārbaudīt savas uzticības jūtas, un tāpēc pavēlu jums ar mani nekad vairs nesarunāties un nerādīties tur, kur atrodos es.» To pateicis, viņš patricieti bagātīgi apbalvoja. Es gribu teikt, Sančo, ka mūsos mīt stipra vēlēšanās iegūt slavu. Apdomā, kas lika Horācijam pilnā apbruņojumā mesties no tilta lejup Tibras dzelmēs? Kas pamudināja Muciju sadedzināt sev roku? Kas pavēlēja Kurcijam gāzties dzijajā uguns bezdibenī, kad tas atvērās pašā Romas vidū? Kas lika Cēzaram pāriet Rubikonu par spīti visiem ļauniem pareģojumiem? Ir arī piemēri no jaunākiem laikiem: kas Jaunajā Pasaulē pamudināja drosmīgos spāniešus visai iznesīgā Kortesa* vadībā nogremdēt savus kuģus un palikt tuksnešainā krastā? Šādi un citi lieli un dažādi varoņdarbi ir, bija un būs pelnījuši slavu, ko mirstīgie vēlas iegūt kā godalgu un nemirstības daļu par saviem ievērojamiem darbiem, kaut gan mums, kristiešiem, katoļiem un klaiņojošiem bruņiniekiem, vairāk jātiecas pēc slavas nākamajā dzīvē, kas būs mūžīga debesu ēteriskajā izplatījumā, nevis pēc tukšas slavas, kas izbeigsies ar iznīcīgo dzīvi; zemes slavai, lai tā ilgtu cik ilgi ilgdama, jāizbeidzas kopā ar šo pasauli, kuras gals ir nolemts, tāpēc, ak, Sančo, mūsu darbi nedrīkst pārkāpt tās robežas, ko mums nospraudusi kristīgā ticība, kurai abi piederam. Mūsu pienākums ir, nogalinot milžus, iznīdēt augstprātību, ar cēlsirdlbu un krietnumu mums jāuzvar skaudība, ar pašsavaldīšanos un dvēseles mieru jāapvalda dusmas, ar mērenību ēšanā un lielu gara modrību jāuzveic rijība un miegainība; ar uzticību savām izraudzītajām sirds valdniecēm jāpārvar baudkāre un saldkaisle un, klejojot pa pasauli, meklējot izdevību kļūt ne tikai par kristiešiem, bet par slaveniem bruņiniekiem, jāapkaro laiskums. Lūk, ar kādiem līdzekļiem, Sančo, var iegūt visaugstākos cildinājumus, kādus sagādā laba slava!

—    Visu, ko jūsu žēlastība man nupat stāstīja, — teica Sančo,

—    es saprotu ļoti labi, tomēr, neraugoties uz to, es vēlētos, lai jūsu žēlastība izbiedētu šaubas, kas nupat manī pamodās.

—    Tu gribi teikt — izkliedētu, Sančo, — sacīja dons Kihots.

—  Lūdzu, runā; es tev atbildēšu kā prazdams.

—     Sakiet man, seņjor, — turpināja Sančo, — kur tagad atrodas visi šie jūsu pieminētie Jūliji un Augusti un varonīgie bruņinieki, kas miruši?

—     Pagāni, — atbildēja dons Kihots, — neapšaubāmi atrodas ellē, kristieši, ja tikai viņi bija labi kristieši, atrodas vai nu šķīstītavā, vai debesīs.

—     Labi, — sacīja Sančo, — bet tagad sakiet man, — vai kapeņu priekšā, kurās atdusas šo lielseņjoru miesas, deg sudraba gaismekļi, vai viņu kapliču sienas ir izgreznotas ar kruķiem, līķautiem, matpīnēm, vaska kājām un acīm*? Ja ne, tad ar ko tās ir izgreznotas?

Dons Kihots atbildēja:

—     Pagānu kapenes bija pa lielākai daļai krāšņi tempļi; Jūlija Cēzara pīšļi apglabāti neticami lielā akmens piramīdā, kuru tagad Romā sauc par Svētā Pētera Smaili*, imperatora Adriāna kapene bija pils laba ciemata lielumā, ko sauca par Moles Hadriani, tagad tā ir Svētā Eņģeļa pils Romā; karaliene Artemisa savu vīru Mausoleju apglabāja kapenē, kuru uzskata par vienu no septiņiem pasaules brīnumiem, bet neviena no šīm kapenēm, ne arī daudzas citas, ko uzcēluši pagāni, nav greznotas ar līķautiem, ne ar citām veltēm vai emblēmām, kas liecinātu, ka tur apglabātie būtu svētie.

—    To es gribēju zināt, — atbildēja Sančo, — un sakiet man tagad, kas ir vērtīgāk; uzmodināt mirušu vai nogalināt milzi!

—    Atbildēt ir viegli, — sacīja dons Kihots, — vērtīgāk ir uzmodināt mirušu.

—    Tagad esmu jūs pieķēris, — iesaucās Sančo, — tātad tas, kas uzmodina mirušos, atdod redzi akliem, iztaisno kājas klibiem, izdziedina slimos, pie kura kapa vietas deg gaismekļi, kura kapliča pilna ļaudīm, kas, ceļos nometušies, pielūdz viņa relikvijas, — tas ieguvis labāku slavu šajā un nākamajā dzīvē nekā to slavu, ko atstājuši pēc sevis visi pagānu imperatori un visi klaiņojošie bruņinieki, kādi vien bijuši pasaulē.

—    Atzīstu, ka arī tā ir patiesība, — atbildēja dons Kihots.

—    Tātad tāda slava, tāda svētība, tādas priekšrocības, — turpināja Sančo, — piemīt svēto miesām un relikvijām, ka ar mūsu svētās mātes baznīcas atļauju un piekrišanu viņu kapenēs noliek gaismekļus, sveces, līķautus, kruķus, bildes, matpīnes, acis un kājas, kas stiprina dievbijību un vairo kristietības slavu. Svēto miesas vai viņu relikvijas karaļi nes uz saviem pleciem, skūpsta viņu kaulu gabaliņus, grezno un daiļo ar tiem savas lūgšanu telpas un savus visgodājamākos altārus.

—    Kāds gala slēdziens, Sančo, ir visam tam, ko tu nupat teici? — jautāja dons Kihots.

—    Es gribēju teikt, — sacīja Sančo, — ka mums jākļūst par svētajiem, tad ātrāk iegūsim labo slavu, pēc kuras tā tiecamies; un ziniet, seņjor, ka vakar vai aizvakar (īsi sakot, pavisam nesen) kanonizēja un iecēla svēto kārtā divus baskājus mūkus, un tagad ikviens uzskata par lielu laimi, ja var noskūpstīt vai aizskart dzelzs važas, ar kurām tie bija apjozušies, mērdēdami savu miesu, un šīs važas, cik zināms, ir lielākā cieņā nekā Rolanda zobens, ko savā arsenālā glabā mūsu seņjors karalis, lai dievs viņu sarga! Tātad, seņjor, labāk ir būt. pazemīgam mūkarn jebkurā ordenī nekā drosmīgam klaiņojošajam bruņiniekam: dievam daudz vairāk patīk pārdesmit sitienu, kurus uzskaitām paši sev, nekā divsimt šķēpa dūrienu, ar kuriem caururbjam milžus, briesmoņus vai andriakus.

—    Tas viss ir pareizi, — atbildēja dons Kihots, — bet ne visi var būt mūki, un daudz ir ceļu, pa kuriem dievs savējos ved debesīs: arī bruņniecība ir reliģija, arī starp bruņiniekiem ir svētie, kas ieguvuši mūžīgo slavu.

—    Jā, — iebilda Sančo, — bet esmu dzirdējis, ka debesīs ir vairāk mūku nekā klaiņojošu bruņinieku.

—    Tas ir tāpēc, — atbildēja dons Kihots, — ka mūku ir vairāk nekā klaiņojošu bruņinieku.

—    Klaiņojošo arī ir daudz, — teica Sančo.

—    Daudz, — atbildēja dons Kihots, — bet maz starp tiem ir bruņinieka vārda cienīgu.

Šādās un tamlīdzīgās sarunās tiem pagāja nakts un nākošā diena, un neatgadījās nekas tāds, ko būtu vērts pieminēt, par ko dons Kihots ļoti noskuma. Beidzot otrās dienas pievakarē viņi ieraudzīja lielo Tobosas pilsētu, — un šis skats ielīksmoja dona Kihota prātu, bet noskumdināja Sančo Pansu, jo viņš nezināja, kur dzīvo Dulsineja, un nebija visā savā mūžā viņu redzējis, tāpat kā viņa seņjors; tāpēc abi bija satraukti: viens — cerēdams ieraudzīt Dulsineju, otrs — tāpēc, ka nebija viņu redzējis, un Sančo nevarēja iedomāties, ko viņam darīt, ja viņa kungs to sūtīs uz Tobosu. Beidzot dons Kihots nolēma iejāt pilsētā, tikai iestājoties naktij, un, gaidīdami šo stundu, viņi apmetās ozolu birzī netālu no Tobosas un, kad pienāca nosacītais brīdis, iejāja pilsētā, kur ar tiem notika tas, kam bija jānotiek.

IX nodaļa, KURA STĀSTĪTS TAS, KO PAŠI REDZESIET

Bija gandrīz jau pusnakts, kad dons Kihots un Sančo atstāja birzi un iejāja Tobosā. Pilsētā valdīja mierīgs klusums, jo visi tās iedzīvotāji gulēja un atdusējās, kā mēdz teikt, kājas izstiepuši. Nakts bija diezgan gaiša, bet Sančo vēlējās, kaut tā būtu pavisam tumša, lai viņš, aizbildinoties ar tumsu, varētu attaisnot savu stulbumu. Visā pilsētā bija dzirdamas tikai suņu rejas, kas apdullināja dona Kihota ausis un biedēja Sančo sirdi. Laiku pa laikam iebļāvās kāds ēzelis, ierukšķējās cūkas, ieņaudējās kaķi, un nakts klusums pastiprināja šo dažādo balsu skaņas, kas mīlas pārņemtajam bruņiniekam šķita slikta zīme; tomēr, neraugoties uz to, viņš teica Sančo:

—    Mans dēls Sančo, ved mani uz Dulsinejas pili, — varbūt viņa būs jau pamodusies.

—    Uz kādu pili lai es jūs vedu, sasper jods, — atbildēja Sančo,

—     ja es viņas augstību redzēju nevis pilī, bet niecīgā mājelē?

—    Tātad viņa bija iegājusi kādā savas pils mazākā telpā, lai būtu vienatnē kopā ar savām galma dāmām, kā to mēdz darīt visas dižciltīgas seņjoras un princeses.

—     Seņjor, — teica Sančo, — ja nu jūsu žēlastība vēlas, par spīti man, lai seņjoras Dulsinejas mājiņa būtu pils, vai tad šādā nepiemērotā stundā tās vārti būs atvērti? Vai būtu labi, ja mēs klauvētu pie tiem, lai mūs sadzirdētu un mums tos atvērtu? Mēs taču uzmodināsim un pārbiedēsim visus ļaudis! Vai tad mēs, tā sakot, klauvēsimies pie tādu meitu durvīm, kuru drauģeļiem tikai jāatnāk, jāpieklauvē un tos tūliņ ielaiž jebkurā nakts laikā?

—    Vispirms katrā ziņā uzmeklēsim pili, — atbildēja dons Kihots, — tad es tev, Sančo, pateikšu, ko mums pieklājas darīt. Bet raugies, Sančo, vai nu es slikti redzu, vai arī tā milzīgā, tumšā celtne, kas tur neskaidri saskatāma, ir Dulsinejas pils.

—    Nu tad jājiet pirmais, jūsu žēlastība, — atbildēja Sančo,

—   varbūt tas tā būs, bet, ja arī šo pili redzēšu pats ar savām acīm un aptaustīšu ar savām rokām, es tomēr neticēšu, ka tā ir pils, tāpat kā neticu, ka tagad ir diena.

Dons Kihots jāja pirmais, pēc kādiem divsimt soļiem sasniedza tumšo celtni, kas meta ēnu, ieraudzīja augstu torni un tūlīt saprata, ka tā ir nevis pils, bet pilsētas lielā katedrāle. Viņš teica:

—    Esam uzgrūdušies baznīcai, Sančo.

—     Es jau redzu, — atbildēja Sančo. — Un lai dievs dod, ka neuzgružamies savam kapam; jo nav laba zīme šādā stundā klejot pa kapsētām, un bez tam, ja labi atceros, es taču teicu jūsu žēlastībai, ka seņjoras māja atrodas noslēgtā šķērsieliņā.

—    Lai dievs tevi piemeklē, nejēga! — iesaucās dons Kihots.

—   Kur tu esi redzējis, ka alkasarus un karaļu pilis celtu noslēgtās šķērsieliņās?

—    Seņjor, — atbildēja Sančo, — katrā zemē ir savi paradumi: varbūt Tobosā ir paradums celt pilis un citas milzīgas celtnes šķērsielās; un tāpēc lūdzu jūsu žēlastību, atļaujiet man pārmeklēt tuvākās ielas un šķērsielas, varbūt es kādā kaktā uzgrūdīšos šai pilij — lai to suņi apēstu, jo tās dēļ mēs te nokusuši dauzāmies apkārt.

—    Runā ar cieņu, Sančo, par visu, kas attiecas uz manu dāmu, — iesaucās dons Kihots, — centīsimies būt mierīgi un neatmetīsim visas cerības.

—    Es centīšos savaldīties, — atbildēja Sančo, — bet kur lai ņemu pacietību, ja jūsu žēlastība vēlas, lai es, vienu vienīgu reizi redzējis mūsu kundzes pili, atceros to uz mūžīgiem laikiem un atrodu to pusnaktī, ja jau jūsu žēlastība to nevarat atrast, kaut gan esat to droši vien redzējis tūkstošreiz?

—    Tu mani iedzīsi izmisumā, Sančo, — sacīja dons Kihots.

—   Nāc šurp, ķeceri: vai es tev tūkstošreiz neteicu, ka nekad savā mūžā neesmu redzējis nesalīdzināmo Dulsineju, nekad neesmu pārkāpis viņas pils slieksni un ka esmu viņu iemīlējis tikai no valodām, kas daudzina viņas daili un gudrību?

—   Tagad es visu saprotu, — atbildēja Sančo, — un man jāsaka: ja jūsu žēlastība neesat viņu redzējis, tad es vēl mazāk.

—   Tas nevar būt, — iesaucās dons Kihots, — vismaz tu taču pats man teici, ka esi viņu redzējis sijājam kviešus, un atnesi man atbildi uz vēstuli, ar kuru tevi sūtīju pie viņas.

—    Neņemiet to tik ļoti vērā, seņjor, — atbildēja Sančo, — jo jums jāzina, ka es viņu redzēju un atnesu atbildi arī tikai no valodām; un kāda ir seņjora Dulsineja, to varu pateikt tikpat labi kā dūri iegrūst debesīs.

—    Sančo, Sančo, — iesaucās dons Kihots, — dažreiz joki ir vietā, bet dažreiz jokot šķiet ļauni un nevietā. Ja es saku, ka nekad neesmu redzējis un sarunājies ar savas dvēseles valdnieci, tad tev neklājas teikt, ka arī tu neesi viņu redzējis un ar viņu sarunājies, jo tu taču zini, ka patiesībā notika pretējais.

Tā sarunādamies, viņi ieraudzīja, ka tiem tuvojas kāds vīrs, dzīdams divus mūļus, un, dzirdot, ka brazdēja arkls, vilkdamies pa zemi, tie nosprieda, ka tas ir kāds zemnieks, kas, piecēlies pirms ausmas, dodas apart savu tīrumu, un tā arī tiešām bi ja. Zemnieks iedams dziedāja romanci:

Ļauni jums reiz, franči, klājās*

Ronsevalas ielejā.

—      Lai mani nosit, Sančo, — sacīja dons Kihots, dzirdēdams šo dziesmu, — ja mums šonakt neatgadīsies kas labs. Vai tu dzirdi, ko dzied šis zemnieks?

—     Jā, dzirdu, — atbildēja Sančo, — bet kāds sakars mūsu nodomam ar Ronsevalas medībām? Viņš varētu dziedāt arī romanci par Kalainosu*, un mūsu pasākumam tas nenāktu ne par labu, ne par ļaunu.

Zemnieks šai brīdī bija pienācis pavisam tuvu, un dons Kihots tam jautāja:

—     Lai dievs jums palīdz, labais draugs, vai jūs nevarētu mums pateikt, kur šeit atrodas nesalīdzināmās Tobosas princeses doņjas Dulsinejas pils?

—      Seņjor, — atbildēja jauneklis, — neesmu šejienietis un tikai kopš dažām dienām kalpoju šeit par laukstrādnieku kādam bagātam zemes īpašniekam; iepretim šai mājā dzīvo vietējais priesteris un ķesteris: tie abi vai viens no viņiem varēs jūsu žēlastībai sniegt ziņas par šo seņjoru princesi, jo tiem ir visu Tobosas iedzīvotāju saraksts; kaut gan man šķiet, ka visā Tobosā nedzīvo neviena princese, bet tikai daudzas ievērojamas seņjoras, jo savā mājā katra var būt princese.

—     Starp viņām, mans draugs, — sacīja dons Kihots, — jāatrodas tai, par kuru apjautājos.

—     Iespējams, — atbildēja jauneklis, — bet tagad ardievu, jau svīst gaisma.

Un, nenogaidījis citus jautājumus, viņš dzina tālāk savus mūļus. Sančo, redzēdams, ka viņa seņjors ir nomākts un diezgan sliktā omā, tam sacīja:

—     Seņjor, jau tuvojas diena, un nebūtu labi, ja saule mūs atrastu uz ielas; būtu labāk, ja mēs atstātu pilsētu: jūsu žēlastība varētu noslēpties kādā tuvējā mežā, bet es dienā atgriezīšos un neatstāšu visā šai pilsētā nepārmeklētu nevienu kaktiņu, līdz atradīšu mūsu seņjoras māju, alkasaru vai pili, un būšu nelaimīgs, ja to neatradīšu, bet, to atradis, aprunāšos ar viņas žēlastību un pateikšu tai, kur un kā jūsu žēlastība gaida viņas pavēli un norādījumu, kur viņu satikt, nekaitējot viņas godam un labajai slavai.

—     Sančo, tu esi ietvēris tūkstoš domu īsos vārdos, — sacīja dons Kihots. — Es tavu padomu atzīstu un pieņemu ar vislielāko prieku. Nāc, mans dēls, dosimies uz mežu, kur es palikšu, bet tu atgriezīsies, kā teici, meklēt un satikt manu seņjoru un ar viņu sarunāties, un es no viņas gudrības un laipnības gaidu visbrīnišķīgāko labvēlību.

Sančo dedzīgi vēlējās aizvest savu seņjoru no pilsētas, lai tas neatklātu viņa melus par Dulsinejas atbildi, ko viņš savam kungam bija aiznesis Sjerramorēnā, un tāpēc steidzās atstāt pilsētu, ko viņi tūlīt arī izdarīja, un divu jūdžu attālumā atrada mežu vai, pareizāk sakot, birzi, kur dons Kihots palika, kamēr Sančo atgriezās pilsētā parunāties ar Dulsineju; šai vēstneša gaitā viņam atgadījās notikumi, kas prasa lasītāja sevišķu uzmanību un sevišķu uzticību.

X nodaļa, KURĀ STĀSTĪTS PAR TO, CIK VEIKLI SANCO APBŪRA SEŅJORU DULSINEJU, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KAS IR TIKPAT SMIEKLĪGI, CIK PATIESI

Šā lielā vēstījuma autors, sākdams stāstīt šās nodaļas notikumus, saka, ka viņš labprāt būtu tos noklusējis, baiļodamies, ka lasītāji viņam vairs neticēs, jo šeit dona Kihota neprāts sasniedzot galējo un grūti iedomājamo pakāpi, par diviem arbaletes šāvieniem pārsniegdams vislielāko neprātību robežas. Beidzot, gan ar bailēm un sirds drebēšanu, viņš tomēr šīs neprātības attēlo tieši tā, kā dons Kihots tās pastrādāja, nepielikdams un neatņemdams savā stāstā ne graudiņa patiesības, neraizēdamies par to, ka viņu varētu uzskatīt par meli; un viņam ir taisnība, jo patiesība dažreiz gan nodilst, bet nekad nesalūst un vienmēr paceļas virs meliem kā eļļa virs ūdens. Un tā, turpinādams savu stāstu, viņš saka, ka dons Kihots, noslēpies mežā, ozolu birzē vai silā netālu no lielās Tobosas, pavēlēja Sančo doties atpakaļ uz pilsētu un nerādīties tam acīs, līdz kamēr nebūs viņa vārdā sarunājies ar viņa seņjoru un izlūdzies tās piekrišanu tikties ar viņas savaldzināto bruņinieku un žēlīgi dot tam savu svētību, lai viņš varētu cerēt uz laimīgu iznākumu visās turpmākajās cīņās un grūtajos pasākumos. Sančo apņēmās izpildīt visu, kā pavēlēts, un atnest tikpat labvēlīgu atbildi kā pirmoreiz.

— Steidzies, mans dēls, — sacīja dons Kihots, — un neapmulsti, kad ieraudzīsi to spožo dailes sauli, pie kuras tevi sūtu. Tu laimīgākais no visiem ieroču nesējiem pasaulē! Saglabā savā atmiņā un neaizmirsti to, kā viņa tevi saņems: vai viņas seja nosarks vai nobālēs, kad tu tai nodosi manu vēstījumu; vai viņa uztrauksies un apmulsis, kad izdzirdēs manu vārdu; vai viņa atbalstīsies pret spilvenu, ja tu atradīsi viņu sēžam uz grezna paaugstinājuma, kā tas piederas viņas augstajam stāvoklim; ja viņa stāvēs, tad novēro, vai viņa nemīņāsies no vienas kājas uz otru; vai viņa savu atbildi neatkārtos divas vai trīs reizes; vai viņas maigums nepārvērtīsies stingrībā vai arī viņas saīgums piemīlībā, vai viņa pārcels roku, lai sakārtotu matus, arī ja tie" nebūs izjukuši; īsi sakot, mans dēls, novēro visas viņas darbības un kustības, un, ja visu man atstāstīsi tā, kā tas notiks, es varēšu nojaust, ko viņa slēpj savas sirds dziļumos un ko domā par manu mīlu; jo tev jāzina, Sančo, ja tu vēl to nezini, mīlētāju izturēšanās un ārējās kustības tai mirklī, kad piemin viņu mīlu, ir visdrošākās liecinieces par to, kas notiek mīlētāju dvēselē. Steidzies, mans draugs, lai tev laime uzsmaida vairāk nekā man, iegūsti lielākus panākumus nekā es, kuru tu atstāj šai rūgtajā vientulībā, baiļu un cerību plosītu.

—     Es došos turp un drīz atgriezīšos, — sacīja Sančo, — un tagad, mans žēlīgais seņjor, mēģiniet paplašināt savu sirsniņu, kas jums patlaban būs sarāvusies rieksta lielumā, un atcerieties parunu, ka krietna sirds satriec Jaunu likteni, un dažs domā, ka tam ir speķis, bet tam nav pat iesma, kur to uzdurt, un vēl mēdz teikt: zaķis izlec tur, kur to vismazāk gaida. Es to saku tāpēc, ka naktī mēs neatradām mūsu seņjoras pilis un alkazarus, bet tagad gaišā dienā es ceru tos atrast gluži negaidot; un, ja tos atradīšu, tad tik Jaujiet man ar viņu parunāt.

—     Tiešām, Sančo, — sacīja dons Kihots, — tu savus sakāmvārdus proti veiksmīgi piemērot mūsu sarunām, un lai dievs dod man vēl lielāku veiksmi manos nodomos.

Sos vārdus noklausījies, Sančo pagrieza un paskubināja savu pelēci, dons Kihots palika sēžam zirgā, ar kājām atspiezdamies kāpšļos un atbalstījies pret savu šķēpu, pilns skumju un mulsu domu; tā mēs viņu atstāsim un sekosim Sančo Pansam, kas tikpat apmulsis un domīgs atstāja savu kungu; viņš bija tik nomākts, ka, tikko izjājis no meža, atskatījās un, pārliecinājies, ka dons Kihots vairs nav saredzams, nolēca no ēzeļa, apsēdās zem kāda koka un sāka pats ar sevi sarunāties, teikdams:

—     Sakiet man, brāli Sančo, kurp tad īsti dodas jūsu žēlastība! Vai dodaties meklēt kādu ēzeli, ko esat pazaudējis? — Protams, nē. — Ko tad jūs īsti meklējat? — Es jāju meklēt ne vairāk, ne mazāk kā princesi, kas sevī apvieno saules un visu debesu daili. — Un kur tu domā to atrast, Sančo? — Kur? Lielajā Tobosas pilsētā. — Labi, bet kā vārdā jūs viņu meklējat? — Slavenā Lamančas bruņinieka dona Kihota vārdā, kas iznīcina netaisnības, paēdina izslāpušos un padzirdina izsalkušos*. — Tas viss ir ļoti labi. Vai jūs zināt, kur atrodas viņas māja, Sančo? — Mans kungs saka, ka viņa dzīvojot karaļa pili vai krāšņā alkazarā. — Vai esat pats viņu kādreiz redzējis? — Ne es, ne mans kungs neesam viņu nekad redzējuši. — Vai jūs nedomājat, ka Tobosas iedzīvotāji, uzzinājuši, ka esat ieradies šeit ar nodomu aizvilināt viņu princeses un uztraukt viņu dāmas, pilnīgi droši un pamatoti ar nūjām noslānīs jums ribas tā, ka neviens kauls nepaliks vesels? — Patiesību sakot, viņiem būs taisnība, ja vien viņi neņems vērā, ka esmu vēstnesis, un tātad:

Vēstnesis, mans draugs, jūs esat," Vainīgs neesat jūs, nē!

—     Bet nepaļaujieties uz to, Sančo, jo Lamančas ļaudis ir tik pat nikni, cik lepni, un neļauj nevienam sevi kaitināt. Pasargi dievs, ja viņi jūs saodīs, tad jums klāsies ļauni! —Atkāpies, sātan! Lai zibens tevi sasper! Nē, kāpēc gan man jāmeklē kaķis ar trim kājām citam par prieku? Meklēt Dulsineju Tobosā ir tas pats, kas meklēt Mariku* Ravennā vai bakalauru Salamankā. Velns, pats velns mani iejaucis šai ķezā, cits neviens!

Tā Sančo sarunājās ar sevi, un sarunas secinājums bija šāds:

—     Labi, pasaulē visām nelaimēm ir savs pretlīdzeklis, atskaitot nāvi, kuras jūgu mums visiem mūža galā gribot negribot būs jāuzņemas. Spriežot pēc tūkstoš pazīmēm, mans kungs ir ārprātīgais, ko vajadzētu sasiet, bet es neesmu ne par grasi labāks un esmu pat vēl vairāk sajucis nekā viņš, jo tam sekoju un kalpoju, un taisnība ir parunai: «Pasaki, kas ir tavi draugi, un es pateikšu, kas tu esi,» un vēl otrai, kas saka: «Tāds ar tādu satiekas.» Tā kā viņš ir ārprātīgs un savā ārprātā visas lietas sajauc, baltu uzskata par melnu un melnu par baltu kā toreiz, kad viņš teica, ka vējdzirnavas esot milži un mūku mūļi esot kamieļi, bet aitu bars ienaidnieka karapulks, un vēl daudzas citas lietas šādā garā, tad nebūs pārāk grūti viņam iestāstīt, ka pirmā zemniece, kuru šeit sastapšu, ir seņjora Dulsineja; ja viņš neticēs, es to apzvērēšu, un, ja viņš apzvērēs pretējo, es zvērēšu vēlreiz; ja viņš tiepsies, es tiepšos vģl vairāk, jo man vienmēr-jāpasaka pēdējais vārds, lai tur notiek kas notikdams. Varbūt ar savu ietiepību panākšu to, ka viņš mani otrreiz vairs nesūtīs ar šādiem uzdevumiem, redzēdams, cik vāji es tos veicu, vai varbūt viņš nodomās, — un tā arī būs, — kāviens no tiem ļaunajiem burvjiem, kas viņu neieredz, pārvērtis viņa dāmas izskatu, lai sagādātu tam sāpes un vilšanos.

Šīs domas nomierināja Sančo Pansas prātu, un, uzskatīdams, ka viņš savu uzdevumu jau veicis, tas nosēdēja tā līdz vakaram, lai dons Kihots domātu, ka šai laikā viņš aizjājis līdz Tobosai un atkal no turienes atgriezies; un gadījās tik laimīgi, ka Sančo, piecēlies, lai uzsēstos mugurā ēzelim, ieraudzīja no Tobosas puses trīs zemnieces jājam uz ēzeļiem vai ēzelienēm, ko autors nepaskaidro, kaut gan vairāk ticams, ka tās jāja uz ēzeļu mātēm, kā to mēdz darīt zemnieces, bet, tā kā tas nav pārāk svarīgi, tad neuzkavēsimies un to nepārbaudīsim. īsi sakot, ieraudzījis zemnieces, Sančo ātrā gaitā traucās pie sava seņjora dona Kihota, ko atrada laiku pavadām nopūtās un nebeidzamās mīlas žēlabās. Ieraudzījis Sančo, dons Kihots jautāja:

—     Nu, draugs Sančo? Ar kādu krītu lai atzīmēju šo dienu — ar baltu vai melnu?

—     Labāk būtu, — atbildēja Sančo, — ja jūsu žēlastība atzīmētu šo dienu ar sarkanu, kā to dara profesori, lai viņu raksts būtu labi redzams.

—     Tātad tu nes labas vēstis? — jautāja dons Kihots.

—     Tik labas, — atbildēja Sančo, — ka jūsu žēlastībai atliek tikai iespiest piešus Rosinantem sānos un izjāt klajā laukā pretim Tobosas seņjorai Dulsinejai, kas ar savām divām galma dāmām dodas šurp pie jūsu žēlastības.

—     Svētais dievs! Ko tu saki, draugs Sančo? — iesaucās dons Kihots. — Pielūko, ka mani nepiekrāp, un nemēģini ar neīstu prieku izkliedēt, manas patiesās skumjas.

—     Kāds man labums krāpt jūsu žēlastību, — atbildēja Sančo, — jo vairāk tādēļ, ka pats tūlīt varēsiet atklāt patiesību? Seņjor, iespiediet piešus zirgam sānos un jājiet, tūlīt jūs ieraudzīsiet mūsu kundzi princesi grezni ģērbtu un izrotātu, kā tas viņai pieklājas. Viņa pati un viņas dāmas mirdz tīrā zeltā; apbērtas pērlēm, dimantiem, rubīniem, ģērbušās desmitkārtīgi austās brokāta drēbēs; viņu mati izlaisti pār pleciem, un vējš ar tiem rotaļājas kā ar saules stariem; un, galvenais, viņas jāj uz trim lāsainiem naidiniekiem, ka prieks skatīties.

—     Tu gribi teikt, Sančo, — uz aidiiiiekiem.

—     Nav lielas starpības, — atbildēja Sančo, — starp naidiniekiem vai ctidiniekiem, lai viņas jāj uz kā jādamas, tās ir visglaunākās seņjoras, kādas vien var iedomāties, sevišķi mūsu seņjora princese Dulsineja, viņu uzskatot, var zaudēt prātu.

—     Jāsim, dēls Sančo, — atbildēja dons Kihots, — un, apbalvojot tevi par šīm necerēti labajām vēstīm, es tev piešķiršu vislabāko trofeju, ko iegūšu savā pirmajā piedzīvojumā, un, ja ar to tev nepietiks, tad atdošu tev kumeliņus, ko šogad atnesīs manas trīs ķēves, kuras, kā tev zināms, ganās mūsu ciemata kopīgajās ganībās un drīz atnesīsies.

—     Es palieku pie kumeļiem, — atbildēja Sančo, — jo neesmu visai pārliecināts, ka pirmā piedzīvojuma trofejas būs vērtīgas.

Sai brīdī viņi izjāja no meža un ieraudzīja pavisam tuvu trīs zemnieces. Dons Kihots vērīgām acīm pārlūkoja visu Tobosas ceļu, bet, redzēdams uz tā vienīgi trīs zemnieces, pilnīgi apmulsa un vaicāja Sančo, vai tiešām Dulsineja un dāmas izjājušas no pilsētas.

—     Izjājušas no pilsētas? — iesaucās Sančo. — Vai tad jūsu žēlastībai acis atrodas pakausī un jūs neredzat, ka tās ir viņas, kas jāj mums pretim, mirdzēdamas kā saule pusdienā?

—     Es redzu, Sančo, tikai trīs zemnieces uz trim ēzeļiem! — atbildēja dons Kihots.

—     Dievs, pasargi mani no nelabā! — iebrēcās Sančo. — Vai tiešām trīs aidinieki, vai kā tos tur sauc, balti kā sniegs, jūsu žēlastībai šķiet ēzeļi? Dievs kungs, esmu gatavs sev izplūkt bārdu, ja tie patiešām ir ēzeji!

—     Es tev saku, draugs Sančo, — sacīja dons Kihots, — ka tie patiešām ir ēzeļi vai ēzelienes, tāpat kā es esmu dons Kihots un tu esi Sančo Pansa; vismaz es tos tādus redzu.

—     Nesakiet tā, seņjor, — teica Sančo, — bet izberzējiet acis un steidzieties godbijīgi apsveikt savas sirds valdnieci, kas ir jau pavisam tuvu.

To teikdams, Sančo devās uz priekšu pretim trim zemniecēm, nokāpa no sava pelēča, satvēra vienas zemnieces ēzeli pie pavadas un, nokrizdams uz ceļiem, sacīja:

—     Skaistuma karaliene, princese un hercogiene, lai jūsu augstībai un diženībai labpatikas žēlīgi un laipni sastapt jūsu savaldzināto bruņinieku, kas tur stāv kā marmora stabs, apmulsis un sastindzis jūsu krāšņā lieliskuma priekšā. Esmu viņa ieroču nesējs Sančo Pansa, un viņš ir klaiņojošais bruņinieks dons Kihots no Lamančas, saukts arī Bēdīgā Izskata bruņinieks.

Šai bridi arī dons Kihots nometās cejos blakus Sančo un ar plaši ieplestām acīm apmulsis raudzījās uz būtni, kuru Sančo sauca par karalieni un seņjoru; viņš redzēja savā priekšā tikai zemnieku meiteni, ne visai patīkama izskata, ar apaļu seju un strupu degunu, un bija tik pārsteigts un izbrīnījies, ka neiedrošinājās pavērt lūpas. Arī zemnieces bija pārsteigtas, redzēdamas, ka divi izskatā tik dažādi cilvēki nometušies ceļos vienas viņu biedrenes priekšā un neļauj tai jāt tālāk; bet aizturētā zemniece atguvusies nelaipnā un skarbā balsī iesaucās:

—     Aizvācieties no ce]a, nešpetnie, un ļaujiet mums jāt tālāk, mēs steidzamies.

Sančo viņai atbildēja:

—     Ak, princese un Tobosas vienīgā valdniece! Vai tiešām jūsu cēlā sirds nekļūst maigāka, redzot, ka jūsu visaugstākajā klātbūtnē jūsu priekšā nokritis ceļos klaiņojošās bruņniecības pīlārs un balsts?

To dzirdot, otrā zemniece teica:

—     Es tevi noberzīšu, sievastēva ēzeli! Palūk, kā kundziņi nodomājuši izjokot zemnieces, bet mēs arī neesam uz mutes kritušas. Ejiet savu ceļu, ļaujiet mums jāt tālāk un dzīvojiet veseli!

—      Piecelies, Sančo, — pēkšņi teica dons Kihots, — jo es redzu, ka liktenis, kam neapnīk man darīt ļaunu*, nogriezis visus ceļus, pa kuriem varētu ienākt kāds prieks manā nabaga dvēselē, kas mīt šais miesās. Bet tu, augstākā diženuma paraugs, par kādu var tikai sapņot, cilvēcīgās cēlsirdības galējā robeža, vienīgais mierinājums šai apbēdinātajai sirdij, kas tevi dievina, dzirdi: ļaunprātīgais burvis, mani vajādams, aizklājis un apmiglojis manas acis, un tikai man vienam liekas, ka tava nesalīdzināmi daiļā seja pārvērtusies nabadzīgas zemnieces sejā, bet, ja vien šis burvis nav arī mani pārvērtis kādā briesmonī, kas pretīgs tavām acīm, tad uzlūko mani maigi un mīļi un redzi, ka esmu nometies ceļos tavas pārvērstās dailes priekšā, lai izteiktu pazemību, ar kādu mana dvēsele tevi pielūdz.

—     Stāstiet to manai vecmāmiņai! — atcirta zemniece. — Man nav patikas klausīties jūsu muldēšanu. Dodiet ceļu un laidiet mūs garām, tad mēs jums pateiksim paldies.

Sančo aizgāja sāņus un palaida tās garām, ļoti apmierināts, ka viņa viltība tik labi izdevusies. Tiklīdz zemniece, kurai bija piešķirta Dulsinejas loma, redzēja, ka ceļš ir brīvs, viņa savam aidiniekam iegrūda sānos asi apkalto nūju, kas tai bija rokā, un dzina to auļos uz priekšu pa lauku. Ēzeliene, sajuzdama sānos neparasti asus dūrienus, sāka tik neganti spārdīties, ka nosvieda seņjoru Dulsineju zemē; to redzēdams, dons Kihots piesteidzās, lai palīdzētu viņai piecelties, bet Sančo — sakārtot un pievilkt seglus, kas bija noslīdējuši ēzelienei pavēderē. Kad segli bija sakārtoti, dons Kihots gribēja pats ar savām rokām uzcelt savu apburto seņjoru uz ēzelienes, bet seņjora piecēlusies atbrīvoja viņu no šādām pūlēm, jo viņa mazliet atkāpās un ieskrējusies ar abām rokām atspiedās ēzelienei gurnos un vieglāk nekā piekūns ielēca seglos, kur apsēdās kā vīrietis.

Sančo, to redzēdams, teica:

—     Zvēru pie svētā Rokes, ka mūsu kundze ir vieglāka par medību vanagu, viņa varētu apmācīt jāšanā visveiklākos kordoviešus un meksikāņus! Ar vienu lēcienu viņa bija pāri seglu lokam un bez piešiem liek savam aidiniekam skriet kā zebrai. Un viņas dāmas tai nepaliek iepakaļ; viņas visas aizdrāžas kā vējš.

Viņš runāja patiesību; jo, ieraudzījušas Dulsineju seglos, viņas biedrenes trenca savas ēzelienes tai pakaļ un neatskatīdamās pilnā sparā aizjāja vairāk nekā pusjūdzi. Dons Kihots viņas pavadīja ar acīm un, kad tās vairs nebija redzamas, pagriezies pret Sančo, sacīja:

—     Sančo, ko tu teiksi par šiem negantajiem burvjiem, kas mani vajā? Padomā, cik pārmērīgs ir viņu ļaunums un negantība, ja tie man laupījuši prieku, ko es būtu guvis, redzot savu seņjoru. Patiešām esmu dzimis visiem nelaimīgajiem par paraugu, esmu mērķis, kurā ļaunais liktenis tēmē un iešauj savas bultas. Un ņem vērā, Sančo, ka šiem nodevējiem nepietika ar to, ka tie pārvērta manu Dulsineju, bet tie, viņu pārvēršot, piešķīra tai šās zemnieces rupjo un neglīto izskatu un reizē atņēma tai arī jauko smaržu, tik raksturīgu dižciltīgām seņjorām, kas dzīvo starp puķēm un smaržām. Zini, Sančo, kad es tuvojos Dulsinejai, lai palīdzētu tai uzsēsties aidiniekā (kā tu sauc šo dzīvnieku, kas man šķita ēzeliene), no viņas nāca tāda zaju ķiploku smaka, ka man apreiba galva un kļuva nelabi.

—     Ak, nelieši! — pēkšņi iesaucās Sančo. — Ak, nekrietnie un ļaunie burvji, jūs visus vajadzētu sagrābt aiz žaunām un uzdurt kā sardīnes uz niedres! Daudz jūs zināt, daudz jūs spējat, un daudz ļauna jūs darāt! Jums, ļaundari, nepietika ar to, ka pārvērtāt manas kundzes pērļu acis tintes zīlēs un viņas tīrā zelta matus rūsganos vērša astes saros, un, visbeidzot, padarījāt viņas skaistos vaibstus nejaukus, bet jums vajadzēja vēl atņemt viņas smaržas, lai mēs kaut vai no tām nenojaustu, kas slēpjas zem šās rupjās ārienes; lai gan, patiesību sakot, es neredzēju viņas nejaukumu un skatīju tikai viņas daiļumu, kuru sevišķi kāpināja dzimuinzīmīte virslūpas labajā pusē, no kuras līdzīgi ūsām aizvijās septiņi vai astoņi gaiši zeltaini matiņi plaukstas garumā.

—     Šai dzimumzīmei, — sacīja dons Kihots, — ņemot vērā saskaņu starp seju un ķermeni, atbilst otra dzimumzīme uz Dulsinejas gurna tai pašā pusē kā uz sejas; bet matu garums, kurus tu pieminēji, dzimumzīmei ir par lielu.

—     Bet man jāsaka jūsu žēlastībai, — atbildēja Sančo, — ka tie viņas sejai ļoti piestāv.

—     Es to ticu, draugs, — atbildēja dons Kihots, — jo viss, ar ko daba apveltījusi Dulsineju, ir pilnīgs un nevainojams; un, ja viņai būtu nevis viena dzimumzīme, kā tu saki, bet simts, tad tās nebūtu dzimumzīmes, bet mirdzoši mēneši un zvaigznes. Taču saki man,

Sančo, — vai tie, kas man likās ēzeļa segli un ko tu pielāgoji, bija vienkārši segli vai segli ar atzveltni?

—     Tie nebija vienkārši segli, bet segli ar kāpšļiem, apklāti ar tik greznu segu, ka tā droši vien vērta pusi karaļvalsts.

—      Un es visu to neredzēju, Sančo! — iesaucās dons Kihots. — Es atkārtoju, tūkstošreiz atkārtošu, ka esmu visnelaimīgākais cilvēks pasaulē.

Viltnieks Sančo tikko spēja apvaldīt smieklus, dzirdēdams kādas muļķības runāja viņa kungs, kuru viņš tik veikli bija piemānījis.

Beidzot, pec tamlīdzīgām ilgam pārrunām, abi atkal sēdas uz saviem rikšotājiem un jāja uz Saragosas pusi, cerēdami nokļūt tur laikā, lai varētu piedalīties svinīgajos svētkos, kas ik gadus tika sarīkoti šajā ievērojamajā pilsētā. Bet, iekams viņi tur nokļuva, tie piedzīvoja tik daudzus lielus un neparastus nolikumus, ka tos der aprakstīt un izlasīt, kā tas būs tālāk redzams.

XI nodaļa. PAR DĪVAINO PIEDZĪVOJUMU, KAS ATGADĪJĀS DROSMĪGAJAM DONAM KIHOTAM AR NĀVES GALMA RATIEM JEB KULBU

Dziļās domās nogrimis, dons Kihots jāja tālāk pa ceļu, atcerēdamies, cik ļaunprātīgi bija viņu izjokojuši burvji, pārvērzdami viņa seņjoru Dulsineju nejaukā zemniecē, un viņš nevarēja izdomāt, ar kādiem līdzekļiem to vērst viņas agrākajā izskatā; šīs domas viņu tā nodarbināja, ka tas nemanot atlaida Rosinantes pavadas, un zirgs, sajuzdamies brīvs, ik uz soļa apstājās un plūca zaļo zāli, kas bija kupli sazēlusi apkārtējos laukos. No šādas nomāktības donu Kihotu iztraucēja Sančo Pansa, teikdams:

— Seņjor, skumjas ir radītas cilvēkiem, nevis dzīvniekiem, bet, ja cilvēki tās izjūt pārāk dziļi, tie kļūst par dzīvniekiem; saņemieties, jūsu žēlastība, atjēdzieties un pievelciet Rosinantes pavadas, atžirgstiet, atmostieties un parādiet vīrišķību, kāda piederas klaiņojošam bruņiniekam. Pie velna, ko tas nozīmē? Kas tā par noskumšanu? Vai esam savā zemē vai Francijā? Lai velns parauj visas pasaules Dulsinejas, jo viena klaiņojoša bruņinieka veselība ir vairāk vērta nekā visas burvestības un pārvēršanās, kādas vien ir uz zemes.

—      Rimsties, Sančo, — uzsauca dons Kihots diezgan stingrā balsī. — Rimsties, es saku, un nezaimo šo apburto seņjoru, kuras postā un nelaimē es vienīgais esmu vainojams; jo ļaunais liktenis viņu piemeklējis tāpēc, ka ļaundari mani apskauž.

—      Arī es tā saku, — sacīja Sančo, — kur'ir tāda sirds, kas neraudātu, redzot, kāda viņa bija agrāk un kāda kļuvusi tagad.

—      Tu vari tā runāt, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — jo esi redzējis viņas daiļumu visā pilnībā; burvība nav aptumšojusi tavas acis un aizsegusi tev viņas skaistumu; tikai pret mani vienīgo un pret manām acīm vērsts šās indeves spēks, Tomēr, neraugoties uz to, Sančo, tu vienā ziņā esi pārskatījies, vāji attēlodams man viņas daiļumu: ja nemaldos, tu teici, ka viņai esot pērļu acis, bet pērlēm līdzīgas acis ir drīzāk dažām zivīm, nevis sievietēm. Man šķiet, ka Dulsinejas acis ir lieli, zaļi smaragdi, kuriem pāri liecas divas debesu arkas — viņas uzacis. Bet tās pērles tu atņem viņas acīm un piešķir viņas zobiem; nav šaubu, ka tu, Sančo, esi pārskatījies un viņas zobus sajaucis ar acīm.

—      Viss var būt, — atbildēja Sančo, — jo samulsu no viņas skaistuma tāpat kā jūsu žēlastiba no viņas nejaukuma. Bet paļausimies uz dievu, jo viņš vienīgais zina visu, kam jānotiek šai raudu ielejā, šai mūsu grēcīgajā pasaulē, kur grūti atrast kaut ko, kam nebūtu piejaukts ļaunums, blēdība un viltus. Bet viena lieta man visvairāk dara raizes: es domāju, ko darīt, kad jūsu žēlastība uzvarēs kādu milzi vai citu bruņinieku un pavēlēs tam stāties skaistās Dulsinejas priekšā: kur lai viņu atrod šis nabaga milzis vai šis nabaga nelaimīgais un uzvarētais bruņinieks? Man šķiet, es jau redzu: viņi klīst kā muļķi pa Tobosas ielām un meklē manu seņjoru Dulsineju, un, pat satiekot to ielas vidū, tie nepazīst viņu, tāpat kā nepazītu manu tēvu.

—      Varbūt, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — burvestība, kas neļauj pazīt Dulsineju, neiedarbosies uz manis uzvarētiem milžiem un bruņiniekiem, kurus sūtīšu pie viņas; aizsūtot pie seņjoras Dulsinejas vienu vai divus no pirmajiem, kurus uzvarēšu, mēs pārbaudīsim, vai tie viņu ieraudzīs vai neieraudzīs; es tiem pavēlēšu atgriezties pie manis un ziņot, kas tiem pie viņas atgadījies.

—      Es varu teikt, seņjor, — sacīja Sančo, — ka man patīk jūsu žēlastības izteiktā doma, jo ar šādu viltību mēs izzināsim visu, ko vēlamies: un, ja izrādīsies, ka Dulsineja ir neredzama tikai jūsu žēlastībai, tad tā būs vairāk jūsu nelaime nekā viņas; ja tikai seņjora Dulsineja ir dzīva un vesela, gan jau mēs iztiksim un visu pacietīsim cik labi varēdami, meklēsim savus piedzīvojumus, gan jau ar laiku viss nokārtosies, jo laiks ir labākais ārsts šādām un vēl lielākām kaitēm.

Dons Kihots gribēja atbildēt Sančo Pansam, bet viņu iztraucēja kulba, kas parādījās ceļa vidū, pilna ar tik raibiem un dīvainiem radījumiem un tēliem, kādus grūti iedomāties. Važonis, kas dzina mūļus, bija nejauks sātans. Kulba bija vajēja, bez audekla jumta un redeļu sienām. Pirmais tēls, ko dons Kihots ieraudzīja, bija pati Nāve ar cilvēka seju, blakus tai stāvēja Eņģelis ar lieliem, izkrāsotiem spārniem; pie otriem sāniem tai stāvēja Imperators ar kroni, kas šķita darināts no zelta; Nāvei pie kājām sēdēja dievs, kuru mēdz saukt par Kupidonu, neaizsietām acīm, bet turēdams rokās savu šaujamo loku un maku ar bultām; ratos brauca arī kāds bruņinieks, no galvas līdz kājām apbruņots, tikai bruņu ķiveres vietā tam galvā bija platmale ar daudzkrāsainām spalvām; bez šiem minētajiem tēliem ratos brauca vēl citas būtnes dažādos tērpos un ar dīvainām sejām. No negaidītās parādības dons Kihots apmulsa un Sančo sirds bailēs nodrebēja; bet dons Kihots nākošajā mirklī kļuva priecīgs, iedomādamies, ka tam gaidāms jauns un bīstams piedzīvojums, un ar šādu domu, iekšēji gatavs doties jebkurās briesmās, viņš aizstājās kulbai ceļā un skaņā, draudīgā balsī sauca;

—     Važoni, važoni vai sātan, lai kas tu būtu, saki man, kas tu tāds esi, kurp tu brauc un kas ir šie ļaudis, ko tu ved savā kulbā, kās vairāk līdzinās Harona laivai* nekā parastiem ratiem?

Velns, pievilcis grožus, lēnprātīgi atbildēja:

—     Seņjor, mēs esam aktieri no Angūlo Ļaunā* trupas, šorīt, nedēļu pēc Kristus ciešanu dienām, mēs tur ciematā aiz pakalna spēlējām lugu «Nāves tiesa»*, un šovakar mums tā jāspēlē ciematā, kuru var redzēt no šejienes; tas ir tuvu, un tāpēc mēs, negribēdami vairākkārt pārģērbties, braucam turp savos skatuves tērpos. Šis jauneklis tēlo Nāvi, tas otrais — Eņģeli, šī sieviete — autora sieva — tēlo Karalieni, tas tur — Karavīru, tas — Imperatoru, bet es — Sātanu, vienu no galvenajām lugas personām, esmu šai trupā pirmo lomu tēlotājs. Ja jūsu žēlastība vēlas vēl kaut ko uzzināt par mums, jautājiet man, es jums atbildēšu visos sīkumos, jo esmu Sātans, tādēļ man viss ir iespējams.

—     Zvēru pie klaiņojoša bruņinieka goda, — iesaucās dons Kihots, — kad ieraudzīju šo kulbu, es domāju, ka man gaidāms liels piedzīvojums, bet tagad saku, ka pietiek parādībām pieskarties ar roku, lai izkliedētu maldus. Brauciet tālāk ar dieva palīgu, labie ļaudis, un rādiet savu svētku spēli, pārdomājiet, varbūt es varētu jums ar kaut ko pakalpot, es to darītu ļoti labprāt un cik tas būtu manos spēkos, jo kopš bērnības mīlu teātri un jaunībā gandrīz izskatīju acis, lūkodamies aktieru spēlē.

Kamēr viņi tā sarunājās, liktenim labpatika, ka tiem izlēca priekšā viens no komediantiem, āksta tērpā ar daudziem zvārguļiem, turēdams rokā nūju, kuras galā bija piestiprināti trīs piepūsti vēršu pūšļi; šis jokdaris, tuvodamies donam Kihotam, sāka vicināt nūju, sist pūšļus pret zemi un, šķindinot zvārguļus, augsti lēkāt; briesmīgais skats tā izbiedēja Rosinanti, ka dons Kihots nespēja to vairs savaldīt un tas, sakozdams iemauktus, aizauļoja pa lauku tādā ātrumā, kādu nevarēja sagaidīt no šā kaulainā ģindeņa. Sančo, aptvēris, ka viņa kungam draud briesmas tikt nosviestam, nolēca no pelēča un, cik ātri spēdams, traucās tam palīgā; bet, kad viņš pieskrēja, dons Kihots jau gulēja zemē un blakus tam bija izstiepies Rosinante, nogāzies līdz ar savu kungu, tāds bija Rosinantes untumu un patvaļas parastais gals un noslēgums.

Bet, tiklīdz Sančo bija nolēcis no sava ēzeļa, lai palīdzētu donam Kihotam, sātaniskais dejotājs uzlēca ēzelim mugurā un sāka to sist ar pūšļiem, un ēzelis, vairāk gan trokšņa izbiedēts, nekā sajuzdams sāpes no sitieniem, aizauļoja uz tā ciemata pusi, kurp devās komedianti izrādīt spēli. Sančo skatījās uz savu auļojošo pelēci un uz savu pakritušo kungu un nezināja, kurai nelaimei vispirms ķerties klāt, bet, tā kā viņš patiešām bija krietns ieroču nesējs un labs kalps, tad viņa mīlestība pret savu seņjoru pārspēja viņā pieķērību savam ēzelim, lai gan ikreiz, kad viņš redzēja pūšļus paceļamies gaisā un nokrītam uz pelēča muguras, tas sajuta nāves briesmas un izbailes; viņš vēlējās, lai labāk viņam pašam tā sistu pa acīm, nekā tiktu aizskarta viņa ēzeļa astes sīkākā spalviņa. Šādā mulsā satraukumā viņš tuvojās donam Kihotam, kas izskatījās krietni vairāk cietis, nekā to būtu vēlējies, un, palīdzēdams tam uzrāpties uz Rosinantes, teica:

—     Seņjor, velns parāva pelēci.

—     Kāds velns? — jautāja dons Kihots.

—     Tas ar pūšļiem, — atbildēja Sančo.

—      Es viņam to atņemšu, — iesaucās dons Kihots, — pat ja viņš ar to būtu noslēpies pekles visdziļākajos un tumšākajos bezdibeņos. Seko man, Sančo; viņu kulba brauc lēnām, un ar viņu mūļiem es tev atlīdzināšu pelēča zaudējumu.

—      Nerūpējieties, seņjor, — atbildēja Sančo, — lai jūsu žēlastība apvalda savas dusmas, jo man šķiet, ka velns ir atstājis pelēci un tas nāk atpakaļ pie sava kopēja. — Un tā arī bija: jo, sekodams dona Kihota un Rosinantes piemēram, velns jau bija nogāzies no ēzeļa un devās kājām uz ciematu, bet pelēcis atgriezās pie sava saimnieka.

—      Neraugoties uz to, — sacīja dons Kihots, — par šā velna nekaunību pienākas sodīt kādu no tiem, kas brauc kulbā, varbūt pašu Imperatoru.

—      Izmetiet no galvas šādu domu, jūsu žēlastība, — atbildēja Sančo, — un pieņemiet manu padomu: nekad neuzsāciet strīdu ar komediantiem, jo tie ir ļaudis, kas visiem patīk. Es reiz redžēju, ka vienu no viņiem ielika cietumā par to, ka viņš bija divus noslepkavojis, bet viņu palaida brīvībā pat bez naudas soda. Jums jāzina, jūsu žēlastība, ka aktieri ir jautri un patīkami ļaudis, tāpēc visi viņus ieredz, visi tiem palīdz, tos aizstāv un ciena, sevišķi tos, kas spēlē karaļu vai augstmaņu trupās — un te gandrīz visi savos tērpos un iznesībā līdzinās prinčiem.

—      Kaut arī tas tā būtu, — atbildēja dons Kihots, — šis kumēdiņu velns lai neiedrošinās dižoties manā priekšā, pat ja viņu atbalstītu viss ļaužu dzimums.

To izteicis, viņš panāca kulbu, kas bija jau aizbraukusi gandrīz līdz pašam ciematam, un skaļi sauca:

—       Pieturiet, pagaidiet, jautrais un pārgalvīgais bars; es gribu

jūs pamācīt, kā jāizturas pret ēzeļiem un citiem četrkājainajiem, uz kuriem jāj klaiņojošo bruņinieku ieroču nesēji.

Dons Kihots izkliedza šos vārdus tik skaļi, ka braucēji kulbā tos sadzirdēja un saprata, un, nojaušot runātāja nodomu, vienā mirklī Nāve izlēca no kulbas, tai pakaļ Imperators, važonis Sātans un Eņģelis, ratos nepalika pat Karaliene un dievs Kupidons: visi apbruņojās ar akmeņiem, nostājās kaujas ierindā, gatavi sagaidīt donu Kihotu ar akmeņu krusu. Dons Kihots, redzēdams viņus nostājušos drosmīgā kaujas gatavībā ar paceltām rokām, lai spēcīgi raidītu pret viņu akmeņus, satvēra stingrāk Rosinantes pavadas un sāka apdomāt, kā tiem uzbrukt, pēc iespējas aizsargājot savu personu. Kamēr viņš to pārdomāja, tam piesteidzās Sančo un, redzēdams, ka viņš gatavojas uzbrukt šim labi sakārtotajam un apbruņotajam pulkam, sacīja:

—     Rūtu neprāts pasākt tādu lietu: apdomājiet, mans žēlīgais seņjor, ka pret tādu akmeņu birumu nav cita aizsardzības līdzekļa pasaulē kā vienīgi — nogulties un apklāties ar bronzas zvanu; tāpat apdomājiet, ka tā ir nevis drosme, bet pārgalvība, ja viens cilvēks uzbrūk veselai armijai, kuras rindās ir pali Nāve, kurā cīnās personīgi Imperators, kam palīdz labie un Jaunie eņģeļi; un, ja visi šie apsvērumi jūs nevar atturēt, tad lai jūs apvalda droša pārliecība, ka starp visiem šiem cilvēkiem, kaut arī tie šķiet karaļi, prinči un imperatori, nav neviena klaiņojoša bruņinieka.

—     Tagad gan, — teica dons Kihots, — tu, Sančo, esi trāpījis īstā vietā, šis norādījums var mani atturēt no mana stingrā nodoma. Es nevaru un nedrīkstu pacelt zobenu, kā jau daudzreiz tev esmu teicis, pret tiem, kas nav iesvētīti bruņinieku kārtā. Bet tu to vari, Sančo, ja vēlies atriebt tavam pelēcim nodarīto pārestību; es tev no šejienes palīdzēšu ar uzmundrinošiem saucieniem un derīgiem brīdinājumiem.

—     Man neklājas, seņjor, — atbildēja Sančo, — kādam atriebties, jo labs kristietis nemēdz atmaksāt par pārestībām, jo vairāk tāpēc, ka es pierunāšu savu ēzeli, lai tas viņam nodarīto pārestību atstāj manai labajai gribai, un es gribu mierīgi nodzīvot tās savas dzīves dienas, ko debesis man dāvās.

—     Ja tāds ir tavs lēmums, — atbildēja dons Kihots, — Sančo labais, Sančo saprātīgais, Sančo kristīgais un Sančo patiesais, tad atstāsim šos rēgus un dosimies meklēt labākus un cildenākus piedzīvojumus; jo es redzu, ka šai apvidū mums netrūks visdažādāko un visbrīnišķīgāko notikumu.

Tad viņš pagrieza zirgu, Sančo atkal uzsēdās mugurā savam pelēcim, Nāve ar visu savu lidojošo eskadronu atgriezās kulbā un turpināja ceļu, un tā baigais piedzīvojums ar Nāves kulbu beidzās laimīgi, pateicoties Sančo Pansas saprātīgajam padomam, ko viņš deva savam kungam, kam nākošajā dienā ar kādu iemīlējušos klaiņojošu bruņinieku atgadījās piedzīvojums, ne mazāk dīvains kā iepriekšējais.

XII nodaļa. par varonĪgĀ dona Kihota dĪvaino PIEDZĪVOJUMU AR DROSMĪGO SPOGUĻU BRUŅINIEKU

Nakti pēc satikšanās ar Nāvi dons Kihots un viņa ieroču nesējs pavadīja zem lieliem, ēnainiem kokiem, kur Sančo pierunāja donu Kihotu kaut ko iebaudīt no pārtikas, kas atradās ceja kulē uz ēzeļa muguras; vakariņojot Sančo teica savam seņjoram:

—     Seņjor, es būtu vareni iekritis, par atmaksu sev izvēlēdamies trofejas no jūsu žēlastības pirmā piedzīvojuma un nevis triju ķēvju kumeļus; patiesi, patiesi — labāk zīle rokā nekā mednis kokā.

—     Tomēr, — atbildēja dons Kihots, — ja tu, Sančo, būtu man atļāvis uzbrukt, kā es to vēlējos, tu saņemtu kā trofeju vismaz Ķeizarienes zelta kroni un Kupidona izrakstītos spārnus, es būtu viņus visus paglaudījis pret spalvu un viņu mantu ielicis tavās rokās.

—     Komediantu imperatoru scepteri un kroņi nekad nav no tīra zelta, bet no vizuļzelta vai skārda gabala, — sacīja Sančo.

—     Tā ir taisnība, — teica dons Kihots, — jo nav vajadzīgs, lai teātra piederumi būtu īsti, tiem jābūt atdarinātiem un šķietamiem, tāpat kā pašai komēdijai; tomēr es vēlētos, Sančo, lai tu iemīlētu komēdiju un tātad izturētos labvēlīgi pret tās autoriem un tēlotājiem, jo tie visi valstij dara lielu labumu, rādot mums arvien spoguli, kurā spilgti atainojas cilvēku dzīve un darbi, un nekas mums tik skaidri neparāda to, kas mēs esam un kādiem mums jābūt, kā komēdija un komedianti. Vai ne, tu taču esi redzējis agrāk kādu komēdiju, kurā darbojas karaļi, imperatori, pāvesti, bruņinieki, dāmas un dažādas citas personas? Viens tēlo nelieti, otrs blēdi, trešais tirgotāju, cits kareivi, cits saprātīgu vientiesi, cits vientiesīgu mīlētāju; bet, kad komēdija beigusies un aktieri noģērbj skatuves tērpus, viņi visi kļūst vienlīdzīgi.

—     To esmu redzējis, — atbildēja Sančo.

—     Tas pats notiek mūsu dzīves raibajā komēdijā, kur daži tēlo imperatorus, daži pāvestus, vārdu sakot, tēlo visas tās lomas, kādas atrodam komēdijā; bet, kad spēle galā, tas ir, kad dzīve beigusies, nāve visiem atņem tērpus, kas viņus atšķīra citu no cita, un kapā viņi kļūst vienlīdzīgi.

—     Lielisks salīdzinājums, — teica Sančo, — kaut gan tas nav jauns un esmu to dzirdējis vairākkārt un dažādos apstākļos, tāpat arī esmu dzirdējis mūsu dzīvi pielīdzinām šaha spēlei: kamēr spēle turpinās, katrai figūrai ir sava nozīme, bet, kad spēle beigusies, tad figūras tiek sajauktas, apgāztas un sabērtas kopā vienā maisā, tāpat kā visi, kas dzīvo, reiz tiek aprakti kapā.

—      Ar katru dienu, Sančo, tava vientiesība mazinās un tava gudrība pieaug, — teica dons Kihots.

—       Kaut kas man taču pielīp no jūsu gudrības, jūsu žēlastība, — atbildēja Sančo, — tāpat kā neauglīga un sausa zeme, ja to apmēslo un apstrādā, beidzot dod labu ražu. Es gribu ar to teikt, ka jūsu žēlastības runas bija tie mēsli, kas krita mana sausā prāta neauglīgajā zemē; bet laiks, kuru pavadīju jūsu sabiedrībā, jums kalpodams, bija apstrādāšanas laiks, un es ceru nest svētīgus augļus, kas nenovirzīsies no tām labās audzināšanas takām, ko jūsu žēlastība iekopusi mana prāta izkaltušajā laukā.

Dons Kihots pasmējās par Sančo māksloto prātošanu, bet atzina, ka tam bija taisnība, jo dažreiz Sančo runāja tik saprātīgi, ka viņa kungs varēja tikai pabrīnīties; taču gandrīz vienmēr, kad Sančo centās runāt kā izglītots pilsētnieks, viņa valoda no vientiesības augstumiem iegāzās viņa muļķības bezdibenī; tomēr viņa valodas smalkums un viņa labā atmiņa visvairāk izpaudās parunās, kuras viņš teica vietā un nevietā, kā jau lasītājs to pats būs redzējis un ievērojis šā stāsta norisē.

Šādās un līdzīgās sarunās viņi aizvadīja nakts lielāko daļu, un Sančo sajuta vēlēšanos aizvērt savu acu vārtus, — kā viņš mēdza teikt, kad tam gribējās gulēt; atseglojis pelēci, viņš ļāva tam brīvi ganīties leknajā zālē. Rosinantem viņš nenoņēma seglus, jo viņa seņjors bija stingri aizliedzis tā darīt, kamēr viņi klaiņoja laukos un gulēja zem atklātas debess: klaiņojošo bruņinieku sens ieradums gan atļāva noņemt zirgam iemauktus un piesiet tos pie seglu loka, bet stingri aizliedza noņemt seglus. Sančo tā arī rīkojās un atļāva Rosinantem brīvi ganīties kopā ar pelēci; ēzeļa un Rosinantes draudzība bija tik vienreizēja un stipra, ka vecākā paaudze stāstīja jaunākajai: šā patiesā sacerējuma autors tai esot veltījis atsevišķas nodaļas, bet, lai nepārkāptu pieklājības un godbijības robežas, kas iederas tādā varoņstāstā, viņš šīs nodaļas neesot grāmatā ievietojis, lai gan dažās vietās aizmirst šo savu apņēmību un attēlo, kā abi lopiņi, līdzko bija kopā, sāka berzēties viens gar otru, tad noguruši un apmierināti apstājās, un Rosinante pārlika savu kaklu pār pelēča kaklu (un zirga kakls vairāk nekā pusolekti sniedzās pāri ēzeļa kaklam), un abi, domīgi raudzīdamies uz zemi, tā nostāvēja kādas trīs dienas vai vismaz to laiku, kad tie bija brīvi un kad izsalkums tos nepiespieda meklēt barību. Runā, ka autors atstājis sacerējumu, kurā tas šo draudzību salīdzinājis ar Nīsa un Eiriala*, Pilāda un Oresta* draudzību; un, ja tā ir patiesība, tad visiem ar izbrīnu jāsecina, cik stipra bijusi šo divu miermīlīgo dzīvnieku draudzība, un ļaudīm būtu jāapkaunas, Jca viņi tik slikti prot glabāt draudzību cits pret citu. Tāpēc mēdz sacīt:

Draugs vairs neatrod sev draugu,"

Nūjas pārvēršas par šķēpiem;

un kādā citā dziesmā teikts:

Draugs draugam ir kā dadzis acī utt.

Lai neviens nedomā, ka autors ir pārskatījies, pielīdzinādams šo dzīvnieku draudzību cilvēku draudzībai, jo cilvēki no dzīvniekiem ir daudz mācījušies* un uzzinājuši daudzas svarīgas lietas, tā, piemēram, no svētejiem esam iemācījušies pielietot klizmas, suņi mums iemācījuši vemšanu un pateicību, dzērves — modrību, skudras — gādību par rītdienu, ziloņi — godīgumu, zirgs — uzticību.

Beidzot Sančo aizmiga korķa koka paēnā, un dons Kihots iesnaudās zem varena ozola; bet pēc neilga laika viņu pamodināja troksnis, kas atskanēja tam aiz muguras, un, pietrūcies kājās, viņš vēroja un ausījās, no kurienes nāca šis troksnis, līdz ieraudzīja divus jātniekus, no kuriem viens nolēca no segliem zemē un sacīja otram:

—     Nokāp, draugs, un noņem zirgiem iemauktus, jo šķiet, ka šai vietā viņiem zāles būs diezgan un manas mīlas domas šeit atradīs vajadzīgo klusumu un vientulību.

Sos vārdus teikdams, viņš atlaidās zālē, un, tam atgujoties, nožvadzēja viņa ieroči; donam Kihotam tā šķita droša pazīme, ka svešinieks bija klaiņojošs bruņinieks; piegājis klāt aizmigušajam Sančo, dons Kihots paraustīja viņu aiz rokas un, ar lielām pūlēm atmodinājis, klusā balsī teica:

—     Brāli Sančo, mums būs piedzīvojums!

—     Lai dievs dod, ka tas būtu labs, — atbildēja Sančo. — Kur tad ir, mans seņjor, šis visžēlīgais seņjors Piedzīvojums?

—     Kur, Sančo? — atvaicāja dons Kihots. — Pagriez acis turp un paskaties, un tu ieraudzīsi tur gujam klaiņojošu bruņinieku, kas, cik noprotu, nav visai priecīgs, jo redzēju, ka viņš nolēca no zirga un nokrita zemē acīm redzamā izmisumā, un, viņam noguļoties, iežvadzējās viņa ieroči.

—     Kāpēc jūsu žēlastībai liekas, ka tas būs piedzīvojums? — jautāja Sančo.

—     Es negribu teikt, — atbildēja dons Kihots, — ka tas ir jau pats piedzīvojums, tas ir tikai piedzīvojuma sākums; jo piedzīvojumi sākas tieši tā. Bet, paklau, — viņš, kā liekas, uzskaņo kokli vai vijoli, ieklepojas un iztīra kaklu, it kā gatavodamies kaut ko dziedāt.

—     Goda vārds, jums taisnība, — atbildēja Sančo, — tas ir kāds iemīlējies bruņinieks.

—     Nav neviena klaiņojoša bruņinieka, kas nebūtu iemīlējies, — sacīja dons Kihots. — Paklausīsimies un, ja viņš dziedās, tad ar šo pavedienu atšķetināsim viņa domu kamolu: kad sirds pilna, tad mute plūst pāri.

Sančo gribēja atbildēt, bet viņu pārtrauca Meža bruņinieka balss, kas nebija ne slikta, ne laba, un, uzmanīgi klausīdamies, abi dzirdēja viņu dziedam šādu

SONETU

Seņjora, pavēli man tādu dodiet, Kur jūsu valdonīgā griba būtu. To izpildīt man neliktos par grūtu — Man sirdī pretestību neatrodiet.

Ja gribat — to ar klusēšanu sodiet, Es klusot nomiršu, pilns sāpju jūtu. Ja vēlaties, lai mokas vārdi kļūtu, Tad mīlas balsī patiesību rodiet.

Man dvēsele slēpj pretešķības sevī: Kā dimants cieta reizē un kā vasks mīksta, Bet mīlas likumiem tā klausīt vēlas.

Lūk, māna sirds, ko jums es esmu devis: Jūs 7,īmi iespiest tur vai iegrebt drīkstat, Kas visos mūžos neizzudīs kvēla.

Ar dziju nopūtu, kas šķila nākam no viņa sirds dzijumiem, Meža bruņinieks pabeidza savu dziesmu un pēc kāda brīža žēlabainā un sāpīgā balsī sacīja:

—     Ak, visskaistākā un nepateicīgākā sieviete pasaulē! Vai tiešām, visgaišākā Vandalijas Kasildeja*, tu atjausi tevis savaldzinātam bruņiniekam iznīkt un iet bojā nebeidzamos klaiņojumos, bargās un grūtās ciešanās? Vai tev nepietiek, ka, pateicoties man, tevi atzinuši par pasaules daiļāko sievieti visi Navarras, visi Leonas, visi Tartēsijas*, visi Kastīlijas un, visbeidzot, arī visi Lamančas bruņinieki?

—     Nebūt ne! — iesaucās šai mirklī dons Kihots. — Esmu Lamančas bruņinieks un nekad to neesmu atzinis, es arī nevarēšu un nedrīkstēšu atzit kaut ko tādu, kas noniecinātu manas seņioras skaistumu. Tu dzirdi, Sančo, ka šis bruņinieks murgo. Bet paklausīsimies vēl, varbūt viņš izteiksies skaidrāk.

—    Viņš izteiksies, — atbildēja Sančo, — jo liekas, ka viņš taisās gaudot veselu mēnesi.

Bet notika citādi, jo Meža bruņinieks, izdzirdējis, ka viņa tuvumā sarunājas, pārtrauca savas žēlabas, piecēlās kājās un skanīgā, laipnā balsī jautāja:

—    Kas tur nāk? Kādi Jaudis? Vai piederat pie priecīgiem vai apbēdinātiem?

—     Pie apbēdinātiem, — atbildēja dons Kihots.

—     Tad tuvojieties man, — iesaucās Meža bruņinieks, — un ziniet, ka jūs tuvojaties pašam skumju un bēdu iemiesojumam.

Dons Kihots, izdzirdējis tik sirsnīgu un laipnu atbildi, tuvojās viņam, un Sančo sekoja savam kungam. Žēlabainais bruņinieks satvēra dona Kihota roku, teikdams:

—      Apsēdieties, seņjor bruņiniek; redzu, ka esat bruņinieks un piederat klaiņojošās bruņniecības ordenim; lai to saprastu, pietiek jūs sastapt šai vietā, kur tikai vientulība un nakts rasa ir klaiņojošo bruņinieku sabiedrība, patvērums un dabiskā guļas vieta.

Dons Kihots viņam atbildēja:

—      Esmu bruņinieks un piederu ordenim, kuru nosaucāt, un, lai gan manā dvēselē skumjas, posts un nelaimes atradušas savu īsto mājvietu, tomēr manī nav izgaisusi līdzjūtība pret citu nelaimēm. Pēc jūsu dziesmas nopratu, ka jūsu ciešanu iemesls ir mīla, gribu teikt: tās radījusi mīla pret nepateicīgo skaistuli, kuru pieminējāt savās žēlabās.

Tā sarunājoties, viņi mierā un sadraudzībā sēdēja tuvu viens otram blakus uz cietas zemes, nezinādami, ka, dienai austot, viņi gribēs viens otram triekt pa galvu.

—      Sakiet, seņjor bruņiniek, — jautāja Meža bruņinieks donam Kihotam, — vai jūs esat iemīlējies?

—      Diemžēl esmu, — atbildēja dons Kihots, — tomēr ciešanas, kas rodas, mīlot vērtīgu sievieti, jāuzskata drīzāk par laimi, nevis nelaimi.

—      Tā ir taisnība! — iesaucās Meža bruņinieks. — Ja vien mūsu prātu un domas neaptumšotu mūsu dāmu nicīgā izturēšanās, kas izpaužas tik stipri, ka līdzinās atriebei.

—      Mana seņjora nekad nav mani nicinājusi, — atbildēja dons Kihots.

—      Protams, ne, — apstiprināja Sančo, kas bija tuvumā, — jo mūsu seņjora ir lēnīga kā aitiņa un mīksta kā sviests.

—     Vai tas ir jūsu ieroču nesējs? — jautāja Meža bruņinieks.

—     Jā, — atbildēja dons Kihots.

—      Nekad neesmu redzējis ieroču nesēju, — sacīja Meža bruņinieks, — kas iedrošinātos runāt tad, kad runā viņa kungs; tur stāv mans ieroču nesējs, kas augumā ir tikpat liels kā viņa tēvs; bet viņš nekad nav atvēris muti, kad runāju es.

—      Nudien, — iesaucās Sančo, — esmu runājis un varu runāt, arī ja klausās tāds… bet labāk lai paliek, citādi izrunāšos pārāk stipri.

Meža bruņinieka ieroču nesējs satvēra Sančo aiz rokas un teica:

—      Iesim abi tur, kur varēsim parunāties kā ieroču nesēji par visu, kas mums uz sirds, un atstāsim mūsu seņjorus, lai tie viens ar otru sacenšas savos mīlas stāstos, droši vien tiem pietiks ko runāt veselu dienu, un varbūt arī tad viņi vēl nebeigs.

—      Labi, lai notiek, — teica Sančo, — un es pateikšu jūsu žēlastībai, kas es esmu, un jūs redzēsiet, ka mani nevar bāzt vienā maisā ar citiem pļāpīgiem ieroču nesējiem.

Tad abi ieroču nesēji aizgāja sāņus, un starp viņiem norisa saruna, kas bija tikpat jautra, cik viņu kungu saruna bija nopietna.

XIII nodaļa, KURĀ TURPINĀS PIEDZĪVOJUMS AR MEŽA BRUŅINIEKU UN TIEK ATSTĀSTĪTA ABU IEROČU NESĒJU ASPRĀTĪGĀ, NEPARASTĀ UN MIERMĪLĪGĀ SARUNA

Tagad bruņinieki bija atšķirti no ieroču nesējiem, pēdējie stāstīja viens otram par savu dzīvi, pirmie par savu mīlu; bet grāmatā vispirms atstāstīta kalpu saruna un tikai vēlāk kungu saruna; aizejot mazliet sāņus no saviem seņjoriem, Meža bruņinieka ieroču nesējs sacīja Sančo:

—     Ir gan, mans seņjor, grūta dzīve mums, klaiņojošo bruņinieku ieroču nesējiem: patiesi mēs ēdam maizi sava vaiga sviedros, un tas ir viens no lāstiem, kuru dievs uzlicis mūsu pirmtēviem.

—     Var arī teikt, — atbildēja Sančo, — ka mēs to ēdam, mūsu miesām drebot aukstumā, jo kam gan vairāk jācieš no karstuma un aukstuma kā klaiņojošo bruņinieku nelaimīgajiem ieroču nesējiem? Būtu labi, ja mēs tiešām ēstu šo maizi, jo nelaime ar maizi ir tikai pusnelaime, bet bieži gadās, ka mēs veselu dienu vai pat divas nebaudām neko citu kā vien vēju, kas mums gar ausīm svilpo.

—     Visu to vēl var panest un paciest, — sacīja Meža bruņinieka ieroču nesējs, — ja ir cerība uz apbalvojumu. Ja vien klaiņojošais bruņinieks, kam kalpo ieroču nesējs, nav pārāk neveiksmīgs, tad tas drīz var iecelt savu kalpu par pārvaldnieku kādā glītā salā vai smukā grāfistē.

—     Es jau savam kungam esmu teicis, — atbildēja Sančo, — ka apmierināšos ar gubernatora amatu kādā salā; un viņš ir tik cēls un devīgs, ka man to vairākkārt apsolīja.

—     Bet es apmierināšos — sacīja Meža bruņinieka ieroču nesējs, — ar kanoniķa vietu par manu kalpošanu, un mans kungs to man ir apsolījis — turklāt vēl īsti brangu!

—     Tad laikam jūsu kungs ir kāda garīga ordeņa bruņinieks, ja viņš savam krietnajam ieroču nesējam var piešķirt šādu amatu; bet manējais ir vienkārši pasaulīgs bruņinieks, kaut gan atceros, ka daži gudri cilvēki, kas man šķita ļaunprātīgi, ieteica viņam kļūt par arhibīskapu, bet viņa vienīgā vēlēšanās bija kļūt par ķeizaru, un es tai laikā drebēju aiz bailēm, ka tikai viņam neienāk prātā kļūt par baznīcas vīru, jo es nejūtos derīgs garīgam amatam — ziniet, jūsu žēlastība, kaut gan izskatos kā cilvēks, bet baznīcas amatā es būtu tīrais lops.

—     Jūsu žēlastība patiešām dziļi maldās, — sacīja Meža bruņinieka ieroču nesējs, — jo ne visas pārvaldāmās salas ir labas. Dažas ir greizas, dažas — nabadzīgas, dažas — drūmas; un galu galā arī visizcilākās un glītākās uzkrauj lielu rūpju un neērtību nastu tam nelaimīgajam, kam liktenis tās piešķīris. Būtu labāk, ja mēs atbrīvotos no šīs nolādētās verdzības nn atgrieztos savās mājās, tur mēs nodotos patīkamākiem darbiem, piemēram, medībām un zvejai, jo arī visnabadzīgākajam ieroču nesējam pasaulē ir savs kleperis, pāris medību suņu un makšķere, ar kuru sev pakavēt laiku savā ciematā.

—      Tā visa man netrūkst, — atbildēja Sančo, — tiesa, man nav klepera, bet man ir ēzelis, divreiz vērtīgāks nekā mana kunga zirgs. Lai man dievs dod sliktas lieldienas, kaut vai pirmās nākošās, ja es savu ēzeli kādreiz izmainītu pret šo zirgu, pat ja man izsniegtu piedevām četras fanēgas auzu. Jūsu žēlastība domātu, ka jokojos, ja es jums pastāstītu, cik vērtīgs ir mans pelēcis, — jā, mans ēzelis ir pelēks. Medību suņu man arī netrūktu, jo mūsu ciematā viņu ir daudz — un medības ir vispatīkamākās, Ja tās notiek uz citu rēķina.

—      Patiesību sakot, — atbildēja Meža bruņinieka ieroču nesējs,

—    seņjor ieroču nesēj, esmu nodomājis un nolēmis atmest ar roku šīm bruņinieku blēņām un atgriezties savā ciematā, kur audzināšu savus bērnus — man viņu ir trīs un tie visi ir kā austrumu pērles.

—     Man ir divi, — sacīja Sančo, — kurus varētu rādīt pašam pāvestam, sevišķi meiteni, no kuras ar dieva palīgu gribu iztaisīt grāfieni par spīti viņas mātei.

—     Cik veca ir šī seņjora, kas taisās kļūt par grāfieni? — vaicāja Meža bruņinieka ieroču nesējs.

—      Viņai ir apmēram piecpadsmit gadu, — atbildēja Sančo,

—     bet viņa izaugusi laba šķēpa garumā, svaiga kā aprīļa rīts un stipra kā dienas strādnieks.

—      Ar tādām īpašībām, — sacīja Meža bruņinieka ieroču nesējs,

—    viņa var kļūt ne tikai par grāfieni, bet arī par zaļā meža nimfu. Ak tu padauza, padauzas bērns — ir gan spēks tādai blēdei!

Sančo atbildēja mazliet sašutis:

—     Ne viņa, ne viņas māte nav bijušas un nekad nebūs padauzas, kamēr ar dieva žēlastību es būšu dzīvs. Un runājiet pieklājīgāk, jo jūsu žēlastība taču esat audzināts pie klaiņojošiem bruņiniekiem, kas ir pati pieklājība, bet šie jūsu vārdi nekādi tam neatbilst.

—     Jūs slikti saprotat uzslavas, žēlīgais seņjor ieroču nesējf — iesaucās Meža bruņinieka ieroču nesējs. — Vai tad jūs nezināt, ka katreiz, kad kāds bruņinieks arēnā ar šķēpu kārtīgi iedur vērsim vai kāds cilvēks veikli izdara savu darbu, vienkāršie ļaudis mēdz izsaukties: «Ak, padauza, padauzas dēls, tas ir pamatīgi darīts!» Un šie vārdi, kas šķiet lamas, patiesībā ir sevišķa uzslava. Novērsieties, seņjor, no dēliem un meitām, kas neveic neko tādu, par ko viņu vecākiem pienāktos šādi cildinājumi.

—      Es no tiem novērstos, — atbildēja Sančo, — un, ja jūs šādi domājat, jūsu žēlastība, tad varat mani, manus bērnus un manu sievu apmētāt ar vislielākās nešķīstības vārdiem, jo viss, ko viņi dara un runā, katrā ziņā pelna šādu uzslavu, un es lūdzu dievu, lai varētu atgriezties pie viņiem un lai viņš mani pasargātu no nāves grēka, tas ir, — atbrīvotu no šā bīstamā ieroču nesēja amata, kuru esmu aiz pārskatīšanās uzņēmies pa otram lāgam, tāpēc ka mani pavedināja un apmulsināja maks ar simt dukātiem, kuru reiz atradu Sjerramorēnas vidienē, un pats velns man vienmēr vicina acu priekšā — gan šur, gan tur un atkal citur — maisu, pilnu ar dubloniem, un man liekas, ka es ik brīdi to satveru rokās, piespiežu pie krūtīm un nesu mājās, nopērku zemi, to iznomāju un dzīvoju kā pats princis; un, kad es par to domāju, tad visas mocības, kas man jāizcieš, kalpojot manam sajukušajam kungam, kļūst vieglas un panesamas, lai gan viņš ir vairāk ārprātīgais nekā bruņinieks.

—     Tāpēc mēdz teikt, ka mantkārība pārplēš maisu, — atbildēja Meža bruņinieka ieroču nesējs, — bet, runājot par ārprātīgajiem, varu teikt, ka lielāku neprāti par manu kungu pasaule nav redzējusi, jo viņš ir viens no tiem, par kuriem mēdz sacīt: «Gādība pār citiem nobeidz ēzeli.» Lai palīdzētu kādam bruņiniekam atgūt prātu, viņš pats ir kļuvis ārprātīgs un tagad meklē to, ko atradis nebūs priecīgs.

—     Vai viņš varbūt ir iemīlējies?

—     Jā, — atbildēja Meža bruņinieka ieroču nesējs, — iemīlējies kādā Vandalijas Kasildejā, tik bargā un nepieejamā seņjorā, kāda nav redzēta uz zemes; bet bardzība manu kungu neatbaida, un tam iekšās perinās vēl lielāki trakumi, ko mēs drīz vien redzēsim.

—     Neviens ceļš nav tik gluds, — atbildēja Sančo, — lai uz tā nebūtu ari grumbuļu un bedru; dažās mājās vēl tikai vāra pupas, bet manā mājā jau katli pilni pievārīti, tātad ārprātam ir vairāk sekotāju un piekritēju nekā gudrībai. Bet, ja ir taisnība parunai, ka dalītas bēdas ir pusbēdas, tad jūsu žēlastība mani varat mierināt ar to, ka kalpojat tādam pašam neprātim, kāds ir mans kungs.

—      Manējais ir neprātis, bet drosmīgs, — atbildēja Meža bruņinieka ieroču nesējs, — un viņa viltība pārspēj viņa neprātu un drosmi.

—     Manējais nav tāds, — sacīja Sančo, — varu teikt, ka viņā nav nekādas viltības, drīzāk viņa uvēsele ir atvērta kā pods, viņš nevienam nespēj darīt ļaunu, visiem dara tikai labu, viņš nekad nav ļaunprātīgs, katrs bērns viņam varētu iestāstīt, ka ir nakts, ja īstenībā ir tikai pusdiena, bet par šo vientiesību es viņu mīlu no visas sirds un, par spīti viņa ārprātam, nekādi nevaru viņu atstāt.

—     Neraugoties uz to, mans brāli un seņjor, — teica Meža , bruņinieka ieroču nesējs, — ja aklais rāda ceļu aklam, tad abi var iegāzties bedrē. Labāk ņemsim kājas pār pleciem un dosimies atpakaļ uz dzimto malu, jo ne vienmēr piedzīvojumi ir labi.

Runādams Sančo bieži izspļāva diezgan lipīgas un biezas siekalas; to ievērojis, līdzjūtīgais Meža bruņinieka ieroču nesējs sacīja:

—     Man šķiet, ka no mūsu sarunas mums mēles pielipušas pie aukslējām, bet man ir varen labs līdzeklis, ar ko tās atlipināt, un tas karājas pie mana zirga segliem.

Viņš piecēlās un drīz atgriezās ar lielu vīna maisu un plāceni pusolekts garumā, un tas nav pārspīlēti teikts, jo plācenī bija iecepts tik liels trusis, ka Sančo, to aptaustījis, atzina, ka tas varētu būt ne tikai kazlēns, bet pat vesels āzis; to visu redzēdams, viņš jautāja:

—      Un to jūs vedat sev līdz, seņjor?

—       Ko tad jūs domājat? — atsaucās tas. — Vai tad jums liekas, ka esmu tāds ieroču nesējs, kas pārtiek tikai no ūdens un maizes? Uz sava zirga muguras vedu sev līdz labāku pārtiku nekā ģenerālis karagājienā.

Nelikdams sevi daudz lūgt, Sančo ēda un, steigā rijot kumosus virves mezgla lielumā, teica:

—      Jūsu žēlastība esat patiesi uzticīgs un krietns ieroču nesējs, izdarīgs un veikls, lielisks un varens, kā to pierāda šīs dzīres, ko te sarīkojāt it kā uz burvju mājienu, un neesat kā es niecīgs un nožēlojams ieroču nesējs, kam ceja somā ir tikai neliels siera gabals, tik ciets, ka ar to varētu pārsist galvu kādam milzim; šim sieram piedevām man vēl ir kādi četri duči jāņmaizīšu un tikpat daudz meža un zemes riekstu, tas ir tādēļ, ka mans kungs ir trūcīgs un turas pie tāda ieskata un ievēro tādu noteikumu, ka klaiņojošiem bruņiniekiem jādzīvo un jāpārtiek tikai no žāvētiem augļiem un pļavu zālēm.

—      Goda vārds, brāli, — atbildēja Meža bruņinieka ieroču nesējs, — mans vēders nav radīts ne usnēm, ne meža bumbieriem, ne augu saknēm. Lai mūsu kungi turas pie saviem uzskatiem un bruņniecības likumiem un ēd, ko viņi grib, bet es vienmēr vedu sev līdz aukstu gāju, un katram gadījumam pie manu seglu izloka karājas šis vīna maiss, kuru tā mīlu un dievinu, ka ik brīdi to apskauju un noskūpstu.

To teicis, viņš ielika vīna maisu Sančo rokās, kas, to satvēris, piespieda sev pie lūpām un kādu stundas ceturksni lūkojās zvaigznēs, tad, pabeidzis dzert, nolieca galvu sāņus un, dziļi nopūzdamies, sacīja:

—      Ak, sasodītais padauzas bērns, tu gan esi vareni labs!

—      Nu redzat, — iesaucās Meža bruņinieka ieroču nesējs, dzirdēdams, ka Sančo saka «padauzas bērns», — arī jūs, vīnu slavinādams, nosaucāt to par padauzas bērnu.

—      Atzīstos un saprotu, — atbildēja Sančo, — ka nav nekāds negods nosaukt kādu par padauzas bērnu, ja tas domāts kā uzslava. Bet sakiet man, seņjor, visu svēto vārdā, — vai šis vīns nav no Sjudadrealas*?

—      Lieliski! Jūs esat labs vīnu pazinējs! — iesaucās Meža bruņinieka ieroču nesējs. — Tas patiešām ir no turienes un jau krietni vecs.

—      Ko nu par vīnu pazīšanu! — sacīja Sančo. — Varat būt pārliecināts, ka protu tos lieliski atšķirt. Varu jums teikt, seņjor ieroču nesēj, ka man no dabas dota tik smalka spēja atšķirt vīnus, ka pietiek man jebkuru vīnu paostīt un es pasacīšu, kādā apvidū tas audzis, un noteikšu viņa šķirni, garšu, stiprumu un pārmaiņas, kādas ar to var notikt, un visus sīkumus, kas uz šo vīnu attiecas. Par to nav jābrīnās, jo manā dzimtā no tēva puses bijuši divi vislabākie vīna pazinēji, kādi sen nav redzēti Lamančā, un, lai to pierādītu, es jums tūlīt pastāstīšu, kas tiem reiz atgadījies. Reiz viņiem abiem deva nogaršot vīnu no vienas mucas un lūdza izteikt savas domas par vīna īpašībām un šķirni, par tā labumu un trūkumiem. Viens no tiem vīnu nogaršoja ar mēles galu, otrs to pielika pie deguna. Pirmais teica, ka vīnam esot dzelzs piegarša, otrs teica, ka vīnam drīzāk ādas piegarša. īpašnieks apgalvoja, ka muca esot tīra un vīns nekur neticis pārliets, lai varētu iegūt dzelzs vai ādas piegaršu. Tomēr ne viens, ne otrs slavenais vīna pazinējs neatkāpās no sava apgalvojuma. Pēc kāda laika vīnu pārdeva, un, izlejot to no mucas, tās dibenā atrada nelielu atslēdziņu, uzvērtu safjāna siksniņā! Tātad redziet, jūsu žēlastība, ka šādas dzimtas pēcnācējs kaut ko gan varēs sajēgt no tādām lietām.

—     Tādēļ jau es saku, — atbildēja Meža bruņinieka ieroču nesējs, — ka mums jāatmet ar roku piedzīvojumu meklēšanai: ja mums ir rupjas maizes klaips, tad nemeklēsim kūkas un atgriezīsimies savās būdās, arī tur mūs dievs atradīs, ja tāds būs viņa prāts.

—     Līdz mans kungs nokļūs Saragosā, es viņam kalpošu, tad jau redzēsim.

Eeidzot abi krietnie ieroču nesēji bija tik daudz izrunājušies un iedzēruši, ka miegam vajadzēja sasiet viņu mēles un remdēt viņu slāpes, jo tās dzesēt bija neiespējami; un tā, turēdamies pie gandrīz tukšā maisa, ar pussakostiem plāceņa gabaliem mutē, abi iemiga, un mēs tos tagad atstāsim, lai pastāstītu, kas notika starp Meža bruņinieku un Bēdīgā Izskata bruņinieku.

XIV nodaļa, kurĀ turpinĀs piedzĪvojums ar ME2A BRUŅINIEKU

Stāstā vēstīts, ka pēc ilgas sarunas, kas norisa starp donu Kihotu un Meža bruņinieku, pēdējais sacīja donam Kihotam:

— Tagad, seņjor bruņiniek, es vēlētos, lai jūs zinātu, ka mans liktenis vai, labāk sakot, mana paša izvēle lika man iemīlēties nesalīdzināmajā Vandalijas Kasildejā. Es viņu dēvēju par nesalīdzināmo, tāpēc ka neviena nevar viņai līdzināties ne auguma staltumā, ne dižciltībā, ne skaistumā. Un šī Kasildeja, par kuru jums stāstu, manus godīgos nodomus un padevīgās jūtas atalgoja ar to, ka, līdzīgi Hērakla pamātei, lika man doties daudzās un dažādās briesmās, pēc katra veiktā pārbaudījuma apsolot, ka pēc nākošā manas cerības piepildīsies; bet manu mocību-ķēde kļūst aizvien garāka, es nespēju tās saskaitīt un nezinu, kurš pārbaudījums būs pēdējais un kļūs par sākumu manu cēlo ilgu piepildījumam. Reiz viņa man pavēlēja izaicināt divkaujā slaveno Seviļas giganti Hiraldu*, kas ir tik vīrišķīga un stipra, it kā būtu darināta no bronzas, un, kaut gan paliek vienā vietā, tomēr ir viskustīgākā un nenotveramākā sieviete pasaulē. Es atnācu, ieraudzīju viņu, uzvarēju un pavēlēju tai stāvēt nekustīgi uz vietas, jo vairāk nekā nedēļu pūta tikai ziemeļu vējš. Kādu citu reizi Kasildeja man pavēlēja nosvērt senos un milzīgos Gisando Vēršu* akmeņus — uzdevums, kas bija vairāk piemērots dienas algādzim nekā bruņiniekam. Vēl kādu citu reizi viņa man pavēlēja mesties lejup Kabras kalna bezdibenī*/— nedzirdēts un bīstams uzdevums — lai es pēc tam viņai sīki izstāstītu, kas slēpjas šai tumšajā dziļumā. Es apturēju Hiraldas kustēšanos, nosvēru Gisando vēršu akmeņus, ielēcu bezdibenī un uznesu dienas gaismā šo dziļumu noslēpumu, taču manas cerības ir joprojām mirušas, bet viņas pavēles un nicinājumi aizvien dzīvo. Nesen viņa man pavēlēja apceļot visas Spānijas provinces un piespiest visus klaiņojošos bruņiniekus, kas tur klīstot apkārt, atzīt, ka viņa skaistumā pārspējot visas sievietes, kādas vien tagad dzīvo pasaulē, un ka es esot visdrošsirdīgākais un visvairāk iemīlējies bruņinieks uz zemes; paklausot šai pavēlei, esmu apceļojis gandrīz visu Spāniju un uzvarējis daudzus bruņiniekus, kas iedrošinājās man nepiekrist. Bet sevišķi es lepojos un lielos ar to, ka esmu divkaujā pieveicis slaveno Lamančas bruņinieku donu Kihotu un piespiedis viņu atzīt, ka mana Kasildeja ir skaistāka par viņa Dulsineju, un šī viena uzvara ir līdzvērtīga uzvarai pār visas pasaules bruņiniekiem, jo tos visus pieveicis šis dons Kihots, par kuru jums stāstu; un, ja esmu viņu uzvarējis, tad visa viņa slava, gods un nopelni tagad pieder manai personai.

Tad uzvarētājs lielu godu iegūt spējis,'

Ja vīru slavenu viņš uzvarējis.

Tāpēc pieminētā dona Kihota neskaitāmie varoņdarbi tagad tiek piedēvēti man un kļuvuši manējie.

Dons Kihots izbrīnījies klausījās Meža bruņinieka vārdos un gribēja jau tūkstošreiz iesaukties, ka viņš melo; vārds «meli» tam bija jau mēles galā, bet viņš cik spēdams savaldījās, lai svešais pats sapītos savos melos, un tāpēc aukstasinīgi tam sacīja:

— Es neko neiebilstu pret to, ka jūs, žēlīgais seņjor bruņiniek, esat uzvarējis gandrīz visus bruņiniekus Spānijā vai pat visā pasaulē, bet es apšaubu, ka esat uzvarējis Lamančas donu Kihotu. Varbūt tas bija kāds cits, viņam līdzīgs bruņinieks, kaut gan viņam ir maz līdzinieku.

—      Kāpēc jūs šaubāties? — iesaucās Meža bruņinieks. — Zvēru pie debess pār mūsu galvām, ka cīnījos ar donu Kihotu, pieveicu viņu un piespiedu padoties; viņš ir liela auguma cilvēks kalsenu seju, gariem un izstīdzējušiem locekļiem, iesirms, ar palīku ērgļa degunu, lielām, melnām un noslīdējušām ūsām. Viņš savās cīņu gaitās saucas Bēdīgā Izskata bruņinieks, un viņa ieroču nesējs ir kāds zemnieks vārdā Sančo Pansa, viņš jāj un ar iemauktiem valda slaveno zirgu Rosinanti, un, visbeidzot, viņa izraudzītā sirdsdāma ir Tobosas Dulsineja, kas kādu laiku saucās Aldonsa Lorenso; tāpat kā manējā patiesībā saucas Kasilda un dzimusi Andalūzijā, bet es viņu nosaucu par Vandalijas Kasildeju. Ja visas šīs pazīmes jūs nepārliecina par manu vārdu patiesību, tad šeit ir mans zobens, kas liks ticēt pašai neticībai.

—     Rāmāk, seņjor bruņiniek, — teica dons Kihots, — un uzklausieties, ko jums teikšu. Jums jāzina, ka dons Kihots, par kuru runājat, ir mans vislabākais draugs šai pasaulē, un mūsu draudzība ir tik tuva, ka varu teikt: viņš un es esam kā viena būtne; pazīmes, kuras man nosaucāt, ir tik pareizas un neapstrīdamas, ka jāatzīst — tas ir viņš, ko jūs esat uzvarējis. Bet, no otras puses, es ar acīm un rokām pārliecinos, ka tas nevarēja būt viņš, ja vien kāds no daudzajiem viņam naidīgajiem burvjiem (sevišķi viens, kas pastāvīgi viņu vajā) nav pieņēmis viņa izskatu un ļāvies sevi uzvarēt, lai nolaupītu viņam slavu, ko tas ieguvis visā plašajā pasaulē ar saviem dižajiem varoņdarbiem. Un, lai to apstiprinātu, gribu jums vēl darīt zināmu, ka šie viņam naidīgie burvji pirms divām dienām izķēmoja daiļās Tobosas Dulsinejas izskatu un personu, pārvēršot viņu nejaukā un rupjā zemniecē; tāpat viņi būs pārvērtuši pašu donu Kihotu. Ja visa tā vēl nepietiek, lai jūs pārliecinātu par manis teikto vārdu patiesību, tad jūsu priekšā stāv pats dons Kihots, kas šo patiesību pierādīs ar saviem ieročiem, zirgā sēdēdams vai kājās stāvēdams, vai arī citādi, kā jūs vēlaties.

To teikdams, viņš piecēlās un satvēra zobenu, gaidīdams Meža bruņinieka tālāko rīcību; bet tas tikpat mierīgā balsī atbildēja:

—     Labs maksātājs nebaidās dot ķīlas; ja es vienreiz, seņjor don Kihot, varēju jūs uzvarēt pārvērstā izskatā, tad varu cerēt, ka spēšu jūs pieveikt arī jūsu īstajā izskatā. Bet bruņiniekiem neklājas cīnīties tumsā, līdzīgi laupītājiem un ļaundariem, tāpēc sagaidīsim dienu, lai saule redz mūsu darbus. Cīnīsimies ar tādu noteikumu, ka uzvarētais pakļausies uzvarētāja gribai, atjaudams tam ar sevi darīt, ko vien tas vēlas, ja vien viņa pavēles nepazemo bruņinieka godu.

—     Esmu vairāk nekā apmierināts ar šo noteikumu un norunu, — atbildēja dons Kihots.

Pēc tam abi bruņinieki devās pie saviem ieroču nesējiem un atrada tos krācam tādā stāvoklī, kādā tos bija pārsteidzis miegs. Viņi tos uzmodināja un pavēlēja sagatavot zirgus, jo, saulei lecot, abiem vajadzēja doties asiņainā, neparastā un grūtā cīņā. Dzirdot šo ziņu, Sančo apmulsa un sastinga bailēs par sava kunga dzīvību, jo bija dzirdējis Meža bruņinieka ieroču nesēju slavējam sava kunga varonību; tomēr abi ieroču nesēji, nebilzdami ne vārda, devās meklēt savu ganāmpulku, jo trīs zirgi un ēzelis bija jau apostījuši cits citu un turējās kopā.

Ejot Meža bruņinieka ieroču nesējs teica Sančo:

—    Jums jāzina, brāl, ka Andalūzijā ir ieraša: ja divi cīnās, tad liecinieki nesēž, rokas klēpī salikuši. Ar to es jūs brīdinu, ka, mūsu kungiem cīnoties, arī mums abiem būs jācīnās tā, ka lupatas pa gaisu lēks.

—     Šo ierašu, seņjor ieroču nesēj, — atbildēja Sančo, — var ievērot nelgas un kauš)i, bet klaiņojošo bruņinieku ieroču nesējiem par to nav ko domāt. Vismaz mans kungs nekad nav runājis par šādu ierašu, un viņš zina no galvas visus klaiņojošo bruņinieku noteikumus. Un, pat ja tiešām būtu šāds noteikums, kas pavēl cīnīties ieroču nesējiem, kamēr viņu kungi cīnās, tomēr es negribu to izpildīt, bet labāk samaksāšu sodu, kas noteikts tādiem miermīlīgiem ieroču nesējiem, kāds esmu es, un man liekas, ka soda mērs nepārsniegs divas mārciņas vaska*; es labāk atdošu šīs divas mārciņas, tas man iznāks lētāk nekā pārsienamie, ko iztērēšu, ārstēdams savu galvu, jo esmu pārliecināts, ka cīņā man to sacirtis un pāršķels uz divām dalām. Bez tam es nevaru cīnīties arī tāpēc, ka man nav zobena, jo visā savā mūžā neesmu to turējis rokā.

—     Es varētu jums izlīdzēt, — teica Meža bruņinieka ieroču nesējs, — esmu paņēmis sev līdz divus vienāda lieluma audekla maisus. Paņemiet jūs vienu, es paņemšu otru, un sitīsimies ar maisiem kā ar vienādiem kaujas ieročiem.

—     To varētu tīri labi, — atbildēja Sančo, — jo tādā cīņā mēs neievainotu viens otru, bet tikai izvēdinātu putekļus.

—     Tā nu gluži nebūs, — sacīja otrais, — jo katrā maisā, lai tie neplivinātos gaisā, jāieliek kāds pusducis glītu un gludu akmentiņu vienādā svarā, un tā mēs varētu zvetēties ar maisiem, nenodarot viens otram sāpes un zaudējumus.

—     Lai jods mani sasper! — iesaucās Sančo. — Tad tādas caunādiņas un kokvilnas kodējas jūs gribat ielikt maisos, lai mūsu galvaskausi nesašķīstu un mūsu kauli nepārvērstos putrā! Un, ja arī jūs maisus piebērtu ar zīdkāpuriem, ziniet, mans seņjor, es tomēr necīnīšos; lai kaujas mūsu kungi un, ja grib, nobeidzas, bet mēs abi iedzersim un dzīvosim; gan laiks pats parūpēsies atņemt mūsu dzīvības, bet mums pašiem nav jācenšas meklēt iespēju izbeigt mūsu dzīves dienas agrāk, nekā tas lemts un nolikts: kad auglis ienācies, tas nokrīt.

—     Un tomēr, — iebilda Meža bruņinieka ieroču nesējs, — mums būs jācīnās vismaz vienu pusstundu.

—     Nebūt ne, — atbildēja Sančo, — es nebūšu tik nepieklājīgs un nepateicīgs, lai uzsāktu arī vismazāko strīdu ar cilvēku, ar kuru esmu kopā ēdis un dzēris; jo vairāk tāpēc, ka neesmu ne sakaitināts, ne apvainots, — kāda velna pēc lai bez iemesla sāku kauties?

—     Ari te varu izlīdzēt, — teica Meža bruņinieka ieroču nesējs, — pirms sāksim cīņu, es mierīgi tuvošos jūsu žēlastībai un iesitlšu jums trīs vai četras pļaukas, tā ka jūs nogāzlsieties zemē. Ar to es jūsos pamodināšu dusmas, pat ja jūs būtu miegaināks nekā murkšķis.

—      Pret šo rīcību man ir zināms pretlīdzeklis, — atbildēja Sančo, — kas nav sliktāks par jūsējiem: sagrābšu rungu un, pirms jūsu žēlastība pamodinās manas dusmas, es ar rungu tā iemidzināšu jūsējās, ka tās atmodīsies tikai viņpasaulē, kur arī visiem zināms, ka neesmu tāds cilvēks, kas citam jaus bāzt pirkstu savā degunā. Mums visiem jābūt modriem, bet visprātīgāk ir nemodināt nevienā dusmas, jo nezinām, kas katram slēpjas aiz ādas, dažs iet apcirpt aitu, bet atgriežas pats apcirpts; dievs svētījis mieru un nolādējis strīdus; ja dažreiz vajāts, dzenāts un pie sienas piespiests kaķis pārvēršas par lauvu, tad es, būdams cilvēks, vaTu pārvērsties diezin par ko un tāpēc tagad brīdinu jūs, žēlīgais seņjor ieroču nesēj, ka jums būs jāatbild par visām nelaimēm un zaudējumiem, kas varētu rasties mūsu sadursmes laikā.

—     Labi, — atbildēja Meža bruņinieka ieroču nesējs, — rīts būs gudrāks par vakaru.

Sai laikā kokos jau sāka čivināt tūkstošiem raibu putniņu, un likās, ka tie ar savām dažādajām un priecīgajām dziesmām sveicinātu dzestro rīta ausmu, kas, parādīdamās austrumu vārtos un balkonos, atklāja savu daiļo vaigu un nopurināja no saviem matiem neskaitāmas pērles, un ar šo liego valgmi slacītā zāle izskatījās it kā apbārstīta un pārklāta ar dzidriem, sīkiem vizuļiem; no vītoliem pilēja salda manna, avoti smējās, strauti burbuļoja, meži līksmoja un pļavas spulgoja krāšņākā zaļumā, ausmai atnākot. Bet, tiklīdz uzausa dienas gaisma un visus priekšmetus varēja skaidri saredzēt un atšķirt, pirmais, ko Sančo ieraudzīja, bija Meža bruņinieka ieroču nesēja milzīgais deguns, kas it kā aizēnoja visu viņa īpašnieka ķermeni. Tiešām, grāmatā stāstīts, ka šis deguns bija nesamērīgi liels, kuprains, viss pārklāts kārpām, iezilgans kā baklažāns un nokarājās divu pirkstu platumā pāri mutei; deguna lielums, krāsa, kārpas un izliekums tik briesmīgi izķēmoja seju, ka Sančo, to ieraudzījis, sāka tirināt rokas un kājas kā bērns, kam uznākuši krampji, un savā sirdī nolēma labāk atļaut sev iecirst divsimt pļauku nekā atmodināt dusmas šādā briesmonī un ar to cīnīties. Dons Kihots uzlūkoja savu pretinieku, bet tam galvā jau bija bruņu cepure ar nolaistu aizlaidni, tā ka viņa seju nevarēja saskatīt; bet dons Kihots redzēja, ka viņš ir spēcīgs cilvēks, ne visai liela auguma. Pāri bruņām tas bija uzvilcis vesti jeb kamzoli, kura audums šķita darināts no smalkiem zelta diegiem un bija nosēts ar daudziem maziem, mēnessveidlgiem, mirdzošiem spogulīšiem, kas viņa tērpam piešķīra ļoti smalku un spilgtu izskatu; pie viņa bruņu cepures plīvoja daudz zaļu, dzeltenu un baltu spalvu; viņa šķēps, atsliets pret koku, bija garš un resns, ar dzelzs smaili pēdas garumā.

Dons Kihots visu to aplūkoja un iegaumēja, un no visa redzētā un iegaumētā secināja, ka šim bruņiniekam jābūt ļoti stipram, bet viņš tāpēc neizbijās kā Sančo Pansa, gluži otrādi — ar pieklājīgu drosmi sacīja Spoguļu bruņiniekam:

—     Ja jūsu lielais cīņas prieks, seņjor bruņiniek, nav mazinājis jūsu pieklājību, tad tās vārdā lūdzu jūs mazliet pacelt aizlaidni, lai es redzētu, vai jūsu sejas vīrišķība atbilst jūsu auguma vīrišķībai.

—      Seņjor bruņiniek, kad jūs šai cīņā uzvarēsiet vai tiksiet uzvarēts,.— atbildēja Spoguļu bruņinieks, — jums vienmēr atliks pietiekami daudz laika un iespējas mani aplūkot, bet tagad es jūsu vēlēšanos nevaru izpildīt, jo, man šķiet, es nodarītu jūtamu pārestību daiļajai Vandalijas Kasildejai, veltīgi izšķiežot laiku, lai paceltu bruņu cepures aizlaidni, kamēr neesmu jūs piespiedis atzīt to, ko es vēlos dzirdēt.

—      Bet, kamēr sēdīsimies savos zirgos, — sacīja dons Kihots, — jūs vēl paspēsiet man pateikt, vai esmu tas pats dons Kihots, kuru jūs, kā sakāt, esat uzvarējis.

—     Varu jums atbildēt, — teica Spoguļu bruņinieks, — ka jūs līdzināties manis uzvarētajam bruņiniekam kā ola olai, bet, ja jūs sakāt, ka viņu vajā burvji, tad neiedrošinos apgalvot, ka jūs esat attiecīgais bruņinieks.

—      Šie vārdi man pietiekami skaidri liecina, ka jūs maldāties, — atbildēja dons Kihots, — bet es jūsu maldus pilnīgi izgaisināšu, tiklīdz atvedīs mūsu zirgus. Ja dievs, mana seņjora un manas rokas spēks man palīdzēs, tad ieraudzīšu jūsu seju ātrāk, nekā jūs paspētu pacelt aizlaidni, un jūs redzēsiet, ka neesmu uzvarētais dons Kihots, par kādu jūs mani uzskatāt.

Pārtraukuši sarunu, viņi uzlēca zirgiem mugurās, un dons Kihots pagrieza Rosinanti atpakaļ, lai iegūtu vajadzīgo atstatumu ieskrējienam un uzbruktu pretiniekam; to pašu darīja Spoguļu bruņinieks. Bet dons Kihots vēl nepaguva aizjāt divdesmit soļu, kad Spoguļu bruņinieks, apstājies pusceļā, skaļā balsī tam uzsauca:

—     Iegaumējiet, seņjor bruņiniek, ka cīnīsimies ar tādu noteikumu, ka zaudētājs — kā jau reiz teicu — pilnīgi padosies sava uzvarētāja gribai.

—      Es to zinu, — atbildēja dons Kihots, — ja vien uzvarētāja prasības un pavēles nebūs pretrunā ar bruņniecības likumiem.

—     Pats par sevi saprotams, — sacīja Spoguļu bruņinieks.

Šai brīdī dons Kihots ieraudzīja ieroču nesēja neparasto degunu un bija pārsteigts, tāpat kā Sančo, tik lielā mērā, ka deguna īpašnieks tam šķita kāds briesmonis vai kādas jaunas, pasaulē neredzētas cilvēku sugas pārstāvis. Sančo, redzēdams, ka viņa kungs gatavojas ieskrējienam, negribēja palikt divatā ar lieldeguni, baidīdamies, ka tas varētu triekt savu degunu pret viņa degunu un tā izšķirt viņu kauju, jo no šā trieciena spēka vai no bailēm viņš droši vien nogāztos zemē, tāpēc Sančo, turēdamies pie Rosinantes pavadas, teceja līdz savam kungam un, kad viņam šķita, ka laiks bija griezties atpakaj, teica:

—      Es lūdzu, jūsu žēlastība, iekams uzbrūkat pretiniekam, palīdziet man uzrāpties šai ozolā, tur varēšu ērtāk nekā uz zemes novērot jūsu žēlastības vīrišķīgo cīņu ar šo bruņinieku.

—     Man drīzāk liekas, Sančo, — sacīja dons Kihots, — ka tu gribi ātrāk nokļūt uz paaugstinājuma, lai varētu bez briesmām noskatīties vēršu cīņu.

—     Patiesību sakot, — atbildēja Sančo, — šā ieroču nesēja briesmīgi lielais deguns mani tā pārsteidzis un izbiedējis, ka neiedrošinos palikt viņa tuvumā.

—     Deguns viņam ir tiešām tāds, — sacīja dons Kihots, — ka ari mani izbiedētu, ja es nebūtu tas, kas es esmu. Panāc šurp, es tev palīdzēšu uzrāpties tur, kur tu vēlies.

Kamēr dons Kihots palīdzēja Sančo uzrāpties ozolā, Spoguļu bruņinieks bija aizjājis vajadzīgā atstatumā, un, domādams, ka to pašu paspējis izdarīt dons Kihots, viņš, nenogaidījis taures pūtienu vai kādu citu signālu, pagrieza savu zirgu (kas nebija ne veiklāks, ne izskatīgāks par Rosinanti) un pilnā sparā, tas ir, — mērenos rikšos, traucās pretim ienaidniekam, bet, ieraudzījis, ka tas palīdz Sančo uzrāpties kokā, Spoguļu bruņinieks pievilka pavadas un pusceļā apstādināja zirgu, par ko tas viņam bija pateicīgs, jo drīz vairs nespēja kustēties. Bet donam Kihotam šķita, ka ienaidnieks tam jau uzbrūk auļos, un viņš tik stipri ietrieca piešus Rosinantes izdilušajos sānos un tā viņu uzmundrināja, ka tā bija vienīgā reize, ko arī atzīmē stāsta autors, kad Rosinante sāķa auļot, jo līdz šim tas bija tikai sīkiem soļiem rikšojis. Sādā neredzētā ātrumā zirgs aizauļoja līdz tai vietai, kur Spoguļu bruņinieks grūda savam zirgam piešus sānos gandrīz līdz pašam papēdim, bet zirgs nekustējās ne pirksta platuma no vietas, kur bija apstādināts savā skrējienā. Šajā izdevīgajā brīdī un labvēlīgajos apstākļos dons Kihots uzbruka savam pretiniekam, kas, nodarbināts ar savu zirgu, neprata vai nepaspēja izsliet tam pretim savu šķēpu. Dons Kihots, neievērodams viņa neizdevīgo stāvokli, bez jebkādām grūtībām un briesmām iezvēla ar šķēpu Spoguļu bruņiniekam tik spēcīgi, ka tas pret savu gribu aizlidoja pāri zirga mugurai un nogāzās zemē, kur, nepakustinādams vairs ne rokas, ne kājas, gulēja itin kā miris.

Tiklīdz Sančo ieraudzīja notriekto bruņinieku, viņš nokāpa no ozola un skriešus devās pie sava seņjora, kas, nolēcis no Rosinantes, piesteidzās pie Spoguļu bruņinieka un atraisīja viņa bruņu cepures saites, lai uzzinātu, vai viņš ir miris, un, gadījumā, ja tas būtu dzīvs, atvieglotu tam elpošanu, un pēkšņi ieraudzīja… kā pateikt, ko viņš ieraudzīja, neradot lasītājā pārsteigumu, izbrīnu un bailes? Stāstā teikts, ka viņš ieraudzījis tieši tādu pašu seju, tādu ārieni, tādu izskatu, vaibstus un atveidu kā bakalauram Samsonam Karasko un, to ieraudzījis, stiprā balsī iesaucās:

—      Nāc šurp, Sančo, paskaties, un tu neticēsi pats savām acīm! Ašāk, mans dēls, un pārliecinies, ko iespēj maģija, ko iespēj zintnieki un burvji!

Sančo piesteidzās un, ieraudzījis bakalaura Karasko seju, tūkstošreiz pārkrustījās un piesauca visus svētos. Bet notriektais bruņinieks šai laikā neizrādīja nekādas dzīvības zīmes, un Sančo teica donam Kihotam:

—      Es domāju, mans seņjor, ka jums vajadzētu kairā gadījumā iegrūst un iedurt savu zobenu mutē šim šķietamajam bakalauram Samsonam Karasko; varbūt jūs tādā veidā nogalināsiet vienu no jums naidīgajiem burvjiem.

—     Nav slikti teikts, — atbildēja dons Kihots, — jo mazāk ienaidnieku, jo labāk.

Un viņš izvilka zobenu no maksts, lai izpildītu Sančo norādījumu un padomu, bet piesteidzās Spoguļu bruņinieka ieroču nesējs — jau bez deguna, kas tā izķēmoja viņa seju, — un kliedza:

—      Apdomājiet, jūsu žēlastība seņjor don Kihot, ko jūs darāt, jo pie jūsu kājām guļ jūsu draugs bakalaurs Samsons Karasko un es esmu viņa ieroču nesējs.

Sančo, redzēdams, ka viņš nav vairs tik nejauks kā agrāk, vaicāja:

—     Bet kur ir deguns?

Tas atbildēja:

—     Šeit, kabatā.

Un, iebāzis roku labās puses kabatā, izvilka atdarinātu degunu, izgatavotu no lakotas papes, kura izskatu jau attēlojām. Sančo, cieši uzlūkodams ieroču nesēju, iesaucās skaļā un pārsteiguma pilnā balsī:

—     Svētā Marija, apžēlojies! Vai tas nav Tomē Sesjāls, mans kaimiņš un mans kūms?

—      Protams, tas es esmu! — atbildēja ieroču nesējs, kuram vairs nebija deguna. — Esmu Tomē Sesjāls, mans draugs un kūm Sančo Pansa, un es jums tūliņ izstāstīšu visas tās blēdības, viltības un sagudrojumus, kuru dēļ esmu šeit nokļuvis, bet pagaidām lūdziet un pierunājiet savu kungu, lai viņš neaizskartu, nepārmācītu, neievainotu un nenogalinātu Spoguļu bruņinieku, kas guļ pie viņa kājām, jo tas neapšaubāmi ir pārgalvīgais un neapdomīgais bakalaurs Samsons Karasko no mūsu ciemata.

Šai brīdī Spoguļu bruņinieks atguva samaņu, ko pamanījis dons Kihots pielika kaila zobena galu tam pie sejas un teica:

—      Jūs mirsiet, bruņiniek, ja neatzīsiet, ka nesalīdzināmā Tobosas Dulsineja skaistumā pārspēj jūsu Vandalijas Kasildeju; bez tam jums jāapsolās (ja tikai pēc šās cīņas un kritiena jūs paliksiet dzīvs), ka dosieties uz Tobosas pilsētu un manā vārdā stādīsieties viņai priekšā, lai viņa rīkotos ar jums, kā viņai labpatiksies, un, ja viņa jums dāvās brīvību, tad jums būs jāatgriežas pie manis (manu varoņdarbu pēdas rādīs jums ceļu turp, kur es atradīšos) un jāpastāsta man, kā jūs ar viņu satikāties; šie noteikumi saskaņā cir mūsu norunu pirms kaujas nepārkāpj klaiņojošās bruņniecības noteikumus.

—      Atzīstu, — sacīja notriektais bruņinieks, — ka Tobosas seņjoras Dulsinejas saplīsušā un netīrā kurpe ir vērtīgāka par Kasildejas nesukātajiem, kaut gan tīrajiem matiem, un apsolos doties pie viņas un atgriezties pie jums, un pilnīgi visos sīkumos izstāstīt, ko no manis vēlaties uzzināt.

—      Tāpat jums jāatzīst un jātic, — piebilda dons Kihots, — ka bruņinieks, kuru uzvarējāt, nebija un nevarēja būt Lamančas dons Kihots, bet kāds viņa līdzinieks, tāpat kā es atzīstu un ticu, ka jūs, kaut gan līdzināties bakalauram Samsonam Karasko, tomēr neesat viņš, bet esat kāds viņa līdzinieks, un ka mani ienaidnieki jums piešķīruši viņa izskatu, lai es apvaldītu un dzēstu savu dusmu uzliesmojumu un lēnprātīgi iegūtu savas uzvaras slavu.

—      Es visu to atzīstu, saprotu un apzinos, tāpat kā jūs to atzīstat, saprotat un apzināties, — atbildēja zemē notriektais bruņinieks. -«Es lūdzu jūs, atļaujiet man piecelties, ja vien es to varēšu pēc tāda kritiena, — jo esmu pamatīgi sasities.

Dons Kihots un ieroču nesējs Tomē Sesjāls palīdzēja viņam piecelties, bet Sančo nenolaida acis no Spoguļu bruņinieka ieroču nesēja un visādi to izprašņāja, lai no viņa atbildēm pārliecinātos, ka tas tiešām ir Tomē Sesjāls; taču viņa kunga apgalvojums, ka burvji pārvērtuši Spoguļu bruņinieku par bakalauru Samsonu Karasko, radīja Sančo dvēselē tik lielas šaubas, ka viņš nespēja atzīt par īstenību to, ko redzēja pats savām acīm. Beidzot kungs un kalps tā arī palika savos maldos, bet Spoguļu bruņinieks un viņa ieroču nesējs nomākti un nelaimīgi atvadījās no dona Kihota un Sančo, lai meklētu vietu, kur varētu pārsiet bruņinieka salauztās ribas un uzlikt plāksterus. Dons Kihots un Sančo devās atkal tālāk uz Saragosu, un šeit autors viņus atstāj, lai pastāstītu, kas bija Spoguļu bruņinieks un viņa ieroču nesējs ar lielo degunu.

XV nodaļa, kurĀ tiek stĀstĪts un VĒSTĪTS PAR TO, KAS BIJA SPOGUĻU BRUŅINIEKS UN VIŅA IEROČU NESĒJS

Dons Kihots jāja ārkārtīgi apmierināts, lepns un sevi dižodamies ar uzvaru, kuru bija guvis pār tik drošsirdīgu karotāju, kāds viņam šķita Spoguļu bruņinieks; paļaudamies uz tā doto bruņinieka vārdu, viņš cerēja uzzināt, vai seņjora Dulsineja vēL joprojām bija apburta, jo uzvarētajam bruņiniekam bija jāatgriežas un jāziņo par satikšanos ar Dulsineju, pretējā gadījumā viņš vairs neskaitītos bruņinieks. Bet citādās domās nekā dons Kihots bija Spoguļu bruņinieks, jo, kā jau teicām, viņš toreiz domāja tikai par to, kur atrast vietu, lai pārsietu savus ievainojumus. Stāstā paskaidrots, ka bakalaurs Samsons Karasko, iekams ieteica donam Kihotam atsākt savas bruņinieka gaitas, iepriekš apspriedās ar priesteri un bārddzini, kā rīkoties, lai piespiestu donu Kihotu klusi un mierīgi sēdēt mājās un vairs nedzīties pēc saviem nelaimīgajiem piedzīvojumiem; šai apspriedē visi vienbalsīgi nolēma, it sevišķi to ieteica Karasko, ka donam Kihotam jāatļauj doties pasaulē, jo viņu noturēt mājās bija neiespējami, un ka Samsons viņam sekos klaiņojoša bruņinieka izskatā, izaicinās viņu uz divkauju— iemeslu tai varēja vienmēr atrast — un viņu uzvarēs, kas tiem šķita viegli izdarāms; cīnītājiem bija iepriekš jāvienojas, ka uzvarētais pakļausies uzvarētāja gribai, un tad uzvarētajam donam Kihotam šķietamais bruņinieks bakalaurs pavēlēs atgriezties dzimtajā ciematā un savās mājās un no turienes neizkustēties divus gadus vai arī līdz tam laikam, kad viņš tam dotu citādu pavēli; visi bija pārliecināti, ka uzvarētais dons Kihots neapšaubāmi izpildītu šo pavēli, lai nepārkāptu bruņniecības likumus, un varbūt, zināmu laiku sēžot mājās, viņš aizmirstu savas iedomas vai arī atrastos kāds piemērots ārstniecības līdzeklis pret viņa ārprātu.

Karasko apņēmās to izdarīt, un par ieroču nesēju tam pieteicās Tomē Sesjāls, Sančo Pansas kaimiņš un kūms, jautrs un paviegls cilvēks. Samsons apbruņojās tā, kā to jau attēlojām iepriekšējā nodaļā, un Tomē Sesjāls uzlika savam dabiskajam degunam jau pieminēto neīsto degunu, lai viņa kūms redzot to nepazītu; un tā viņi sekoja donam Kihotam pa to pašu ceļu un gandrīz panāca viņu tai brīdī, kad tam bija piedzīvojums ar Nāves ratiem; beidzot viņi sastapās mežā, kur notika tas viss, kas vērīgajam lasītājam jau zināms; un, ja donam Kihotam nebūtu radusies dīvainā doma, ka bakalaurs nav bakalaurs, tad seņjors bakalaurs uz mūžīgiem laikiem zaudētu iespēju iegūt licenciāta grādu, jo tur, kur viņš cerēja atrast putnus, tas neatrada pat ligzdas. Tomē Sesjāls, redzēdams, cik nelaimīgi bija izjucis viņu nodoms un cik bēdīgi beidzies viņu ceļojums, sacīja bakalauram:

—     Patiešām, seņjor Samson Karasko, mēs saņēmām to, ko esam pelnījuši; ir viegli kaut ko izdomāt un pasākt, bet bieži nākas diezgan grūti tikt ar godu galā; dons Kihots ir ārprātīgs, mēs abi esam saprātīgi, taču viņš aizjāj sveikā un smiedamies, bet. jūsu žēlastība esat sasists un bēdīgs. Tagad pārdomāsim, kas tad ir vairāk ārprātīgs: tas, kas citāds nevar būt, vai tas, kas labprātīgi par tādu kļuvis?

Samsons atbildēja:

—     Atšķirība starp šiem diviem ārprātīgajiem ir tā, ka tas, kas kļuvis ārprātīgs pret savu gribu, paliks tāds vienmēr, bet tas, kas labprātīgi kļuvis ārprātīgs, var kļūt saprātīgs, kad vien to vēlas.

—     Ja tas ir tā, — sacīja Tomē Sesjāls, — tad es labprātīgi kļuvu traks, kad apņēmos kalpot jūsu žēlastībai par ieroču nesēju, bet tagad es atkal labprātīgi gribu kļūt saprātīgs un atgriezties mājās.

—     Dariet, kā gribat, — atbildēja Samsons, — bet nedomājiet, ka es atgriezīšos mājās, pirms nebūšu ar nūju pārmācījis donu Kihotu, un tagad es viņu meklēšu, nevis lai palīdzētu viņam atgūt saprātu, bet lai viņam atriebtos; jo stiprās sāpes, ko sajūtu savās ribās, man neļauj vairs nodoties cilvēkmīlestībai.

Tā viņi abi sarunājās, līdz nonāca kādā ciematā, kur tiem palaimējās atrast kādu kaulu lāpītāju, kas sniedza palīdzību nelaimīgajam Samsonam. Tomē Sesjāls viņu atstāja un atgriezās mājās, bet bakalaurs, palicis viens, sāka pārdomāt savu atriebības plānu, un nāks laiks, kad stāstā pie viņa vēl atgriezīsimies, bet tagad nenokavēsim iespēju priecāties ķopā ar donu Kihotu.

XVI nodaļa. par TO, KAS NOTIKA STARP DONU KIHOTU UN KĀDU GUDRU LAMANČAS KABAĻJĒRO

Priecīgs, apmierināts un lepns dons Kihots, kā jau teicām, turpināja savu ceļojumu, iedomādamies, ka gūtā uzvara to padarījusi par sava laikmeta visdrosmīgāko klaiņojošo bruņinieku visā pasaulē; viņam šķita, ka visi nākotnē iespējamie piedzīvojumi ir jau veikti un laimīgi pabeigti, viņš sajuta nicināšanu pret burvjiem un burvībām un aizmirsa neskaitāmos nūju belzienus, ko bija saņēmis savās bruņinieka gaitās, akmeņus, kas tam izdauzīja pusi zobu, galeru vergu nepateicību, janguesiešu nekaunību, kad tie viņu apstrādāja ar rungām; beidzot viņš sev teica, ka tam atliekot vairs tikai atrast līdzekli, veidu vai paņēmienu, ar ko atburt savu seņjoru Dulsineju, — un viņš neapskaustu vislielākos panākumus, kādus ieguvis vai varēja iegūt veiksmīgākais klaiņojošais bruņinieks pagājušos laikmetos. Viņš jāja, dziļi iegrimis šādās domās, kad Sančo tam sacīja:

—     Vai tas nav savādi, seņjor, ka man vēl vienmēr acu priekšā rēgojas mana kūma Tomē Sesjāla nedabiski lielais deguns?

—     Vai tu tiešām domā, Sančo, ka Spoguļu bruņinieks bija bakalaurs Karasko un viņa ieroču nesējs — tavs kūms Tomē Sesjāls?

—     Nezinu, ko jums teikt, — atbildēja Sančo, — es tikai zinu, ka neviens cits nebūtu varējis tik sīki pastāstīt, kā izskatās mana māja, mana sieva un bērni, kā šis ieroču nesējs, un, kad viņš noņēma degunu, tad viņa seja pilnīgi līdzinājās Tomē Sesjāla sejai, kādu es to daudzreiz esmu redzējis savā ciematā, kur mus šķīra tikai mājas siena; arī viņa balss bija tā pati.

—     Parunāsim prātīgi, Sančo, — sacīja dons Kihots. — Panāc šurp un saki, — kāda iemesla dēj bakalaurs Samsons Karasko būtu pārģērbies par klaiņojošo bruņinieku, apbruņojies ar ieročiem, kas derīgi uzbrukumam un aizstāvībai, un cīnījies ar mani? Vai tad es esmu bijis viņa ienaidnieks? Vai esmu kādreiz devis tam iemeslu dusmoties uz mani? Vai esmu viņa sāncensis, vai viņš ir karavīrs un apskauž slavu, ko esmu ieguvis ar saviem ieročiem?

—     Bet ko mēs sacīsim, seņjor, — atbildēja Sančo, — par šā bruņinieka — lai viņš būtu kas būdams — lielo līdzību ar bakalauru Karasko un viņa ieroču nesēja līdzību ar manu kūmu Tomē Sesjālu? Un, ja viss ir burvība, kā saka jūsu žēlastība, vai tad pasaulē nebija citu divu cilvēku, kuriem tie varētu līdzināties?

—     Tas viss ir manu vajātāju, Jauno burvju, viltība un nelietīgie paņēmieni, — atbildēja dons Kihots. — Paredzēdami, ka šai cīņā es būšu uzvarētājs, viņi parūpējās uzveiktajam bruņiniekam piešķirt mana drauga bakalaura seju, lai mūsu draudzība nostātos starp mana zobena asmeni un manas rokas bardzību un remdinātu manas sirds taisnīgās dusmas un lai tādā veidā būtu glābta dzīvība tam, kas ar viltu un krāpšanu mēģināja laupīt manējo. To tev pierāda, ak, Sančo, paša pieredze, kas nevar ne melot, ne vilt, cik viegli spēj burvji pārvērst viena cilvēka seju otra sejā, skaisto padarīt nejauku un nejauko skaistu, jo vēl pirms nepilnām divām dienām tu pats ar savām acīm skatīji nesalīdzināmās Dulsinejas skaistumu un diženību visā pilnībā un atbilstošu īstenībai, bet es redzēju viņas vietā tikai neglītu, nožēlojamu un rupju zemnieci, kurai bija blāvas acis un pretīga elpa; un, ja negantais burvis iedrošinājās izdarīt tik ļaunu pārvērtību, tad nav brīnums, ka viņš bruņinieku pārvērta par Samsonu Karasko un ieroču nesēju par tavu kūmu, lai atņemtu man uzvaras slavu. Bet, par spīti visam, esmu apmierināts: lai mana pretinieka izskats bija kāds būdams, es tomēr esmu viņu uzvarējis.

—     Vienīgi dievs zina visu patiesību, — atbildēja Sančo.

Un, tā kā viņš zināja, ka Dulsinejas pārvēršanās bija tikai viņa paša viltīgā izdoma, tad viņa kunga maldīgie spriedelējumi viņu neapmierināja, bet viņš neko neiebilda, lai neizteiktu kaut ko tādu, kas atklātu šo krāpšanu.

Kamēr viņi tā sarunājās, tos panāca kāds cilvēks, kas pa to pašu ceļu jāja tiem nopakaļ uz ļoti skaistas, pelēkābolainas ķēves, tērpies zaļā smalkas vadmalas mētelī ar rūsganām samta uzšuvēm, galvā tam bija tāda paša samta berete; viņa ķēves iejūgs un segli bija tumši mēļā un zaļā krāsā; pie platas, zaļi zeltainas jostas karājās mauru zobens, viņa puszābakiem bija tādas pašas krāsas apdarinājums kā jostai; pieši nebija zeltīti, bet apklāti ar zaļu laku, tik spoži pulēti un nospodrināti un tik labi pieskanēja visam viņa tērpam, ka izskatījās košāki nekā tīra zelta pieši. Panācis ceļiniekus, svešais tos pieklājīgi sveicināja un, iespiedis ķēvei piešus sānos, pajāja tiem garām, bet dons Kihots viņam uzsauca:

—      Laipnais seņjor, ja jūsu žēlastība dodas uz to pašu pusi, kurp dodamies mēs, un pārāk nesteidzas, tad parādiet mums laipnību un jājiet ar mums kopā.

—      Patiesību sakot, — atbildēja jātnieks, — es nebūtu pajajis jums garām tik steidzīgi, ja nebaidītos, ka manas ķēves sabiedrība varētu satraukt jūsu zirgu.

—      Jūs, seņjor, varat mierīgi pievilkt savas ķēves pavadas, — sacīja Sančo, — jo mūsu zirgs ir visgodīgākais un vislabāk audzinātais dzīvnieks pasaulē; nekad viņš līdzīgos gadījumos nav izdarījis nevienu nekrietnību, tikai vienu vienīgu reizi tas sev atļāvās palaidnības, bet par to mans kungs un es simtkārtīgi samaksājām. Vēlreiz saku, ja jūsu žēlastībai labpatikas, tad nesteidzieties: jūs varat savu ķēvi mūsu zirgam pasniegt bļodā, arī tad viņš droši vien uz to nepaskatīsies.

• Ceļotājs pievilka pavadas, ar izbrīnu vērodams dona Kihota augumu un seju; dons Kihots jāja ar kailu galvu, jo viņa bruņu cepuri Sančo bija piesējis kā ceļa somu pie sava ēzeļa seglu priekšējā izloka; lai gan zaļais jātnieks ļoti uzmanīgi vēroja donu Kihotu, tomēr dons Kihots vēl uzmanīgāk vēroja zaļo jātnieku, kas viņam šķita ievērojams cilvēks. Pēc izskata spriežot, tas bija gadus piecdesmit vecs, mazliet iesirmiem matiem, ērgļa degunu, viņa seja bija pa pusei jautra, pa pusei nopietna; īsi sakot, viņa tērps un izskats liecināja, ka viņš ir labu aprindu cilvēks. Zaļais jātnieks, lūkodamies uz donu Kihotu, domāja, ka nekad vēl nebija redzējis cilvēku ar tādu ārieni un izturēšanos: viņu pārsteidza bruņinieka garais kakls, viņa izstīdzējušais augums, vājā, dzeltenīgā seja, viņa bruņas, kustības un iznesība; persona ar tādu ārieni sen nebija redzēta šai apvidū. Dons Kihots labi ievēroja, ar kādu uzmanību ceļotājs viņu aplūkoja, un no svešinieka pārsteiguma noprata, ka viņā pamodusies ziņkāre; un, tā kā dons Kihots bija pieklājīgs un ļoti pakalpīgs cilvēks, tad viņš, nenogaidīdams nekādus jautājumus, nolēma pats apmierināt svešinieka vēlēšanos un teica tam:

—      Es nebrīnos, ka jūsu žēlastība izbrīnījās par manu izskatu, kas ir dīvains un neredzēts un atšķiras no parasto cilvēku izskata, bet jūsu žēlastība vairs nebrīnīsies, ja es tūlīt jums teikšu, ka esmu bruņinieks,

Viens no tiem, par kuru saka: Piedzīvojumus tas meklē!

Es atstāju savu dzimto vietu, ieķīlāju savu īpašumu, atteicos no labklājības un nodevu sevi likteņa rokās, lai tās mani aizved turp, kur būšu visvairāk noderīgs. Es gribēju uzmodināt jau mirušo klaiņojošo bruņniecību, un ir pagājušas jau daudzas dienas, kopš es, gan klupdams un krizdams, gan atkal pieceldamies, esmu lielā mērā piepildījis savu nodomu, palīdzot atraiinēm, aizstāvot jaunavas, apsargājot precētas sievas, bāreņus un nepilngadīgos, kas ir klaiņojošo bruņinieku īstais un dabiskais uzdevums. Tā ar saviem daudzajiem drosmīgajiem un kristīgajiem varoņdarbiem es izpelnījos, ka par mani tika sarakstīta grāmata un tulkota gandrīz visu pasaules tautu valodās. Manas dzīves stāsts iespiests trīsdesmit tūkstoš sējumos, un, ja debess būs labvēlīga, to iespiedīs vēl tūkstošreiz trīsdesmit tūkstoš sējumos. Beidzot, lai izsacītu jums visu īsos vārdos vai arī tikai vienā vārdā, teikšu, ka esmu Lamančas dons Kihots, citā vārdā saukts Bēdīgā Izskata bruņinieks; un, kaut gan pašuzslava pazemo, tomēr esmu spiests dažreiz sevi slavēt, tādos gadījumos, kad nav neviena cita, kas to izdarītu manā vietā; tātad, seņjor kabaļjēro, lai turpmāk jūsos nerada izbrīnu ne šis zirgs, ne šis šķēps, ne šis vairogs, ne ieroču nesējs, ne visas šīs manas bruņas, ne manas sejas dzeltenīgums, ne mans neparastais kalsnums, jo tagad jūs zināt, kas es esmu un kāds ir mans amats.

To pateicis, dons Kihots apklusa, bet zaļais jātnieks ilgi vilcinājās atbildēt, — likās, viņš nezināja, ko teikt; bet pēc ilgākas klusēšanas viņš sacīja:

—       Redzot manu pārsteigumu, jums izdevās, seņjor bruņiniek, uzminēt manu vēlēšanos, bet jums neizdevās izkliedēt izbrīnu, kuru manī radīja sastapšanās ar jums; kaut gan jūs, seņjor, sacījāt, ka, uzzinājis, kas jūs esat, es vairs nebrīnīšos, tomēr tas tā nav, gluži otrādi: tieši tagad, kad to zinu, esmu vēl vairāk pārsteigts un izbrīnījies. Vai tiešām iespējams, ka vēl šodien pasaulē ir klaiņojošie bruņinieki un tiek iespiestas grāmatas par patiesiem bruņniecības varoņdarbiem? Es nevaru ticēt, ka mūsu dienās uz zemes dzīvo ļaudis, kas atbalsta atraitnes, aizstāv jaunavas, godina precētās sievas, palīdz bāreņiem, un es nekad tam neticētu, ja to neredzētu pats ar savām acīm jūsu personā. Lai slavētas debesis, jo stāsts par jūsu lielajiem un patiesajiem varoņdarbiem, kas, kā jūsu žēlastība saka, esot iespiests, liks aizmirst neskaitāmos sadomātos bruņinieku stāstus, ar kuriem pārplūdināta visa pasaule un kuri tik ļoti samaitā labus tikumus, kaitē labām grāmatām un laupa tām lasītāju uzticību.

—      Tas ir vēl liels jautājums, — atbildēja dons Kihots, — vai klaiņojošo bruņinieku stāsti ir tikai sadomāti.

—      Vai tad kāds apšauba šo stāstu melīgumu? — jautāja zaļais jātnieks.

—      Es esmu tas, kas to apšauba, — atbildēja dons Kihots, —bet pagaidām nerunāsim par to; ja vien mēs vēl kādu ceļa gabalu jāsim kopā, tad es ceru ar dieva palīgu pierādīt jūsu žēlastībai, ka jūs rīkojaties nepareizi, pievienodamies to ļaužu parastajam uzskatam, kuri apgalvo, ka bruņinieku stāsti nav patiesi.

Sie dona Kihota pēdējie vārdi radīja ceļotājā aizdomas, ka dons Kihots ir sajucis, un viņš gaidīja, ka turpmākā saruna šis aizdomas apstiprinās; bet, iekams viņi atsāka savas pārrunas, dons Kihots lūdza svešinieku pateikt, kas viņš tāds esot, jo viņš taču savu nodarbošanos un dzīves veidu tam esot darījis zināmu.

Zaļajā mētelī tērptais jātnieks atbildēja:

—       Seņjor Bēdīgā Izskata bruņiniek, esmu idalgo, dzimis tai ciematā, kur mēs šodien pusdienosim, ja dievam tas labpatiks. Esmu vairāk nekā turīgs cilvēks un saucos dons Djēgo de Miranda; savu dzīvi pavadu sievas, bērnu un draugu sabiedrībā; mana nodarbošanās ir — medības un zveja, bet man nav ne piekūnu, ne medību suņu, tikai dažas pieradinātas irbes un daži neganti seski. Manā bibliotēkā ir kādi seši duči spāniešu un latīņu grāmatu, gan laicīga, gan garīga satura; bruņniecības grāmatas nav tikušas pāri manas mājas slieksnim. Es vairāk lasu laicīgās nekā garīgās grāmatas, ja vien tām ir krietns saturs, patīkama valoda un ja tās pārsteidz un valdzina ar savu izdomu, bet tādu grāmatu Spānijā ir visai maz. Dažreiz pusdienoju pie saviem kaimiņiem un draugiem un bieži tos ielūdzu pie sevis, manas viesību maltītes tiek gatavotas tīri un garšīgi, un es ar tām neskopojos; neesmu mēlnesīgs un neatjauju arī citiem mēļot savā klātbūtnē; es nepētu svešu Jaužu dzīvi un neiejaucos citu darīšanās, katru dienu noklausos mesi, dalos savā mantā ar nabadzīgiem, bet par saviem labajiem darbiem nevienam nestāstu, lai manā sirdī neieviestos liekulība un godkāre, šie ienaidnieki, kas paslepen sagrābj savā varā pat vispazemīgākās sirdis; cenšos samierināt strīdniekus, pielūdzu mūsu svēto Jaunavu un vienmēr paļaujos uz dieva, mūsu kunga, bezgalīgo žēlastību.

Sančo ļoti uzmanīgi klausījās idalgo stāstu par viņa dzīvi un nodarbošanos; tāda dzīve tam likās laba un svēta, un viņš nodomāja, ka cilvēks, kas tā dzīvo, var darīt brīnumus, tāpēc nolēca no pelēča, lielā steigā satvēra svešinieka labējo kāpsli un ar dievbijīgu sirdi, gandrīz ar asarām acīs vairākkārt noskūpstīja viņa kājas. To redzēdams, idalgo iesaucās:

—     Ko jūs darāt, brāli? Ko nozīmē šie skūpsti?

—      Ļaujiet man skūpstīt, — atbildēja Sančo, — jo jūsu žēlastība esat pirmais svētais, ko redzu savā mūžā, turklāt vēl jāšus uz zirga.

—     Es neesmu svētais, — atbildēja idalgo, — bet gan liels grēcinieks; bet jūs, brāli, droši vien esat labs cilvēks, ko liecina jūsu vientiesība.

Sančo atkal iesēdās seglos, izvilinājis smieklus no sava kunga grūtsirdības dziļumiem un likdams donam Djēgo vēlreiz izbrīnīties. Dons Kihots vaicāja svešiniekam, vai viņam esot daudz bērnu, un piebilda, ka senatnes filozofi, kas nepazinuši patieso dievu, uzskatījuši par pasaules lielāko laimi dabas un likteņa balvas: daudzus draugus un daudzus labus bērnus.

—      Man, seņjor don Kihot, — atbildēja idalgo, — ir viens dēls, bet varbūt es būtu laimīgāks, ja viņa man nebūtu, nevis tāpēc, ka viņš būtu ļauns, bet tāpēc, ka viņš nav tik labs, kā es to vēlētos. Viņam būs astoņpadsmit gadu, viņš sešus gadus pavadīja Salamankā, mācīdamies latīņu un grieķu valodu, bet, kad es vēlējos, lai viņš mācītos vēl citas zinības, tad viņš bija tā iegrimis dzejas zinātnē (ja vien to var saukt par zinātni), ka nav iespējams viņa pratu pievērst tieslietām, kaut gan es vēlos, lai viņā tās studētu, ne arī visu zinātņu karalienei — teoloģijai. Es vēlētos, lai viņš kļūtu par savas dzimtas lepnumu, jo mēs dzīvojam gadsimtā, kad mūsu valdnieki bagātīgi apbalvo tikumīgās un labās zinātnes, un zinātne bez tikumības ir pērle mēslu kaudzē. Mans dēls augu dienu pēta, vai Homērs par kādu lietu izteicies labi vai slikti savas Iliādas pantos, vai Marciālam kāda epigramma ir pieklājīga vai nepieklājīga; vai kāds Vergīlija pants jātulko šādi vai citādi. īsi sakot, viņš runā tikai par minēto dzejnieku sacerējumiem un ari par Horācija, Persija, Juvenāla un Tibula darbiem; tagadnes spāniešu dzejniekus viņš visai neciena, bet, neraugoties uz viņa vēso attieksmi pret spāniešu dzeju, viņa domas pašlaik nodarbina glosa*, kas tam jāsacer ar četrām vārsmām, ko tam atsūtījuši no Salamankas, kur laikam notiks literāra sacensība.

Visu to noklausījies, dons Kihots atbildēja:

— Bērni, seņjor, ir savu vecāku iekšējās būtības daļas, tāpēc tie jāmīl, lai viņi būtu labi vai ļauni, tāpat kā mīlam dvēseli, kas dod dzīvību mūsu ķermenim; vecāku pienākums ir viņus no pašas bērnibas vadīt pa tikumības, pieklājības un labu, kristīgu paradumu ceļu, lai pieauguši tie kļūtu saviem vecākiem atbalsts vecuma dienās un savu pēcnācēju lepnums; bet piespiest viņus mācīties vienu vai otru zinātni man šķiet aplam; šādā gadījumā labāk derētu tos pārliecināt; un, ja students ir tik laimīgs, ka tam nav jāstudē, lai nopelnītu pane lucrando, tāpēc ka viņa vecāki tam dod dienišķo maizi, tad domāju, ka tam jāļauj nodoties tādai zinātnei, kas viņam visvairāk patīk; un, lai gan dzejas māksla ir vairāk patīkama nekā noderīga, tā tomēr nevar apkaunot to, kas tai nododas. Dzeja, seņjor idalgo, manuprāt, līdzinās maigai, jaunai un ārkārtīgi skaistai meitenei, kuru cenšas apdāvināt, uzpost un izgreznot daudzas citas jaunavas, tas ir, — visas pārējās zinātnes, un viņai jāpieņem šie viņu pakalpojumi, un tām savukārt viņa jācildina; bet šī meitene nevēlas, lai pret viņu izturētos vaļīgi, vazātu viņu apkārt pa pilsētas ielām, klaigātu par viņu uz laukumiem un pie pils stūriem. Viņas alķīmiskajam sastāvam piemīt tāda īpašība, ka tas, kas prot ar viņu apieties, var viņu pārvērst tīrā zeltā, kam ir neaprēķināma vērtība; tam viņa stingri jāvalda, neatļaujot tai izplūst rupjās satīrās un bezdvēselīgos sonetos; tā nekādā ziņā nedrīkst būt pārdodama, atskaitot varoņpoēmas, žēlabainas traģēdijas un jautras, mākslinieciskas komēdijas; tā nedrīkst saskarties ar ākstiem un nemācīto pūli, kas nespēj ne saprast, ne novērtēt tos dārgumus, ko viņa sevī glabā. Un nedomājiet, seņjor, ka par pūli es saucu vienkāršos zemas kārtas ļaudis — katrs nejēga, lai tas būtu seņjors vai princis, pieskaitāms pūlim; bet tā cilvēka vārds, kas rīkosies ar dzeju tādā veidā, kā es to ieteicu, liks cildināts un slavēts visās nozīmīgajās pasaules lautās. Kas attiecas uz to, seņjor, ka jūsu dēls ne visai cienot spāniešu dzeju, tad man šķiet, ka viņš šai ziņā mazliet maldās un šādu iemeslu dēļ: lielais Homērs nerakstīja latīņu valodā, jo bija grieķis, un Vergīlijs nerakstīja grieķu valodā, jo bija romietis īsi sakot, visi senatnes dzejnieki rakstīja tajā valodā, ko bija iesūkusi ar mātes pienu, un nemeklēja svešvalodas, lai izteiktu savas augstās domas; un tāpēc vajadzētu izplatīt šādu ieradumu visās tautās, lai vācu dzejnieks nekautrētos rakstīt savā valodā un kastllietis, un pat biskajietis, — savējā. Bet, manuprāt, jūsu dēls, seņjor, ir sliktās domās nevis par spāniešu dzeju, bet gan par spāniešu dzejniekiem, kas raksta spāniešu valodā un nezina nevienu citu valodu un zinātni, kas greznotu, pamodinātu un sekmētu viņu dabiskās dotības, bet ari šai ziņā jūsu dēls var maldīties, jo, kā pamatoti mēdz teikt, par dzejnieku jāpiedzimst: tas nozīmē, ka īsts dzejnieks iznāk no savas mātes miesām jau kā dzejnieks; un ar šo tieksmi, ko tam dāvājusi debess, bez izglītības un bez mākslas pieredzes sacer darbus, par kuriem patiesi var teikt: esi Deus in nobis] utt. Tāpat varu teikt, ka dzejnieks ar iedzimtām spējām, kas apgūst mākslas meistarību, būs daudz labāks un pārāks par dzejnieku, kas kļūst tāds, tikai iemācīdamies mākslas meistarību, un tas ir tādēļ, ka māksla nevar pārspēt dabu, bet tikai to papildināt, un tā — no dabas un mākslas un no mākslas un dabas savienojuma rodas visaugstvērtīgākais dzejnieks. Manas runas secinājums, seņjor idalgo, ir tāds, ka jūsu žēlastībai jāļauj iet jūsu dēlam turp, kur to aicina viņa zvaigzne; un, tā kā viņš droši vien ir labs students un laimīgi aizsniedzis zinību pirmo pakāpi, tas ir, — iemācījies valodas, tad viņš ar tām pats aizsniegs laicīgo zinātņu kalngalus, jo tās tikpat labi piestāv kabaļjēro ar apmetni un zobenu, to grezno, pagodina un paaugstina tāpat kā bīskapu viņa mitra vai pieredzes bagātu juriskonsultu — viņa mantija. Sarājiet, jūsu žēlastība, savu dēlu, ja viņš sacer satīras, kas aizskar citu cilvēku godu, tad pārmāciet viņu un saplēsiet šos dzejoļus, bet, ja viņš sacer tikumiskas pamācības Horācija garā, kurās tas apkaro ļaužu vispārīgos netikumus tikpat smalki, kā to darīja romiešu dzejnieks, tad slavējiet viņu, jo dzejniekiem atļauts nopelt skaudību un savās vārsmās nosodīt skaudīgos, tāpat kā citus netikumus, nenosaucot vārdā nevienu cilvēku, kaut gan ir tādi dzejnieki, kam tik ļoti patīk izteikt kādu ļaunprātību, ka viņi gatavi nokļūt trimdā uz Ponta salām*. Ja dzejnieks ir nevainojams savā dzīvē, tad viņš tāds arī būs savā dzejā. Spalva ir dvēseles mēle, kādi nodomi dzimst dzejnieka dvēselē, tādi būs viņa raksti, un, kad karaļi un prinči redz, ka brīnumaino dzejas zinātni pārvalda saprātīgi, tikumīgi un gudri ļaudis — viņu pavalstnieki, tie tos godina, ciena un apbalvo, un pat vainago ar tā koka lapām, kurā nekad neiesper zibens*, par zīmi, ka neviens nedrīkst apvainot tos, kuru galvas grezno šāds slavas vainags.

Dona Kihota spriedumi tā pārsteidza jātnieku zaļajā mētelī, ka viņš vairs nespēja domāt, ka tas ir ārprātīgs. Bet šās runas vidū Sančo, kuram šāda prātošana ne visai patika, bija aizgājis sāņus no ceļa, lai izlūgtos mazliet piena no ganiem, kas tuvumā slauca savas

1 Mūsos iemīt dievs [lct.).

avis, bet tai mirkli, kad idalgo, ārkārtīgi apmierināts ar dona Kihota prātu un daiļrunību, gribēja atsākt sarunu, dons Kihots, pacēlis galvu, ieraudzīja, ka pa ceļu viņiem pretim brauca rati, greznoti ar karaļa karogiem; nolēmis, ka tam tuvojas jauns piedzīvojums, viņš skaņā balsī sauca Sančo, lai tas viņam pasniedzot bruņu cepuri. Sančo, izdzirdis, ka viņu sauc, atstāja ganus un, sparīgi dzīdams savu pelēci, steidzīgi atjāja pie sava kunga, kam atgadījās baigs un nejēdzīgs piedzīvojums.

XVII nodaļa, KURĀ VĒSTĪTS, KĀDAS VIRSOTNES UN GALĒJĀS ROBEŽAS AIZSNIEDZA UN VARĒJA AIZSNIEGT DONA KIHOTA NEDZIRDĒTĀ DROSME, UN PAR TO, CIK LAIMĪGI BEIDZĀS VINA PIEDZĪVOJUMS AR LAUVĀM

Stāstā vēstīts, ka tai brīdī, kad dons Kihots sauca Sančo, lai tas viņam pasniegtu bruņu cepuri, ieroču nesējs no ganiem pirka biezpienu; sava kunga steigas pamudināts, viņš nezināja, ko darīt un kur ielikt biezpienu, par kuru jau bija samaksājis, un, lai to nezaudētu, viņš nolēma novietot biezpienu sava seņjora bruņu cepurē un ar šo labo ieguvumu steidzās pie dona Kihota, lai uzzinātu, ko tas vēlas; un viņa kungs, tam tuvojoties, sacīja:

—     Pasniedz man, draugs, šo bruņu cepuri; vai nu es maz sajēdzu piedzīvojumu lietās, vai tas, kas tur redzams, solās būt piedzīvojums, kurā man vajadzēs un jau vajag ķerties pie ieročiem.

Jātnieks zaļajā mētelī, dzirdēdams šos vārdus, sāka raudzīties visapkārt, bet redzēja tikai tuvojamies ratus, greznotus ar diviem trim maziem karodziņiem, kas tam lika domāt, ka šajos ratos ved Viņa Majestātes naudas kasi, un to viņš pateica donam Kihotam, bet tas viņam neticēja, vienmēr domādams un ticēdams, ka viss, kas tam atgadās, ir piedzīvojumi, un tāpēc viņš atbildēja idalgo:

—     Vīrs, kas cīņai bruņoties spējis, ir pa pusei jau uzvarējis! Es neko nezaudēšu, ja būšu sagatavojies, jo zinu no pieredzes, ka man ir redzami un neredzami ienaidnieki, bet es nezinu, kad, kur, kādā laikā un kādā izskatā viņi man uzbruks.

Pagriezies pret Sančo, viņš lūdza pasniegt bruņu cepuri, bet tas, nepaspēdams izņemt biezpienu, bija spiests cepuri pasniegt ar visu tās saturu. Dons Kihots to paņēma un, nepaskatījies, kas tajā atrodas, steidzīgi uzlika cepuri sev uz galvas; biezpiens saspiedās, un sula sāka lecēt pār dona Kihota seju un bārdu, kas viņu tā izbiedēja, ka viņš sacīja Sančo:

—     Ko tas nozīmē, Sančo? Man liekas, it kā mans galvaskauss būtu sašķīdis vai manas smadzenes atmiekšķējušās, vai arī esmu nosvīdis no galvas līdz papēžiem. Bet, ja es svīstu, tad, protams, ne jau aiz bailēm, kaut gan nešaubos, ka gaidāmais piedzīvojums būs briesmīgs. Ja tev ir pie rokas, tad dod man kaut ko, ar ko varētu noslaucīties, jo pārmērīgie sviedri man plūst acīs un es neko vairs neredzu.

Sančo klusēdams pasniedza tam lakatiņu un garā pateicās dievam par to, ka viņa seņjors nenojauta īstos apstākļus. Dons Kihots noslaucījās un noņēma bruņu cepuri, lai pārbaudītu, kas viņam tā saldējis galvu; ieraudzījis bruņu cepurē baltu putru, viņš pielika to pie deguna un paostījis sacīja:

—     Zvēru pie Tobosas seņjoras Dulsinejas dzīvības, tu man esi šeit ielicis biezpienu, nodevēj un nelieti, bezkaunīgais ieroču nesēj! Sančo, izlikdamies pilnīgi mierīgs, atbildēja:

—     Ja tas ir biezpiens, tad dodiet to man, jūsu žēlastība, lai es to apēstu. Bet labāk lai to apēd velns, jo droši vien viņš to šeit ielicis. Vai tad es iedrošinātos pieķēzīt jūsu žēlastības bruņu cepuri? Esat gan atraduši pārdrošnieku! Goda vārds, seņjor, es ar savu dieva doto saprātu nojaušu, ka arī man ir savi burvji, kas mani vajā kā jūsu žēlastības radījumu un miesas locekli, un tie ielikuši cepurē šos mēslus, lai jūsu pacietībai būtu beigas un jūs dusmās man, kā parasts, sadauzītu ribas. Bet patiešām šoreiz viņi nošāvuši buku, jo es paļaujos uz sava seņjora veselo saprātu — viņš sajēgs, ka man nav ne biezpiena, ne piena, ne arī kā cita tamlīdzīga, un, ja man tas būtu, tad es to drīzāk.novietotu savā vēderā, nevis bruņu cepurē.

—     Viss var būt, — sacīja dons Kihots.

Idalgo visu to redzēja un ļoti brīnījās, sevišķi tad, kad dons Kihots, noslaucījis sev galvu, seju, bārdu un bruņu cepuri, atkal uzlika cepuri galvā, stingri atspērās kāpšļos, apskatīja zobenu un, satvēris šķēpu, sacīja:

—     Tagad lai nāk kas nākdams; esmu gatavs cīnīties vai ar pašu sātanu.

Šai brīdī tiem tuvojās karogotie rati, kuros nebija citu ļaužu kā tikai važonis, kas jāja uz viena no mūļiem, un vēl viens cilvēks, kas sēdēja ratu priekšā.

Dons Kihots izjāja ceļa vidū un vaicāja:

—     Kurp jūs braucat, brāļi? Kas ir šie rati, ko jūs tajos vedat, un kas tie par karodziņiem?

Važonis tam atbildēja:

—     Rati pieder man, mēs vedam krātiņā divus plēsīgus lauvas, kurus Oranas gubernators sūta galmam kā dāvanu Viņa Majestātei, un tie ir mūsu kunga karaļa karogi, kas nozīmē, ka mēs vedam viņa īpašumu.

—     Vai lauvas ir lieli? — jautāja dons Kihots.

—     Tik lieli, — atbildēja cilvēks, kas sēdēja ratu priekšā^— ka lielāki vai pat apmērā viņiem līdzīgi nekad nav sūtīti no Āfrikas uz Spāniju; būdams lauvu sargs, esmu pārvadājis daudzus citus lauvas, bet tādus kā šos vēl nekad. Mēs vedam lauvu tēviņu un mātīti; pats lauva atrodas pirmajā krātiņā, lauvene pakaļējā krātiņā, un patlaban tie ir izsalkuši, jo šodien nav ēduši; un tāpēc, jūsu žēlastība, atbrīvojiet ceļu, mēs steidzamies nokļūt līdz kādai vietai, kur tos pabaros.

Dons Kihots atbildēja mazliet smaidīdams:

—     Lauvēnus pret mani? Lauvēnus pret mani un šādā stundā? Zvēru pie dieva, ka seņjori, kas tos šurp sūtījuši, pārliecināsies, vai esmu tāds cilvēks, kas baidās no lauvām. Izkāp no ratiem, labais cilvēk, — ja esi lauvu sargs, tad atver krātiņu un izlaid šos plēsīgos zvērus, lai te klajā laukā es tiem pierādu, kas ir Lamančas dons Kihots, par spīti un par nepatiku tiem burvjiem, kas tos man uzrīdījuši.

«Tā, tā!» šai brīdī klusībā nodomāja idalgo. «Beidzot mūsu labais bruņinieks sevi parāda: biezpiens neapšaubāmi tam atmiekšķējis galvaskausu un saskābējis smadzenes.»

Šai brīdī viņam pienāca klāt Sančo un iesaucās:

—     Žēlīgais seņjor, dieva dēļ dariet kaut ko, lai mans seņjors dons Kihots netuvotos šiem lauvām; ja viņš tiem uzbruks, tie mūs visus saplosīs gabalos.

—     Vai tiešām jūsu kungs ir tik ārprātīgs, — atbildēja idalgo,

—      ka, pēc jūsu domām, viņš spētu uzbrukt šiem plēsīgajiem zvēriem?

—     Viņš nav ārprātīgs, — atbildēja Sančo, — bet pārdrošs.

—     Es parūpēšos, lai viņš tāds nebūtu, — sacīja idalgo.

Viņš tuvojās donam Kihotam, kas skubināja lauvu sargu atvērt krātiņus, un sacīja:

—     Seņjor bruņiniek, klaiņojošiem bruņiniekiem jāmeklē tikai tādi piedzīvojumi, no kuriem var cerēt veiksmīgu iznākumu, bet nevis tādi, kur šāda cerība pilnīgi izslēgta, jo drošsirdībā, kas sniedzas jau līdz neprātam, ir vairāk ārprāta nekā spēka. Turklāt šie lauvas neuzbrūk jūsu žēlastībai un pat nedomā to darīt, un tie tiek sūtīti kā dāvana Viņa Majestātei, tāpēc nebūtu labi ceļā tos aizkavēt vai traucēt viņu pārvešanu.

—     To, jūsu žēlastība seņjor idalgo, — atbildēja dons Kihots,

—      varat stāstīt savai pieradinātajai irbei un savam pārdrošajam seskam, bet neiejaucieties citu darīšanās. Atļaujiet man zināt, vai šie seņjori lauvas ir vai nav sarīdīti pret mani.

Un, pagriezies pret lauvu sargu, viņš tam uzsauca:

—     Paklau, don blēdi, ja tu šai acumirklī neatvērsi krātiņus, es tevi ar šo šķēpu pienaglošu pie ratiem!

Važonis, redzēdams šā apbruņotā spoka stingro apņēmību, sacīja:

—     Mans seņjor, es paklausīšu jūsu žēlastībai, bet apžēlojieties par mani un ļaujiet man, pirms izlaižu lauvas, atjūgt mūļus un aizvest tos drošā vietā; ja lauvas tos saplosītu, tad es būtu uz mūžu izputināts, jo šie rati un šie mūļi ir mana vienīgā manta.

—      Ak tu mazticīgais! — iesaucās dons Kihots. — Nokāp zemē, atjūdz mūļus un dari, kā vēlies, bet drīz tu pārliecināsies, ka tas nebija vajadzīgs un ka varēji sev aiztaupīt šīs pūles.

Važonis nokāpa zemē un ātri izjūdza mūļus, bet sargs brēca skaļā balsī:

—      Lai visi klātesošie ir liecinieki, ka es pret savu gribu esmu spiests atvērt krātiņus un izlaist lauvas, un es brīdinu šo seņjoru, ka tam būs jāatbild par visiem postijumiem un zaudējumiem, ko šie zvēri nodarīs, un viss jāatlīdzina, ieskaitot manu algu un papildu ienākumus. Bet jūs, žēlīgie seņjori, noslēpieties, pirms es atveru krātiņus; kas attiecas uz mani, tad esmu pārliecināts, ka zvēri mani neaizskars.

Vēlreiz idalgo mēģināja atrunāt donu Kihotu no šādas neprātīgas rīcības, ar kuru tas varēja tikai nokaitināt dievu.

Dons Kihots tam atbildēja, ka zinot pats, kas tam darāms. Idalgo ieteica viņam vēl labi apdomāties, jo esot pārliecināts, ka šoreiz viņš maldoties.

—     Tagad, seņjor, — atbildēja dons Kihots, — ja jūsu žēlastība nevēlas noskatīties šo, kā jums šķiet, varbūtējo traģēdiju, tad iespiediet savai ķēvei piešus sānos un glābieties.

To dzirdēdams, Sančo ar asarām acīs sāka lūgties donu Kihotu, lai tas atteiktos no šā pasākuma, salīdzinājumā ar kuru piedzīvojums ar vējdzirnavām un drausmīgais piedzīvojums ar vadmalas veltuvēm, kā arī visi viņa mūžā veiktie varoņdarbi būtu tikai smalkmaizītes un piparkūkas.

—      Saprotiet, seņjor, — sacīja Sančo, — ka te nav nekādas burvības, nedz kā tamlīdzīga, jo caur krātiņa režģiem es saskatīju vienu īsta lauvas nagu un nopratu, ka lauvam ar tādu nagu jābūt kalna lielumā.

—      Tikai aiz bailēm, — atbildēja dons Kihots, — tev tas varēja likties tik liels kā puse pasaules. Ej projām, Sančo, un atstāj mani; un, ja es šeit mirstu, tad tev zināma mūsu sensenā noruna: steidzies pie Dulsinejas, vairāk es tev neko neteikšu.

Tad viņš piebilda vēl citus vārdus, kas iznīcināja klātesošajos pēdējo cerību, ka tiem izdosies viņu atrunāt no neprātīgā nodoma. Jātnieks zaļajā mētelī labprāt būtu viņam pretojies, bet tas redzēja, ka dons Kihots ir labāk apbruņots, un tam šķita neprāts cīnīties ar ārprātīgu cilvēku, jo savu ārprātu dons Kihots bija pilnā mērā tagad izrādījis. Kamēr bruņinieks skubināja lauvu sargu un atkārtoja savus draudus, idalgo iespieda savai ķēvei piešus sānos, to pašu darīja Sančo savam pelēcim, važonis saviem mūļiem, un visi pacentās aizjāt pēc iespējas tālāk no ratiem, kamēr lauvas vēl nebija izkļuvuši brīvībā. Sančo apraudāja sava seņjora nāvi un šoreiz nešaubījās, ka tas nokļūs lauvu ķetnās, nolādēja pats savu likteni un to nelaimīgo stundu, kad tam bija ienākusi prātā doma atkal kalpot donam Kihotam; bet raudādams un vaimanādams viņš tomēr nemitējās paskubināt savu pelēci, lai tas viņu aiznestu tālāk no ratiem. Kad lauvu sargs redzēja, ka bēgļi jau bija aizjājuši labi tālu, viņš atkal sāka lūgties un brīdināt donu Kihotu, kā jau bija viņu agrāk lūdzies un brīdinājis, bet tas atbildēja, ka esot to jau vienreiz dzirdējis un lai sargs sevi nenopūlot ar lūgumiem un brīdinājumiem, jo tie esot veltīgi, un labāk pasteidzoties atvērt krātiņu. Kamēr sargs vilcinājās atvērt pirmo krātiņu, dons Kihots apsvēra, kā viņam labāk cīnīties — stāvot uz zemes vai sēžot zirgā, un beidzot nolēma, ka cīnīsies, kājās stāvēdams, jo viņš baidījās, ka, ieraugot lauvas, Rosinante varētu sākt trakot. Tāpēc viņš nolēca no zirga, nosvieda zemē šķēpu, satvēra vairogu un, izrāvis no maksts zobenu, soli pa solim ar apbrīnojamu drosmi un dvēseles mieru tuvojās ratiem, no visas sirds sevi novēlēdams dievam un pēc tam savai seņjorai Dulsinejai. Jums jāzina, ka, nonācis līdz šai vietai, šā patiesā stāsta autors iesaucas:

«Ak, varenais un pāri visām uzslavām drosmīgais Lamančas don Kihot, tu spogulis, kurā var lūkoties visas pasaules varoņi, tu otrais un jaunais dons Manvels de Leons*, kas bija spāniešu bruņinieku slava un gods! Ar kādiem vārdiem lai attēloju šo baigo varoņdarbu, ar kādiem izteicieniem lai padaru to ticamu nākotnes audzēm un kādus cildinājumus lai izsaku, kas nebūtu tev pārāk niecīgi un nepiemēroti, arī tad, ja es runātu hiperbolu hiperbolās? Kājās stāvēdams, viens pats, neiebiedējams un augstsirdīgs, apbruņojies tikai ar zobenu, diezgan neasu un bez sunīša*, aizsedzies ar vairogu, kas arī nav veidots no pārāk spoža un tīra tērauda, tu gaidi un vēro divus visplēsīgākos lauvas, kādi jebkad izauguši Āfrikas mežos. Lai tavi paša darbi tevi slavina, drosmīgais lamančiet; es ļauju tiem runāt šai brīdī, jo man trūkst vārdu, ar kādiem tos cildināt.»

Tā beidzas atstāstītie autora izsaucieni, un, sasiedams pārrauto stāsta pavedienu, viņš turpina: lauvu uzraugs, redzēdams, ka dons Kihots nostājies kaujas gatavībā un ka jāizlaiž lauvas tēviņš, lai neizpelnītos saniknotā un pārdrošā bruņinieka nežēlastību, plaši atvēra pirmā krātiņa durvis, kurā, kā jau teicām, atradās lauva, kas bija neparasti liels un izskatījās briesmīgi nikns. Tas vispirms apgriezās savā krātiņā, kur bija ieslēgts, tad izstiepa ķetnas un izstaipījās visā augumā; pēc tam atvēra muti, lēnām nožāvājās, izgrūdis mēli divu sprīžu platumā, aplaizīja sev acis un visu purnu; to padarījis, viņš izbāza galvu no krātiņa un zvērojošām acīm raudzījās uz visām pusēm, — lauvas izskats un kustības varēja iedvest šausmas pašai pārdrošībai. Tomēr dons Kihots to cieši uzlūkoja, vēlēdamies, lai lauva beidzot izlēktu no krātiņa un uzsāktu ar viņu tuvcīņu, kurā tas šo zvēru sakapātu gabalos.

Šādu galējību bija aizsniedzis viņa neredzētais ārprāts. Tomēr augstsirdīgais lauva, būdams vairāk pieklājīgs nekā uzpūtīgs, neievēroja bruņinieka bērnišķīgo un izaicinošo stāju, bet, paskatījies, kā jau teicām, uz visām pusēm, pagrieza donam Kihotam muguru un, parādījis tam sava ķermeņa pakaļpusi, pavisam mierīgi un nesteigdamies atkal izstiepās krātiņā; to redzēdams, dons Kihots pavēlēja lauvu sargam iesist lauvam ar nūju, lai to sakaitinātu un izdzītu no krātiņa.

—      To es nedarīšu, — atbildēja lauvu sargs, — ja es viņu sakaitināšu, tad pirmais, ko viņš saplosīs gabalos, būšu es. Žēlīgais seņjor bruņiniek, jūs varat būt apmierināts ar paveikto, jo tas bija viss, ko vien var no drošsirdības prasīt, un nevajag otrreiz izaicināt likteni. Lauvas krātiņa durvis ir atvērtas, viņa varā ir iznākt vai neiznākt; bet, ja viņš līdz šim brīdim nav iznācis, tad no krātiņa neiznāks visu dienu. Jūsu žēlastība esat pilnīgi pierādījis savas sirds diženumu, jo neviena drošsirdīga cīnītāja pienākums, manuprāt, nav darīt vairāk kā izaicināt savu pretinieku cīņā un gaidīt to atklātā laukā; ja pretinieks neierodas, tad ir sevi apkaunojis, bet tas, kas viņu gaidījis, iegūst uzvaras vainagu.

—     Tā ir taisnība, — atbildēja dons Kihots, — aizver, draugs, durvis un apliecini iespējami vislabākā veidā to, ko tu redzēji, prčti: kā tu atvēri lauvam durvis, kā es viņu gaidīju, kā tas neiznāca no krātiņa, kā es joprojām viņu gaidīju, bet viņš tomēr neiznāca un atkal nogūlās. Esmu izpildījis savu pienākumu, lai izgaist burvības, un lai dievs palīdz saprātam, patiesībai un īstajai bruņniecībai! Atkārtoju: aizver krātiņu, un es šai laikā ar zīmēm ataicināšu šurp aizbēgušos un klātneesošos, lai viņi no tavas mutes dzirdētu par šo varoņdarbu.

Lauvu sargs tā ari izdarīja, un dons Kihots, uzdūris šķēpa smailē lakatiņu, ar kuru tas sev no sejas bija noslaucījis biezpiena plūdus, sāka saukt bēgļus, kas idalgo vadībā auļoja projām, ik brīdi atskatīdamies; bet Sančo, pamanījis, ka dons Kihots māj ar baltu lakatiņu, teica:

—     Nositiet mani, ja mans seņjors nav uzvarējis šos plēsīgos zvērus, jo viņš mūs sauc.

Visi apstājās un pārliecinājās, ka zīmes rāda pats dons Kihots; tad viņu bailes mazliet rima un tie lēnām devās atpakaļ, līdz kamēr skaidri sadzirdēja dona Kihota balsi, kas viņus sauca. Beidzot viņi atgriezās pie ratiem, un dons Kihots, tiem pienākot, sacīja važonim:

—     Brāli, iejūdziet atkal savus mūļus un brauciet tālāk, bet tu, Sančo, iedod divus zelta eskudo viņam un lauvu sargam kā atlīdzību par to, ka viņus te aizkavēju.

—     To es labprāt darīšu, — atbildēja Sančo, — bet kas noticis ar lauvām? Vai tie ir dzīvi vai miruši?

Tad lauvu sargs sīki un bez steigas attēloja cīņas noslēgumu; cik spēdams un prazdams viņš pārspīlēja dona Kihota drosmi, kuru ieraugot lauva esot izbijies un vairs nevēlējies un neiedrošinājies iznākt no krātiņa, kaut gan durvis bijušas ilgu laiku atvērtas, un tikai tad, kad viņš — sargs — esot aizrādījis, ka sakaitināt lauvu, ar varu to dzenot ārā no krātiņa, kā to bruņinieks vēlējies, nozīmētu pārbaudīt dievu, varonis ļoti nelabprāt un pret savu gribu atļāvis aizvērt krātiņa durvis.

—      Ko tu par to teiksi, Sančo? — vaicāja dons Kihots. — Vai ir tādas burvības, kas spēj stāties pretim īstenai drošsirdībai? Burvji var man laupīt veiksmi, bet tie nespēj salauzt manu spēku un vīrišķību.

Sančo pasniedza divus eskudo, važonis iejūdza mūjus, lauvu sargs noskūpstīja donam Kihotam rokas par saņemto balvu un apsolījās pastāstīt par šo izcilo varoņdarbu pašam karalim, tiklīdz ieradīšoties galvaspilsētā.

—      Gadījumā, ja Viņa Majestāte jautās, kas šo varoņdarbu veicis, tad sakiet viņam, ka Lauvu bruņinieks, jo es vēlos, lai turpmāk mans līdzšinējais nosaukums — Bēdīgā Izskata bruņinieks — tiktu izmainīts, pārveidots, labots un pārvērsts šai jaunajā nosaukumā, to darot es sekoju klaiņojošo bruņinieku senajam paradumam, jo viņi pārmainīja savus vārdus pēc patikas vai kad tas bija nepieciešams.

Rati aizbrauca tālāk pa savu ceļu, un arī dons Kihots, Sančo un jātnieks zaļajā mētelī jāja tālāk pa savējo.

Visā šai laikā dons Djēgo de Miranda nebija izrunājis neviena vārda, bet uzmanīgi vērojis un iegaumējis dona Kihota rīcību un teiktos vārdus, un tam šķita, ka tas ir saprātīgs ārprātīgais jeb ārprātīgais, kas tiecas būt saprātīgs. Viņš vēl neko nezināja par dona Kihota dzīves stāsta pirmo daļu; to izlasījis, viņš nebūtu vairs brīnījies par viņa darbiem un vārdiem, jo saprastu tad viņa ārprāta veidu, bet, to nezinādams, viņš uzskatīja donu Kihotu brīžiem par saprātīgu, brīžiem par ārprātīgu, jo viņa vārdi bija sakarīgi, smalki un labi teikti, bet viņa rīcība bija aplama, neprātīga un muļķīga. Un idalgo sevī domāja: «Vai var būt lielāks ārprāts nekā uzlikt sev galvā bruņu cepuri, pilnu ar biezpienu, un iedomāties, ka burvji tev atmiekšķējuši smadzenes? Vai var būt lielāks neprāts un muļķība kā par varēm gribēt cīnīties ar lauvām?»

Sīs viņa pārdomas un apceri pārtrauca dons Kihots, teikdams:

— Neapšaubāmi, seņjor don Djēgo de Miranda, es jūsu žēlastībai šķietu sajucis un ārprātīgs cilvēks? Es daudz nebrīnītos, ja tas tā būtu, jo mana rīcība neko citu neliecina. Tomēr, neraugoties uz visu to, es vēlētos, lai jūsu žēlastība pārliecinātos, ka neesmu ne tik ārprātīgs, ne tik sajucis, kā tas varbūt izlicies. Patīkami ir lūkoties uz drosmīgu bruņinieku, kas sava karaļa acu priekšā liela laukuma vidū ar šķēpu veiksmigi nodur varenu vērsi; patīkami lūkoties uz bruņinieku, kas, tērpies spožās bruņās, dāmu novērots, dodas priecīgā sacīkstē, un patīkami ir uzlūkot visus tos bruņiniekus, kas ar kara spēlēm un citām līdzīgām sacensībām izklaidē un iepriecina, un, tā sakot, pagodina savu valdnieku galmu; bet par visiem viņiem pārāks šķiet klaiņojošais bruņinieks, kas tuksnešos, vientuļos apvidos un krustceļos, mežos un kalnos klīst, meklēdams bīstamus piedzīvojumus, cerībā rast tiem veiksmīgu un laimīgu noslēgumu, vienīgi lai iegūtu sev cildenu un neiznīcīgu slavu; es saku, klaiņojošs bruņinieks, kas kādā vientuļā apvidū palīdz atraitnei, ir pārāks par galma bruņinieku, kas lakstojas ap pilsētas jaunavu. Katram bruņiniekam ir savi sevišķi pienākumi: lai galma bruņinieki kalpo dāmām, ar saviem tērpiem greznojot karaļa galmu, lai pacienā nabadzīgos bruņiniekus ar lieliskiem ēdieniem pie sava galda, rīko sacīkstes, veicina turnīrus, lai izrāda augstsirdību, devību un diženumu un galvenokart ir krietni kristieši un lai šādā veidā izpilda tiem uzliktos pienākumus; bet klaiņojošais bruņinieks lai meklē pasaules visnomaļākos kaktus, iekļūst vissarežģītākajos labirintos, ik brīdi veic neiespējamo, tuksnešainās vietās panes vasaras saules svelmainos starus, lai iztur ziemas vēju un sala bargo nežēlību; lai viņu nebiedē lauvas, nešausmina briesmoņi un nesatrauc andriaki, jo viņa galvenais un īstenais uzdevums ir medīt pirmos, uzbrukt otriem un uzvarēt viņus visus. Un, ja man liktenis lēmis būt ieskaitītam klaiņojošo bruņinieku rindās, tad es nevaru neizpildīt visu to, kas, manuprāt, ietilpst manos pienākumos; tāpēc: uzbrukt šodien lauvām uzskatīju par savu tiešo pienākumu, kaut gan sapratu, ka tā bija neredzēta pārdrošība, jo labi zinu, ka drosme ir tikums, kas atrodas starp divām ļaunām galējībām: gļēvulību un pārdrošību; tomēr mazāks ļaunums ir drošsirdīgajam pacelties līdz pārdrošībai nekā noslīdēt līdz gļēvulībai; un, tāpat kā izšķērdētājam ir vieglāk kļūt par devīgu cilvēku nekā skopulim, tāpat arī pārdrošniekam ir vieglāk kļūt par patiesi drosmīgu cilvēku nekā gļēvulim sasniegt patiesu drošsirdību; un, kas attiecas uz piedzīvojumu meklēšanu, tad ticiet man, žēlīgais seņjor Djēgo, ka labāk ir likt vairāk uz spēles nekā par maz, jo klausītāju ausīs tīkamāk skan vārdi «Šis bruņinieks ir pārdrošs un neprātīgs» nekā «Šis bruņinieks ir bikls un gļēvs».

—       Man jāsaka, seņjor don Kihot, — atbildēja dons Djēgo, — ka visi jūsu vārdi un darbi ir svērti uz paša saprāta svariem, un es domāju, ja klaiņojošās bruņniecības noteikumi un likumi būtu pazaudēti, tad jūsu žēlastības sirdī tos varētu atrast kā to īstajā glabātuvē un arhīvā. Bet tagad pasteigsimies, jo ir jau vēls, un dosimies uz manu ciematu un manu māju, kur jūsu žēlastība varēs atpūsties pēc pārciestajām grūtībām, kaut arī tās bija vairak garīgas nekā miesīgas, bet arī tās dažreiz nogurdina ķermeni.

—      Jūsu uzaicinājumu uzskatu par lielu godu un laipnību, seņjor Djego, — atbildēja dons Kihots.

Viņi iespieda spēcīgāk zirgiem piešus sānos un pulksten divos pēcpusdiena ieradās ciematā, kur dzīvoja dons Djēgo, kuru dons Kihots nosauca par Zaļā Meleļa bruņinieku.

XVIII nodaļa. par to, kas donam kihotam atgadĪjĀs ZAĻĀ MĒTEĻA BRUŅINIEKA PILĪ JEB MĀJĀ, UN PAR CITĀM NEPARASTĀM LIETĀM

Dona Djēgo de Mirandas māja, kurā nokļuva dons Kihots, bija diezgan plaša, līdzīgi parastajām lauku mājām; taču virs vārtiem ielas pusē, kaut arī neaptēstā akmenī, bija iegrebts ģerbonis; pagalmā atradās vīna pagrabs, pievārtē bija saliktas daudzas vīna krūkas, un, tā kā šīs krūkas bija izgatavotas Tobosā, tad bruņinieks atkal atcerējās apburto un pārvērsto Dulsineju; un, neapjēgdams vairs, kur un kam viņš runā, tas nopūzdamies sacīja:

— Ak, saldā nasta, ļaunā bridi rasta," Dos prieku, saldumu, ja dievs tā gribēs.

Ak, Tobosas krūkas, kas izsaucāt man atmiņā mana lielākā rūgtuma saldo dārgumu!

Šos vārdus dzirdēja students dzejnieks, dona Djēgo dēls, kas kopā ar māti bija iznācis sagaidīt viesi; kā māti, tā dēlu pārsteidza dona Kihota neparastais izskats, bet bruņinieks, nolēcis no Rosinantes, ļoti pieklājīgi lūdza mājasmātei atļauju noskūpstīt tai roku, un dons Djēgo teica:

— Saņemiet, seņjora, ar savu parasto laipnību Lamančas seņjoru donu Kihotu, kas stāv jūsu priekšā, klaiņojošu bruņinieku, visdrosmīgāko un visgudrāko pasaulē.

Seņjora, kas saucās doņja Kristīna, saņēma bruņinieku ļoti mīļi un laipni, un dons Kihots tai veltīja gudrus un izmeklētus vārdus. Tikpat laipni viņš apsveicinājās ar studentu, kas, dzirdēdams dona Kihota izteicienus, uzskatīja to par gudru un asprātīgu cilvēku.

Tad autors itin sīki attēlo dona Djēgo māju, pieminot visu, kas parasti atrodams bagāta lauku muižnieka mājā; bet šā stāsta tulkotājs nolēma noklusēt šādus un tamlīdzīgus sīkumus, jo tie neattiecas uz stāsta galveno saturu un šās grāmatas spēks izpaužas tās patiesīgumā, nevis nesvarīgu blakus apstākļu tēlojumos.

Donu Kihotu ieveda kādā zālē, kur Sančo viņam noņēma bruņas, un bruņinieks palika platās biksēs un kamieļvilnas kamzolī, kurā bruņas bija atstājušas traipus, apkaklīte tam bija neiestērķelēta un bez mežģīnēm, kādas mēdza valkāt studenti; pār dzeltenajiem puszābakiem viņš uzvilka novaskotus stulmeņus. Viņš apjoza savu labo zobenu, kas karājās roņādas jostā* (stāsta, ka mūsu bruņinieks vairākus gadus slimojis ar nierēm), un uzlika sev pelēkas vadmalas apmetni, bet vispirms viņš apmazgāja galvu un seju kādos piecos vai sešos katlos ūdens (par katlu skaitu ir nelielas domstarpības); bet arī pēdējā katlā ūdens vēl izskatījās kā sūkalas, pateicoties kārumnieka Sančo nopirktajam sasodītajam biezpienam, kas tā bija izbalinājis viņa kunga galvu. Šādi uzposies, ar cildenu un smalku iznesību dons Kihots iegāja otrā istabā, kur viņu gaidīja students, lai tam ar sarunām pakavētu laiku, kamēr klāja galdu; seņjora Kristīna gribēja tik cēlam viesim parādīt, ka viņa prot un spēj pacienāt ciemiņus, kas ierodas viņas mājā.

Kamēr dons Kihots noņēma bruņas, dons Lorenso — tā saucās dona Djēgo dēls — bija paguvis jautāt savam tēvam:

—     Sakiet, seņjor, kas ir šis kabaljēro, ko jūsu žēlastība atveda mūsu mājā! Viņa vārds, izskats un klaiņojoša bruņinieka nosaukums mani un māti ļoti pārsteidza.

—      Es nezinu, ko tev atbildēt, dēls, — sacīja dons Djēgo, — varu tikai teikt, ka redzēju viņu manu acu priekšā darām vislielākās neprātības pasaulē, bet viņa vārdi bija tik gudri, ka tie liek aizmirst kā nebijušus viņa darbus. Parunājies tu ar viņu, pārbaudi viņa zināšanas un kā gudrs cilvēks spried pats, vai viņš ir prātīgs vSi neprātīgs, bet es, patiesību sakot, uzskatu viņu drīzāk par ārprātīgu nekā par veselu cilvēku.

Pēc tam dons Lorenso, kā jau teicām, gāja aprunāties ar donu Kihotu, un abu sarunas laikā dons Kihots starp citu sacīja donam Lorenso:

—     Seņjors dons Djēgo de Miranda, jūsu žēlastības tēvs, man stāstīja par jūsu žēlastības neparastajām spējām un smalko prātu un sevišķi par to, ka esat liels dzejnieks.

—     Dzejnieks — varbūt, — atbildēja dons Lorenso, — bet liels — nekādā ziņā! Tiesa, es jūtu zināmu paliku pret poēziju un labprāt lasu labus dzejniekus, bet nekādā ziņā mani nevar saukt par lielu dzejnieku, kā to saka mans tēvs.

—     Man patīk jūsu pieticība, — atbildēja dons Kihots, — jo parasti dzejnieki ir iedomīgi un tiem šķiet, ka tie ir lielākie dzejdari pasaulē.

—     Nav likuma bez izņēmuma, — sacīja dons Lorenso, — un ir arī labi dzejnieki, kas par tādiem sevi neiedomājas.

—      Tādu nav daudz, — atbildēja dons Kihots, — bet sakiet, jūsu žēlastība, kādus dzejoļus jūs patlaban sacerat, jo man seņjors jūsu tēvs teica, ka esat par tiem norūpējies un domīgs. Ja tā ir kāda glosa, tad arī es kaut ko saprotu šai žanrā un labprāt to noklausītos; ja jūs gatavojaties literārai sacensībai, tad pacentieties, jūsu žēlastība, iegūt otro godalgu, jo pirmās godalgas parasti piešķir iespaidīgām vai augstām personām; bet otrās godalgas piešķir, vadoties no taisnīguma mērauklas, tāpēc trešā godalga kļūst par otro godalgu un pirmā, no šā viedokļa raugoties, kļūst par trešo godalgu, tāpat kā tas notiek universitātēs, piešķirot licenciāta grādu; tomēr, neraugoties uz visu to, saukties par pirmo nozīmē — būt lielai personai.

«Līdz šim,» nodomāja sevī dons Lorenso, «nevaru viņu uzskatīt par ārprātīgu. Redzēsim, kas būs tālāk.»

Un viņš sacīja:

—     Man šķiet, ka jūsu žēlastība ir apmeklējis augstskolu: kādas zinātnes tur esat studējuši?

—     Klaiņojošās bruņniecības zinātni, — atbildēja dons Kihots,

—    kas ir tikpat laba kā poēzija un pat mazliet labāka.

—     Es nezinu, kas tā ir par zinātni, — atbildēja dons Lorenso,

—    un līdz šim neko par to neesmu dzirdējis.

—     Tā ir tāda zinātne, — sacīja dons Kihots, — kas ietver sevī visas vai gandrīz visas pasaules zinātnes, jo cilvēkam, kas ar to nodarbojas, jābūt juristam un jāzina distributīvo un komutatīvo tiesību* pamati, lai katram dotu to, kas tam pieder un pienākas; viņam jābūt teologam, lai spētu izskaidrot kristietības likumus, ja kāds tos lūgtu izskaidrot; viņam jābūt ārstam un sevišķi labam zāju pazinējam, lai tas neapdzīvotos un tuksnešainos apvidos atrastu zāles, kas spēj dziedināt brūces; jo klaiņojošais bruņinieks nevar katru brīdi sameklēt sev ārstu; viņam jābūt astrologam, lai noteiktu pēc zvaigznēm, cik stundu naktī jau pagājušas un kādā pasaules daļā un kādā zemē tas atrodas; viņam jāzina matemātika, jo tā viņam var ik brīdi noderēt; nerunājot par to, ka viņam jābūt apveltītam ar visiem dievvārdu un kardinālajiem tikumiem*, pakavējoties pie sīkumiem, varu teikt, ka viņam jāprot peldēt tā, kā, mēdz teikt, peldējusi zivs Nikolauss vai Nikola*, viņam jāprot apkalt zirgu, izlabot seglus un iemauktus; un, atkal atgriežoties pie augstākajiem tikumiem, viņam jābūt uzticīgam dievam un savai dāmai, jābūt šķīstam domās, godīgam vārdos, cēlam darbos, drošsirdīgam savos pienākumos, pacietīgam grūtībās, līdzjūtīgam pret nelaimīgiem un, visbeidzot, patiesības aizstāvim, pat ja tas viņam maksātu dzīvību. No šādām lielām un mazām pazīmēm var pazīt krietnu klaiņojošo bruņinieku, un tagad redziet, žēlīgais seņjor don Lorenso, vai ir tik nenozīmīga tā zinātne, ko mācās un apgūst klaiņojošais bruņinieks, un vai to var pielīdzināt visplašākām zinātnēm, kuras māca ģimnāzijās un skolās,

—     Ja tas ir tā, — atbildēja dons Lorenso, — tad man jāsaka, ka šī zinātne ir pārāka par visām.

—     Ko nezīmē — ja tas tā ir? — vaicāja dons Kihots.

—     Es gribēju teikt, — sacīja dons Lorenso, — ka šaubos, vai ir dzīvojuši un vai tagad dzīvo klaiņojošie bruņinieki, kas apveltīti ar tik daudz tikumiem.

—      Es tūlīt jums teikšu to, ko jau vairākkārt esmu teicis, — atbildēja dons Kihots, — proti: lielais vairums Jaužu domā, ka pasaulē nekad nav dzīvojuši klaiņojošie bruņinieki, un man šķiet, ja debesis tiem brīnumainā kārtā neatklās patiesību, ka šie bruņinieki ir dzīvojuši un dzīvo, tad visas pūles tos pārliecināt būs veltīgas, kā to daudzreiz esmu piedzīvojis, tāpēc negribu šķiest laiku, lai izkliedētu jūsu žēlastības maldus, kuros esat iestidzis līdzīgi daudziem citiem; bet esmu nolēmis lūgt debesis, lai tās jūs atbrīvo no maldiem un liek jums saprast, cik noderīgi un nepieciešami bija pasaulei klaiņojošie bruņinieki pagājušos laikmetos un cik vajadzīgi viņi būtu tagad, ja tie vēl darbotos; bet tagad ļaužu grēku deļ savu uzvaru guvis slinkums, dīkdienība, rijība un izlaidība.

«Tagad mūsu viesis sevi nodeva,» šai brīdī nodomāja pie sevis Lorenso, «bet, neraugoties uz to, viņa ārprāts ir cildens, un es būtu nožēlojams muļķis, ja domātu citādi.»

Viņu saruna beidzās, jo viņus aicināja pusdienās. Dons Djēgo vaicāja savam dēlam, ko viņš noskaidrojis attiecībā uz viņu viesa saprātu. Tas atbildēja:

—     Visi pasaules ārsti un grāmatnieki viņu neatbrīvos no ārprāta režģiem, tas ir ārprāts, jaukts ar apskaidrības brīžiem.

Viņi apsēdās pie pusdienu galda, un cienasts bija tieši tāds, kādu dons Djēgo parasti mēdza pasniegt saviem viesiem, kā viņš to ceļā bija attēlojis: nevainojams, bagātīgs un garšīgs; bet donam Kihotam visvairāk patika brīnišķīgais klusums, kas valdīja visā mājā, it kā kādā kartēziešu klosterī*. Kad galdu nokopa, visi pateicās dievam un nomazgāja.rokas, un dons Kihots neatlaidīgi saka lūgt donu Lorenso, lai tas nolasot savas sacensībai sacerētās dzejas. Lorenso tam atbildēja:

—     Lai es nelīdzinātos tiem dzejniekiem, kas atsakās lasīt savas dzejas, ja viņus lūdz to darīt, bet nelūgti tās nemitīgi skandina, tad nolasīšu savu glosu, par kuru neceru saņemt nekādu godalgu, jo esmu to sacerējis tikai vingrinājuma dēļ.

—     Kāds mans draugs, visai gudrs cilvēks, — atbildēja dons Kihots, — apgalvo, ka sacerēt glosas neesot pūļu vērts, jo glosa nekad nespējot līdzināties tekstam un ļoti bieži neatbilstot glosējamā dzejoļa nodomam un mērķim; turklāt glosas noteikumi esot pārmērīgi šauri, jo tie aizliedzot lietot jautājumus un izteicienus «viņš teica», «es teikšu», nepieļaujot atvasināt lietvārdus no darbības vārdiem, ne izmainīt vārdu jēgu un ar vēl dažādiem citiem šauriem un stingriem noteikumiem ierobežojot glosas sacerētāju, kā tas jūsu žēlastībai droši vien ir zināms.

—     Patiešām, seņjor don Kihot, — sacīja dons Lorenso, — es visu laiku cenšos jūsu žēlastību pieķert pie kādas kļūdas un to nevaru, jo jūs man izslīdat no rokām kā zutis.

—     Es nesaprotu, — atbildēja dons Kihots, — ko jūsu žēlastība grib teikt ar vārdu «izslīdat».

—     Es to jums vēlāk paskaidrošu, — atbildēja dons Lorenso, — bet tagad noklausieties, jūsu žēlastība, uzdoto dzejoli un manu glosu, kas skan šādi:

Kaut pagājība atgrieztos, Lai varu laimīgs būt! Vai spētu nākamībā kļūt, Kas zin, ko tā man dos.

GLOSA

Viss dzīvē kādreiz beidzas, Un arī mana laime zūd. No manis projām steidzas,

Man to vairs neatgūt. Lai labāk sirdij veicas, Tev, likten, izlūdzos Man atdot senos laikus tos. Kad savu laimi guvu. Būs tā man atkal tuvu, Ja pagājība atgrieztos.

Sev slavu nevēlos, ne naudu, Ne uzvaras, ne palmu zarus, Ne lielu triumfu, ne baudu; Tik tad es prieku sajust varu, Kad zudušo vairs neapraudu, Kad sirds to atkal tuvu jūt. Fortūna, Jauj man prieku gūt, Lai norimst bēdu uguns baigā, Nāc, seno dienu mīla maigā, Lai varu laimīgs būt!

Bet neiespējamo es vēlos: Lai bijušais vēl atgrieztos. Kas mīlestību jauno, kvēlo Gan vēlreiz atpakaļ man dos — Vai liktens cilvēku tā žēlos? Jo dienas iet un dienas zūd, Kas bijis, nevar otrreiz būt. Kam, sirds, tu lolo ilgas kļūmas: No tagadnes šīs aizbēgt drūmas Un tieši nākamībā kļūt.

Kā dzīvot man, kā panest dzīvi, Kad cerībās un bailēs kaistu? Varbūt man nāvē meklēt brīvi, Varbūt tā mieru dotu skaistu Pēc sāpēm, kuras dzēla spīvi? Ak, es tik ļoti vēlētos Reiz nomest bēdu slogus šos. Bet, dzīves brīdināts, es svaidos: Kas notiks tad? Vēl nāves baidos, Kas zin — ko tā man dos?

Kad dons Lorenso pabeidza lasīt savu glosu, dons Kihots piecēlās un, satvēris viņa labo roku, ļoti skaļā balsi, gandrīz kliegdams, iesaucās:

— Lai slavēta augstā debess, cēlais jaunekli, jūs esat labākais dzejnieks pasaulē un esat cienīgs, lai jūs vainagotu lauriem ne Kiprā, ne Gaetā, kā to sacīja kāds dzejnieks* — lai dievs viņam piedod, — bet gan Atēnu akadēmijā, ja tāda šodien pastāvētu, un mūsdienu Parīzes, Boloņas un Salamankas akadēmijās. Ja tiesneši jums nepiešķirs pirmo godalgu, tad lai debess liek Fēbam tos cauršaut ar savām bultām un uz visiem laikiem aizliedz mūzām pārkāpt viņu mājas slieksni. Esiet tik laipni, seņjor, un nolasiet man dažus piecpēdu dzejoļus, jo es vēlos visā pilnībā iepazīt jūsu apbrīnojamo talantu.

Vai nav dīvaini, ka donu Lorenso iepriecināja dona Kihota uzslava, kaut gan viņš to uzskatīja par ārprātīgu? Ak, glaimu spēks, cik tu gan esi liels, un cik neierobežotas ir tavas valdzinošās varas robežas! Šo patiesību apstiprināja dons Lorenso, jo, izpildīdams dona Kihota lūgumu, viņš tam nolasīja sonetu par notikumu ar Piramu un Tisbi:

SONETS

Šķe] sienā plaisu jaunava visskaistā, Tāpat kā Piramam tā sirdi šķēla. No Kipras Amors trauc, jo vēlas Viņš redzēt šauro spraugu saulē kaistam.

Tik klusums runā, dzird tie vārdus gaistam, Balss neiedrošinās te skanēt kvēla Caur šauro šķēlumu. Jūt sirdis cēlas: Nav grūtību, kas mīlas spēku saista.

Šis spēks ir viņus karstām ilgām skāvis. Un neprāte tad posta soli sper, Ar dzīvību šo prieku izpērk viņa.

Tā vienā mirklī abi atrod nāvi, Un reizē abiem nemirstību ver Viens zobens un viens kaps, un viena miņa.

— Lai slavēts dievs! — iesaucās dons Kihots, noklausījies dona Lorenso sonetu, — ka starp bezgalīgi daudzajiem mūsdienu nenobriedušajiem dzejniekiem beidzot esmu sastapis vienu nobriedušu dzejnieku, kāds esat jūs, mans žēlīgais seņjor, jo to man pierāda šā soneta meistarība.

Dons Kihots pavadīja četras patīkamas dienas dona Djēgo mājā, bet piektajā dienā lūdza atļauju doties tālāk, pateikdamies namatēvam par laipnību un viesmīlību, ko bija baudījis viņa mājā; bet, tā kā klaiņojošam bruņiniekam nepiederoties palikt ilgi bezdarbībā un baudās, tad viņš vēloties izpildīt savu pienākumu, meklējot piedzīvojumus, kurus, kā dzird, šai apgabalā varot atrast pārpilnām, un šeit viņš gribot klaiņot, līdz pienākšot turnīra diena Saragosā, kas esot viņa tiešais ceļojuma mērķis; bet vispirms viņam esot jāiekļūst Montesīnosa alā*, par kuru turienes iedzīvotāji stāstot tādas brīnumu lietas, un viņš gribot pats izpētīt un noskaidrot, no kurienes rodas un iztek septiņas lagūnas, kuras mēdz saukt par Ruidēras lagūnām. Dons Djēgo un viņa dēls slavēja

bruņinieka cēlo nodomu un teica, lai viņš paņemot no viņu mājas un viņu mantas visu, kas tam patīkot; ka viņi tam labprāt visādi pakalpošot viņa diženās personas un viņa godājamā amata dēj.

Beidzot pienāca viņa aizceļošanas diena, kas šķita donam Kihotam tikpat priecīga, cik Sančo Pansam bēdīga un rūgta, jo ieroču nesējs jutās lieliski dona Djēgo mājas pārpilnībā un viņam derdzās atsākt bada dzīvi mežos un tuksnešos un pārtikt no savas pustukšās somas nabadzīgā satura. Neraugoties uz to, viņš somu līdz malām piebāza ar visnepieciešamāko, bet dons Kihots atvadoties teica donam Lorenso:

—     Es nezinu, vai esmu jau kādreiz jūsu žēlastībai teicis, un, ja esmu, tad teikšu to vēlreiz: ja jūsu žēlastība vēlas saīsināt ceļu un atvieglot pūles, lai nokjūtu Slavas tempja neaizsniedzamajos augstumos, tad jums tikai vajadzētu atstāt dzejas šauro taku un doties pa visšaurāko klaiņojošās bruņniecības ceļu, kas īsā laikā spētu jūs aizvest līdz imperatora tronim.

Ar šiem vārdiem dons Kihots pilnīgi pierādīja savu ārprātu, bet šo iespaidu atkal izgaisināja, sacīdams:

—      Dievs vien zina, cik ļoti es vēlētos aizvest sev līdz seņjoru donu Lorenso, lai mācītu viņu, kā jāpiedod pazemīgajiem, kā jāpakļauj un jāapspiež augstprātīgie, piesavinoties tikumus, kas saistīti ar manu amatu; bet, tā kā viņš ir pārāk jauns un šādu rīcību nepieļautu arī viņa teicamā nodarbošanās, tad atļaušos izteikt tikai vienu norādījumu: jūsu žēlastība varētu kļūt slavens dzejnieks, ja jūs uzklausītu vairāk citu domas nekā savējās, jo nevienai mātei un nevienam tēvam pašu bērns neliekas neglīts, bet, kas attiecas uz mūsu garabērniem, tad šie maldi ir vēl lielāki.

Tēvs un dēls atkal pabrīnījās par dona Kihota juceklīgajām runām, te saprātīgām, te neprātīgām, un arī par to neatlaidību, ar kādu viņš, par spīti visam, meklēja savus nelaimīgos piedzīvojumus, kas bija viņa ilgu vienīgais mērķis. Viņi atkal apliecināja viens otram savu padevību un izteica dažādas pieklājības, un tad ar pils seņjoras laipno atļauju dons Kihots uz Rosinantes un Sančo uz pelēča devās ceļā.

XIX nodaļa, kurĀ ATSTĀSTĪTS PIEDZĪVOJUMS AR IEMĪLĒJUŠOS GANU UN CITI PATIEŠĀM JAUTRI NOTIKUMI

Dons Kihots vēl nebija paspējis aizjāt tālu no dona Djēgo mājas, kad viņš satika divus cilvēkus, kas, spriežot pēc izskata, varēja būt vai nu garīdznieki, vai studenti,* un divus zemniekus; visi jāja uz četriem ēzeļu sugas dzīvniekiem. Viens no studentiem bija ietinis zaļā audeklā, kas tam aizstāja ceļa somu, nelielu baltas vadmalas gabalu un divi pārus rupjas vilnas zeķu, otrs students veda tikai divus jaunus, melnus apmācību rapierus ādas makstis. Zemniekiem bija līdz citi priekšmeti, kas norādīja un liecināja, ka viņu īpašnieki tos bija nopirkuši kādā lielākā miestā, lai aizvestu uz savu ciematu; studentus un zemniekus pārsteidza dona Kihota izskats, kas parasti pārsteidza ikvienu, kurš viņu pirmo reizi redzēja, un tiem visiem radās ārkārtīga vēlēšanās uzzināt, kas ir šis cilvēks, kurš tik ļoti atšķīrās no parastajiem ļaudīm. Dons Kihots viņus sveicināja un, uzzinājis, ka tie jāja uz to pašu pusi, kur viņš, piedāvājās jāt ar viņiem kopā un lūdza, lai viņi apvaldot savas ēzelienes, kas rikšoja ātrāk nekā viņa zirgs; tad īsos vārdos laipni tiem paskaidroja, kas viņš tāds esot, pateica tiem savu amatu un nodarbošanos, ka viņš esot klaiņojošais bruņinieks, kas meklējot piedzīvojumus visās pasaules malās. Viņš tiem pateica arī, ka saucoties Lamančas dons Kihots, pievārdā — Lauvu bruņinieks. Zemniekiem šādi vārdi bija tikpat nesaprotami kā grieķu valoda vai kāds svešs žargons, bet studenti tūlīt saprata, ka donam Kihotam smadzenes nav kārtībā, tomēr, neraugoties uz to, uzlūkoja viņu ar apbrīnu un cieņu, un viens no viņiem teica:

—     Ja jūsu žēlastībai, seņjor bruņiniek, kā piedzīvojumu meklētājam nav noteikta ceļa mērķa, tad dodieties, jūsu žēlastība, mums līdz un jūs redzēsiet visjautrākās un visbagātākās kāzas, kādas līdz šai dienai nav svinētas visā Lamančā, ne arī daudzu jūdžu apkaimē.

Dons Kihots jautāja, vai tās būšot kāda prinča kāzas, ja students tās tā slavējot.

—      Nē, tās būs kāda zemnieka un zemnieces kāzas, — atbildēja students, — viņš ir lielākais bagātnieks visā apkārtnē, viņa — visskaistākā jaunava, kādu cilvēki jebkad redzējuši. Kāzu sagatavošana ir neparasta un neredzēta, jo tās svinēs kādā pļavā, kas atrodas blakus ciematam, kur dzīvo līgava, kuru visi dēvē par Kiteriju Skaisto, bet līgavaini sauc par Kamačo Bagāto; viņai ir astoņpadsmit gadu, viņam — divdesmit divi; abi ir lielisks pāris, kaut gan daži pārgudrinieki, kas atceras visus pasaules radu rakstus, zina stāstīt, ka skaistās Kiterijas dzimta esot vecāka par Kamačo dzimtu, bet tā nav liela nelaime: ar bagātību var aizbāzt daudzas šķirbas. Patiešām, Kamačo ir dāsns cilvēks, viņš visu pļavu pārvērtis par lapeni, tā ka saule tikai ar pūlēm tur var iespīdēt līdz zaļajam mauriņam, kas klāj zemi. Viņa kāzās būs arī dejas ar zobeniem un zvārgulīšiem, jo Kamačo ciematā ir daudz dejotāju, kas prot lieliski kratīt un žvadzināt zvārguļus; par tiem, kas dejojot prot piesist ar rokām pie kurpju pazolēm, ir lieki runāt, jo viņš to esot savācis veselu baru; bet nekas no pastāstītā un arī daudz kas, ko neesmu pastāstījis, nepadarīs šīs kāzas tik neaizmirstamas, kā to, manuprāt, padarīs izmisušais Bazīlio. Šis Bazīlio ir gans Kiterijas ciematā un jaunavas kaimiņš, viņa māju tikai siena šķir no Kiterijas vecāku mājas, un šo apstākli izmantoja mīla, lai atveidotu pasaulē jau aizmirsto Pirama un Tisbes kaislību, jo Bazīlio iemīlējās Kiterijā jau kopš agras bērnības, un viņa atbildēja šīm jūtām tūkstoškārt ar šķistu labvēlību, tā ka visā ciematā ļaudis smaidīdami runāja par abu bērnu — Bazīiio un Kiterijas — mīlestību. Kad abi pieauga, Kiterijas tēvs aizliedza Bazīlio ierasties viņa mājā, un, lai novērstu visādas rūpes un aizdomas, viņš nolēma apprecināt savu meitu ar bagāto Kamačo, jo tam šķita nevēlami atdot viņu Bazīlio, kuru ar savām dāvanām vairāk bija apveltījusi daba nekā labklājības dieve; taču, runājot patiesību, bez jebkādas skaudības var teikt, ka Bazīlio ir veiklākais jauneklis, kādu pazīstam mūsu ciematā, vislabākais barras metējs, izcils cīkstonis un lieliski spēlē bumbu; viņš skrej kā briedis, lec veiklāk par kalnu kazu, apgāž ķegļus kā burvis, dzied kā cīrulis, un ģitāra viņa rokās iegūst dzīvu balsi, un, galvenais, viņš prot meistarīgi rīkoties ar zobenu.

—      Ja vien viņš prot rīkoties ar zobenu, — iesaucās dons Kihots, — tad šis jauneklis ir cienīgs apprecēt ne tikai skaisto Kiteriju, bet pašu karalieni Džinevru, ja viņa tagad dzīvotu, — un to viņš varētu darīt par spīti Lanselotam un visiem tiem, kas vēlētos šim nodomam pretoties.

—      Pasakiet to manai sievai! — sacīja Sančo Pansa, kas līdz šim mirklim klausījās klusēdams. — Viņa grib, lai precas līdzīgs ar līdzīgu, kā teikts parunā: «Katrai aitai savs auns.» Bet es vēlētos, lai šis labais Bazīlio, kuru esmu jau paspējis iemīlēt, apprecētos ar šo seņjoru Kiteriju; lai dievs dod ilgu un mierīgu dzīvi tādiem (viņš gribēja sacīt otrādi), kas neļauj precēties mīlētājiem.

—      Ja visi tie, kas viens otru mīl, apprecētos, — sacīja dons Kihots, — tad vecākiem būtu atņemtas tiesības apprecināt savus bērnus pēc savas izvēles; un, ja meitenēm būtu pašām atļauts izvēlēties vīrus, daža laba izvēlētos sava tēva kalpu, daža atkal pirmo kausli un palaidnieku, ko tā sastaptu uz ielas, saskatīdama viņā vīrišķību un pašapziņu; mīla un aizrautība ļoti viegli aptumšo saprāta acis, kas ir tik nepieciešamas, kad jāprecas, jo, izvēloties dzīves draugu, vienmēr iespējams kļūdīties un vajadzīga liela piesardzība un sevišķa debess labvēlība, lai laulība būtu tiešām laimīga. Ja kāds gribētu doties tālā ceļojumā, tad, būdams saprātīgs cilvēks, tas vispirms sameklētu sev uzticamus un patīkamus ceļabiedrus; tad kāpēc lai to nedarītu tie, kam būs jāceļo kopā visu mūžu līdz nāves vārtiem, vēl jo vairāk tāpēc, ka tiem jābūt kopā gultā, pie galda un visās gaitās, kā jau vīram ar sievu? Likumīgā sieva nav prece, ko var nopirkt un pēc tam atdot atpakaļ vai izmainīt; viņa ir nešķirama pavadone, kas neatstāj mūs līdz pašai nāvei, viņa ir cilpa, kas, vienreiz uzlikta kaklā, pārvēršas par Gordija mezglu, ko nevar atraisīt, līdz nāve to pārcērt ar savu izkapti. Varētu vēl daudz ko teikt par šo jautājumu, bet es ļoti vēlētos dzirdēt, ko seņjors licenciāts sacīs par Bazīlio mīlas stāstu.

Students bakalaurs jeb licenciāts, kā to nosauca dons Kihots, atbildēja:

—      Varu tikai teikt: kopš tā laika, kad Bazīlio uzzināja, ka Kiterija Skaistā precas ar Kamačo Bagāto, neviens viņu nav vairs redzējis smejamies vai saprātīgi runājam, viņš vienmēr klīst apkārt skumjš un domīgs, pats ar sevi sarunādamies, kas skaidri un noteikti liecina, ka tas sajucis prātā, viņš ēd un guļ maz, un, ja ari ēd, tad tikai augļus, un, ja vispār guļ, tad klajā laukā, uz cietas zemes kā meža zvērs; šad un tad viņš paskatās uz debesim, dažreiz raugās uz zemi un stāv kā sastindzis, līdzinādamies apģērbtai statujai, kuras drēbes plandās vējā. īsi sakot, viņa sirdi, acīm redzot, sagrābusi kaislība, un mēs visi, kas viņu pazīstam, baidāmies, ka jāvārds, ko rīt teiks skaistā Kiterija, būs viņam nāves spriedums.

—      Dievs viņam palīdzēs, — atbildēja Sančo, — jo dievs pats ievaino un pats ari izdziedina, neviens nezina, kas notiks; līdz rītdienai vēl palikušas daudzas stundas, un vienā stundā, pat vienā mirklī var sabrukt māja; esmu redzējis, ka reizē līst lietus un spīd saule; dažreiz vakarā apgulies vesels, bet otrā rītā nevari pat pakus'tēties. Sakiet man, — vai varbūt kāds var lielīties, ka tas iedzinis naglu laimes ritenī? Noteikti — neviens, un starp sievietes jā un nē es neiedrošinātos iespraust pat adatas galu, jo tur tam nebūtu vietas. Ļaujiet man tikai pārliecināties, ka Kiterija no visas sirds un dvēseles mīl Bazīlio, un es viņam piebēršu maisu pilnu ar laimi; jo esmu dzirdējis, ka mīlai ir tādas brilles, caur kurām lūkojoties varš liekas zelts, nabadzība šķiet bagātība un strutas — pērles.

—      Vai tu reiz rimsies, sasodītais Sančo! — iesaucās dons Kihots. — Kad tu sāc bārstīt savas parunas un stāstus, tad to neizturētu pats Jūdass, lai nelabais tevi parauj! Saki man, lops, — vai tu ko sajēdz par naglām, riteņiem un citām lietām?

—      Ak, ja jūs mani nesaprotat, — atbildēja Sančo, — tad nav brīnums, ka manas parunas jums liekas muļķigas. Bet tas nav svarīgi; es pats sevi saprotu un zinu, ka nekādas lielas muļķības neesmu sarunājis; bet jūs, mans žēlīgais seņjor, vienmēr krizitējat ne tikai manus vārdus, bet arī manus darbus.

—      Tev jāsaka kritizējat, nevis krizitējat, tu pareizās valodas kropļotājs, lai dievs tevi soda.

—      Nepieķerieties man, jūsu žēlastība, — atbildēja Sančo, — jo jūs zināt, ka neesmu uzaudzināts galvaspilsētā un ka neesmu mācījies Salamankā, lai apjēgtu, vai es savos vārdos kādu burtu samainu vai izlaižu. Dieva vārds, es nesaprotu, kāpēc grib piespiest sajāgieti, lai tas runātu kā tolēdietis*, un arī ne visi lolēdieši var lielīties, ka runātu pareizi.

—      Tā ir taisnība, — sacīja licenciāts, — jo tie cilvēki, kas visu laiku pavada Ģērētavās* un Sokodoverā*, nevar runāt tik labi kā tie, kas visu dienu uzturas Katedrāles pagalmā*, un tomēr visi tie ir tolēdieši. Tīra, pareiza, smalka un skaidra valoda ir izglītotiem galvaspilsētas iedzīvotājiem, kaut arī tie būtu dzimuši Mahalaondā*; es saku izglītotiem, jo daudzi galvaspilsētas iedzīvotāji ir neizglītoti, bet izglītība, kas kļuvusi par ierašu, ir labas valodas gramatika. Atļaujiet teikt, seņjori, ka esmu studējis kanoniskās tiesības Salamankā un varu lepoties, ka izsaku savas domas skaidros, vienkāršos un izteiksmīgos vārdos.

—     Ja jūs varētu lepoties, ka pārvaldāt valodu labāk nekā rapieri, — teica otrs students, — tad jūs būtu universitātē pirmais un nevilktos citiem astē.

—      Pielūkojiet, bakalaur, — atbildēja licenciāts, — jūs ļoti maldāties, domādams, ka veikli rīkoties ar rapieri ir nieka lieta.

—     Tās nav tikai manas domas, bet neapšaubāma patiesība, — atbildēja Korčuelo, — un, ja vēlaties, lai es to jums pierādītu īstenībā, tad to viegli varam izdarīt: jums ir zobens, man rokās strāvo spēks, kas, savienots ar manu diezgan lielo drosmi, jūs piespiedīs atzīt, ka es nemaldos. Kāpiet zemē un parādiet mums pareizu stāju, savus apļus., savus leņķus un visu savu māku; bet es ceru jums parādīt zvaigznes pusdienas laikā* ar savu jauno un rupjo māku, uz kuru paļaujos kā uz dievu, un ticu, ka vēl nav piedzimis tāds cilvēks, kas mani piespiestu pretiniekam pagriezt muguru, un nav arī tāda cilvēka pasaulē, kuru es nespētu nogāzt pie zemes.

—     Vai jūs pagriezīsiet vai nepagriezīsiet muguru, par to es nestrīdēšos, — atbildēja paukotājs, — kaut gan var notikt, ka jums izraks kapu tur, kur ar kāju pirmo reizi skarsiet zemi; es gribu teikt, ka jūs šeit tiksiet nogalināts par paukošanas mākslas nonievāšanu.

—     To mēs tūlīt redzēsim, — atbildēja Korčuelo.

Tad viņš ļoti veikli nolēca no sava ēzeļa un niknumā satvēra vienu no rapieriem, kurus licenciāts veda sev līdz.

—     Tā nevar rīkoties, — šai brīdī iesaucās dons Kihots, — es gribu būt paukošanas skolotājs un tiesnesis šajā līdz šim neizšķirtajā jautājumā.

Nokāpis no Rosinantes zemē, viņš satvēra šķēpu un nostājās ceļa vidū, kamēr licenciāts veiklā iznesībā un noteiktiem soļiem devās pretim Korčuelo, kas tam tuvojās, kā mēdz teikt, ar acīm šķildams ugunis. Viņu pavadoņi — abi zemnieki, nenokāpdami no savām ēzelienēm, bija šās drūmās traģēdijas skatītāji. Korčuelo dūra, cirta, atvēzēdamies no augšas uz leju un šķērsām, brīžam satvēris rapieri abām rokām: viņa smagie, neskaitāmie cirtieni bira kā krusa. Viņš uzbruka kā saniknots lauva, bet ik brīdi licenciāta rapiera ādas uzmauktenis atsitās pret viņa muti, atvēsinot viņa cīņas dedzību, un viņam tas bija jāskūpsta kā relikvija, kaut gan viņš to nedarīja tik dievbijīgi, kā mēdz skūpstīt un kā jāskūpsta relikvijas. Beidzot licenciāts ar sava rapiera cirtieniem bija pārskaitījis visas pogas bakalaura īsajā sutanā un sagriezis tai stērbeles sīkas strēmelēs, divas reizes notrieca tam zemē platmali un tā viņu nokausēja, ka bakalaurs izmisumā, dusmās un niknumā satvēra savu rapieri pie roktura un ar visu spēku to aizsvieda no sevis prom; viens no klātesošajiem zemniekiem, kas bija rakstvedis, aizgāja rapieri uzmeklēt un vēlāk apliecināja, ka tas bijis aizsviests trisceturtdaļjūdzes tālu; un šī liecība acīm redzami un neapšaubāmi pierādīja un pierāda patiesību, ka māka uzveic spēku.

Nokausētais Korčuelo apsēdās, bet Sančo tam pienāca klāt un sacīja:

—      Patiešām, seņjor bakalaur, ja jūsu žēlastība gribētu uzklausīt manu padomu, tad es jums ieteiktu turpmāk vairs nevienu neizaicināt paukoties, bet labāk gan lauzties vai sviest barru, jo tas atbilst jūsu vecumam un spēkam, bet par tā saucamajiem paukotājiem esmu dzirdējis sakām, ka tie varot iedurt zobena galu adatas acī.

—      Esmu apmierināts, — atbildēja Korčuelo, — ka man izdzina manu muļķīgo iedomību un pieredzē pārliecināja, cik tālu -es biju no patiesības.

^Piecēlies viņš apskāva licenciātu, un abi kļuva vēl lielāki draugi nekā iepriekš; baidīdamies pārāk ilgi uzkavēties, viņi nevēlējās gaidīt rakstvedi, kas bija aizgājis uzmeklēt rapieri, un nolēma doties tālāk, lai ātrāk ierastos savā dzimtajā ciematā, kur dzīvoja skaistā Kiterija; atlikušajā ceļa gabalā licenciāts tiem stāstīja par paukošanas priekšrocībām, minēdams tik daudz piemēru, tik daudz tiešu matemātisku pierādījumu, ka pārliecināja visus par šās mākslas labumu un satrieca Korčuelo stūrgalvību.

Bija jau tumšs, un, tuvojoties ciematam, tiem šķita, ka debesis pār to piesētas neskaitāmām spulgojošām zvaigznēm. Viņi dzirdēja arī dažādu instrumentu neskaidrās un maigās skaņas: tur skanēja flautas, tamburīni, kokles, stabules, bungas un zvārguļi, un, piejājuši tuvāk, viņi ieraudzīja, ka pie ciemata ieejas uzceltajā koka lapenē zaros karājās lukturīši un vējš tos neapdzēsa, jo no liegās vēsmas nepakustējās pat koku lapas. Muzikanti uzjautrināja kāzu viesus, kas pulciņos pastaigājās pa jauko pļavu, daži dejoja, daži dziedāja, un citi spēlēja uz jau pieminētajiem dažādajiem instrumentiem. Tiešām likās, ka šajā pļavā traucas pats prieks un dejo pati līksme. Daudzi vīri cēla paaugstinājumus, lai no tiem nākošajā dienā ļaudis varētu ērtāk noskatīties priekšnesumus un dejas, kas bija paredzēti šajā vietā, kur vajadzēja notikt bagātā Kamačo kāzu svinībām un Bazīlio bērēm. Dons Kihots atsacījās iejāt ciematā, lai gan zemnieks un bakalaurs viņu ļoti lūdza to darīt; viņš aizbildinājās ar ieganstu, kas viņam šķita pilnīgi pietiekams, ka klaiņojošo bruņinieku paradums esot pārnakšņot laukos un mežos, nevis apdzīvotās vietās, pat ne zem apzeltīta jumta; tāpēc viņš atjāja mazliet sāņus no ceļa par lielu nepatiku Sančo, kas vēl joprojām atcerējās lielisko uzņemšanu dona Djēgo pilī jeb mājā.

XX nodaļa, kurĀ stĀstĪts par BAGĀTNIEKA KAMAČO KĀZĀM UN PAR NOTIKUMU AR NABADZĪGO BAZĪLIO

Tiklīdz gaišā Aurora atļāva mirdzošajam Fēbam ar saviem stariem izžāvēt valgās pērles viņas zeltainajos matos, dons Kihots, nokratīdams no saviem locekļiem snaudas gurdumu, pietrūkās kājās un sauca savu ieroču nesēju Sančo, kas vēl joprojām krāca; redzēdams Sančo guļam, dons Kihots, pirms to modināja, teica:

—      Ak tu laimīgākais no visiem, kas dzīvo uz zemes, jo, nejuzdams skaudību un neviena neapskausts, tu guli ar mierīgu sirdi, tevi nevajā burvji, tevi nebiedē burvestibas! Guli! Es to saku un esmu gatavs atkārtot vēl simtreiz, jo tev neliek būt pastāvīgi nomodā greizsirdība pret tavu dāmu, tavu miegu neaizdzen domas par to, ka jāatmaksā parādi, par to, ko rīt ēdīsi tu pats un tava mazā, bēdu nomāktā ģimene. Tevi nesatrauc godkārība, nenogurdina pasaules tukšā dižošanās, jo tavas vēlēšanās aprobežojas ar rūpēm par tavu ēzeli, bet rūpes par tevi pašu tu esi uzkrāvis maniem pleciem; pati daba un ierašas līdzsvara dēļ uzlikušas šo nastu kungiem. Kalps guļ, bet kungs ir nomodā un domā par to, kā pabarot kalpu, uzlabot viņa dzīvi un apbalvot par kalpošanu. Ja debess kļūst cieta kā bronza un neslacina zemi ar veldzējošo rasu, tad par to bēdājas nevis kalps, bet. gan kungs, kam jābaro neauglīgā bada gadā tas, kas viņam kalpojis auglīgos un bagātos gados.

Sančo neko neatbildēja, jo viņš gulēja un nebūtu tik drīz atmodies, ja dons Kihots, piegrūzdams tam ar šķēpa galu, neizkliedētu viņa miegu. Beidzot Sančo pamodās un nomiegojies, slinki palūkodamies uz visām pusēm, sacīja:

—      Ja es nemaldos, tad no šās lapenes plūst nevis narcišu un ķimeņu, bet gan cepta speķa smarža; ja kāzas sākas ar tādām smaržām, tad zvēru pie visiem svētajiem, ka tās būs bagātas un kuplas.

—      Rimsties, negausi, — sacīja dons Kihots, — nāc, dosimies noskatīties laulības un paraudzīsimies, ko dara atstumtais Bazīlio.

—      Lai viņš dara, kas viņam tīk, — atbildēja Sančo, — ja tas nebūtu nabags, varētu apprecēties ar savu Kiteriju. Pašam nav ne plika graša, bet nodomos ceļ galvu līdz mākoņiem. Goda vārds, seņjor, es domāju, ka nabagajam jāapmierinās ar to, kas viņam pieejams, un nav jāmeklē jūrā bumbieri. Esmu gatavs ļaut sev nocirst roku, ka Kamačo varētu apbērt ar reāliem šo Bazīlio; un, ja tas tā ir, tad Kiterija būtu liela muļķe, ja viņa atsacītos no tērpiem un dārglietām, kuras tai dāvājis un vēl dāvās Kamačo, un izvēlētos Bazīlio, tāpēc ka tas prot sviest barru un kauties ar rapieriem.

Par vienu labu barras metienu un vienu pamatīgu zobena cirtienu krogā nedod pat ne ceturtdallitra vina. Tāda veiklība un apdāvinātība, kas neienes naudu, neder ne velnam, bet apdāvinātībai tikai tad ir dzīvē nozīme, ja tā piešķirta tādam, kam ir krietni daudz naudas. Uz laba pamata var uzcelt labu ēku, un vislabākais pamats un cements pasaulē ir nauda.

—      Dieva dēļ, Sančo, — iesaucās šai brīdī dons Kihots, — beidz reiz savu runu; man šķiet, ja tev atļautu turpināt šo prātošanu, ko tu pasāc ik uz soļa, tad tev neatliktu laika ne ēšanai, ne miegam; visu laiku tu izšķiestu pļāpāšanā.

—     Ja jūsu žēlastībai būtu laba atmiņa, — atbildēja Sančo, — jums vajadzētu atcerēties visus punktus mūsu līgumā, kuru noslēdzām šo pēdējo reizi, pirms devāmies projām no mājām; viens no tiem bija, ka man būs atļauts runāt visu, ko vien vēlos, ja vien mani vārdi nebūs vērsti pret kādu manu līdzcilvēku vai pret jūsu žēlastības cieņu; man šķiet, ka līdz šim es šo noteikumu neesmu pārkāpis.

—     Es neatceros tādu noteikumu, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — un, pat ja tāds būtu, es vēlos, lai tu klusētu un dotos man līdz; jo instrumenti, kurus vakar dzirdējām, atkal arsavām skaņām iepriecina ielejas, un nav šaubu, ka kāzas svinēs rīta dzestrumā, nevis pēcpusdienas tveicē.

Sančo izpildīja sava kunga pavēli, apsegloja Rosinanti un pelēci, tad abi devās tālāk un lēni iejāja zem lapu jumola. Pirmais, ko ieraudzīja Sančo, bija jauns vērsēns, uzdurts uz gobas iesma, zem kura dega vesels malkas kalns; un seši katli, kas bija salikti ap ugunskuru, nelīdzinājās parastiem katliem, bet drīzāk gan sešām māla mucām, kas visas bija piekrautas ar gaļu; tie uzņēma un aprija veselus aunus, kas tajos pazuda, it kā būtu mazi balodīši; neskaitāmi nodīrāti zaķi un noplucinātas vistas karājās pie kokiem, gaidot savu apbedīšanu katlos; bezgala daudz nokautu putnu un dažādu medījumu bija sakārti zaros, lai tur atdzistu. Sančo saskaitīja pāri par sešdesmit vīna maisu, katrā no tiem ietilpa vairāk nekā divas arobas, un, kā vēlāk noskaidrojās, tie visi bija pildīti ar labākajiem vīniem; visbaltākā maize bija sabērta kaudzēs, kā parasti piedarbā mēdz sabērt graudus; ķieģeļiem līdzīgie sieri bija sakrauti kā mūris; divos katlos, lielākos par tiem, kurus lieto krāsošanai, olīvu eļļā cepās dažādi mīklas veidojumi; apceplā mīkla ar divām milzīgām lāpstām tika izņemta un iesviesta turpat blakus katlā, kas bija pildīts ar medu. Pavāru un virēju bija vairāk nekā piecdesmit, visi tīrīgi, visi čakli un priecīgi. Vērsēna plašajā vēderā bija iešūti divpadsmit mīksti, jauni sivēni, lai viņa gaļu darītu garšīgāku un maigāku. Lielā kastē bija salikti daždažādi gardumi, pirkti nevis mārciņās, bet arobās. īsi sakot, kāzu mielasts tika sagatavots, kā tas parasts laukos, bet bija tik bagātīgs, ka ar to varēja pabarot veselu karapulku.

Visu to Sančo Pansa redzēja, vēroja un par visu sajūsminājās. Vispirms viņu savaldzināja un pievilka katli, no kuru satura viņš labprāt būtu sev piepildījis krietnu bļodu, tad viņu sajūsmināja daudzie vīna maisi un visbeidzot no pannām izņemtie cepumi, ja var saukt par pannām tik milzīgus katlus; nespēdams sevi pārvarēt un savaldīties, viņš tuvojās vienam no rūpīgajiem pavāriem un ar izsalkuša cilvēka laipnību lūdza, lai viņam atļaujot pamērcēt maizes gabalu vienā no šiem katliem. Pavārs viņam atbildēja:

—     Brāli, pateicoties bagātajam Kamačo, šodien izsalkumam vairs nav nekādas varas pār cilvēkiem. Kāpiet zemē, sameklējiet sev pavārnīcu, izzvejojiet vienu vai divas vistiņas, un lai tās jums labi garšo.

—     Es nekur neredzu pavārnīcu, — atbildēja Sančo.

—     Pagaidiet, — sacīja pavārs, — ak tu posts, kāds gan jūs esat nepraša un neveiklis!

Šos vārdus teikdams, viņš paķēra kastroli, iegremdēja to vienā māla pusmucā, izvilka no turienes trīs vistas un divas zosis un sacīja Sančo:

—     Ēdiet, draugs, pamielojieties ar šīm putām, līdz pienāks pusdienas laiks.

—     Man nav kur tās ielikt, — atbildēja Sančo.

—     Tad ņemiet tās līdz ar visu kastroli, — sacīja pavārs, — jo Kamačo bagātība un laime var sev visu atļauties.

Kamēr Sančo tā sarunājās, dons Kihots vēroja, kā zem zaru jumola iejāja kādi divpadsmit zemnieki uz skaistām ķēvēm, kuru krāšņos un bagātos lauku iejūgus greznoja daudzi zvārgulīši, bet paši jātnieki bija tērpušies spilgtās svētku drēbēs; šis draudzīgais bars ne vienu reizi vien aizauļoja pāri pļavai, skaļā priekā saucot:

—     Lai dzīvo Kamačo un Kiterija! Viņš ir tikpat bagāts, cik viņa skaista, bet viņa ir visskaistākā pasaulē.

To dzirdēdams, dons Kihots sevī nodomāja:

«Tā vien liekas, ka šie ļaudis nav redzējuši manu Tobosas Dulsineju; ja tie būtu redzējuši viņu, tie mazāk cildinātu šo savu Kiteriju.»

Pēc neilga laika no visām pusēm zem koku zariem sāka pulcēties daudzi un dažādi dejotāji, starp kuriem bija arī divdesmit četri zobenu dejas izpildītāji — iznesīgi un veikli jaunekļi, visi tērpušies glītās sniegbalta audekla drēbēs, galvā tiem bija cepures, darinātas no smalka, raiba zīda; viens no jātniekiem vaicāja dejotāju vadītājam, staltam jauneklim, vai zobenu dejā kāds no tiem nav ticis ievainots.

—     Līdz šim, paldies dievam, neviens nav ievainots: visi esam veseli.

Un tūlīt, aizraudams sev līdz pārējos dejotājus, viņš sāka griezties un virpuļot ar tādu veiklību, ka donam Kihotam, kas gan bija bieži redzējis šādas dejas, šī deja šķita vislabākā.

Tāpat viņam iepatikās daiļo meiteņu deja; tās izskatījās ļoti jaunas; nevienai, kā likās, nebija mazāk kā četrpadsmit un vairāk kā astoņpadsmit gadu; visas bija tērpušās zaļās vadmalas drēbēs, mati dažām bija sapīti pīnēs, dažām atrisuši, un to zeltainais mir

dzums varēja sacensties ar saules stariem; meiteņu matus greznoja jasmīna, rožu, amarantu un sausserdīšu vainadziņi. Viņas dejā vadīja cienījams sirmgalvis un kāda veca matrona, kas bija daudz veiklāki un vijīgāki, nekā to varēja sagaidīt viņu vecumā. Meitenes dejoja Samoras flautu pavadījumā kā labākās dejotājas pasaulē; viņu sejās un acīs bija tikpat daudz nevainības, cik kājās viegluma.

Sai dejai sekoja cita mākslas deja, tā saucamā «sarunu deja»*. To izpildīja astoņas nimfas, sadalītas divās grupās; pirmo grupu vadīja dievs Kupidons, otro — Bagātības dievs; Kupidonam bija spārni, šaujamloks, bultu maks un bultas. Bagātības dievs bija tērpies krāšņās daudzkrāsainās, no zīda un zelta austās drānās. Amora vadītajām nimfām uz muguras bija piestiprināts balts pergaments, kur ar lieliem burtiem bija uzrakstīts katras nimfas vārds. Pirmā saucās Poēzija, otrā — Gudrība, trešā — Dižciltība, ceturtā — Drošsirdība; arī tās nimfas, kas sekoja Bagātības dievam, bija šādi apzīmētas: pirmā saucās Devība, otrā — Dāvana, trešā — Dārglieta, ceturtā — Mierīga mantība. Visiem pa priekšu virzījās koka pils, kuru vilka četri mežoņi, apvīti vīnogulāju stīgām, zaļi krāsotos audekla tērpos, un tas viss izskatījās tik dabiski, ka Sančo gandrīz izbijās. Uz pils frontona un visām četrām sienām bija uzrakstīts «Tikumības pils».

Gājienu pavadīja četri prasmīgi muzikanti, kas spēlēja uz flautām un šķindināja tamburīnus. Deju iesāka Kupidons, un, nodejojis divas figūras, viņš pievērsa skatienu kādai jaunavai, kas parādījās starp pils torņa dzegujiem, pacēla pret viņu savu šaujamloku un skandēja tai šādas vārsmas:

Esmu dievs, kas guvis varu Debesis un zemi valdīt, Pakļaut jūras viļņus varu, Dzelmes tumšos spēkus skaldīt, Tumsā sūtīt gaismas staru. Bailes mūžam nesajūtu, To, ko vēlos, iegūt protu. Ja kas neiespējams būtu, Iespējams man tūdaļ kļūtu, Skatiens mans to iekarotu.

Noskandējis dzejoli, viņš izšāva bultu pāri pils jumtam un aiz. gāja atpakaļ savā vietā. Tad iznāca uz priekšu Bagātības dievs, nodejoja divas figūras, tamburīni apklusa, un viņš skandēja: Stiprāks nekā Amors es, Kaut gan spēj viņš mani vadīt, Labākais uz pasaules Esmu, ko var debess radīt, Spēks mans daudziem laimi nes. Esmu Bagātības dievs, kas prot Darbiem lielas sekmes dot.

Bet bez manis strādāt velti, Panākumu gribu veltīt Tev, arvienu palīdzot.

Bagātības dievs aizgāja atpakaļ, un viņa vietā nostājās Poēzija, kas, nodejojusi savas figūras, tāpat kā pārējie, pievērsa skatienu pils jaunavai un sacīja:

Esmu Poēzija cēlā, Kura domas vārsmās saista, Gudras, nopietnas un kvēlas. Sonetos, seņjora skaistā, Dvēseli tā izteikt vēlas. Un, ja tevi ielīksmotu Panti, kurus veidot protu, Cildināšu laimi tavu, Lai līdz mēnesim tās slavu Paceltu un atspulgotu.

Poēzija atkāpās, un no Bagātības dieva grupas iznāca Devība un, nodejojusi savas figūras, skandēja:

Devība — tā mani sauc, Lai gan izšķērdību nīstu, Tomēr dāvinu es daudz, Skopulibu neatzīstu, Kas kā važas sirdi žņaudz. Bet nu, tevi godinot, Gribu visas balvas dot: Netikums tas būs, bet teicams, Mīlētājiem labs un sveicams, Jo tie visu atdot prot.

Šādā veidā iznāca un gāja visas abu grupu dalībnieces, katra nodejoja savas figūras un noskandēja savus dzejoļus, no kuriem daži bija eleganti, daži jocīgi, bet donam Kihotam atmiņā (atmiņa viņam bija lieliska) palika tikai iepriekš minētie; tad visi dejotāji sajaucās barā, saķērās rokās, atkal palaida cits citu vaļā, griezdamies ar jautru grāciju un vieglumu; Amors, iedams garām pilij, katru reizi izšāva savas bultas, bet Bagātības dievs sadauzīja pret pils sienām apzeltītas krājkasītes. Beidzot, pēc ilgākas dejošanas Bagātības dievs izvilka maku, darinātu no liela sugas kaķa ādas; maks, acīm redzot, bija piebāzts ar naudu, un dievs to svieda pret pili; no trieciena pils sienas sašķobījās un sabruka un jaunava palika viena un neaizsargāta. Bagātības dievs ar savu dejotāju svītu viņai tuvojās un, uzmetis tai kaklā garu zelta ķēdi, izlikās, ka grib jaunavu satvert, pakļaut un sagūstīt; to redzēdams, Amors un viņa pavadoņi izlikās, it kā steigtos viņai palīgā, un visas šīs kustības tika izdarītas tamburīnu skaņu pavadījumā, visiem saskanīgi dejojot mūzikas taktī. Tad mežoņi samierināja pretiniekus, ļoti veikli atkal pacēla un uzstatīja pils sienas, un jaunava atkal tanī ieslēdzās; ar to beidzās deja, kas skatītājiem bija sagādājusi lielu prieku.

Dons Kihots vaicāja vienai no nimfām, kas šo deju sacerējis un iemācījis. Viņa atbildēja, ka autors esot šā ciemata garīdznieks, liels meistars uz šādām izdomām.

—     Varu derēt, — sacīja dons Kihots, — ka šis bakalaurs vai garīdznieks ir vairāk draugs Kamačo nekā Bazīlio un viņam vairāk patīk sacerēt satīras nekā noturēt dievkalpojumus; viņš labi savā dejā parādījis Bazīlio talantus un Kamačo bagātību.

Sančo Pansa, kas dzirdēja visu šo sarunu, iesaucās:

—      Karalis ir mans gailis.* Es dodu priekšroku Kamačo.

—     īsi sakot, — teica dons Kihots, — izrādās, Sančo, ka tu esi zemisks cilvēks, viens no tiem, kas kliedz: «Lai dzīvo uzvarētājs!»

—     Es nezinu, kāds esmu, — atbildēja Sančo, — bet zinu, ka no Barzīlio katliem es nekad neizsmelšu tik lieliskas putas, kādas izsmēlu no Kamačo katliem.

Un viņš donam Kihotam parādīja kastroli, pilnu ar zosīm un vistām, izvilka vienu vistu un sāka to ēst ar lielu baudu un labpatiku, sacīdams:

—     Lai iet ratā visas Bazīlio spējas; katrs ir tik daudz vērts, cik tam ir kabatā, un katram ir tik daudz kabatā, cik tas ir vērts. Mana vecmāmuļa teica, ka ļaudis sadalās divās šķirās: tādos, kam kaut kas pieder, un tādos, kam nekas nepieder; viņa pali turējās pie mantīgajiem; un mūsu dienās, mans seņjor don Kihot, labāk dzīvo bagātie nekā gudrie, ar zeltu apklāts ēzelis ir labāks nekā apseglots zirgs. Tāpēc vēlreiz saku, ka dodu priekšroku Kamačo, no kura katliem var izsmelt bagātīgas putas: proti, zosis un vistas, zaķus un trušus, bet no Bazīlio katliem, ja viņam tādi tiešām ir, izsmelsi tikai žurgu.

—     Vai tu pabeidzi savu runu, Sančo? — vaicāja dons Kihots.

—     Man tā jāizbeidz, — atbildēja Sančo, — jo redzu, ka jūsu žēlastībai mana runa nepatīk, un, ja tas tā nebūtu, tad es runātu vēl trīs dienas.

—     Lai dievs dod, Sančo, — iesaucās dons Kihots, — ka pirms savas nāves es tevi redzētu mēmu.

—     Mūsu gaitas ir tādas, — atbildēja Sančo, — ka es jau būšu apgūlies zemes klēpī pirms jūsu žēlastības nāves, un tad es laikam kļūšu tik mēms, ka nerunāšu vairs neviena vārda -līdz pasaules galam vai vismaz līdz pastarajai dienai.

—     Ja arī tas tā notiktu, ak, Sančo, — sacīja dons Kihots, — tava klusēšana būs tīrais nieks salīdzinājumā ar tavu pļāpāšanu, ar to, ko esi runājis, ko runā tagad un vēl sarunāsi savā mūžā; taču, ņemot vērā dabas likumus, vairāk ticams, ka mana nāves diena pienāks ātrāk nekā tavējā, un tāpēc es nekad nevaru cerēt, ka redzēšu tevi mēmu, pat ne tad, kad tu dzer un guli, un vairāk jau es nevaru pat sapņos vēlēties.

—     Runājot patiesību, sepjor, — atbildēja Sančo, — nevajadzētu uzticēties tai kaulainajai, tas ir nāvei, kas aprij gan jēru, gan aunu, un esmu dzirdējis mūsu priesteri sakām, ka viņa vienādi apciemojot karaju augstos torņus un nabadzīgo ļaužu zemās būdas. Šī seņjora ir vairāk varmācīga nekā smalkjūtīga, viņai nekas nav pretīgs, viņa visu sagremo un visu savāc, un piebāž savu maisu ar dažāda vecuma un dažāda stāvokļa ļaudīm. Viņa nav tāda pļāvēja, kas snauž diendusā; viņa pļauj ik brīdi kā nokaltušu, tā zaļu zāli; un liekas, ka viņa nesakošļā, bet vienkārši aprij visu, kas gadās priekšā, jo ir izsalkusi kā suns un nekad tai nav sāta, un, kaut gan viņai nav vēdera, tomēr varētu domāt, ka tā slimo ar ūdenskaiti, jo viņa tik kāri izsūc dzīvību no visiem dzīvajiem, it kā izdzertu kausu dzestra ūdens.

—     Ne vārda vairāk, Sančo, — pēkšņi iesaucās dons Kihots.

—    Turies šajā augstumā un nenokrīti, jo patiesībā visu, ko tu savā zemnieka valodā sacīji par nāvi, būtu varējis teikt kāds labs sprediķotājs. Es tev teikšu, Sančo, ja pie tavām dabas dotībām tev vēl būtu klāt gudrība, tu varētu ņemt kanceli padusē un braukāt pa pasauli, jauki sprediķodams.

—     Vislabākais sprediķis ir laba dzīve, — atbildēja Sančo,

—    citu teoloģiju es nezinu.

—     Tev arī cita nav jāzina, — sacīja dons Kihots, — bet vienu es nevaru saprast un aptvert: ja visas gudrības sākums ir bijība pret dievu, kā tad tu esi kļuvis tik gudrs, jo tu no jebkuras ķirzakas baidies vairāk nekā no dieva.

—     Spriediet, žēlīgais seņjor, par savām bruņniecības lietām, — atbildēja Sančo, — bet neņemieties spriest par citu cilvēku bailību vai drosmi; jo es tikpat daudz bijājos dieva kā jebkurš katrs cilvēks. Un atļaujiet man, jūsu žēlastība, nogaršot šīs putas, bet viss pārējais ir tukši vārdi, par kuriem mums būs jāatbild nākamajā dzīvē.

To teicis, viņš atkal tik drosmīgi uzbruka kastrolim, ka pamodināja arī dona Kihota vīrišķību, un bruņinieks tam būtu nācis talkā, ja to neaizkavētu daži apstākļi, par kuriem pastāstīsim turpmāk.

XXI nodaļa, kurĀ turpinĀs kĀmaČo KĀZAS UN ATGADĀS CITI PATĪKAMI NOTIKUMI

Kamēr starp donu Kihotu un Sančo norisa iepriekšējā nodaļā atstāstītā saruna, pēkšņi atskanēja skaļi saucieni un liels troksnis, ko sacēla zemnieki, kas bija atjājuši uz ķēvēm: viņi pilnos aulekšos kliegdami lēkšoja pretim jaunajam pārim, kas, neskaitāmu muzikantu un laika kavētāju ielenkts, tuvojās priestera, vecāku, radu un visu apkārtējo ciematu redzamāko iedzīvotāju pavadībā; visi gājiena dalībnieki bija svētku tērpos. Sančo, ieraudzījis līgavu, iesaucās:

—      Dieva vārds, viņa ģērbusies nevis kā zemniece, bet kā galma modes dāma. Patiešām, ja nemaldos, tad viņai ap kaklu ir nevis patēnas*, bet dārgi koraļļi, viņas drēbes nav no Kvenkas zaļās vadmalas, bet gan no vislabākā samta! Vai domājat, kaapšuvesirbalta audekla? Varu galvot, ka tās ir atlasa! Un tad paraugieties uz viņas rokām, kas greznotas ar agata gredzeniem! Nē, velns lai mani parauj, ja tie nav zelta gredzeni, vistīrākā zelta, apklāti ar pērlēm, tik baltām kā rūgušpiens, un katra pērle droši vien ir tikpat dārga kā acs pierē. Ak, padauzas bērns, kas viņai par matiem! Ja vien tie nav mākslīgi, tad garākus un zeltainākus matus savā mūžā neesmu redzējis! Nu pamēģiniet atrast kādu nepilnību viņas vijīgajā augumā, ko var pielīdzināt palmai, kas kustas, apklāta ar dateļu ķekariem; jo datelēm līdzīgi ir karekļi viņas matos un ap viņas kaklu. Es zvēru pie savas dvēseles, ka viņa ir viena jauka meitene un ar viņu būtu labi gulēt Flandrijas priežu koka gultā.

Dons Kihots pasmējās par Sančo Pansas zemnieciskajām uzslavām, un arī viņam šķita, ka, atskaitot savu seņjoru Tobosas Dulsineju, viņš nekad nav redzējis skaistāku sievieti. Daiļā Kiterija bija mazliet bāla, acīm redzot, viņa, kā parasti visas līgavas, gatavodamās savai kāzu dienai, bija nakti slikti gulējusi. Gājiens tuvojas skatuvei līdzīgam paaugstinājumam, kas bija uzcelts pļavas vienā pusē, greznots ar paklājiem un koku zariem; tur vajadzēja notikt laulībām un vēlāk ceremonijas dalībniekiem būtu jānoskatās dejas un citi priekšnesumi; kad viņi tuvojās estrādei, tiem aiz muguras atskanēja skaļa balss, kas sauca:

—      Pagaidiet mazliet, neapdomīgie un steidzīgie ļaudis!

Atskanot šai balsij un vārdiem, visi pagrieza galvas un ieraudzīja, ka runātājs bija kāds vīrietis, tērpies, kā likās, melnā kamzolī ar sarkanām, liesmām līdzīgām zīda uzšuvēm. Viņam galvā bija (kā to visi drīz ievēroja) sēru cipreses vainags, rokā viņš turēja brangu spieķi. Kad viņš pienāca tuvāk, visi viņā pazina stalto Bazīlio un bailēs sastinga, nesaprazdami, ko nozīmē viņa kliedzieni un vārdi, taču nojauzdami, ka viņa ierašanās šādā mirklī vēstīja kaut ko nelabu.

Beidzot noguris un bez elpas viņš nostājās tieši pretim jaunajam pārim, iedūra zemē savu spieķi, kura gals bija klāts ar tēraudu, nobālēja, pievērsa skatienu Kiterijai un drebošā, aizsmakušā balsī sacīja šādus vārdus:

—      Tu labi zini, cietsirdīgā Kiterija, ka saskaņā ar mūsu svētās ticības likumiem tu nedrīksti precēties, kamēr es esmu dzīvs; un tapat tu zini, ka, gaidot to brīdi, kad laiks un mana uzcītība nodrošinās manu labklājību, es ievēroju visus pieklājības noteikumus, kādus prasa tavs gods; bet tu, aizmirsdama visus pienākumus attiecībā pret maniem labajiem nolūkiem, gribi atdot citam to, kas pieder man, jo viņš ir tik bagāts, ka var nopirkt ne tikai dzīves ērtības, bet arī pašu laimi. Un, lai viņa laime būtu pilnīga (kaut gan nedomāju, ka viņš to pelnījis, bet ka debesim labpaticies viņam to dāvāt), tad es pats ar savām rokām atbrīvošu viņu no nepatīkamiem šķēršļiem un traucēkļiem, nestādamies viņam ceļā. Lai dzīvo, lai dzīvo bagātais Kamačo un nepateicīgā Kiterija ilgu un laimīgu mūžu un lai mirst, lai mirst nabaga Bazīlio, kura nabadzība viņa laimei apgrieza spārnus un iedzina viņu pašu kapā!

To pateicis, viņš satvēra zemē iedurto spieķi, kura apakšējā daļa palika zemē, jo izrādījās, ka tā bija maksts, kurā glabājās īss zobens; iedūris tā rokturi zemē, Bazīlio neapvaldāmā straujumā un stiprā apņēmībā metās uz zobena aso galu, un vienā mirklī asiņainais tērauda asmens izdūrās cauri viņa mugurai, un nelaimīgais pakrita pie zemes, asinīm pārplūdis, caurdurts ar paša ieroci.

Bazīlio draugi piesteidzās tam palīgā, viņa nelaimes un bēdīgā notikuma satriekti; arī dons Kihots nolēca no Rosinantes, steidzās palīgā Bazīlio, satvēra viņu savās rokās un pārliecinājās, ka viņš vēl nav beidzis elpot. No viņa krūtīm gribēja izvilkt zobenu, bet priesteris, kas stāvēja turpat, ieteica to neizvilkt pirms grēksūdzes, jo, tiklīdz zobenu izvilkšot, nelaimīgais tūlīt nomiršot. Bet Bazīlio, mazliet atgūdams samaņu, teica sāpīgā un vājā balsī:

—     Ja vēlies, nežēlīgā Kiterija, šai manā pēdējā un neizbēgamajā stundā sniegt man savu roku kā mana sieva, tad es zinātu, ka manam neprātīgajam solim ir attaisnojums, jo ar to es būtu sasniedzis laimi kļūt tavs.

To dzirdēdams, priesteris sacīja, lai Bazīlio domājot vispirms par savas dvēseles glābšanu, nevis par miesas kārībām, un lai viņš lūdzot dievam piedošanu par saviem grēkiem un par savu izmisīgo soli. Bet Bazīlio atbildēja, ka viņš nekādā ziņā nesūdzēšot grēkus, pirms Kiterija tam nesniegšot roku kā viņa sieva, jo tikai šis prieks nostiprināšot viņa gribu un došot tam spēku izsūdzēt grēkus.

Dzirdēdams ievainotā jaunekļa vārdus, dons Kihots stiprā balsī sacīja, ka Bazīlio lūgums esot pilnīgi likumīgs un saprātīgs, turklāt viegli izpildāms, jo seņjoru Kamačo visi cienīšot, vienalga, vai viņš apprecēšot Kiteriju kā drosmīgā Bazīlio atraitni vai saņemšot kā jaunavu no viņas tēva rokām.

—    Tagad tikai jāpasaka jā, un, to izrunājot, neradīsies nekādas sekas, jo šī kāzu gulta būs kaps.

Visu to dzirdēja Kamačo, kas bija tik ļoti pārsteigts un apmulsis, ka nezināja, ko teikt un ko darīt; bet Bazīlio draugi tik neatlaidīgi lūdza viņu atļaut Kiterijai sniegt roku mirējam, lai viņa dvēsele netiktu pazudināta, aizejot izmisumā no šās dzīves, ka viņi to pierunāja vai, pareizāk sakot, piespieda teikt, ka viņš nepretošoties, ja Kiterija vēlēšoties to darīt, jo viņa paša laimes piepildījums būšot jāatliek tikai uz dažiem mirkļiem.

Tad visi piesteidzās klāt Kiterijai un — daži ar lūgumiem, daži ar asarām, vēl citi ar saprātīgiem vārdiem — centās viņu pierunāt, lai tā sniedzot roku nabaga Bazilio; bet viņa, nejūtīgāka par marmoru un nekustīgāka par statuju, nezināja, nespēja un nevēlējās atbildēt neviena vārda; viņa arī nebūtu atbildējusi, ja priesteris neskubinātu viņu ātrāk izšķirties, jo Bazīlio dvēsele gandrīz vairs neturoties miesā un esot laiks darīt galu viņas nenoteiktībai. Tad skaistā Kiterija, neatbildot ne vārda, satraukta, bēdīga iffi nomākta piegāja pie Bazīlio, kas aizvērtām acīm elpoja ātri un aprauti, caur zobiem izdvesdams Kiterijas vārdu, gatavs nomirt kā pagāns, nevis kā kristietis. Kiterija beidzot viņam tuvojās, nometās ceļos un, joprojām nesakot ne vārda, ar zīmēm lūdza Bazīlio pasniegt, viņai savu roku. Bazilio atvēra acis un, cieši viņu uzlūkodams, sacīja:

—     Ak, Kiterija, tu esi atnākusi, lai būtu žēlsirdīga brīdī, kad tava žēlsirdība kā nazis palīdzēs man pārgriezt manu dzīvību, jo man nav spēka izbaudīt laimi, ko tu man dāvā, izvēloties mani par savu vīru, un man nav arī spēka atvairīt sāpes, kas tik drīz apklās manas acis ar baigo nāves tumsu! Tikai to tev lūdzu, ak, mana liktenīgā zvaigzne: ja tu pieņem manu roku un vēlies man atdot savējo, tad nedari to ārišķīgas laipnības dēļ, ne arī lai mani atkal maldinātu; bet atzīsties un saki, ka tu man to sniedz labprātīgi kā savam likumīgam vīram; jo nav nozīmes mani šajā nāves brīdī maldināt vai izturēties neīsti pret cilvēku, kas pret tevi ir bijis tik patiess.

Šos vārdus runājot, viņš vairākkārt zaudēja samaņu, un visi klātesošie domāja, ka katrā tādā brīdī viņš tūlīt izlaidīs garu. Kiterija pazemīgi un kautri, satvērusi ar savu labo roku Bazīlio roku, viņam sacīja:

—     Nav tāda spēka, kas spētu lauzt manu gribu; un tāpēc pilnīgi brīvi un labprātīgi sniedzu tev savu roku kā tava likumīgā sieva un saņemu tavējo, ja vien tu man to sniedz labprātīgi un ja tavs prāts nav aptumšojies un sajucis šajā nelaimē, kurā tava pārsteidzība tevi novedusi.

—     Es sniedzu tev roku, — atbildēja Bazīlio, — nevis ar aptumšotu un sajukušu, bet ar skaidru prātu, ko man debess dāvājusi, un tā es tev sevi atdodu un kļūstu tavs vīrs.

—     Un es tava sieva, — atbildēja Kiterija, — vienalga, vai tu dzīvosi ilgus gadus vai tevi no manām rokām aiznesīs kapā.

—     Šis jauneklis, būdams smagi ievainots, pārāk daudz runā, — pēkšņi sacīja Sančo Pansa. — Sakiet viņam, lai beidz izskaidroties par mīlestību un parūpējas par savu dvēseli, kas, manuprāt, negrib atstāt viņa miesu, bet stingri iesēdusies viņa mēlē.

Bazīlio un Kiterija satvēra viens otra roku, tad priesteris, aizkustināts līdz asarām, deva tiem savu svētību un lūdza debesis, lai tās dāvātu mieru jaunlaulātā dvēselei; bet jaunais vīrs, saņēmis svētību, strauji un viegli pielēca kājās un neredzētā ātrumā izrāva zobenu, kura maksts bija viņa paša ķermenis. Visi klātesošie bija pārsteigti, un daži no viņiem, kuros bija vairāk vientiesības nekā novērošanas spēju, sāka skaļi kliegt:

—     Brīnums, brīnums!

Bet Bazīlio atbildēja:

—     Ne brīnums, brīnums, bet gan viltība, viltība!

Priesteris pārsteigts un apmulsis piesteidzās pie viņa un, abām rokām pārbaudījis brūci, atklāja, ka asmens nebija izurbies caur Bazīlio miesu un ribām, bet izgājis cauri dzelzs caurulei, kas bija veikli piestiprināta šai vietā, pilna ar asinīm, kuras, kā vēlāk noskaidrojās, bija tā sagatavotas, lai nesarecētu.

Beidzot priesteris, Kamačo un lielākā daļa klātesošo saprata, ka ir izjokoti un piemuļķoti. Jaunā sieva neizrādīja nekādu sašutumu par šo joku; kad viņai teica, ka viņas laulība neesot likumīga, jo panākta krāpšanas ceļā, viņa atbildēja, ka neņemšot atpakaļ savu doto vārdu, no kā visi secināja, ka abi mīlētāji šai gadījumā bija sazinājušies un visu iepriekš norunājuši; tas tik ļoti saniknoja Kamačo un viņa lieciniekus, ka tie nolēma atriebties ar ieročiem rokās, un, izrāvuši zobenus no makstīm, viņi uzbruka Bazīlio, bet tā aizstāvji vienā acumirklī izrāva no savām makstīm tikpat daudz zobenu, pirmajās rindās dons Kihots uz zirga, ar kaujas gatavībā pieliektu šķēpu, labi aizsedzies ar savu vairogu, lauza sev ceļu uz priekšu. Bet Sančo, kuru nekad neiepriecināja un nesajūsmināja šādas sadursmes, paslēpās aiz katliem, no kuriem bija nupat guvis garšīgās putas, jo viņam šķita, ka šī vieta ir svēta un iedveš pret sevi bijību. Dons Kiliots sķaļā balsi sauca:

—     Rimstieties, seņjori, rimstieties, jo nevienam nav tiesības atriebties par pārestībām, kuras mums nodara mīla; iegaumējiet, ka mīla un karš ir viens un tas pats; parasti, tāpat kā karā mēdz atļauties un lietot dažādas viltības un slazdus, lai uzvarētu ienaidnieku, tā arī mīlas cīņās un sacensībās atļauts lietot viltības un intrigas, ja vien šī rīcība nepazemo un neapkauno mīlēto sievieti. Kiterija pieder Bazīlio, un Bazīlio pieder Kiterijai, tāds ir debesu taisnīgais un labvēlīgais lēmums. Kamačo ir bagāts un varēs nopirkt visu, kas tam iepatiksies, kur, kad un kā viņš to vēlēsies. Bet Bazīlio pieder tikai šī vienīgā aitiņa, un to viņam neviens neatņems, lai būtu, cik varens būdams, jo, ko dievs savienojis, tos cilvēks nevar šķirt, un, kas to mēģinās darīt, tam būs jāizbauda mana šķēpa gala asums.

To pateicis, viņš tik spēcīgi un veikli sāka vicināt šķēpu, ka iedvesa šausmas visos, kas viņu nepazina; Kamačo dvēselē tik dziļi iespiedās Kiterijas nievas, ka viņš vienā acumirklī viņu izdzēsa no savas atmiņas; tāpēc saprātīgā un miermīlīgā priestera vārdiem bija panākumi: tie apklusināja un nomierināja Kamačo un viņa piekritējus; un par miera zīmi tie atkal ielika zobenus atpakaļ makstis. Vairāk vainodams Kiteriju vieglprātībā nekā Bazīlio viltībā, Kamačo nosprieda tā: ja Kiterija bija mīlējusi Bazīlio, būdama jaunava, tad viņa to mīlētu ari apprecējusies, tāpēc viņam jāpateicas debesīm par to, ka tās Kiteriju viņam atņēmušas, nevis piešķīrušas.

Kad Kamačo un viņa piekritēji nomierinājās un apklusa, norima ari Bazīlio piekritēji, un bagātais Kamačo, lai pierādītu, ka viņš neskaišas par šo joku un nepiešķir tam nekādu nozīmi, gribēja turpināt svētkus, it kā tiešām svinētu kāzas; bet Bazīlio, viņa sieva un piekritēji nevēlējās piedalīties šajās svinībās, tāpēc tie devās uz Bazīlio ciematu; jo arī nabagajiem, ja tie ir tikumīgi un gudri, ir savi draugi, kas tos pavada, ciena un aizstāv, tāpat kā bagātniekiem vienmēr seko lišķi un līdēji.

Bazīlio draugi aizveda sev līdz arī donu Kihotu, kas viņiem šķita cienījams un drosmīgs cilvēks. Vienīgi Sančo dvēsele aptumšojās, kad viņš redzēja, ka tam nebūs lemts piedalīties Kamačo krāšņajā svētku mielastā, kas turpinājās līdz vēlai naktij; tāpēc viņš skumjš un nomākts sekoja savam seņjoram, kas aizjāja ar Bazīlio draugiem, un atstāja Ēģiptes gaļas podus*, tos līdzi nesdams savā dvēselē; šo podu gandrīz jau apēstās un norītās putas, kuras viņš aiznesa savā kastrolī, viņam likās visu zaudēto labumu un pārpilnības iemiesojums; sērs un domīgs, kaut arī labi paēdis, sēdēdams uz sava pelēča, viņš jāja Rosinantes pēdās.

XXII nodaļa, KURĀ ATSTĀSTĪTS LIELAIS PIEDZĪVOJUMS MONTESĪNOSA ALĀ, KAS ATRODAS PAŠĀ LAMANČAS VIDIENĒ, UN TAS, CIK VEIKSMĪGI ŠIS PIEDZĪVOJUMS BEIDZĀS DROSMĪGAJAM LAMANČAS DONAM KIHOTAM

Jaunais pāris uzņēma donu Kihotu ar lieliem un dažādiem godinājumiem; pateikdamies par to, ka viņš bija nostājies viņu pusē, tie slavināja viņa drosmi un gudrību, dēvēdami viņu kara mākslā līdzīgu Sidam un daiļrunībā līdzīgu Ciceronam. Labais Sančo trīs dienas mielojās uz jaunā pāra rēķina; tie abi pastāstīja, ka daiļā Kiterija nebijusi iepriekš brīdināta, bet viltus ievainojumu izgudrojis Bazīlio viens pats, cerēdams, ka viss beigsies tā, kā tas nupat bija noticis; taču viņš atzinās, ka šo savu nodomu uzticējis dažiem saviem draugiem, lai tie vajadzīgā brīdī atbalstītu viņa pasākumu un neatklātu viņa viltību.

— Nevar un nedrīkst saukt par viltību to, ko darām cildena mērķa dēl, — sacīja dons Kihots. Viņš piebilda, ka divu mīlētāju laulība esot viscēlākais mērķis un ka mīlestības lielākais pretinieks esot bads un trūkums, jo mīlestība esot arvien prieks, līksme un apmierinātība, it sevišķi tad, ja mīlētājam piederot viņa iemīļotā; taču tiem mēdzot uzbrukt šie niknie un neatlaidīgie ienaidnieki: trūkums un nabadzība. Viņš visu to sakot tādēļ, lai seņjors Razīlio nevingrinātos tikai tādās mākslās, kuras tam sagādāšot slavu, nevis naudu, bet lai viņš cenšoties iegūt mantu likumīgā un atjautīgā ceļā, kas gudram un centīgam cilvēkam esot vienmēr iespējams. Godājams nabags (ja vien nabags var būt godājams), kam pieder skaista sieva, ir bagāts, un viņam to atņemt nozīmētu atņemt un iznīcināt viņa godu. Skaista un godīga sieviete, kas apprecējusi nabadzīgu vīru, ir pelnījusi lauru un palmu vainagu par uzvaras un slavas zīmi. Skaistums pats pievelk to ļaužu sirdis, kas to redz un pazīst, tas vilina pie sevis karaliskos ērgļus un citus augsti lidojošus putnus, bet, ja skaistumam biedros ir trūkums un šaurība, tad tam uzbrūk kraukļi, vanagi un citi plēsīgi putni; un sievieti, kas šādos pārbaudījumos ir nesatricināma, varam ar pilnu tiesību dēvēt par viņas vīra vainagu.

—      Redziet, saprātīgais Razīlio, — turpināja dons Kihots, — kāds gudrais sacījis, ka pasaulē esot tikai viena krietna sieviete, un ieteicis, lai ikviens domājot un ticot, ka šī vienīgā krietnā sieviete esot viņa sieva, tad viņš dzīvošot mierīgi. Es neesmu precējies, un līdz šim man nav arī ienācis prātā apprecēties, bet tomēr iedrošinātos dot padomu tādam, kas man vaicātu, kā atrast sev krietnu sievu. Vispirms es viņam ieteiktu vairāk ņemt vērā viņas labo slavu, nevis mantu, jo krietna sieviete iegūst labu slavu ne tikai tāpēc, ka viņa ir krietna, bet arī tāpēc, ka viņa tāda tiešām izskatās; sievietes godam vairāk kaitē vaļīga un izlaidīga uzvešanās atklātībā nekā slepeni netikumi. Ja tu savā mājā ievedīsi krietnu sievu, tad tev būs viegli viņas krietnību saglabāt un to pat pacelt, bet, ja ievedīsi nekrietnu, tad būs grūti viņu izlabot, jo nav tik vienkārši pāriet no vienas galējības otrā. Es nesaku, ka tas ir neiespējami, bet gan ka, manuprāt, pārveidoties ir grūti.

Visu to dzirdēja Sančo un teica pats sev:

—     Kad es runāju kaut ko gudru un saprātīgu, mans kungs mēdz teikt, ka es varētu paņemt kanceli padusē un iet pa pasauli, jauki sprediķodams, bet, kad viņš sāk bārstīt dažādus izteicienus un dot padomus, tad jāsaka, ka viņš varētu paņemt kanceli ne tikai padusē, bet gan uzmaukt divas kanceles katrā pirkstā un sprediķot visur, pēc patikas muti vārstīdams. Velns lai parauj, ko visu gan nezina šis klaiņojošais bruņinieks! Es agrāk domāju, ka viņš saprot tikai savas bruņniecības padarīšanas, bet nav tādas lietas, kur viņš nebāztu savu degunu.

Tā murmināja Sančo, un viņa seņjors, to dzirdēdams, jautāja:

—     Ko tu murmini, Sančo?

—     Es neko nesaku un neko nemurminu, — atbildēja Sančo, — es tikai domāju sevī, cik derīgi man būtu bijis dzirdēt jūsu žēlastības nupat izteiktos vārdus pirms manām kāzām, varbūt es tagad teiktu: «Nepiesietam vērsēnam ir vieglāk sevi aplaizīt.»

—      Vai tad tava Teresa ir tik slikta, Sančo? — jautāja dons Kihots.

—      Nav jau tik slikta, — atbildēja Sančo, — bet nav ari diez cik laba; vismaz nav tik laba, kā es to gribētu.

—      Ir nelāgi, Sančo, — sacīja dons Kihots, — runāt ļauni par savu sievu, kas taču ir tavu bērnu māte.

—      Mēs neesam viens otram neko parādā, — atbildēja Sančo, — jo arī viņa runā par mani ļauni, kad vien tai iepatīkas, sevišķi, ja viņa ir greizsirdīga; tad to neizturētu pats sātans.

Tā viņi nodzīvoja trīs dienas pie jaunā pāra, kas viņus mieloja un apkalpoja kā pašus karaļus. Dons Kihots lūdza licenciātu, paukošanas meistaru, lai viņš tam sagādātu pavadoni, kas tos aizvestu iīdz Montesīnosa alai, jo viņš ļoti vēloties tajā iekļūt un pārliecināties ar savām acīm, vai tur patiešām atrodami tādi brīnumi, kā to stāstot šā apvidus ļaudis. Licenciāts teica, ka sūtīšot viņam līdz vienu savu brālēnu, krietnu studentu, kam ļoti patīkot lasīt bruņinieku stāstus, un tas viņus labprāt pavadīšot līdz alas ieejai un parādīšot viņiem arī Ruidēras lagūnas, kas esot slavenas ne tikai Lamančā, bet ari visā Spānijā; licenciāts piebilda, ka donam Kihotam būšot patīkami patērzēt ar šo jaunekli, jo tas pats sacerot grāmatas, kas pelnot, lai tās iespiestu un veltītu valdniekiem. Beidzot ieradās brālēns jāšus uz grūsnējas ēzelienes, kuras seglus sedza raibs paklājs jeb izkrāsots audekls. Sančo apsegloja Rosinanti, uzposa pelēci, piekrāva savu ceļa somu, kurai tagad piebiedrojās arī brālēna ceļa soma, tikpat stingri piebāzta, tad ceļotāji, pielūguši dievu un atvadījušies no visiem, devās slavenās Montesīnosa alas virzienā.

Ceļā dons Kihots jautāja brālēnam, kādas esot viņa nodarbes, studijas un amats; students atbildēja, ka viņš studējot humanitārās zinātnes, vingrinoties un mācoties sacerēt grāmatas, lai tās iespiestu par labu valstij un par laika kavēkli lasītājiem; viena no šīm grāmatām saucoties «Par apģērbiem», kurā viņš aprakstījis septiņi simti un trīs apģērbus, to krāsu, devīzes un emblēmas; katrs galma kabaļjēro svētku un dzīru dienās varēšot sev izvēlēties tērpu, nevienam neprasot padomu un nelaužot galvu, lai tos atrastu pēc savas gaumes un vajadzības.

—       Manā grāmatā varēs atrast sev tērpu greizsirdīgais, atstumtais, aizmirstais un vientuļais, ikvienam tur būs piemērots apģērbs. Man ir vēl cita grāmata, kas saucas «Me/amor/ozas jeb Spāniešu Ovīdijs»*, ar neparastu un īpatnu saturu; atdarinādams tur zobgalīgi Ovīdiju, es attēloju Seviļas Hiraldu, Magdalēnas eņģeli*, Kordovas Kaņo de Vesingēru*, Gisando Vēršus, Sjerramorēnu, Leganitosas un Lavapjesas strūklakas* Madridē, neaizmirsdams arī Pjoho, Kaņo Dorādo un Prioras strūklakas*, manā grāmatā daudz alegoriju, metaforu un retorisku figūru, tā lasītāju reizē iepriecina, pārsteidz un pamāca. Vēl man ir grāmata ar nosaukumu «Pielikums Vergilijam Polidoram»*, kurā ir runa par dažādu lietu izgudrošanu; šī grāmata prasīja no manis lielas zināšanas un daudz pūļu, jo daudzas Joti svarīgas lietas, kuras Polidors nav pieminējis, esmu tur izskaidrojis smalkā valodā. Piemēram, Vergīlijs aizmirsis pastāstīt, kas pirmais pasaulē saslimis ar iesnām un kas pirmais lietojis ziedes pret franču slimību, bet es to visu sīki izskaidroju, atsaukdamies uz vairāk nekā divdesmit pieciem autoriem; tātad jūsu žēlastība var saprast, cik daudz esmu strādājis un kādu labumu šāda grāmata atnesīs visai pasaulei.

Sančo, kas joti uzmanīgi bija klausījies brālēna stāstā, viņam vaicāja:

—     Sakiet man, seņjor, — un lai dievs jums palīdz iespiest visas jūsu grāmatas —, vai jūs man nevarētu pateikt — to jūs varēsiet, jo taču visu zināt —, kas pirmais sev pakasījis galvu? Manuprāt, tas bija mūsu pirmtēvs Ādams.

—     Tā tas varēja būt, — atbildēja brālēns, — jo Ādamam neapšaubāmi bija galva un mati; ja tas tā ir un ja viņš bija pirmais cilvēks pasaulē, tad taču viņš kādu reizi pakasījās.

—     Es ari tāpat domāju, — sacīja Sančo, — bet tagad sakiet man: kas bija pirmais kūleņu metējs pasaulē?

—      Patiešām, brāli, — atbildēja brālēns, — es nevaru jums tūlīt to paskaidrot, kamēr neesmu šo jautājumu izstudējis. Es to izpētīšu, kad atgriezīšos pie savām grāmatām, un varēšu apmierināt jūsu ziņkāri, kad nākošo reizi redzēsimies, jo ceru, ka šī nebūs mūsu pēdējā tikšanās.

—      Paklausieties, seņjor, — atbildēja Sančo, — nepūlieties, man pašam tikko iešāvās prātā atbilde uz manu jautājumu. Ziniet, pirmais kūleņu metējs pasaulē bija Lucifers: kad viņu izsvieda vai nogrūda no debesīm, viņš, kūleņus mezdams, iegāzās pašā ellē.

—     Tev taisnība, draugs, — sacīja brālēns.

Bet dons Kihots teica:

—     Šo jautājumu un atbildi tu neesi pats izdomājis, Sančo. Tu esi to kaut kur noklausījies.

—     Nerunājiet, seņjor, — atbildēja Sančo, — goda vārds, ja es sākšu jautāt un atbildēt, tad nebeigšu līdz rīta gaismai. Lai jautātu muļķības un atbildētu aplamības, man nav jāmeklē palīdzība pie kaimiņiem.

—     Tu pateici vairāk, Sančo, nekā pats spēj aptvert, — sacīja dons Kihots, — jo daudzi nopūlas izzināt un pārbaudīt tādas lietas, kuras izzinot un pārbaudot tie negūst nenieka ne savam prātam, ne atmiņai.

Šādās un tamlīdzīgās patīkamās sarunās tie pavadīja dienu, bet naktī apmetās kādā mazā ciematā, kur brālēns sacīja donam Kihotam, ka no šejienes līdz Montesīnosa alai neesot vairāk kā divas jūdzes un, ja viņš nolēmis tur iekjūt, tad esot jāiegādājas virves, lai, ar tām apjožoties, varētu nolaisties alas dziļumā. Dons Kihots atbildēja, ka pat tad, ja viņam būtu jānokļūst bezdibenī, viņš gribētu redzēt, kur tas beidzas; tāpēc viņi nopirka gandrīz simt brasu* garu virvi un otrā dienā ap diviem pēcpusdienā nonāca pie alas, kuras ieeja bija plaša un ērta; bet to pilnīgi aizsedza un noslēpa biezi^ saaugušie un ar ērkšķiem savijušies krūmi, meža vīģes, kazenāji un zāles. Ieraudzījuši alu, brālēns, Sančo un dons Kihots nokāpa no segliem, tad abi pirmie stingri apsēja bruņiniekam virvi, un, kamēr viņi to apjoza un sasēja, Sančo viņam teica:

—      Apdomājiet labi, mans žēlīgais seņjor, ko jūs darāt: neļaujiet sevi dzīvu aiprakt un neesiet līdzīgs pudelei, kuru nolaiž akā, lai mazliet atvēsinātu. Jūsu žēlastībai nav nekādas vajadzības izpētīt šo alu, kas droši vien ir sliktāka nekā pazemes moku kambari.

—      Apsien man virvi un nerunā, — atbildēja dons Kihots, — veikt šādu pasākumu, draugs Sančo, lemts tikai man.

Tad pavadonis sacīja:

—      Es lūdzu jūs, seņjor don Kihot, esiet vērīgs un skatieties ar simt acīm uz visu, ko ieraudzīsiet alā: varbūt tur ir tādas lietas, ko varēšu aprakstīt savā grāmatā «Pārvērtības».

— Ja tikai rokās ir bungas, gan jau pratīsim uz tām sist, — atbildēja Sančo Pansa.

Kad dons Kihots bija apjozts ar virvi (nevis virs bruņām, bet virs kamzoļa), viņš teica:

—      Mēs esam rīkojušies neapdomīgi, nepaņemdami līdz kādu mazu zvārgulīti, ko varētu piestiprināt pie šīs pašas virves: tas ar savu skaņu vēstītu, ka aizvien laižos dzijumā un esmu vēl dzīvs; bet, ja nu tas nav iespējams, tad es nododu sevi dieva rokā, lai viņš man palīdz.

Tad viņš nometās cejos un klusā balsī noskaitīja lūgšanu debesīm, lai dievs viņam palīdzot un piešķirot labu veiksmi šai, kā likās, bīstamajā un neparastajā piedzīvojumā. Pēc tam viņš skajā balsī teica:

—      Ak, manu darbību un manu tieksmju valdniece, visgaišā un nesalīdzināmā Tobosas Dulsineja! Ja iespējams, ka tava laimīgā mīlētāja lūgšanas un žēlabas aizsniedz tavas ausis, tad tavas neredzētās dailes vārdā lūdzu tevi mani uzklausīt; jo es lūdzos vienīgi neliegt man savu labvēlību un atbalstu, kas man patlaban tik Joti vajadzīgi. Es gribu mesties, ielēkt un nogrimt bezdibenī, kas te atvēries manā priekšā, vienīgi lai pasaule uzzinātu, ka nav nekā neiespējama, ko es nevarētu veikt un izdarīt, ja tu mani atbalsti.

To teikdams, viņš tuvojās bezdibenim, bet, redzēdams, ka piekļūt alai viņš varēs tikai ar savu roku spēka vai asmens palīdzību, izrāva zobenu un sāka kapāt un cirst krūmājus, -kas auga ap alas ieeju; šā trokšņa un švīkstoņas iztraucēti, no alas izlidoja milzīgs daudzums lielu kraukju un kovārņu; šo putnu bija tik daudz un tie lidoja tik strauji, ka nogāza donu Kihotu zemē, un, ja viņš būtu tikpat māņticīgs, cik bija labs katolis, tam šis notikums liktos Jauna zīme un pietiekams iegansts nenolaisties šai bezdibenī.

Beidzot viņš piecēlās un, redzēdams, ka no alas vairs neizlidoja ne kraukji, ne citi nakts lidoņi, kā, piemēram, sikspārņi, kas arī izspurdza kopā ar kraukļiem, lika brālēnam un Sančo atslābinat virvi un sāka nolaisties drausmīgās alas dziļumā; bet pie alas ieejas Sančo viņu svētīja, tūkstoškārt pārkrustīja un teica:

—      Lai tev palīdz dievs, Francijas klints dievmāte* un Gaetas trīsvienība, tu klaiņojošo bruņinieku zieds, krējums un putas! Ej, lielākais pārdrošniek pasaulē, tērauda sirds, bronzas roka! Lai dievs tevi vada, es saku vēlreiz, un tevi brīvu, veselu un neskartu atved atpakaļ dzīves gaismā, kuru tu atstāj, lai iegremdētos tumsībā, kuru tu meklē!

Ar tādiem pašiem vārdiem un lūgšanām atvadījās arī brālēns. Dons Kihots sāka nolaisties, saukdams, lai alrotinot virvi, ko viņi pamazītiņām darīja. Kad viņa balss no alas dziļumiem vairs nebija dzirdama, tie visu simt brasu garo virvi jau bija atšķetinājuši un nolēma donu Kihotu vilkt atpakaļ, jo virve bija izbeigusies. Viņi tomēr vēl nogaidīja kādu pusstundu un tikai pēc šā laika sprīža sāka vilkt augšā virvi, kas bija ļoti viegla, it kā tai nebūtu piesiets nekāds smagums, un tas viņus pamudināja domāt, ka dons Kihots palicis alā. To iedomājoties, Sančo sāka rūgti raudāt un ļoti steidzīgi vilkt virvi augšup, lai noskaidrotu patiesību, bet, kad viņi bija jau izvilkuši, kā tiem šķita, kādas astoņdesmit brasas, tie pēkšņi sajuta smagumu, kas viņus ārkārtīgi iepriecināja. Beidzot, kad palika tikai desmit brasu, viņi skaidri saskatīja donu Kihotu, un Sančo tam uzsauca:

—      Ar laimīgu atgriešanos, jūsu žēlastība, mans seņjor, jo mēs jau domājām, ka paliksiet tur uz visiem laikiem.

Bet dons Kihols neatbildēja ne vārda, un, kad viņš bija pilnīgi izvilkts no alas, tie ieraudzīja, ka viņa acis ir aizvērtas, it kā tas būtu aizmidzis. Abi noguldīja viņu uz zemes un atraisīja virvi, bet viņš tomēr neatmodās; tad tie viņu valstīja no viena sāna uz otru, kratīja un grozīja, tā ka viņš pēc ilgāka laika atģidās un sāka staipīties, it kā atmostos no dziļa un stipra miega, tad ar šausmām apskatījās visapkārt un sacīja:

—       Lai dievs jums piedod, draugi, ka esat man laupījuši visjaukāko un vispatīkamāko dzīves dienu, kādu neviens mirstīgais vēl nav redzējis un baudījis. Patiesi, tagad beidzot esmu pilnīgi sapratis, ka visas dzīves baudas izgaist kā ēna un sapnis vai novīst kā puķes laukos. Ak, nelaimīgais Montesīnoss! Ak, smagi ievainotais Durandarls!* Ak, nelaimīgā Belerma! Ak, raudošā Gvadjana un jūs, Ruidēras apbēdinātās meitas,* — ūdens straumēs ir pārvērtušās asaras, ko izraudājušas jūsu skaistās acis!

Brālēns un Sančo ar dziļu uzmanību klausījās dona Kihota vārdos, kas skanēja tā, it kā bezgalīgas sāpes tos izrautu no viņa dvēseles. Tie lūdza, lai viņš paskaidrojot, par ko runājot, un pastastot, ko esot redzējis šajā peklē.

—      Jūs to dēvējat par pekli? — jautāja dons Kihots. — Jūs vēlāk tā to nesauksiet, jo tā šādu nosaukumu nav pelnījusi, kā jūs tūlīt pārliecināsieties.

Dons Kihots lūdza, lai viņam dodot kaut ko ieēst, jo viņš esot ļoti izsalcis. Viņi izklāja uz zaļās zāles brālēna audekla segu, iz

vilka no somas ēdamo, un visi trīs ēda mierā un sadraudzībā, iebaudot reizē launagu un vakariņas. Kad audekla sega bija novākta, Lamančas dons Kihots teica:

— Necelieties augšā, mani bērni, un klausieties uzmanīgi!

XXIII nodaļa. PAR DĪVAINĀM LIETĀM, KURAS PĀRDROŠAIS DONS KIHOTS TEICĀS REDZĒJIS DZIĻAJĀ MONTESĪNOSA ALĀ, TIK NEIESPĒJAMĀM UN LIELISKĀM, KA ŠIS PIEDZĪVOJUMS JĀUZSKATA PAR APŠAUBĀMU

Bija pulkstenis četri pēcpusdienā, kad saule, aizslēpusies aiz mākoņiem, spīdēja blāvāk un tās staru kvēle kļuva mērenāka, tā ka dons Kihots varēja, versmes un gurdenuma nenomākts, pastāstīt abiem augsti cienījamiem klausītājiem to, ko bija redzējis Montesīnosa alā; un viņš savu stāstu iesāka šādi:

— Šai pazemē, divpadsmit vai četrpadsmit estādio* dziļumā, labajā pusē ir plašs iedobums, kurā varētu novietot lielus ratus ar iejūgtiem mūļiem. Vāja gaisma tur iespiežas caur šķirbām un plaisām, kas aizsniedzas līdz zemes virspusei. Es ievēroju šo plašo iedobumu tai brīdī, kad, karādamies virvē, sāku nogurt un ar nepatiku turpināju nolaisties šajā tumsas valstībā bez zināma un noteikta ceļa, tāpēc nolēmu apstāties iedobumā un tur mazliet atpūsties. Es uzsaucu jums, lai jūs vairs nelaižat virvi lejup, līdz kamēr es to atkal pieprasīšu, bet jūs laikam mani nedzirdējāt. Sarotījis virvi, kuru jūs turpinājāt man mest, es izveidoju no tās riteni jeb saini un domīgs uz tā atsēdos, apsvērdams, ko man darīt, lai nolaistos līdz alas dibenam, ja mani vairs neviens neturēja; un, kad biju iegrimis šādās domās un šaubās, pēkšņi pret manu gribu mani pārņēma itin dziļš miegs; un pēc tam, gluži negaidot un nezinot, kā tas notika, es pamodos lin atrados kādā skaistā, pievilcīgā un apburošā pļavā, kuras jaukums pārspēj visu, ko daba var radīt un ko var iedomāties cilvēka visdzīvākā iztēle. Es atvēru acis, izberzēju tās un pārliecinājos, ka neguļu, bet esmu patiesi atmodies; tomēr aptaustīju sev galvu un krūtis, lai pārbaudītu, vai patiesi es pats šeit atrodos jeb vai tikai kāds netverams rēgs, mans dubultnieks, bet tauste, jutekļi, manas sakarīgās domas mani pārliecināja, ka es tur tanī brīdī biju tieši tas pats, kas tagad esmu šeit. Tad manas acis ieraudzīja krāšņu karaļpili jeb alkazaru, kura sienas šķita darinātas no caurspīdīga, dzidra kristāla. Atvērās lieli vārti, pa kuriem iznāca un devās pie manis cienījams sirmgalvis, tērpies tumši violetā flaneja apmetnī, kas aiz viņa vilkās pa zemi; plecus un krūtis viņam apvija zaja atlasa kolēģiju lenta, galvu sedza melna milāniešu-cepurīte, un baltā bārda sniedzās tam līdz jostas vietai; viņš nebija apbruņojies, bet turēja rokā rožukroņi, kura zīles bija vidēju riekstu lielumā, bet katra desmitā zīle — vidējas strausa olas apmērā; sirmgalvja staltums, gaita, nopietnība un diženais izskats — viss kopā un atsevišķi — mani pārsteidza un lika izjust apbrīnu. Pienācis klāt, viņš mani vispirms cieši apskāva un tad teica: «Jau ilgus gadus, drosmīgais Lamančas bruņiniek don Kihot, mēs tevi gaidām šajā apburtajā vientulībā, lai tu pavēstītu pasaulei, ko slēpj un ietver sevī šī dzijā ala, kurā tu esi ienācis, saukta par Montesīnosa alu; šis varoņdarbs bija lemts vienīgi tavai neuzvaramajai sirdij un tavai apbrīnojamai drosmei. Nāc man līdz, visgodājamais seņjor, jo es gribu tev parādīt brīnumus, kas slēpjas šajā caurspīdīgajā pilī, kurai esmu alkaids* un pastāvīgais galvenais sargātājs, jo pats esmu Montesīnoss, kā vārdā nosaukta šī ala.» Tiklīdz viņš man pateica, ka esot Montesīnoss, es viņam jautāju, vai ir taisnība, ko pie mums šeit augšā Jaudis stāsta, ka viņš ar mazu duncīti izgriezis no krūtīm sirdi savam labākajam draugam Durandartam un aiznesis to seņjorai Belermai, kā to draugs viņam bija pavēlējis savā nāves stundā. Viņš man atbildēja, ka tie runājot pilnīgu patiesību, atskaitot par dunci, jo tas nebijis vis mazs duncis, bet uztrlts kinžals, asāks par īlenu.

—      Droši vien šo kinžalu bija darinājis seviļietis Ramons de Osess, — pēkšņi sacīja Sančo.

—      Nezinu, — turpināja dons Kihots, — bet domāju, ka ne, jo Ramons de Osess ir dzīvojis nesen, bet Ronsevalas kauja, kurā notika šī nelaime, norisa pirms daudziem gadiem; taču šis aizrādījums ir nesvarīgs un nekādi negroza un nesajauc stāsta patieso notikumu gailu.

—      Pareizi, — piekrita brālēns, — turpiniet, jūsu žēlastība seņjor don Kihot, es jūsos klausos ar vislielāko patiku.

—      Ar tikpat lielu patiku es jums to stāstu, — atbildēja dons Kihots, — un tā cienījamais Montesīnoss mani ieveda kristāla pilī, kur kādā zemā, visai vēsā zālē, kas bija viscaur apdarināta ar alabastru^ atradās brīnišķīgs marmorā izcirsts kaps, uz kura ieraudzīju visā garumā dusam bruņinieku, kas nebija ne bronzas, ne marmora, ne jaspisa tēls, kādus parasti redzam uz kapenēm, bet bija veidots no īstas miesas un kauliem. Viņa labā roka (tā man šķita spalvaina un muskujaina, kas liecināja par tās īpašnieka spēku) dusēja uz sirds; pirms es paspēju kaut ko jautāt Montesīnosam, viņš, redzēdams, ka izbrīnījies uzlūkoju kapu, man sacīja: «Tas ir mans draugs Durandarls, sava laikmeta drosmīgo un iemīlējušos bruņinieku zieds un spogulis; viņu, tāpat kā mani un daudzus citus bruņiniekus un dāmas, šeit apbūris Merlēns, šis franču burvis, par kuru stāsta, ka tas bijis velna dēls, taču es domāju, ka tas nav bijis velna dēls, bet gan gudrībā bijis pārāks par pašu velnu. Kā un kāpēc viņš mūs apbūris, to neviens nezina, bet pienāks laiks, kad to uzzināsim, un, man šķiet, šis laiks vairs nav tālu. Bet mani visvairāk pārsteidza, lūk, kas: es zinu tikpat skaidri, kā tagad ir diena, ka Durandarts nomira manās rokās un ka es pēc viņa nāves pats ar savām rokām izgriezu viņa sirdi, un tā svēra vismaz divas mārciņas, bet, pēc dabas zinātnieku domām, cilvēks ar lielu sirdi ir daudz drosmīgāks nekā cilvēks ar mazu sirdi. Un, ja tas viss tā ir un šis bruņinieks ir patiešām miris, kā tad viņš tagad laiku pa laikam var vaidēt un nopūsties, it kā būtu dzīvs?» Kad viņš to bija izteicis, nelaimīgais Durandarts stipri ievaidējās un teica:

— Ak, mans brālēn Montesinos, Nāves stundā tevi lūdzu: Tad, kad nomiris es būšu, Kad būs dvēsele jau projām, Lai tu aiznes manu sirdi Un to rokās liec Belermai, Izgriezdams to man no krūtīm Vai ar kinžalu vai dunci.

To izdzirdis, cienījamais Montesīnoss nokrita uz ceļiem nelaimīgā bruņinieka priekšā un ar asarām acīs tam sacīja: «Ak, seņjor Durandart, mans visdārgākais brālēn, esmu izpildījis, ko jūs man pavēlējāt mūsu sakāves rūgtajā dienā: es izņēmu jūsu sirdi, cik labi varēju, neatstādams ne mazāko daļiņu jūsu krūtīs; es to noslaucīju ar mežģīņu lakatiņu un tad ar šo sirdi pilnā sparā traucos uz Franciju, bet vispirms es jūs pašu apguldīju zemes klēpī, izliedams tik daudz asaru, ka tās nomazgāja manas rokas, kuras, gremdējoties jūsu krūtīs, bija slacījušās asinīm; minēšu vēl vienu pierādījumu, mans mīļais brālēn: pirmajā ciematā, kurā nokļuvu pēc Ronsevalas, es uzbēru mazliet sāls jūsu sirdij, lai no tās neceltos slikta smaka un lai es to varētu aiznest seņjorai Belermai ja arī ne svaigu, tad vismaz nebojātu; bet seņjoru Belermu, jūs pašu, mani, jūsu ieroču nesēju Gvadjanu, dueņju Ruidēru, viņas septiņas meitas un divas māsasmeitas — mūs visus šeit jau ilgus gadus tur apburtus gudrais Merlēns; un, kaut gan pagājuši vairāk nekā pieci simti gadu, neviens no mums nav nomiris, pie mums vairs neatrodas vienīgi Ruidēra, viņas meitas un māsasmeitas, kas tik daudz raudāja, ka Merlēns aiz līdzjūtības pret viņām tās pārvērtis lagūnās, kuras tagad dzīvo būtņu pasaulē un Lamančas apgabalā sauc par Ruidēras lagūnām; septiņas no tām pieder Spānijas karalim, bet divas māsasmeitas — svētā Jāņa ordeņa bruņiniekiem. Jūsu ieroču nesējs Gvadjana, kas līdz ar citiem apraudāja jūsu bēdīgo likteni, tika pārvērsts par upi, kas nosaukta viņa vārdā, bet, kad šī upe iztecēja zemes virspusē un ieraudzīja debesu sauli, to pārņēma tik lielas skumjas par jums, kas palikāt pazemē, ka tā atkal iegrima zemes dzīlēs; bet, tā kā upe nevar nesekot savai dabiskajai straumei, tad viņa šad tad parādās zemes virspusē, lai to redzētu saule un cilvēki. Pieminētās lagūnas un citas ietekas upi apgādā ar saviem ūdeņiem, un tā varena un liela aizplūst uz Portugāli. Neraugoties uz to, šī upe visā savā' tecējumā ir skumja un drūma un nevēlas auklēt savos ūdeņos garšīgas un dārgas zivis, bet tikai negaršīgas un vienkāršas, kas ļoti atšķiras no zeltainās Taho zivīm. Visu, ko jums tagad saku, ak, mans brālēn, esmu jums teicis vairākkārt, bet, tā kā jūs man neatbildat, tad es domāju, ka jūs man neticat vai arī mani nedzirdat, un tikai dievam zināms, cik ļoti es tāpēc ciešu. Šodien jums gribu pavēstīt jaunas ziņas, kas gan varbūt jūsu sāpes nemazinās, bet ari nekādi tās nepavairos. Tad ziniet, te jūsu priekšā — atveriet tikai acis un jūs viņu redzēsiet — stāv lielais bruņinieks, par kuru tik daudz pareģojumu izteicis burvis Merlēns, šeit stāv Lamančas dons Kihots, kas tagadnē ar vēl lielākiem panākumiem nekā pagājušos gadsimtos atdzemdinājis aizmirsto klaiņojošo bruņinieku ordeni, un ir iespējams, ka ar viņa palīdzību un labvēlību mēs tiksim atburti, jo lieli varoņdarbi ir lemti lieliem cilvēkiem.» — «Bet, ja tas nenotiktu,» atbildēja klusā un dobjā balsī nelaimīgais Durandarts, «ja tas tā nenotiktu, ak, mans brālēn, es teiktu: pacietību, sajauksim atkal kārtis!» Un, pagriezies uz sāniem, viņš iegrima savā parastajā klusēšanā, neteikdams vairs neviena vārda. Šai brīdī atskanēja skaļi kliedzieni un vaimanas reizē ar dziļiem vaidiem un žēlabainām raudām; es pagriezu galvu un ieraudzīju caur kristāla sienu otrajā zālē divās rindās soļojam brīnum skaistas jaunavas, kas visas bija sēru tērpos un, līdzīgi turcietēm, galvas apsegušas ar baltiem turbāniem. Procesijai nopakaļ nāca kāda seņjora, par kuras dižciltību liecināja viņas cildenais izskats; arī viņa bija melnā tērpā un ietinusies tik garā un platā baltā plīvurā, ka tas skāra zemi. Viņas turbāns bija divreiz lielāks nekā vislielākais turbāns no tiem, kas sedza pārējo jaunavu galvas; viņas uzacis bija saaugušas kopā, deguns mazliet uzrauts, mute liela, bet ar koši sarkanām lūpām; kad viņa laiku pa laikam pavēra muti, kļuva redzams, ka viņas zobi bija reti un nevienādi, bet tik balti kā nolobītas mandeles; rokās viņa turēja smalku dvieli, uz kura, cik varēju saskatīt, bija nolikta sirds — sausa un sažuvusi kā mūmija. Montesīnoss man teica, ka gājiena dalībnieces esot Durandarta un Belermas kalpotājas, kuras līdz ar saviem kungiem dzīvojot šeit apburtas, un sieviete, kas nākot pēdējā, esot seņjora Belerma, kura kopā ar savām kalpotājām četrreiz nedēlā sarīkojot šādu gājienu un apdziedot vai, pareizāk sakot, apraudot viņa brālēna ķermeni un nelaimīgo sirdi, un, ja Belerma man liekoties neglīta vai vismaz ne tik skaista, kā viņu daudzinot, tad tas esot tāpēc, ka viņa šajā apburtajā stāvoklī pavadījusi ļaunas naktis un vēl ļaunākas dienas, ko liecinot lielie ēnu loki ap viņas acīm un viņas sejas bālums. Šis bālums un šie loki ap acīm neesot radušies no mēneša kaites, kāda mēdzot būt sievietēm, jo viņa kopš daudziem mēnešiem un pat gadiem nepazīstot šo kaiti, bet vainīgas esot sāpes, ko sajūtot viņas sirds par sirdi, kuru viņa pastāvīgi turot savās rokās un kura nemitīgi viņai atgādinot un liekot atcerēties viņas nelaimīgā mīļākā postu; ja tas tā nebūtu, tad diezin vai dailē, pievilcībā un grācijā tai varētu līdzināties pati dižā Tobosas Dulsineja, kas esot tik slavena visā mūsu novadā un ari visā pasaulē. — «Pietiks,» es sacīju, «seņjor don Montesīnos, stāstiet savu stāstu, kā pienākas, jūs taču zināt, ka jebkuri salīdzinājumi ir nepatīkami, tāpēc nevajag nevienu salīdzināt ar otru. Nesalīdzināmā Tobosas Dulsineja ir tāda, kāda viņa ir, un seņjora doņja Belerma ir tāda, kāda viņa ir un kāda viņa bija, un ar to šoreiz pietiek.» Tad viņš man atbildēja: «Seņjor don Kihot, piedodiet man, jūsu žēlastība, es atzīstos, ka slikti uzvedos un nepareizi izteicos, ka seņjora Dulsineja diezin vai varētu līdzināties seņjorai Belermai, jo pēc dažām pazīmēm varu noskārst, ka jūsu žēlastība esat viņas bruņinieks, tāpēc man vajadzēja sev iekost mēlē vai arī salīdzināt viņu ar pašām debesīm.» Lielā Montesīnosa atvainošanās noklusināja manas sirds satraukumu, kuru izjutu, dzirdot, ka manu seņjoru pielīdzina Belermai.

—     Bet es brīnos, — sacīja Sančo, — ka jūsu žēlastība šo veci nepārmācījāt, nesalauzāt tam visus kaulus un neizplūcāt bārdu līdz pēdējam matam.

—     Nē, draugs Sančo, — atbildēja dons Kihots, — to man neklājās darīt, jo mums visiem vajag cienīt sirmgalvjus, pat ja tie nav bruņinieki, bet sevišķi un galvenokārt jāciena tie, kas ir apburti. Varat ticēt, ka mūsu sarunas turpmākajos jautājumos un atbildēs mēs viens otru nekādi neaizvainojām.

Šai brīdī ierunājās brālēns:

—     Es nesaprotu, seņjor don Kihot, kā jūsu žēlastība paspējāt tik īsā laika sprīdī, kādu atradāties pazemē, redzēt tik daudz lietu un tik daudz izrunāties.

—     Cik ilgi es atrados tur lejā? — jautāja dons Kihots.

—     Mazliet vairāk par vienu stundu, — atbildēja Sančo.

—     Tas nevar būt, — iesaucās dons Kihots, — jo es tur pavadīju nakti un sagaidīju ritu, un pēc tam vēl trīs reizes mainījās vakars un rīts; tātad, pēc mana aprēķina, esmu pavadījis trīs diennaktis šajās tālajās un mūsu skatienam apslēptajās vietās.

—     Mans seņjors droši vien runā patiesību, — sacīja Sančo, — jo viss, kas tur viņam atgadījās, notika ar burvestības palīdzību, un var būt, ka laiks, kas mums šķita viena stunda, tur apakšā šķiet trīs diennaktis.

—     Tā tas var būt, — piekrita dons Kihots.

—     Bet vai jūs visā šajā laikā esat kaut ko ēdis, mans žēlīgais seņjor? — jautāja brālēns.

—     Es tur neko neņēmu mutē, — atbildēja dons Kihots, — bet man neienāca pat prātā, ka esmu izsalcis.

—     Bet vai apburtie ēd? — jautāja brālēns.

—       Nē, viņi neēd, — atbildēja dons Kihots, — un tiem nav izkārnījumu, kaut gan daži domā, ka apburtajiem turpinot augt nagi, bārda un mati.

—     Bet vai apburtie guļ, seņjor? — jautāja Sančo.

—     Protams, ne, — atbildēja dons Kihots, — vismaz tās trīs diennaktis, kuras es pavadīju ar viņiem, neviens no tiem neaizvēra acis, un arī es negulēju.

—     Te būtu vietā paruna, — sacīja Sančo, — «saki man, ar ko tu draudzējies, un es tev pateikšu, kas tu esi». Ja jūsu žēlastība draudzējies ar apburtiem ļaudīm, kas ne ēd, ne guļ, tad nav jābrīnās, ka arī jūs neēdāt un negulējāt, kamēr atradāties pie viņiem. Bet piedodiet man, jūsu žēlastība, mans seņjor, ja teikšu, ka no visa tā, ko jūs te mums stāstījāt — lai mani piemeklē dievs (gandrīz izteicu — velns), — es neticu nevienam vārdam.

—     Kāpēc ne? — iesaucās brālēns. — Vai tad seņjors dons Kihots varētu melot? Ja viņš arī to gribētu, tam taču nebija laika sacerēt un izdomāt veselu miljonu melu.

—     Es nedomāju, ka mans kungs melo, — atbildēja Sančo.

—     Bet ko tad tu domā? — jautāja dons Kihots.

—     Es domāju, — atbildēja Sančo, — ka šis Merlēns vai citi burvji, kas apbūruši visu šo ļaužu baru, ko jūsu žēlastība sākāties redzējis tur lejā, jums piebāzuši galvu un atmiņu ar visām šīm būšanām, kuras jūs mums pastāstījāt un vēl stāstīsiet.

—     Tas viss tā varētu būt, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — bet tas tā nav, jo visu, ko stāstīju, esmu redzējis pats ar savām acīm un aptaustījis ar savām rokām. Bet, ko tu teiksi, ja es tev atklāšu, ka starp citiem neskaitāmiem brīnumiem, ko man parādīja Montesīnoss (un par kuriem es tev vēlāk piemērotā brīdī mūsu ceļojuma laikā pamazām pastāstīšu, jo tos te pieminēt būtu nevietā), es ieraudzīju trīs zemnieces, kas pa šiem jaukajiem laukiem gāja, lēkādamas kā kazas, un tūlīt vienā no tām pazinu nesalīdzināmo Tobosas Dulsineju, bet abās pārējās — tās pašas zemnieces, kas viņu pavadīja, kad satikām tās, izjājot no Tobosas. Es vaicāju Montesīnosam, vai viņš tās pazīst; viņš atbildēja, ka nepazīstot, bet domājot, ka tās esot kādas apburtas dižciltīgas seņjoras, kas tikai kopš nedaudz dienām parādījušās šajās pļavās; un lai es par to nebrīnoties, jo tur esot vēl daudzas seņjoras no pagājušajiem un tagadējiem gadsimtiem, apburtas un pārvērstas dažādos dīvainos tēlos, no tām viņš pazinis karalieni Džinevru un viņas galma dāmu Kintaņonu, kas pasniedza vīna kausu Lanselotam,

Kad no Britānijas viņš nāca.

Kad Sančo dzirdēja savu kungu tā runājam, tam šķita, ka viņš pats sajuks prātā vai pārplīsīs aiz smiekliem, zinādams patiesību par Dulsinejas šķietamo apburšanu, jo pats bija toreiz burvis un aculiecinieks, un, tā beidzot nešaubīgi pārliecinājies, ka viņa kungs galīgi sajucis un zaudējis prātu, viņš teica:

—     Mans dārgais kungs, sliktos apstākļos, ļaunā stundā un nelāgā dienā jūsu žēlastība nolaidāties pazemes valstībā un nelaimigā kārtā tur sastapāt seņjoru Montesīnosu, kas jūs tā apmuļķojis. Labāk jūsu žēlastība būtu palicis šeit virs zemes, lai ar savu veselo prātu, kādu dievs jums piešķīris, visus pamācītu un dotu padomus uz katra soļa un nevis, kā tagad, runātu vislielākās blēņas, kādas vien var iedomāties.

—      Tā kā es tevi pazīstu, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — tad neievēroju tavus vārdus.

—      Bet es neievēroju jūsu žēlastības vārdus, — sacīja Sančo, — pat ja jūs mani sistu un nogalinātu par to, ko teicu un ko vēl esmu nodomājis teikt, ja vien jūsu vārdi neliecinās, ka esat labojies un atjēdzies. Bet tagad, kamēr vēl dzīvojam saticībā, sakiet man, jūsu žēlastība, kā un pēc kādām pazīmēm jūs pazināt mūsu seņjoru? Un, ja jūs ar viņu runājāt, ko viņa jums teica un atbildēja?

—      Es viņu pazinu, — atbildēja dons Kihots, — tāpēc, ka viņa bija ģērbusies tajā pašā tērpā kā toreiz, kad tu viņu man parādīji. Es viņu uzrunāju, taču viņa man neatbildēja neviena vārda, bet gan pagrieza muguru un aizskrēja projām tik ātri, ka pat bulta viņu nebūtu panākusi. Es gribēju viņai sekot un būtu to darījis, bet Montesīnoss man ieteica veltīgi nepūlēties, sevišķi tāpēc, ka tuvojās stunda, kad man bija jāatstāj ala. Viņš vēl teica, ka pēc kāda laika man pavēstīšot, kas jādara, lai atburtu viņu, Belermu, Durandartu un visus pārējos, kas atradās alā; bet no visa, ko es tur redzēju un novēroju, visvairāk mani apbēdināja tas, ka, man sarunājoties ar Montesīnosu, nepamanīta pie manis pienāca viena no nesalīdzināmās Dulsinejas pavadonēm un asaru pilnām acīm satrauktā un klusā balsī sacīja: «Mana seņjora Tobosas Dulsineja jūsu žēlastībai skūpsta rokas un lūdz jūs viņai pavēstīt, kā jūs jūtaties, un, atrazdamās lielā trūkumā, no visas sirds lūdz jūsu žēlastību aizdot viņai kādu pusduci reālu vai tik daudz, cik jums būtu iespējams; viņa atstās jums kā drošību šos jaunos kokvilnas svārkus, kurus turu rokās, un apsolās ar savu goda vārdu jums šo naudu drīz atdot.» Šis lūgums mani pārsteidza un radīja manī izbrīnu; pagriezies pret Montesīnosu, es viņam jautāju: «Vai iespējams, seņjor Montesīnos, ka apburtie dižciltīgie ļaudis cieš trūkumu?» Viņš man atbildēja: «Ticiet man, jūsu žēlastība Lamančas seņjor don Kihot, ka tā saucamais trūkums sastopams visur, piemeklē visus un nesaudzē pat apburtos; ja seņjora Tobosas Dulsineja lūdz aizdot viņai sešus reālus un dod jums labu ķīlu, tad kāpēc lai jūs viņai šo naudu neaizdotu; neapšaubāmi viņa ir nokļuvusi ļoti grūtos apstākļos.» — «Ķīlu neņemšu,» es atbildēju, «bet nevaru arī dot tik, cik prasa, jo man ir tikai četri reāli.» Es iedevu šo naudu Dulsinejas pavadonei (to pašu naudu, ko tu, Sančo, pirms dažām dienām man izsniedzi, lai es to izdalītu nabagiem, ja mēs tādus sastaptu ceļā) un viņai teicu: «Pasakiet, mana draudzene, savai seņjorai, ka viņas raizes nomāc manu dvēseli un ka es vēlētos būt Fugers*, lai viņai palīdzētu; un dariet viņai zināmu, ka es nevaru un nespēju būt vesels, ja man liegts skatīt viņas daiļumu un dzirdēt viņas asprātīgo valodu, un ka es viņu tāpēc no visas sirds lūdzu, lai viņas žēlastība parādītos savam sagūstītajam kalpam un nomāktajam bruņiniekam. Sakiet arī, ka giuži negaidot viņu kādā dienā aizsniegs ziņa, ka esmu devis zvērestu un solījumu, kā to darīja Mantujas marķīzs, kas zvērēja atriebt savu brāļadēlu Balduīnu, kad viņš to mirstošu atrada kalnos; viņš zvērēja neēst maizi pie apklāta galda un nedarīt daudz ko citu, līdz nebūs viņu atriebis; tāpat es zvēru bez atpūtas klīst pa visām septiņām pasaules daļām vēl vairāk, nekā to darīja Portugāles infants dons Pedro*, kamēr nebūšu atbūris Dulsineju.» — «Tas viss un vēl vairāk jūsu žēlastībai jādara manas seņjoras labā,» atbildēja man jaunava. Tad viņa paņēma četrus reālus un nevis paklanījās man, bet palēcās divas olektis augstu gaisā.

—     Ak, svētais dievs! — stiprā balsī iesaucās Sančo. — Vai tiešām pasaulē ir tik spēcīgi burvji un burvestības, ka tie pārvērtuši mana seņjora veselo saprātu tādā sajukušā ārprātā? Ak, seņjor, seņjor, dieva dēļ, atjēdzieties, jūsu žēlastība, padomājiet par savu godu un neticiet šīm blēņām, kas sajauc un aptumšo jūsu prātu!

—     Tu tā runā, Sančo, tāpēc, ka mani mīli, — teica dons Kihots, — un, tā kā tev nav pieredzes šās pasaules lietās, tad visu, kas grūti veicams, tu uzskati par neiespējamu; bet pienāks laiks, kā tev reiz teicu, un es tev pastāstīšu dažas lietas, kuras apakšā redzēju, un tās tev liks noticēt tam, ko nupat stāstīju, jo mana stāsta patiesīgums nepieļauj ne strīdus, ne iebildumus.

XXIV nodaļa, KURĀ IR RUNA PAR TŪKSTOŠ NIEKIEM, TIKPAT APLAMIEM, CIK NEPIECIEŠAMIEM, LAI PAREIZI IZPRASTU SO LIELO VĒSTĪJUMU

Tulkotājs, kas šo lielo grāmatu tulkojis no oriģināla, kuru sarakstījis pirmais autors Sids Amets Benenheli, saka, ka, nonācis līdz nodaļai, kurā atstāstīts piedzīvojums Montesīnosa alā, viņš atradis uz grāmatas lappušu malām ar paša Ameta roku rakstītas šādas piezīmes:

«Es nekādi nevaru saprast un pārliecināties, ka drosmīgais dons Kihots patiesi visu piedzīvojis tā, kā tas attēlots iepriekšējā nodaļā, jo visi piedzīvojumi, kas viņam atgadījās līdz šim, bija iespējami un ticami, bet piedzīvojums alā ir tik lielā pretrunā ar veselā saprāta likumiem, ka nekādi nevaru to uzskatīt par īstenu. Bet es nevaru arī domāt, ka dons Kihots būtu melojis, jo viņš ir sava laikmeta vispatiesākais idalgo un viscēlākais bruņinieks, tāpēc melot viņam būtu neiespējami; viņš nevarētu pateikt neviena melīga vārda pat tad, ja viņu caururbtu bultām. Turklāt man vēl jāaizrāda, ka viņš atstāstīja savu piedzīvojumu ar visiem iepriekšminētajiem sīkumiem un nevarēja tik īsā laikā sagudrot tādu milzīgu daudzumu blēņu; ja šis piedzīvojums šķiet nepatiess, tad tā nav mana vaina; un es to tikai pierakstu, neapgalvodams, ka tas ir patiess vai nepatiess.

Tu, lasītāj, esi saprātīgs, tāpēc spried pēc saviem ieskatiem, bet es nevaru un nedrīkstu neko vairāk piebilst; taču ir skaidri zināms, ka dons Kihots pirms savas nāves noliedzis šo piedzīvojumu un teicis, ka esot to izdomājis, jo viņam šķitis, ka tas pilnīgi līdzinoties un atbilstot piedzīvojumiem, kurus viņš lasījis savos stāstos.»

Tad Benenheli turpina stāstu:

Brālēnu pārsteidza Sančo Pansas pārdrošība un viņa kunga pacietība; bet viņš izskaidroja dona Kihota pašreizējo lēnīgumu ar to, ka viņu bija iepriecinājusi tikšanās ar Tobosas seņjoru Dulsineju, kaut arī tā bija apburta; citādi Sančo par saviem spriedelējumiem būtu pelnījis pamatīgu pērienu, jo brālēnam patiešām šķita, ka ieroču nesējs pret savu seņjoru izturas bezkaunīgi, un viņš teica donam Kihotam:

—     Es, Lamančas seņjor don Kihot, uzskatu par ļoti sekmīgu šo ceļojumu, ko esmu veicis kopā ar jūsu žēlastību, jo tajā ieguvu četras lietas: pirmkārt, esmu iepazinies ar jūsu žēlastību, kas man šķiet liela laime, otrkārt, esmu uzzinājis, kas atrodas Monlesinosa alā un no kurienes cēlusies Gvadjana un Ruidēras lagūnas, un tas viss noderēs manam «Spāniešu Ovīdijam», ko tagad rakstu; treškārt, es uzzināju, ka spēļu kārtis bijušas pazīstamas jau senatnē un lietotas Kārļa Lielā laikos, ko varēju secināt no jūsu žēlastības vārdiem, kad jūs sacījāt, ka pēc Montesīnosa garās runas Durandarts atmodies un teicis: «Pacietību — sajauciet atkal kārtis.» Šādu izteicienu viņš nevarēja iemācīties, būdams apburts, bet gan pirms apburšanas Francijā un jau pieminētā Kārļa Lielā laikā. Šī izziņa ļoti noderēs otrai grāmatai, kuru rakstu un kura saucas «Papildinājums Vergīlija Polidora sacerējumam par izgudrojumiem senlaikos»; man liekas, ka autors šai savā darbā aizmirsis pieminēt spēļu kārtis, kuras es tagad pieminēšu, kas būs ļoti svarīgi, it sevišķi, ja atsaukšos uz tik nopietnu un patiesu autoru kā seņjors Durandarts. Ceturtkārt, esmu ieguvis drošas ziņas par Gvadjanas upes izcelšanos, kas līdz šim nevienam nebija zināma.

—     Jūsu žēlastībai ir taisnība, — sacīja dons Kihots, — bet es vēlētos zināt, kam jūs esat nodomājis veltīt savas grāmatas, ja ar dieva palīgu saņemsiet atļauju tās iespiest, par ko es gan šaubos.

—     Spānijā ir daudz seņjoru un grandu, kam tās varēšu veltīt, — sacīja brālēns.

—      Viņu nav tik daudz, — atbildēja dons Kihots, — nevis tāpēc, ka viņi nebūtu šādu veltījumu cienīgi, bet tāpēc, ka viņi tos negrib pieņemt, lai nebūtu spiesti autorus pienācīgi atalgot par viņu darbu un laipnību. Es pazīstu kādu valdoni*, kas viens pats varētu aizvietot visus tos, kas atsakās no veltījumiem, un, ja es aprakstītu viņa izcilās īpašības, tad daudzās cēlās sirdīs varbūt pamostos skaudība, bet par to es parunāšu citreiz, piemērotākā laikā, un tagad padomāsim par to, kur mēs varētu pārnakšņot.

—     Netālu no šejienes atrodas vientulīga būdiņa, — sacīja brālēns, — kurā dzīvo kāds vientuļnieks; stāsta, ka viņš esot bijis kareivis, un ļaudis viņu daudzina par labu kristieti, ļoti gudru un žēlsirdīgu. Blakus savai būdiņai viņš uzcēlis pats ar saviem spēkiem mazu mājiņu, — kaut gan telpas tanī nav lielas, tomēr ceļinieki tur var novietoties.

—      Vai šim vientuļniekam varbūt ir vistas? — jautāja Sančo.

—     Maz ir tādu vientuļnieku, kuriem nebūtu vistu, — atbildēja dons Kihots, — jo mūsdienu vientuļnieki nemaz nelīdzinās tiem, kas dzīvoja Ēģiptes tuksnešos, apsedza sevi ar palmu lapām un pārtika no augu saknēm. Bet nedomājiet, ka, slavējot seno laiku vientuļniekus, es nopeļu mūsdienu vientuļniekus; es tikai gribu teikt, ka tagad vientuļnieki tik bargi sevi nemērdē kā agrākos laikos, bet tas nenozīmē, ka tie tagad būtu slikti; vismaz man viņi ari tagad šķiet labi cilvēki, un, pat domājot par viņiem ļaunāko, jāatzīst, ka mazāku ļaunumu nodara liekulis, kas izliekas labs, nekā atklāts grēcinieks.

Tā sarunājoties, viņi ieraudzīja, ka steidzīgi kājām tuvojās kāds cilvēks, dzīdams mūli, kas bija apkrauts ar šķēpiem un alebardām. Saticis viņus, cilvēks tos sveicināja un pagāja garām. Dons Kihots viņam uzsauca:

—     Apstājieties, labais cilvēk! Man šķiet, jūs ejat ātrāk, nekā tas patiktu jūsu mūlim.

—      Es nevaru apstāties, seņjor, — atbildēja cilvēks, — jūs redzat, ka vedu ieročus, kas būs rīt vajadzīgi, un tāpēc nevaru aizkavēties, palieciet sveiki! Bet, ja vēlaties zināt, kam es tos vedu, tad varu jums teikt, ka šo nakti esmu nodomājis pavadīt viesnīcā, netālu no vientuļnieka būdas; ja arī jūs jājat turp, tad mani tur sastapsiet un es jums pastāstīšu brīnumus. Vēlreiz palieciet sveiki!

Viņš tik steidzīgi aizdzina savu mūli, ka dons Kihots nepaguva pajautāt, kādus brīnumus viņš tiem nodomājis stāstīt; un, tā kā bruņinieks bija ziņkārīgs un viņu vienmēr mocīja vēlēšanās uzzināt kaut ko jaunu, tad viņš pavēlēja nekavējoties doties tālāk un pavadīt nakti viesnīcā, neiegriežoties vientuļnieka būdā, kurā brālēns vēlējās pārnakšņot.

Tā viņi darīja, sēdās seglos un visi trīs jāja tieši uz viesnīcu, kurā tie ieradās agrā pievakarē. Brālēns ieteica donam Kihotam apmeklēt vientuļnieka būdu un tur iedzert kādu malku. Tiklīdz Sančo Pansa to izdzirdēja, viņš pagrieza savu ēzeli būdas virzienā, tāpat darīja dons Kihots un brālēns; bet Sančo ļaunais liktenis iekārtoja tā, ka vientuļnieka nebija mājās, ko viņiem pateica kāda kalpotāja mūķene, kuru viņi sastapa būdā. Viņi tai lūdza izsniegt tiem labu vīnu, viņa atbildēja, ka tās saimniekam tāda neesot, bet, ja viņi vēloties ūdeni par lētu maksu, viņa to labprāt pasniegšot.

—      Ja es vēlētos ūdeni, — atbildēja Sančo, — tad es ceļā būtu padzēries no akām. Ak, Kamačo kāzas un dona Djēgo mājas pārpilnība, cik bieži man jūs vajadzēs pieminēt!

Tad viņi atstāja vientuļnieka būdu un devās uz viesnīcu; pēc neilga laika tie ieraudzīja kādu jaunekli, kas ne visai steidzīgi jāja viņiem pa priekšu, un tie vinu panāca. Uz pleca viņš nesa zobenu, kurā bija pakārts sainis vai vīkšķis, acīm redzot, — viņa drēbes; laikam tur bija iesaiņotas viņa platās bikses, apmetnis un daži krekli, jo viņš bija tērpies tikai samta svārkos, kas mazliet atgādināja atlasu, un uz āru izlaistā kreklā, kājās viņam bija zīda zeķes un kurpes ar strupiem purniem, kādas mēdz valkāt pilsētā; jauneklis varēja būt astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadus vecs, viņa seja bija priecīga un kustības veiklas. Viņš soļoja, dziedādams segidiļjas*, lai izkliedētu gājiena vienmuļību. Kad trīs jātnieki viņu panāca, viņš patlaban beidza dziedāt vienu segidiļju, kuras vārdus atcerējās arī brālēns:

Karā iet man nabadzība liek, To nedarītu es — bet naudas nepietiek.

Dons Kihots viņu uzrunāja pirmais, sacīdams:

—      Jūs ceļojat, pārāk viegli ģērbies, žēlīgais un skaistais seņjor. Kurp jūs dodaties? Pasakiet mums to, ja tas jums nav nepatīkami.

Jauneklis atbildēja:

—      Ceļoju, tik viegli ģērbies, karstuma un nabadzības dēļ; es dodos karā.

—      Kāpēc nabadzības dēļ? — jautāja dons Kihots. — Karstuma dēļ tas vēl būtu saprotams.

—      Seņjor, — atbildēja jauneklis, — šajā sainī ir manas samta bikses, kas piederas pie šiem svārkiem; ja es tās novalkāšu ceļā, tad man nebūs ar ko dižoties pilsētā, un man nav naudas, ar ko nopirkt citas bikses; šā iemesla dēļ un arī lai man būtu vēsāk es ceļoju šādā izskatā, līdz nokļūšu pie kājnieku pulkiem, kas atrodas no šejienes nepilnu divpadsmit jūdžu attālumā; tur mani novietos kādā pulkā, un gan jau netrūks ratu, ar kuriem aizceļot līdz ostai; stāsta, ka mūs iesēdināšot kuģos Kartahēnā. Es par savu kungu un seņjoru izvēlos karali un labāk kalpoju karā viņam nekā šeit kādam galma plikadīdam.

—      Jūsu žēlastībai droši vien līdz šim bija kādi ienākumi? — jautāja brālēns.

—      Ja es būtu kalpojis kādam spāniešu grandam vai kādai citai dižciltīgai personai, — atbildēja jauneklis, — tad droši vien būtu guvis ienākumus; jo kalpot tādiem Jaudim ir izdevīgi, tieši no kalpotāju istabas vari iekļūt leitnanta vai kapteiņa godā vai saņemt labu atalgojumu; bet es, nelaimīgais, esmu kalpojis tikai dažādiem dēkaiņiem un svešiem iznireļiem, kas mani tik nožēlojami un niecīgi baroja un atalgoja, ka pusi savas algas izdevu par iestīvinātām apkaklītēm; un būtu brīnums, ja tāds apkārtklejojošs kalps, kāds esmu es, tiešām atrastu sev kaut kādu laimi.

—       Bet, dieva dēļ, sakiet, mans draugs, — jautāja dons Kihots, — vai tad tiešām jūs savas kalpošanas gados neieguvāt nekādu livreju?

—      Man bija divas livrejas, — atbildēja pāžs, — bet, tapat ka tam, kas aiziet no klostera, nevēlēdamies kļūt par mūku, atņem klostera tērpu un izsniedz atpakaļ viņa paša drēbes, tā arī mani kungi man izsniedza atpakaļ manas drēbes, — nokārtojuši savas darīšanas galvaspilsētā un atgriezušies savās mājās, tie parasti atņēma kalpiem livrejas, kuras bija izsnieguši tikai ārišķīgas dižošanās dēļ.

—      Patiešām spilorceria*, kā saka itālieši, — iesaucās dons Kihots, — bet tomēr jūs varat būt laimīgs, ka esat atstājis galvaspilsētu ar tik labu nodomu, jo uz zemes nav nekā godājamāka un derīgāka kā kalpot vispirms dievam un tad savam likumīgajam kungam — karalim, sevišķi karadienestā, kurā varam iegūt lielāku godu — ja arī ne pārāk lielu bagātību — nekā nodarbojoties ar zinātnēm, kā esmu to jau vairākkārt sacījis; un, ja arī vairāk majorātu* nodibināti, pateicoties zinātnēm, nevis kara mākslai, tomēr karavīri ir kaut kādā nozīmē pārāki par zinātniekiem un viņiem piemīt zināms spožums, kas tos paceļ pāri visiem. Iegaumējiet labi to, ko jums tūlīt teikšu, jo tas būs jums palīgs un mierinājums nedienās; atvairiet no sevis domas par varbūtējām nelaimēm, kas jums varētu uzbrukt, jo vislielākā nelaime ir nāve, bet, ja nāve ir cildena, tad vislabāk ir mirt. Reiz Romas drosmīgajam imperatoram Jūlijam Cēzaram jautāja, kāda esot labākā nāve; viņš atbildēja, ka pēkšņa, ātra un negaidīta, un, kaut gan viņš atbildēja kā pagāns, kas nepazīst patieso dievu, tomēr viņa atbilde bija laba, jo viņš pierādīja, ka stāv pāri cilvēciskajām vājībām; ja arī jūs tiktu nogalināts pirmajā kaujā jeb sadursmē vai nu ar artilērijasšāviņu, vai mīnas sprādzienu, — tas nav svarīgi! Vienreiz jāmirst, un tur neko nevar darīt; un Terencijs domā, ka cildenāks ir kareivis, kas kritis kaujā, nekā dzīvais, kas izglābies aizbēgot, bet tikai tas krietnais kareivis iegūs slavu, kas paklausa saviem virsniekiem un tiem, kas viņam var pavēlēt. Un ievērojiet, mans dēls, ka kareivim vairāk piederas pulvera smaka nekā muskusa smarža, un, kad jums šajā cienījamā amatā pienāks vecums, tad tas nespēs jums atņemt godu, pat ja būsiet pārklāts rētām, sakropļots un klibs, un nabadzība jūs nevarēs pazemot, it sevišķi tāpēc, ka tagad jau sāk rūpēties par to, lai veci un sakropļoti kareivji saņemtu uzturu un pabalstu, jo nav labi rīkoties ar viņiem kā ar nēģeriem, kurus kungi atlaiž brīvībā, kad tie kļuvuši veci un vairs nespēj kalpot, un izdzen tos no mājām kā brīvlaistos, atdodami viņus bada verdzībā, no kuras var atbrīvot tikai nāve. Patlaban es negribu jums teikt neko vairāk, sēdieties manam zirgam mugurā, es jūs aizvedīšu līdz viesnīcai, tur mēs kopā paēdīsim vakariņas, rīt varēsiet iet tālāk, un lai dievs jums dod laimīgu ceļu, kā to pelnījuši jūsu krietnie nodomi.

Pāžs nepieņēma uzaicinājumu sēsties zirgā, taču bija ar mieru vakariņot viesnīcā kopā ar donu Kihotu, bet Sančo šajā laikā sevī murmināja:

— Pasargi, dievs, manu seņjoru! Vai ir iespējams, ka cilvēks, kas spēj pateikt tik daudz labu gudrību, kādas viņš nupat pateica, var arī apgalvot, ka redzējis tādas neiespējamas blēņas Montesinosa alā? Taču diezgan par to, gan jau redzēsim!

Tā viņi, tumsai iestājoties, nokļuva līdz viesnīcai, un Sančo nopriecājās, ka viņa kungam tā šķita īsta viesnīca, nevis pils, kā tas mēdza būt citas reizes. Tiklīdz viņi bija pāri slieksnim, dons Kihots vaicāja viesnīcniekam, vai šeit esot ieradies cilvēks ar šķēpiem un alebardām, un saimnieks atbildēja, ka tas stallī novietojot savu mūli. Arī Sančo un brālēns aizveda turp savus ēzeļus, bet Rosinantem stallī tika piešķirta labākā vieta un labākā sile.

XXV nodaļa, KURĀ ATSTĀSTĪTS NOTIKUMS AR ĒZEĻA BĻAUROŠANU UN JAUTRAIS ATGADĪJUMS AR LEĻĻU TEĀTRA AKTIERI, KĀ ARĪ IEVĒRĪBAS CIENĪGIE ZĪLĒTĀJA MĒRKAĶA MINĒJUMI

Dons Kihots, kā mēdz teikt, dega nepacietībā, vēlēdamies drīzāk dzirdēt un uzzināt brīnumus, par kuriem bija apsolījies stāstīt cilvēks, kas veda ieročus. Bruņinieks steidzās viņu uzmeklēt un, kā viesnīcnieks bija sacījis, atrada to stallī, un lūdza, lai viņš tūlīt un nevis vēlāk pastāstītu visu to, ko bija -ceļā apsolījies.

Cilvēks tam atbildēja:

—     Par tādiem brīnumiem nevaru stāstīt kājās stāvēdams un steigā: atļaujiet man, jūsu žēlastība, labais seņjor, iedot baribu manam lopiņam, tad es jums pastāstīšu brīnumu lietas.

—     Ja tik vien kavēkļu, — sacīja dons Kihots, — tad es jums palīdzēšu visu nokārtot.

Un viņš tūlīt sāka sijāt auzas un tīrīt sili; šāda pazemība pamudināja cilvēku labprāt izpildīt viņa lūgumu, un, apsēdies blakus donam Kihotam uz sola pie vārtiem, kur tiem apkārt sapulcējās klausītāji — brālēns, pāžs, Sančo Pansa un viesnīcnieks, — viņš iesāka savu stāstu šādi:

— Tad ziniet, žēlīgie seņjori: kādā ciematā, kas atrodas kādas četras un pusi jūdzes no šās viesnīcas, vienam rehidoram* pazuda ēzelis, pateicoties kādas meitenes — viņa kalpones — viltībai, par ko varētu daudz stāstīt, un, par spīti visām rehidora pūlēm, ēzelis nebija atrodams. Bija pagājušas divas nedējas kopš ēzeja nozušanas — tā vismaz stāsta un runā ciematā — un cietušais rehidors stāvēja ciemata laukumā, kad kāds cits vietējais rehidors tam piegāja klāt un sacīja: «Apbalvojiet mani, kūm, — jūsu ēzelis ir atradies!» — «Apsolu jums balvu, turklāt labu, kūm,» atbildēja cietušais, «tikai sakiet, kur viņš atradās!» — «Es viņu redzēju šorīt kalnos bez segliem un citiem piederumiem, tik izdēdējušu, ka žēl bija skatīties. Gribēju viņu dzīt sev pa priekšu un atvest pie jums, taču viņš bija kjuvis tik mežonīgs un bailīgs, ka nelāva sev tuvoties, bet aizbēga un noslēpās kalnu nepieejamākā vietā. Ja vēlaties, iesim abi kopā viņu meklēt, bet atjaujiet man vispirms aizvest mājās manu ēzelieni, tad es tūlīt atgriezīšos.» — «Jūs man izdarīsiet lielu pakalpojumu,» sacīja pazudušā ēzeja saimnieks, «un es pacentīšos jums to piemēroti atlīdzināt.» Tik sīki un tādā pašā veidā, kā es jums stāstu, atstāsta šo notikumu arī tie, kam tas zināms visā pilnībā.

Beidzot abi rehidori roku rokā aizgāja kalnos, bet, nonākuši līdz vietai, kur tie cerēja atrast ēzeli, viņi to neatrada, un tas nebija ieraugāms ari visā apkārtnē, kuru viņi sīki pārmeklēja. Redzot, ka ēzelis nav atrodams, rehidors, kas viņu bija redzējis, sacīja otrajam: «Paklausies, kūm, man ienāca prātā labs padoms, ar kura palīdzību mēs noteikti atradīsim šo lopiņu, ari ja tas būtu paslēpies nevis kalnos, bet pašos zemes dzijumos; es protu brīnišķīgi bjaurot kā ēzelis, un, ja arī jūs to mazliet protat, tad tā lieta būs darīta.» — «Jūs sakāt — mazliet, kūm?» atbildēja otrais. «Zvēru pie dieva, ka šai mākā mani nepārspētu neviens, pat ne paši ēzeli.» — «Tūlīt mēs to redzēsim,» sacīja otrais rehidors, «esmu izdomājis tā: jūs iesiet pa kalna vienu pusi, es pa otru pusi, tā mēs apiesim kalnam visapkārt un laiku pa laikam bjaurosim — vienreiz jūs, otrreiz es, tad ēzelis katrā ziņā mūs izdzirdēs un atsauksies, ja vien viņš ir kalnos.» Ezeja īpašnieks atbildēja: «Varu teikt, kūm, ka šis padoms ir lielisks un dara godu jūsu izcilajam prātam.»

Viņi izšķīrās, kā bija vienojušies, bet gadījās, ka tie abi iebļaurojās reizē un, bļaurošanas maldināti, steidzās viens otru meklēt, domādami, ka ēzelis atradies; abiem satiekoties, pazudušā ēzeļa saimnieks iesaucās: «Vai tiešām, kūm, tas nebija mans ēzelis, kas bļauroja?» — «Nē, tas biju es,» atbildēja otrais. «Tad man jāsaka,» teica ēzeļa saimnieks, «ka starp jūsu un ēzeļa bjaurošanu nav nekādas starpības, jo es visā savā mūžā neko īstāku neesmu ne redzējis, ne dzirdējis.» — «Šī uzslava un atzinība,» atbildēja plāna ierosinātājs, «vairāk pienākas un piederas jums, kūm, nekā man; es zvēru pie dieva, sava radītāja, ka jūs par diviem punktiem pārspējat vislabāko un rūdītāko bļaurotāju pasaulē, jo jūsu balss skaņa ir augsta, jūs ieturat tempu un pareizu takti, bjaurojat dažādi un ātri maināt toņkārtu, īsi sakot, es atzīstu sevi par uzvarētu un piešķiru jums uzvaras palmu un karogu par šo reto māku.» — «Tad varu teikt,» atbildēja ēzeļa īpašnieks, «ka es turpmāk sevi vairāk vērtēšu un cienīšu nekā līdz šim un domāšu, ka kaut ko protu, ja man ir tāds talants; es gan zināju, ka bļauroju labi, bet nekad neiedomājos, ka mana bjaurošana sasniegusi tādu pilnību, kā jūs sakāt.» — «Arī es varu teikt,» atbildēja otrais, «ka daudz neparastu talantu pasaulē iet bojā un neatrod sava piepildījuma, jo jaudis tos neprot izmantot.» — «Bet mūsu talants,» atbildēja ēzeļa saimnieks, «var mums noderēt tikai retos gadījumos, līdzīgi tagadējam, un arī tad vēl jālūdz dieva palīdzība, lai to veiksmīgi pielietotu.» Pēc šās sarunas viņi atkal izšķīrās un sāka bļaurot, bet uz katra soļa pievīlās un steidzās viens otram pretim, līdz beidzot nolēma, lai nebūtu jāšaubās, ka bjauro viņi, nevis ēzelis, par pazīšanas zīmi bļaurot divas reizes pēc kārtas. Tā viņi, ik brīdi divreiz bļaurodami, izstaigāja visus apkārtējos kalnus, bet pazudušais ēzelis neatsaucās un nekādi nelika sevi manīt. Un kā gan būtu varējis šis nabaga nelaimīgais atsaukties, ja beigās tie viņu atrada dziļā meža biezoknī vilku saplosītu? Ieraudzījis to, ēzeļa saimnieks sacīja: «Un es brīnījos, ka viņš neatbild; ja tas nebūtu beigts, viņš bļaurotu, mūs sadzirdējis, vai arī viņu nevarētu saukt par ēzeli; bet man šķiet, ka neesam velti izšķieduši laiku, meklējot ēzeli, kaut arī to atradām beigtu, jo man bija izdevība dzirdēt jūsu apbrīnojamo bjaurošanu.» — «No jūsu mutes jauki sacīts, kūm,» atbildēja otrais, «abats dzied labi, bet ne sliktāk dzied mazais mūks.» Tā vīlušies un aizsmakuši viņi atgriezās savā ciematā, kur pastāstīja saviem draugiem, kaimiņiem un paziņām visu, kas viņiem bija atgadījies, ēzeli meklējot, apbrīnodami viens otra bļaurošanas jaukumu; drīz šo notikumu uzzināja un par to plaši runāja apkārtējos ciematos; un velns, kas nekad nesnauž, jo labprāt visur sēj un izplata naidu un nesaskaņas pēc savas patikas, kaisīdams pa vējam mēlnesības un no nieka uzburdams ziloni, šis velns iekārtoja un izdarīja tā, ka citu ciematu Jaudis, ieraudzīdami kādu mūsu ciemata iemītnieku, sāka bjaurot kā ēzeji, zobodamies par mūsu rehidoru bjaurošanu. Tad viņus sāka izsmiet arī zēni, un tā mēs nokļuvām visu pekles velnu rīklēs un nagos, un ēzeļa bļaurošana vēlās no viena ciemata uz otru, tā ka bļaurotāju ciemata iemītniekus tagad pazīst un atšķir no citiem kā nēģerus no baltajiem; un šis nelaimīgais joks aizgāja tik tālu, ka apsmietie jau vairākkārt ar ieročiem rokās un kaujas pulkos devušies cīņā pret smējējiem, un naidīgās puses nevar savaldīt ne karalis, ne tornis*, ne bailes, ne kauns. Man šķiet, ka rīt vai parīt mana bļaurotāju ciemata ļaudis dosies karagājienā pret otru ciematu, kas atrodas divas jūdzes attālumā no mūsējā, jo tur Jaudis mūs visvairāk apsmej; un, lai mēs būtu labi apbruņoti, es nopirku šķēpus un alebardas, kuras jūs redzējāt. Lūk, tie ir brīnumi, kurus es jums apsolījos izstāstīt, un, ja tie jums neliekas brīnumaini, tad citādus es pastāstīt nevaru.

Tā pabeidza savu stāstu krietnais vīrs; šajā brīdī pa viesnīcas vārtiem ienāca kāds cilvēks, ģērbies kamieļvilnas zeķēs, biksēs un kamzolī, un skaļā balsī sacīja:

—      Seņjor saimniek, vai pie jums var apmesties? Kopā ar mani ieradies mērkaķis zīlnieks un leļļu teātris, kas tēlo Melisendras atbrīvošanu*.

—      Ak tu velns, — iesaucās saimnieks, — tas taču ir seņjors maese* Pedro. Tad jau mums šodien būs priecīgs vakars.

Aizmirsu pieminēt, ka maeses Pedro kreisā acs un gandrīz puse sejas bija apklāta ar zaļa tafta plāksteri —, acīm redzot, šo viņa sejas pusi bija piemeklējusi kāda slimība; bet viesnīcnieks turpināja:

—      Esiet sveicināts, jūsu žēlastība seņjor maese Pedro! Bet kur tad ir mērkaķis un teātris, ka es tos neredzu?

—      Tie tūlīt ieradīsies, — atbildēja kamieļvilnā tērptais, — es atnācu pirmais, lai uzzinātu, vai šeit varam dabūt naktsmājas.

—      Es atteiktu naktsmājas pašam hercogam Albam, lai tās varētu piedāvāt seņjoram maesem Pedro, — atbildēja saimnieks, — vediet šurp mērkaķi un teātri, lai ļaudis, kas šonakt apmetušies viesnīcā, maksā par to, ka noskatīsies izrādi un mērkaķa jokus.

—      Lai notiek tā, — atbildēja cilvēks ar plāksteri sejā, — es nolaidīšu maksu un apmierināšos ar to, ka man samaksās paša izdevumus; tūlīt likšu piebraukt ratus ar mērkaķi un teātri.

Un viņš atkal atstāja viesnīcu.

Dons Kihots tūlīt vaicāja viesnīcniekam, kas esot maese Pedro un kāds esot viņa teātris un mērkaķis.

Viesnīcnieks atbildēja:

—      Sis cilvēks ir slavens leļļu aktieris, kas jau sen apbraukā Aragonas Lamanču, rādīdams spēli par to, kā slavenais dons Gaifēross atbrīvo Melisendru, un jāsaka — tas ir viens no labākajiem un vislieliskāk nospēlētajiem teātra gabaliem, ko pēdējos gados esam redzējuši šajā mūsu karalistes apgabalā. Viņš sev līdzi vadā arī mērkaķi, kas cilvēkiem neiedomājamā un neredzētā veiklībā pārspēj visus mērkaķus: ja tam kaut ko jautā, viņš uzmanīgi noklausās, uzlec savam saimniekam uz pleciem un, pieliecies viņa ausij, iečukst tam atbildi uz dzirdēto jautājumu, un maese Pedro skaļā balsī pasaka atbildi; mērkaķis par pagātni stāsta daudz vairāk nekā par nākotni un, lai gan ne vienmēr pasaka taisnibu, tomēr maldās reti, tāpēc domājam, ka mērkaķī iesēdies pats velns. Par katru jautājumu, uz ko mērkaķis atbild, jāmaksā divi reāli, tas ir, es gribēju teikt, ja atbild saimnieks pēc tam, kad mērkaķis tam iečukstējis ausī; un ļaudis domā, ka maese Pedro ir ļoti bagāts, viņš ir galantuomo* (kā mēdz teikt Itālijā) un buon compagno', un dzīvo zaļi; viņš runā par sešiem un dzer par divpadsmitiem, un dara visu to uz savas mēles, sava mērkaķa un sava teātra rēķina.

Sai brīdī piebrauca maese Pedro ar ratiem, kuros atradās leļļu teātris un liels mērkaķis bez astes, kura dibens atgādināja filcu, bet ģīmis bija diezgan patīkams. Ieraudzījis mērkaķi, dons Kihots tam jautāja:

—      Sakiet man, jūsu žēlastība, seņjor zīlniek, — Che pesce pigliamo*? Kas ar mums notiks? Lūk, te saņemiet manus divus reālus.

Un viņš pavēlēja Sančo tos iedot maesem Pedro, kas atbildēja mērkaķa vietā un sacīja:

—      Seņjor, šis dzīvnieks neatbild un neko nestāsta par nākamām lietām, bet par pagātni viņš kaut ko zina un mazliet arī par tagadni.

—      Patiešām, — iesaucās Sančo, — es nedotu ne plika graša par to, lai man zīlētu par pagātni, — jo kas gan cits to zina labāk nekā es pats? Un maksāt, lai man pasaka to, ko es pats zinu, būtu vislielākā muļķība; bet, ja mērkaķis zina arī tagadni, tad te būs mani divi reāli, un lai seņjors mērkaķis man pasaka, ko patlaban dara mana sieva Teresa Pansa un kā viņa kavē sev laiku?

Maese Pedro nevēlējās ņemt maksu un teica:

—      Es negribu saņemt naudu, pirms neesmu to nopelnījis.

Tad viņš ar labo roku uzsita sev divas reizes pa kreiso plecu, mērkaķis ar vienu lēcienu tur uzsēdās un, pielicis purnu pie saimnieka auss, sāka ļoti ātri klabināt zobus un darīja to tik ilgi, cik būtu vajadzīgs, lai noskaitītu vienu «credo», pēc tam strauji nolēca zemē, un tai pašā brīdī maese Pedro vislielākā steigā nokrita ceļos dona Kihota priekšā un, apskaudams viņa kājas, sacīja:

—      Es apskauju šīs kājas, it kā es apskautu Hērakla stabus*, ak, jūs aizmirstībai nodotās klaiņojošās bruņniecības slavenais atjaunotāji Ak, Lamančas bruņiniek don Kihot, kura nopelnus nevar diezgan slavēt, jūs vājo atspaids, kritēju un kritušo balsts, jūs palīga roka satriektajiem un visu nelaimīgo mierinājumsl

Dons Kihots apstulba, Sančo bija apmulsis, brālēns izbrīnījies, pāžs pārsteigts, zemnieks no bļaurotāju ciemata blenza kā muļķis, viesnīcnieks bija neizpratnē — īsi sakot, dzirdot leļļu aktiera vārdus, visi bija pārbijušies; bet viņš turpināja:

—      Un tu, ak, labais Sančo Pansa, krietnākā pasaules bruņinieka krietnākais ieroču nesēj, priecājies, jo tava labā sieva Teresa ir sveika un vesela, un šajā mirklī viņa sukā mārciņu linu, un kā drošu pazīmi varu teikt, ka viņai pa kreisi stāv krūze ar apdauzītu malu un, lai viņai nebūtu garlaicīgi strādāt, šajā krūzē ieliets krietns daudzums vīna.

—      Tam es ļoti labprāt ticu, — atbildēja Sančo, — jo Teresa ir lāga sieva, un, ja viņa nebūtu tik greizsirdīga, es viņu nemainītu pret pašu giganti Andandonu*, kas, spriežot pēc mana seņjora vārdiem, bijusi vareni izdarīga un visādi lietojama sieviete. Mana Teresa mīl padzīvot zaļi, pat uz savu mantinieku rēķina.

—      Tagad varu teikt, — šai brīdī ierunājās dons Kihots, — ka tas, kas daudz lasa un daudz ceļo, arī daudz redz un daudz zina.

Es to saku tāpēc, ka nekādi apgalvojumi nebūtu varējuši mani pārliecināt, ka pasaulē ir mērkaķi gaišreģi, kā to nupat redzēju pats ar savām acīm. Es tiešām esmu Lamančas dons Kihots, kā to šis labais dzīvnieks sacīja, kaut gan viņš, mani cildinādams, mazliet pārspīlēja; taču, lai es būtu kāds būdams, pateicos debesim, ka tās man devušas maigu un līdzjūtīgu dvēseli, kas vienmēr tiecas visiem darīt labu un nevienam nedarīt Jaunu.

—     Ja vien man būtu nauda, — sacīja pāžs, — es vaicātu seņjoram mērkaķim, kas man atgadīsies manos turpmākajos ceļojumos.

Maēse Pedro, kas jau bija piecēlies kājās, viņam atbildēja:

—     Es jau teicu, ka šis lopiņš nepareģo nākotni, un, ja viņš to pareģotu, tad jums naudas nevajadzētu, jo, pakalpojot klātesošajam seņjoram donam Kihotam, esmu gatavs atteikties no visas pasaules ienākumiem. Bet tagad aiz cienības pret viņu un lai sagādātu tam prieku, gribu uzstādīt savu teātri un bez atlīdzības iepriecināt visus, kas atrodas šajā viesnicā.

To dzirdot, viesnīcnieks kļuva ārkārtīgi priecīgs un norādīja vietu, kur uzstādīt teātri, un vienā mirklī tas tika izdarīts.

Dons Kihots nebija visai apmierināts ar mērkaķa pareģojumiem, jo viņam šķita, ka mērkaķim neklājas pareģot ne nākamās, ne pagājušās lietas, un tāpēc, kamēr maese Pedro sagatavoja teātri, bruņinieks ieveda Sančo savrup stalla kaktā, kur, nevienam nedzirdot, viņam sacīja:

—      Paklausies, Sančo, es uzmanīgi novēroju šā mērkaķa dīvaino spēju un beidzot nešaubīgi atzinu, ka viņa saimnieks maese Pedro noslēdzis kādu rakstītu vai nerakstītu paktu ar pašu velnu.

—      Ja nu viņš maisās pa kaktu ar pašu velnu, — teica Sančo, — tad droši vien visa tā būšana ir netīra, — bet kāds labums nāk maesem Pedro no šādiem velna kaktiem?

—     Tu mani nesaproti, Sančo, es tikai gribēju teikt, ka viņam ir kāda vienošanās ar velnu, kas piešķīrusi mērkaķim šo gaišreģa spēju, ar to viņa saimnieks nopelna sev maizi, un, kad viņš kjūs bagāts, tam vajadzēs atdot velnam savu dvēseli, jo visas cilvēces ienaidnieks tikai to vēlas. Es to domāju tādē], ka mērkaķis zīlē tikai par tagadni un pagātni, jo velna gudrība tālāk arī nesniedzas; par nākotni viņš var tikai minēt un arī ne katrreiz to uzminēt, jo vienīgi dievam ir zināmi visi laiki un mirkļi, un viņam nav ne pagātnes, ne nākotnes, viss viņam ir tagadne. Un, ja tas ir tā, tad skaidrs, ka šis mērkaķis runā, velna iedvesmots, un jābrīnās, ka viņu nav apsūdzējuši Svētajai Inkvizīcijai un tā viņu nav nopratinājusi un izdibinājusi, ar kāda spēka palīdzību viņš zīlē, jo ir skaidrs, ka šis mērkaķis nav astrologs un ka ne viņš, ne viņa saimnieks neprot zīmēt tās astroloģiskās figūras*, kas patlaban tik ļoti izplatītas Spānijā, ka visādas sieviņas, pāži un kurpnieki, kas labo vecus apavus, iedomājas, ka sastādīt horoskopu ir tikpat viegli kā pacelt zemē nokritušu spēļu kalpiņu, un tie ar saviem meliem un nezināšanu pazudina šās brīnišķīgās zinātnes patiesību. Es pazīstu kādu dāmu, kas vaicāja vienam lādam astrologam, vai viņas istabas kucīte esot apaugļojusies un vai tai būšot kucēni, un, ja būšot, tad cik daudz un kādā krāsā. Seņjors astrologs, uzzīmējis horoskopu, atbildēja, ka kucītei piedzimšot trīs kucēni, no kuriem viens būšot zaļš, otrs sarkans un trešais raibs, bet tikai tajā gadījumā, ja kuce apbērnošoties starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem dienā vai naktī un ja tas notikšot pirmdienā vai sestdienā; taču notika, ka pēc divām dienām kuce nobeidzās aiz pārēšanās, bet seņjors pareģis visā apkārtnē tika atzīts par veiklāko astrologu, jo par tādiem tiek uzskatīti visi vai vairums zīlnieku.

—     Tomēr, — sacīja Sančo, — es vēlētos, lai jūsu žēlastība lūgtu maesem Pedro pajautāt mērkaķim, vai viss ir patiesība, kas atgadījās jūsu žēlastībai Monlesīnosa alā, jo es domāju — lai jūsu žēlastība man piedod —, ka tas viss bija māņi un maldi vai labākā gadījumā sapņa redzējums.

—     Viss var būt, — atbildēja dons Kihots. — Bet es sekošu tāVam padomam, kaut gan ar zināmiem sirdsapziņas pārmetumiem.

Šajā brīdī donam Kihotam tuvojās maese Pedro un pavēstīja, ka teātris esot sakārtots un lai viņa žēlastība nākot noskatīties izrādi, jo tā esot to vērta. Dons Kihots izteica viņam savu vēlēšanos un lūdza, lai viņš pavaicājot mērkaķim, vai viņa piedzīvojumi Montesīnosa alā esot redzēti sapnī vai īstenībā, jo viņam pašam liekoties, ka tur bijis abējādi. Tad maese Pedro, neatbildējis neviena vārda, atveda mērkaķi, nosēdināja to pretim donam Kihotam un Sančo un sacīja:

—     Paklausieties, seņjor mērkaķi, šis bruņinieks vēlas uzzināt, vai viņa piedzīvojumi tā sauktajā Montesīnosa alā ir paliesi vai nepatiesi!

Viņš deva parasto zīmi, mērkaķis uzlēca viņam uz kreisā pleca un, kā likās, iečukstēja kaut ko ausī, tad maese Pedro sacīja:

—     Mērkaķis saka, ka jūsu žēlastības piedzīvojumi un pieredzējumi tā sauktajā Montesīnosa alā ir daļēji īsteni, daļēji neīsteni un ka tas ir viss, ko viņš zina, un ka vairāk neko uz šo jautājumu nevar atbildēt; un, ja jūsu žēlastība vēlas uzzināt kaut ko vairāk, tad viņš nākošajā piektdienā atbildēs jums uz visiem jautājumiem, bet patlaban viņa gaišredzības spēja apsīkusi un atgriezīsies tikai piektdienā, kā viņš man teica.

—     Nu, ko es teicu? — iesaucās Sančo. — Es nekādi nevarēju noticēt, ka viss, ko jūs man, žēlīgais seņjor, stāstījāt par notikumiem alā, būtu patiesība vai puse patiesības.

—     To rādīs nākotne, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — jo laiks, kas visu atklāj, ikvienu lietu izvelk saules gaismā, pat ja tā noslēpta zemes dziļumos. Bet tagad pietiek runāt par to, iesim paskatīties labā maeses Pedro teātri, jo man šķiet, ka tur būs daži jaunumi.

—     Kā — daži? — iesaucās maese Pedro. — Manā teātrī ir sešdesmit tūkstoši jaunumu; varu jums apgalvot, žēlīgais seņjor don Kihot, ka mans teātris ir viens no labākajiem pasaulē un operibus credite, et non verbis*, bet tagad ķersimies pie darba, jo ir jau vēls un mums ir daudz ko darīt, ko sacīt un ko rādīt.

Dons Kihots un Sančo paklausīja un devās turp, kur bija uzstādīts un atvērts leļju teātris, kam visapkārt dega vaska sveces, piešķirdamas tam krāšņumu un mirdzumu. Maese Pedro, ieradies teātfī, nostājās aiz skatuves, jo viņam bija jākustina lelles, bet skatuves priekšā novietojās kāds zēns, maeses Pedro palīgs, lai iztulkotu un paskaidrotu izrādes mistērijas; viņam rokā bija nūjiņa, ar kuru viņš norādīja uz lellēm, kas parādījās uz skatuves.

Kad visi viesnīcas iemītnieki bija apsēdušies un dala nostājusies iepretim skatuvei, un dons Kihots, Sančo, pāžs un brālēns ieņēmuši labākās vietas, izrādes paskaidrotājs sāka stāstīt to, ko dzirdēs un redzēs tas, kas viņā klausīsies vai izlasīs nākamo nodalu.

XXVI nodaļa, KURĀ TURPINĀS PATĪKAMAIS PIEDZĪVOJUMS AR LEĻĻU TEĀTRI UN ATGADĀS CITI PATIEŠĀM ĻOTI JAUKI NOTIKUMI

Apklusa visi: tiiieši un trojieši', es gribu teikt, ka visi klātesošie skatītāji raudzījās mutē brīnumu iztulkotājam, tad pēkšņi aiz skatuves atskanēja trompetes un timpāni un norībēja daudzi lielgabali, bet šis troksnis drīz aprima, zēns pacēla balsi un sacīja: — Šis patiesais notikums, kuru rādīsim jūsu žēlastībām, vārds vārdā ņemts no franču hronikām un spāniešu romancēm, kuras no galvas dzied pieaugušie ļaudis un arī zēni ielās. Lugā parādīts, kā seņjors dons Gaifēross atbrīvo savu sievu Melisendru, kas bija sagūstīta Spānijā un atradās mauru varā Sansueņas pilsētā, kā toreiz saucās tagadējā Saragosa. Redziet, žēlīgie seņjori, tur pats dons Gaifēross spēlē dambreti, kā tas apdziedāts dziesmā:

— Dons Gaifēross dambreti spēlē," Viņš aizmirsis jau Melisendru.

Bet persona, kas tur parādās ar kroni galvā un scepteri rokās, ir imperators Kārlis Lielais, kuru daži uzskata par Melisendras tēvu; redzēdams sava znota laiskumu un bezrūpību, imperators ir neapmierināts un sāk viņu bārt. Ievērojiet, ar kādu dedzīgu neatlaidību viņš to rāj, gandrīz liekas, ka viņš grib ar savu scepteri dot znotam kādu pusduci belzienu pa galvu, un daži autori apgalvo, ka imperators tā patiešām ari darījis un Gaifērosam krietni sadevis. Viņš ilgi tam ieskaidro, ka, neatbrīvojot savu sievu, znots kaite pats savam godam, un saka:

— Es visu pateicu, to ņemiet vērāl

Redziet, žēlīgie seņjori, kā imperators pagriež muguru donam Gaifērosam un sadusmots aiziet, bet Gaifēross nepacietībā un niknumā aizsviež dēlīti un kauliņus un pavēl steidzīgi atnest ieročus; viņš lūdz, lai viņa brālēns Rolands aizdotu tam savu zobenu Dirandalu*, bet dons Rolands negrib to aizdot un piedāvā viņam savu tiešo palīdzību grūtajā pasākumā, taču saniknotais drošsirdis nevēlas pieņemt viņa palīdzību, bet saka, ka viņš viens pats varot atbrīvot savu sievu pat tad, ja viņa būtu iemesta pašās zemes dzīlēs, un, to pateicis, viņš apbruņojas un tūlīt dodas ceļā. Pievērsiet, žēlīgie seņjori un seņjoras, savus skatienus tornim, kas tur redzams, tas, kā liekas, ir viens no Saragosas alkazara torņiem, kuru tagad saucot par Alhaferiju; un dāma, kas parādās uz balkona mauru tērpā, ir nesalīdzināmā Melisendra; viņa tur bieži iznāk paraudzīties uz ceļu, kas ved uz Franciju, un domās kavējas Parīzē pie sava vīra, tā sevi mierinādama gūstniecībā. Bet tagad vērojiet jaunu, šķiet, vēl nekad neredzētu notikumu. Vai jūs redzat šo mauru, kas zagšus soli pa solim, pielicis pirkstu pie mutes, tuvojas no muguras puses Melisendrai? Tagad skatieties: tas viņu skūpsta tieši uz lūpām, viņa strauji to atgrūž un noslauka sev lūpas ar sava baltā krekla piedurkni, redziet, kā viņa vaimanā un plēš savus skaistos matus, it kā tie būtu vainīgi šajā vardarbībā. Paraugieties arī uz šo nopietno mauru, kas stāv šajā galerijā, — tas ir Sansueņas karalis Marsīlio; viņš redzēja maura nekaunību un, lai gan tas ir viņa radinieks un tuvs uzticības vīrs, pavēl to sagrābt, sodīt ar divsimt nūju sitieniem un vadāt to pa ļaužu pilnajām pilsētas ielām.*

Pa priekšu iet saucēji," Un nopakaļ iet nūju nesēji.

Redziet, jau nāk izpildīt spriedumu, lai gan noziegums tikai nupat pastrādāts, bet mauriem nav iepriekšēja ieslodzījuma un izmeklēšanas kā pie mums.

—        Puika, puika, — piepeši skaļā balsī iesaucās dons Kihots, — virziet savu stāstījumu pa taisnu līniju un neejiet pa līknēm un šķērslīnijām! Lai noskaidrotu patiesību, vajadzīgi daudzi pierādījumi un pierādījumu pierādījumi.

Arī maese Pedro iesaucās aiz skatuves:

—       Zēn, nekļūsti daiļrunīgs, bet dari, kā šis seņjors saka, jo tā būs pareizāk; dziedi savu meldiju un neiestiedz kontrapunktā, jo nestipri diegi ātri pārtrūkst.

—       Es tā darīšu,_— atbildēja zēns un turpināja: — Tas jātnieks, kas tur paradas, tērpies gaskoniešu apmetnī, ir pats dons Gaifēross; un, lūk, viņa sieva, saņēmusi gandarījumu ar to, ka iemīlējies maurs ticis sodīts par savu pārdrošību, iznāk jau mierīgāka un priecīgāka torņa balkonā un no turienes sarunājas ar savu viru, domādama, ka tas ir kāds ceļinieks, un saka tam kādas pazīstamas romances vārdus:

— Bruņiniek, ja Francijā būsi^ Par Gaifērosu apvaicājies.

Es visus romances vārdus neatkārtošu, jo daudzvārdība rada garlaicību; jums pietiks, ja redzat, ka dons Gaifēross atsedz apmetni, un no Melisendras priecīgajām kustībām varam noprast, ka viņa pazinusi savu vīru, vēl pēc mirkļa redzam, ka viņa laižas lejā no balkona, lai sēstos sava krietnā vīra zirga mugurā. Bet, ai, kāda nelaime! — viņas svārku apmale aizķeras pie balkona dzelzs spraišļa, un viņa paliek karājamies gaisā, nespēdama nokļūt zemē. Tomēr — redziet, kā žēlsirdīgā debess palīdz vislielākajās nelaimēs; dons Gaifēross piesteidzas un, neievērodams, ka viņas greznie svārki varētu saplīst, satver viņu un vienā rāvienā noceļ zemē, tad acumirklī uzsēdina zirgam mugurā jāšus kā vīrieti un pavēl viņai stingri turēties, ar rokām aptverot viņa ķermeni un sakrustojot tās viņam uz krūtīm, lai nenokristu, jo seņjora Melisendra nav pieradusi pie šādiem jājieniem. Ievērojiet ari, ka zirgs zviedz aiz prieka par tik drosmīgu un daiļu nastu, kāda ir viņa kungs un kundze. Lūk, viņi pagriežas, atstāj pilsētu, priecīgi un līksmi dodas uz Parīzi. Miers ar jums, jūs nesalīdzināmie un patiesie mīlētāji! Atgriezieties sveiki savā ilgotajā dzimtenē, un lai liktenis neliek šķēršļus jūsu laimīgajam ceļojumam! Lai jūsu draugu un radinieku acis redz jūs mierā un baudām savas mūža dienas (lai to būtu jums tik daudz kā Nestoram*)!

Maese Pedro iesaucās otrreiz:

—      Runā vienkāršāk, puika, nepārspīlē, jo katra mākslotība ir nepatīkama.

Paskaidrotājs neko neatbildēja, bet turpināja:

—       Nekad netrūkst dīku acu, kas visu redz un kas redzēja arī to, kā Melisendra nolaidās no balkona un uzsēdās zirgā, par ko tika ziņots karalim Marsīlio, kas tūlīt pavēlēja sacelt trauksmi. Redziet, cik ātri tas notika, — jau pilsētā dimd zvani, kurus skandina visos mošeju torņos.

—      Nav pareizi! — šai brīdī iesaucās dons Kihots. — Kas attiecas uz zvaniem, tad maese Pedro ļoti maldās, jo mauri nelieto zvanus, bet bungas un īpatnas stabules, kas atgādina mūsu obojas; ja Sansueņā skan zvani, tā ir vislielākā aplamība.

Izdzirdis šos vārdus, maese Pedro pārstāja zvanīt un teica:

—      Neievērojiet šādus niekus, seņjor don Kihot, un neprasiet visās lietās pilnību, jo tāda nav atrodama. Vai tad pie mums parasti nespēlē tūkstošiem komēdiju, kas pilnas neskaitāmām nepareizībām un blēņām, un, par spīti visam, tās iegūst vislielākos panākumus, skatītāji ne tikai aplaudē, bet pat jūsmo par tām? Turpini, puika, un lai viņi runā, ko grib, — ja arī manā izrādē butu vairak nepareizību nekā saulei atomu, tas nekas — lai tikai mans maks ir pilns.

—     Jums taisnība, — atbildēja dons Kihots.

Un zēns turpināja:

—     Redziet, cik daudz spožu jātnieku traucas no pilsētas pakaj abiem mīlētājiem kristiešiem; skan neskaitāmas taures, dūc stabules, rīb timpāni un bungas. Es baidos, ka viņi panāks bēgjus un atvedīs tos atpakaļ, piesietus pie tā paša zirga astes, — kāds gan tas būtu briesmīgs skats!

Redzēdams savā priekšā tik daudz mauru un dzirdēdams tādu troksni, dons Kihots nolēma, ka būtu labi palīdzēt bēgļiem, un, piecēlies kājās, viņš skaļā balsī iebrēcās:

—     Kamēr esmu dzīvs, es nepieļaušu, ka manā klātbūtnē tiktu nodarīta pārestība tādam slavenam bruņiniekam un bezbailīgam mīlētājam, kāds ir dons Gaifēross. Apstājieties, zemiskie nelieši, nedzenieties tiem pakaļ un neaizskariet tos, citādi es jūs izaicināšu kaujā!

Sacīts — darīts, un, izrāvis savu zobenu, viņš vienā Ieciena atradās pie skatuves un nekad neredzētā nevaldāmā niknumā sāka kapāt leļļu maurus, dažus notriekdams zemē, dažiem nocirzdams galvas, dažus sakropļodams un sašķeldams gabalos, un cīņas karstumā viņš tik augsti atvēzēja zobenu, ka maesem Pedro vajadzēja pieliekties, savilkties čokurā un paslēpties, jo citādi dons Kihots viņam tik viegli nocirstu galvu, it kā tā būtu darināta no marcipāna.

Maese Pedro kliedza:

—     Rimstieties, jūsu žēlastība seņjor don Kihot, un saprotiet, ka tie, ko jūs apgāžat, sacērtat un nogalināt, nav īsti mauri, bet kartona figūras. Ak tu grēka gabals, viņš mani izposta un iznīcina visu manu mantību!

Bet, par spīti šiem kliedzieniem, dons Kihots nerimās cirst un kapāt ar abām rokām gan ar zobena asmeni, gan ar tā muguru, un viņa cirtieni bira kā krusa. īsi sakot — laika sprīdī, kurā varētu noskaitīt divreiz Credo, viņš bija notriecis visu teātri zemē, visas lelles un ierīces saplēsis un sacirtis gabalos: karalis Marsīlio bija smagi ievainots, un imperatoram Kārlim Lielajam galva ar visu kroni bija pāršķelta pušu. Cienījamie skatītāji uztraucās, mērkaķis izskrēja uz viesnīcas jumta, brālēns iztrūkās, pāžs gļēvi sašļuka, un pat Sančo Pansu sagrāba vislielākās izbailes: jo — viņš pats to vēlāk apzvērēja, kad vētra bija rimusies, — tas nekad vēl nebija redzējis savu seņjoru tik pārmērīgi saniknotu. Kad viss teātris bija iznicināts, dons Kihots mazliet nomierinājās un sacīja:

—     Šajā brīdi es gribētu, lai šeit atrastos visi tie, kas netic un negrib ticēt, cik noderīgi ir pasaulei klaiņojošie bruņinieki: iedomājieties, kas notiktu ar labo donu Gaifērosu un skaisto Melisendru, ja es te nebūtu gadījies; droši vien šie suņi tagad tos būtu panākuši un nodarījuši tiem lielu ļaunumu. Tāpēc lai dzīvo klaiņojošā bruņniecība, kas diženumā pārspēj visu uz zemes!

—     Lai viņa dzīvo laimīga, — šajā brīdī ar drebošu balsi iesaucās maese Pedro, — un lai es mirstu, jo esmu tik nelaimīgs, ka varu teikt līdz ar karali donu Rodrīgo:

— Vakar biju valdnieks Spānijā,* Šodien nav pat tāda torņa, Kuru varētu par savu nosaukt.

Vēl pirms pusstundas, vēl pirms pusminūtes es biju karaļu un imperatoru kungs, manos staļļos, manās lādēs un maisos bija bezgala daudz zirgu un neskaitāmi krāšņi tērpi, bet tagad esmu izpostīts un satriekts, trūcīgs kā ubags, un, galvenais, man nav vairs mērkaķa, jo, goda vārds, kamēr viņu atkal atgūšu, man zobi sāks svīst; un viss tikai šā seņjora bruņinieka neprātīgo dusmu dēļ, par kuru runā, ka viņš atbalstot bāreņus, izlabojot netaisnības un veicot vēl citus žēlsirdības darbus, tikai man vienīgam bija liegts izjust viņa augstsirdīgos nodomus; lai teikts un slavēts nu ir dievs, kas sēž augstajā debesu tronī. īsi sakot, tieši Bēdīgā Izskata bruņiniekam bija lemts bēdīgi izkropļot manu leļļu izskatu!

Maeses Pedro vārdi aizkustināja Sančo Pansu, kas tam teica:

—     Neraudi, maese Pedro, un nevaimanā, jo tas plosa manu sirdi; tev jāzina, ka mans seņjors dons Kihots ir tik labs katolis un augstākā mērā godīgs kristietis, ka, saprazdams, kādu pārestību viņš tev nodarījis, tas labprāt zaudējumu samaksās un atlīdzinās tev visu ar uzviju.

—     Ja seņjors dons Kihots man daļēji samaksātu par sacirstajām lellēm, es būtu apmierināts un viņa žēlastības sirdsapziņa būtu tīra, jo neviens nekļūs atpestīts, kas pret īpašnieka gribu piesavinājies svešu mantu un to nav atlīdzinājis.

—     Tā ir, — sacīja dons Kihots, — bet es nesaprotu līdz šim, kādu jūsu mantu esmu piesavinājies, maese Pedro.

—     Kā tad ne? — atbildēja maese Pedro. — Un šīs leļļu atliekas, kas te mētājas uz cietās un neauglīgās zemes, kas tās izkaisīja un sadauzīja, ja ne jūsu varenās rokas neuzvaramais spēks? Un vai šīs lelles nepiederēja man? Un vai es ar tām nepelnīju sev pārtiku?

—     Tagad beidzot pilnīgi pārliecinos par to, ko jau daudzreiz esmu novērojis, — sacīja dons Kihots, — ka burvji, kas mani vajā, man sākumā parāda ļaudis viņu patiesajā izskatā, bet vēlāk tos pārveido un pārvērš, kā vien vēlas. Es īsteni un patiesi jums saku, seņjori, kas mani klausāties, ka man viss notikušais likās īstenība vārda pilnā nozīmē — ka Melisendra ir Melisendra, dons Gaifēross — dons Gaifēross, Marsīlio — Marsīlio un Kārlis Lielais — Kārlis Lielais, tāpēc manī sacēlās dusmas, un, lai izpildītu savu klaiņojošā bruņinieka pienākumu, es gribēju palīdzēt un izrādīt labvēlību bēgļiem, šādā labā nolūkā es darīju visu, ko jūs redzējāt; ja viss iznācis ačgārni, tad vainīgs neesmu es, bet tie ļaunie burvji, kas mani vajā; tomēr, neraugoties uz to, ka esmu kļūdījies bez ļauna nodoma, gribu pats sevi sodīt un atmaksāt zaudējumus. Lai maese Pedro man pasaka, cik viņš vēlas saņemt par sacirstajām lellēm, un es apsolos viņam tūlīt samaksāt labā un ejošā kastīliešu naudā.

Maese Pedro paklanījās un sacīja:

—     Neko mazāku es negaidīju no drosmīgā Lamančas bruņinieka dona Kihota nedzirdētās kristieša cēlsirdības, jo viņš ir īsts palīgs un aizstāvis visiem nabadzīgajiem jaudīm un trūcīgajiem klaiņotājiem; lai seņjors viesnīcnieks un diženais Sančo ir vidutāji starp jūsu žēlastību un mani un novērtē, cik maksā vai varēja maksāt saplēstās lelles.

Viesnīcnieks un Sančo apsolījās to izdarīt, tad maese Pedro pacēla no zemes Saragosas karali Marsīlio, kam vairs nebija galvas, un sacīja:

—     Jūs redzat, ka šo karali vairs nevaram atjaunot, tāpēc, ar jūsu atjauju, es gribētu par viņa nāvi, galu un iznīcināšanu saņemt četrus un pusi reāla.

—     Tālāk! — teica dons Kihots.

—      Par šo galvu, kas pāršķelta no augšas līdz apakšai, — turpināja maese Pedro, paņemdams rokā pārcirsto imperatoru Kārli Lielo, — nebūtu par daudz prasīt piecus un ceturtdaļu reāla.

—     Tas arī nav maz, — sacīja Sančo.

—     Tas nav daudz prasīts, — iesaucās viesnīcnieks, — kā vidutājs ieteicu vienoties par pieciem reāliem.

—     Dodiet viņam piecus un vienu ceturtdaļu, — teica dons Kihots, — ceturtdaļreāla vairāk vai mazāk — tam nav nekādas nozīmes šajā ievērojamajā nelaimē. Tikai beidziet ātrāk, maese Pedro, jau tuvojas vakariņu laiks, un es esmu krietni izsalcis.

—     Par šo lelli, — sacīja maese Pedro, — kurai trūkst deguna un vienas acs, bet kas agrāk bija skaistā Melisendra, es ar skaidru sirdsapziņu prasu divus reālus un divpadsmit maravedī.

—     Lai velns mani parauj, — iesaucās dons Kihots, — ja Melisendra ar savu vīru tagad nav pāri Francijas robežai, jo zirgs, uz kura tie jāja, manuprāt, nevis aulekšoja, bet lidoja; tāpēc nepārdodiet man kaķi par zaķi un nerādiet man šādu Melisendru bez deguna, kamēr īstā Melisendra, ja viss labi veicies, tagad Francijā, izstiepusi kājas, līksmojas ar savu vīru. Lai dievs katram palīdz no savas pārpilnības, seņjor maese Pedro, bet mums jāstaigā pa taisnu ceļu ar skaidru sirdi. Turpiniet!

Maese Pedro, redzēdams, ka dons Kihots novirzās un atkal uzsēžas savā jājamzirdziņā, nevēlējās, lai tas no viņa aizbēgtu, un sacīja:

—     Tā droši vien nav Melisendra, bet kāda no viņas kalponēm; dodiet man par viņu sešdesmit maravedī, un es būšu ar šo maksu ļoti apmierināts.

Tādā kārtā viņi novērtēja visas pārējās salauztās lelles, pēc tam abi šķīrējtiesneši cenu pazemināja, abām pusēm piekrītot, līdz četrdesmit reāliem un trīs ceturtdaļām; Sančo tūlīt tos izvilka no maka, bet maese Pedro lūdza vēl divus reālus par pūlēm, kādas tam sagādās mērkaķa tvarstīšana.

—      Dod viņam tos, Sančo! — sacīja dons Kihots. — Un, ja viņš nevar noķert mērkaķi, tad lai viņš piedzeras kā mērkaķis, bet es dotu divsimt reālu kā balvu tam, kas man noteikti varētu pasacīt, ka seņjora doņja Melisendra un seņjors dons Gaifēross jau atrodas Francijā pie savējiem.

—      Neviens to nevarētu pateikt tik labi kā mans mērkaķis, — sacīja maese Pedro, — bet tagad viņu nenoķertu pats velns, taču man liekas, ka pieķeršanās saimniekam un izsalkums viņu piespiedīs šonakt mani uzmeklēt un, rītam austot, mēs ar dieva palīgu atkal redzēsimies.

Tā beidzās kauja ar lellēm, un visi mierā un sadraudzībā paēda vakariņas uz dona Kihota rēķina, kura devīgumam nebija robežu.

Pirms ausmas aizjāja projām zemnieks, kas veda šķēpus un alebardas, un, kad bija uzausis rīts, no dona Kihota atvadījās brālēns un pāžs; pirmais devās atpakaļ uz savu novadu, otrs turpināja savu ceļu, un dons Kihots tam kā pabalstu izsniedza divpadsmit reālu. Maese Pedro atturējās no tālākiem strīdiem ar donu Kihotu, kuru viņš ļoti labi pazina, bet, piecēlies pirms saules lēkta, savāca sava teātra atliekas un, paņēmis līdz savu mērkaķi, arī devās tālāk meklēt piedzīvojumus. Viesnīcnieku, kurš nepazina donu Kihotu, pārsteidza viņa nepratības un devīgums. Beidzot, izpildīdams sava seņjora pavēli, Sančo viesnīcniekam labi samaksāja, un ap astoņiem rītā viņi, atvadījušies no saimnieka, atstāja viesnīcu un devās ceļā, kur mēs viņus pagaidām atstāsim, jo tagad stāstīsim par citām lietām, kuras visnotaļ jāzina, lai pareizi izprastu šo slaveno vēstījumu.

XXVII nodaļa, KURĀ TIEK PASKAIDROTS, KAS BIJA MAESE PEDRO UN VIŅA MĒRKAĶIS, KĀ ARĪ ATSTĀSTĪTS DONA KIIIOTA NEVEIKSMĪGAIS PIEDZĪVOJUMS AR ĒZEĻA BĻAUROSANU, KAS BEIDZĀS CITĀDI, NEKĀ BRUŅINIEKS TO VĒLĒJĀS UN BIJA IECERĒJIS

Sids Amets, šās plašās hronikas autors, sāk jaunu nodaļu ar tādiem vārdiem:

«Es zvēru kā kristīgs katolis,» un šajā sakarā viņa tulkotājs piezīmē, ka Sids Amets, kas neapšaubāmi ir maurs, zvērēdams kā kristīgs katolis, grib teikt tikai to, ka, līdzīgi kristīgam katolim, kas, dodot zvērestu, visnotaļ apzvēr, ka runās tikai patiesību, arī viņš, rakstot par donu Kihotu, runās patiesību, zvērēdams tā, it kā būtu kristīgs katolis, sevišķi attiecībā uz maesi Pedro un viņa mērkaķi gaišreģi, kas ar saviem pareģojumiem pārsteidza visus apkārtējos ciematus. Viņš tālāk saka, ka tie, kas lasījuši šās grāmatas pirmo daļu, droši vien labi atcerēšoties Hinesu tie Pasamonti, kuru kopā ar citiem katordzniekiem dons Kihots atbrīvoja Sjerramorēnā, un par tādu labdarību šie ļaunie un izlaidīgie ļaudis viņam slikti pateicās un vēl sliktāk viņam par to atmaksāja. Sis Hiness de Pasamonte, kuru dons Kihots nosauca par Hinesiļjo de Parapiļja, bija tas, kas nozaga Sančo Pansam viņa pelēci, un, tā kā pirmajā daļā iespiedēju vainas dēļ bija izlaists apraksts par to, kā un kad viņš ēzeli nozadzis, tad daudzi lasītāji bija neizpratnē un iespieduma kļūdu piedēvēja autora vājajai atmiņai. Bet, īsi sakot, kad Sančo Pansa bija uz ēzeļa iesnaudies, Hiness nozaga pelēci, pielietojot to pašu viltību un paņēmienu kā Brunelo, kas, Sakripantam aplencot Albraku, nozaga tam zirgu, uz kura tas sēdēja, bet vēlāk, kā mēs jau stāstījām, Sančo atguva savu ēzeli. Šis Hiness, baidīdamies nokļūt rokās tiesai, kas to meklēja, lai sodītu par viņa neskaitāmām blēdībām un noziegumiem, kuru bija tik daudz un tik dažādi, ka viņš pats par tiem sarakstīja lielu gramatu, — šis Hiness nolēma doties uz Aragonas karalisti, aizlīmēja ar plāksteri sev kreiso aci un sāka izrādīt leļļu teātri, jo šaja mākslā un arī roku veiklībā viņš bija nepārspējams.

Gadījās, ka no dažiem atbrīvotiem kristiešiem, kas atgriezās no Berberijas*, viņš nopirka mērkaķi, kuram iemācīja, dodot zināmu zīmi, uzlēkt sev uz pleca un šķietami kaut ko iečukstēt ausī. Tā mērkaķi sagatavojis, Hiness, pirms ar savu teātri un mērkaķi devās uz kādu ciematu, par to kaimiņu ciematā, cik labi varēdams, , izzināja svarīgākos notikumus un kādiem cilvēkiem tie atgadījušies, visu labi paturēdams atmiņā; parasti viņš vispirms deva teātra izrādi, uzvezdams dažādas ludziņas, kas visas bija jautra satura, saistošas un plaši pazīstamas. Pēc uzveduma viņš rādīja sava mērkaķa spējas, teikdams publikai, ka mērkaķis zīlējot pagātni un tagadni, bet nākotni nespējot pareģot. Par atbildi uz katru jautājumu viņš pieprasīja divus reālus, bet no dažiem ņēma mazāku maksu, atkarībā no jautātāja apstākļiem un amata; dažreiz, ierazdamies tādās mājās, kuru iemītnieku dzīves notikumi viņam bija zināmi, viņš arī tad, ja ļaudis, taupīdami naudu, neko tam nejautāja, pats deva zīmi mērkaķim un pēc tam sacīja, ka mērkaķis viņam to un to stāstījis, un stāstījums parasti saskanēja ar patieso notikumu. Tā viņš ieguva neparastu uzticību, un ļaudis bariem nāca pie viņa. Būdams atjautīgs cilvēks, viņš dažreiz atbildes izgudroja pats, un tās bija labi piemērotas jautājumiem, un, tā kā neviens nepētīja un nenoskaidroja, kādā veidā viņa mērkaķis var zīlēt, tad Hiness visus apmuļķoja un pildīja savu maku. Ieradies viesnīcā, viņš tūlīt pazina donu Kihotu un Sančo un, tos pazinis, viegli varēja pārsteigt donu Kihotu, Sančo Pansu un visus klātesošos; bet viņam par to nāktos dārgi samaksāt, ja dons Kihots, nocirzdams galvu karalim Marsīlio un iznicinādams visus viņa jātniekus, kā to atstāstījām iepriekšējā nodajā, savu zobena cirtienu būtu tēmējis mazliet zemāk.

Tas ir viss, ko gribējām pastāstīt par maesi Pedro un viņa mērkaķi. Atgriežoties pie Lamančas dona Kihota, jāsaka, ka viņš, atstājis viesnīcu, nolēma vispirms apciemot Ebro upes krastus un tās apkārtni, pēc tam doties uz Saragosas pilsētu, jo līdz turnīra dienai vēl bija diezgan daudz laika. Ar šādu nodomu viņš devās ceļā, un sekojošās divās dienās viņam neatgadījās nekas tāds, ko būtu vērts pierakstīt, bet trešajā dienā, uzjājot kādā pakalnā, viņš sadzirdēja skaļu bungu rīboņu, tauru skaņas un arkebūzu šāvienus. Vispirms viņš domāja, ka iet garām kāds kareivju pulks, un, lai tos labāk saskatītu, iespieda piešus Rosinantem sānos un uzjāja pakalna virsotnē; no šās augstākās vietas viņš ieraudzīja uzkalna pakājē drūzmējamies vairāk nekā divsimt cilvēku, kas bija apbruņojušies ar dažādiem ieročiem — īsiem šķēpiem, arbaletēm, vālēm, alebardām, pīķiem, dažām arkebūzēm, vairākiem bija arī apaļi vairogi. Dons Kihots noaulekšoja lejā un piejāja karapulkam tik tuvu, ka varēja skaidri saskatīt karogus, atšķirt to krāsas un emblēmas; sevišķi viņa uzmanību saistīja viena emblēma, kas bija uzgleznota uz kāda karoga vai, pareizāk sakot, uz balta atlasa gabala: tur bija ļoti dabiski uzgleznots mazs, neglīts ēzelis ar paceltu galvu, atvērtu muti un izbāztu mēli — tādā stāvoklī un izskatā, it kā tas bļaurotu; un apkārt ēzelim ar lieliem burtiem bija uzrakstīts divrindenis:

Patiešām, kā ēzeļi bļāva labi Mūsu alkaldi abi.

Pēc šās emblēmas dons Kihots noprata, ka šie ļaudis bija no bļaurotāju ciemata, un viņš to pateica Sančo, paskaidrodams viņam uzrakstu karogā. Viņš vēl piebilda, ka zemnieks, kas šo notikumu atstāstījis, laikam kļūdījies, apgalvodams, ka bļaurojuši divi rehidori, jo, spriežot pēc dzejoļa karogā, bļaurotāji bijuši divi alkaldi. Sančo Pansa atbildēja:

— Seņjor, to nevajag ievērot; jo varbūt rehidori, kas toreiz bļauroja, šajā laikā kļuvuši alkaldi savā ciematā, un tos var tagad dēvēt abējādi, jo vairāk tāpēc, ka stāsta patiesīgumam nav svarīgi, vai bļaurojuši alkaldi vai rehidori; svarīgi ir, ka viņi abi vispār bjaurojuši, jo bļaurot spēj kā alkaldi, tā rehidori.

Beidzot viņi noskaidroja un uzzināja, ka apsmietais ciemats devies karagājienā pret otru ciematu, kas to pārmērīgi izzobojis, ko neklājas darīt labiem kaimiņiem.

Dons Kihots tuvojās ciemata ļaudīm, par lieliem sirdēstiem Sančo, jo viņam nekad nepatika piedalīties tamlīdzīgos pasākumos. Apbruņotie zemnieki apstāja bruņinieku un uzņēma savā vidū, domādami, ka viņš ir viens no līdzdalībniekiem. Dons Kihots, pacēlis bruņu cepures aizlaidni, diženi un cienīgi piejāja pie karoga ar ēzeļa attēlu, un tur viņu apstāja visi galvenie karavadoņi, uzlūkodami bruņinieku ar parasto izbrīnu, kādu viņš radīja visos, kas to ieraudzīja pirmo reizi. Dons Kihots, redzēdams, ka visi viņu uzmanīgi vēro un neviens viņu neuzrunā un neko tam nejautā, nolēma izmantot šo klusumu un, pacēlis balsi, sacīja:

—      Labie seņjori, es jūs laipni lūdzu, nepārtrauciet runu, kuru gribu jums teikt, ja vien tā nekļūst jums nepatīkama un garlaicīga. Ja tas notiktu, tad vismazākā zīme no jūsu puses aizzīmogos manu muti un ietvers knaiblēs manu mēli.

Visi sacīja, lai viņš runājot pēc patikas, ka viņi labprāt klausīšoties. Dabūjis šo atļauju, dons Kihots turpināja:

—      Es, mani seņjori, esmu klaiņojošs bruņinieks, kurš nodevies kara mākslai un kura uzdevums ir aizstāvēt vājos un palīdzēt nelaimīgajiem. Pirms dažām dienām es uzzināju par jūsu nelaimi un to, kāds iemesls pamudina jūs atkal un atkal ķerties pie ieročiem, lai atriebtos saviem ienaidniekiem; un, pārdomājis savā prātā vairākkārt jūsu stāvokli, es atzinu, ka saskaņā ar divkauju noteikumiem jūs maldāties, sevi uzlūkodami par apvainotiem, jo neviena atsevišķa persona nevar apvainot visu ciematu, ja vien visus kopā neapvaino nodevībā un atsevišķais nodevējs nav zināms. Kā piemēru varam minēt donu Djēgo Ordoņesu de Laru*, kas apvainoja visus Samoras iedzīvotājus, jo nezināja, ka viens pats Veļjīdo Dolfoss bija nodevīgi nogalinājis savu karali, un, tā kā viņš apvainoja visus, tad visi uzņēmās atbildību un atriebi; kaut gan patiesībā seņjors dons Djēgo aizgāja pārāk tālu un pārkāpa savā izaicinājumā visas robežas, jo viņam nevajadzēja izaicināt cīņā mirušos, ūdeņus, maizi, nedzimušos bērnus un vēl citus sīkumus, ko viņš piemin; bet ko lai dara — ja māte rājas, tad arī tēvs ir kājās, un tad neviens tos nesavaldīs mājās. Un, tā kā viens cilvēks nevar apvainot karalisti, provinci, pilsētu, valsti, nedz arī veselu ciematu, tad ir skaidrs, ka jums nav jāatriebjas par kādu apvainojumu, jo tāda nav; kas tad notiktu, ja Larelohas ciemata iedzīvotāji ik bridi kautos ar tiem, kas viņus saukā par kastroļniekiem, baklažānu pārdevējiem, valzivju ķērājiem, ziepju vārītājiem un vēl citādos vārdos un palamās, ko tie dzird no visādu zeņķu un niekkalbju mutēm. Vai tad būtu labi, ja visi šie cienījamie pilsoņi apvainotos un atriebtos, arvien savus zobenus raudami no makstīm katras vissīkākās sadursmes gadījumā? Nē, nē, lai dievs pasarga un to nepieļauj! Gudri vīri un labi iekārtotas valstis ķeras pie ieročiem, paceļ zobenus, nežēlo savu personu, dzīvību un mantu tikai četros gadījumos: pirmkārt, kad jāaizstāv katoļu ticība; otrkārt, kad jāaizstāv sava dzīvība, ko pavēl dabas un dieva likums; treškārt, kad jāaizstāv savs gods, sava ģimene un sava manta; ceturtkārt, kalpojot savam karalim taisnīgā karā; un, ja gribat, varam pievienot vēl piekto gadījumu (ko varētu pieskaitīt otrajam) — kad jāaizstāv sava dzimtene. Siem pieciem galvenajiem iemesliem varētu vēl pievienot vairākus citus, tikpat taisnīgus un saprātīgus, kas liek ķerties pie ieročiem, bet tvert ieročus visādu bērnišķīgu nieku un tādu lietu dēļ, kas vairāk ir uzjautrinājums un laika kavēklis nekā apvainojums, var tikai ļaudis, kam trūkst veselā saprāta; jo vairāk tāpēc, ka netaisnīga atriebe (jo taisnīgas atriebes vispār nav) runā pretim mūsu svētajai ticībai, kas mums pavēl darīt labu mūsu ienaidniekiem un mīlēt tos, kas mūs ienīst; šī pavēle gan liekas ļoti grūti izpildāma, bet tikai tiem, kas vairāk mīl pasauli nekā dievu un vairāk kalpo miesai nekā garam, jo Jēzus Kristus, patiess dievs un cilvēks, kas nekad nav melojis un arī nevarēja un nevar melot, dodams mums savus likumus, sacīja, ka viņa jūgs esot maigs un viņa nasta viegla; un tā viņš mums nevarēja uzdot kaut ko tādu, ko mēs nespētu izpildīt. Tāpēc, mani žēlīgie seņjori, paklausot dieva un cilvēku likumiem, jums ir jānomierinās.

«Lai velns mani parauj,» sevī sacīja Sančo, «ja mans kungs nav teologs, un, ja viņš tāds nav, tad tomēr līdzinās teologam kā ola olai.»

Dons Kihots nedaudz ievilka elpu un, redzēdams, ka visi klusēdami arvien vēl viņā klausās, gribēja turpināt savu runu un būtu to darījis, ja neiejauktos gudrinieks Sančo, kas, redzēdams, ka viņa kungs apklusa, ierunājās viņa vietā, teikdams:

— Mans seņjors Lamančas dons Kihots, kas kādu laiku saucās par Bēdīgā Izskata bruņinieku, bet tagad saucas par Lauvu bruņinieku, ir ļoti izglītots idalgo un zina latīņu un spāniešu valodas tikpat labi kā kāds bakalaurs, viņš runā un dod padomus kā krietns karavīrs un pazīst visus tā saucamo divkauju likumus un noteikumus kā savus piecus pirkstus; tāpēc jums cits nekas neatliek kā viņam paklausīt, un es galvoju, ka jūs nekļūdisieties; jo vairāk tāpēc, ka jūs paši dzirdējāt: ir muļķīgi apvainoties tikai ēzeļa bļaurošanas dēļ; atceros, ka zēna gados es bļauroju kā ēzelis, kur un kad vien man iepatikās, kaut gan neviens to no manis neprasīja, un es to darīju tik veikli un dabiski, ka, man bļaurojot, atsaucās visi ciemata ēzeļi, un tomēr mani uzskatīja par godīgu vecāku dēlu. Lai gan manu māku apskauda ne mazums mūsu ciemata švītu, es par to tikai nošķaudījos. Un, lai jūs pārliecinātos, ka runāju patiesību, tad uzgaidiet un paklausieties, jo šī māka ir tāda pati kā peldēšana: kas to vienreiz iemācījies, nekad vairs neaizmirsīs.

Tad, pielicis roku pie deguna, viņš iebļaurojās tik spēcīgi, ka atbalss noskanēja visās apkārtnes ielejās. Bet vienam no ciemata iemītniekiem, kas stāvēja tam blakus, šķita, ka Sančo par viņiem zobojas, viņš pacēla rungu, ko turēja rokās, un tā viņam iezvēla, ka Sančo Pansa nespēja noturēties kājās un novēlās zemē. Dons Kihots, redzēdams Sančo tik bēdīgā stāvoklī, ar šķēpu rokā uzbruka sitējam, bet tik daudz vīru metās starp tiem, ka atriebe kļuva neiespējama; redzēdams, ka pār viņu birst akmeņu krusa un pret viņu draudīgi vēršas tūkstoš arbaletu un tikpat daudz arkebūzu, dons Kihots pagrieza Rosinanti un pilnos aulekšos, cik vien spēja skriet viņa zirgs, aizauļoja projām no zemnieku bara, no visas sirds piesaukdams dievu, lai tas viņu izglābtu no briesmām, jo viņš varēja sagaidīt, ka tam tūliņ mugurā ieurbsies lode un izskries cauri krūtīm, un ik mirkli, aizturēdams elpu, viņš klausījās, vai lodes nelido garām. Taču apbruņotajiem zemniekiem pietika ar viņa bēgšanu, un tie nešāva uz viņu. Bet, tiklīdz Sančo bija atžirdzis, tie viņu uzcēla ēzelim mugurā un atļāva sekot savam kungam; Sančo gan nespēja vadīt savu ēzeli, bet pelēcis pats sekoja pa pēdām Rosinantem, bez kura tas nespēja dzīvot nevienu mirkli. Dons Kihots, aizjājis labu gabalu, atskatījās un, ieraudzījis, ka Sančo viņam seko, neviena nevajāts, gaidīja savu ieroču nesēju.

Apbruņotie zemnieki palika laukā līdz naktij, bet, tā kā viņu pretinieki kaujā nedevās, tad tie priecīgi un līksmi atgriezās savā ciematā; ja viņi pazītu grieķu seno ierašu, tie būtu šajā vietā uzcēluši trofeju.*

XXVIII nodaļa. par notikumiem, kurus, pĒc benenheli VĀRDIEM, UZZINĀS TAS, KAS UZMANĪGI IZLASĪS SO NODAĻU

Kad drosmīgais bēg, tas nozīmē, ka viņš atklājis pretinieka viltību, un saprātīgs vīrs sevi saglabā svarīgākiem notikumiem. So patiesību apstiprināja dons Kihots, kas, izraisījis zemniekos niknumu un karapulkā ļaunus nodomus, aizbēga no sašutušā pulka, ka putekļi vien nokūpēja, aizmirsdams Sančo un briesmas, kādās viņš to atstāja, un jāja tik ilgi, līdz sajutās pietiekamā drošībā. Sančo viņam sekoja, uzsviests, kā jau teicām, šķērsām pār ēzeli. Viņš panāca beidzot savu kungu, jau pilnīgi atguvis samaņu, un bēdīgs, sasists un sabelzts nokrita no pelēča pie Rosinantes kājām.

Dons Kihots nokāpa no zirga, lai aplūkotu Sančo ievainojumus, bet, atrazdams Sančo veselu no galvas līdz papēžiem, tam diezgan dusmīgi sacīja:

—     Neīstā laikā jūs iebļaurojāties kā ēzelis, Sančo! Vai jūs kaut kur esat dzirdējis runājam par virvi mājā, kurā kāds pakāries? Vai jūsu ēzeļa mūzikai runga nebija vislabākais pavadījums? Pateicieties dievam, Sančo, ka jūs apsvētīja tikai ar rungu un nevis ar zobena asmeni per signum cruc/'s.[7]

—     Es nespēju atbildēt, — sacīja Sančo, — jo man liekas, it kā es runātu nevis ar mēli, bet ar muguru. Sēdīsimies seglos un jāsim projām, es vairs nebļaurošu kā ēzelis, bet arī nenoklusēšu to, ka klaiņojošie bruņinieki aizbēg un atstāj savus labos ieroču nesējus ienaidnieku varā, kas tos samaļ miltos.

—     Atkāpšanās nav bēgšana, — atbildēja dons Kihots, — jo tev jāzina, Sančo, ka drosme, kas nebalstās uz piesardzību, ir neprāts un neprātīga cilvēka varoņdarbi ir atkarīgi nb laimīgas nejaušības, nevis no viņa paša vīrišķības. Atzīstos, ka esmu atkāpies, bet nevis bēdzis; un šajā ziņā mani paraugi bijuši daudzi drošsirdīgi vīri, kas sevi saglabājuši labākiem laikiem; ar tādiem gadījumiem pilni visi stāsti par bruņiniekiem, bet es tev tos tagad neatstāstīšu, jo tas tev neatnestu nekādu labumu un man nesagādātu prieku.

Pa šo laiku Sančo ar dona Kihota palīdzību iesēdās seglos, tad bruņinieks uzkāpa Rosinantem mugurā, un viņi lēnā gaitā virzījās uz kādu birzi, kas bija redzama ceturtdaļjūdzes attālumā. Šad un tad Sančo dziļi nopūtās un žēli ievaidējās; kad dons Kihots apjautājās, kāpēc viņš esot tik drūmā noskaņā, Sančo atbildēja, ka tam tik ļoti sāpot viss mugurkauls līdz pašam pakausim, ka gandrīz vai zūdot samaņa.

—     Šo sāpju iemesls neapšaubāmi ir tas, — teica dons Kihots, — ka runga, ar kuru tev iezvēla, bijusi gara un resna; tā skārusi tavu muguru visās tajās vietās, kas tev tagad sāp; ja tā būtu muguru skārusi vēl plašākā apjomā, tad tev sāpētu vēl vairāk.

—     Zvēru pie dieva, — iesaucās Sančo, — kā jūsu žēlastība izkliedēja manas lielās šaubas un visu paskaidroja tik skaistos vārdos! Velns lai parauj, vai tad manu sāpju cēlonis bija tik neizdibināms, ka jums vajadzēja paskaidrot — man sāpot visas tās vietas, kuras skārusi runga? Ja man sāpētu potītes, tad varētu minēt, kāpēc tās man sāp, bet, ja man sāp sadauzītās vietas, tad nekādi minējumi nav vajadzīgi. Dieva vārds, mans seņjor un saimniek, par cita bēdu mums galva nesāp, un es ar katru dienu aizvien vairāk pārliecinos, ka no jūsu sabiedrības, žēlīgais seņjor, es nekādu labumu nevaru gaidīt; šoreiz jūs ļāvāt mani piekaut ar rungu, varbūt vēlāk ļausiet mani pāris simtu reižu pamētāt uz segas un izdarīt vēl citas bērnišķības; šodien man dauzīja muguru, rīt varbūt izdauzīs acis. Vai nebūtu labāk, es saku, — kaut gan esmu mežonis un neko krietnu visā savā mūžā neesmu izdarījis, — vai nebūtu labāk, — es atkārtoju, — man atgriezties mājās pie manas sievas un bērniem, lai tos barotu un audzinātu ar to, ko dievs man žēlīgi piešķirs, un vairs neklimst pakaļ jūsu žēlastībai pa neizstaigājamiem ceļiem un neiemītām takām, maz dzirdināts un vēl mazāk ēdināts. Un par miegu nemaz nav vērts runāt! Atmērījiet, brāli ieroču nesēj, sev septiņas pēdas zemes un, ja vēlaties vairāk, pielieciet vēl otrtik klāt, varat rīkoties pēc savas patikas un iekārtoties, cik labi vien protat. Lai sadedzina pelnos to, kas pirmais izgudrojis šo klaiņojošo bruņniecību, vai vismaz to, kas pirmais vēlējies kļūt par ieroču nesēju tādiem muļķiem, kādi droši vien bijuši visi pagājušo laiku klaiņojošie bruņinieki. Par tagadnes bruņiniekiem es neko nesaku, ja jūsu žēlastība esat viens no viņiem, tad es tos cienu, jo zinu, ka prāta un valodas ziņā jūsu žēlastība esat pārāks par pašu velnu.

—     Es labprāt derētu ar jums, Sančo, — sacīja dons Kihots,

—      ka tagad, kad jūs bez apstājas runājat, jūsu ķermenī nesāp vairs neviena vieta. Runājiet, mans dēls, visu, kas vien jums nāk prātā un uz mēles; ja tikai jums nekas nesāp, es labprāt apvaldīšu dusmas, kuras manī rada jūsu nekaunība. Un, ja jūs tiešām tik ļoti vēlaties atgriezties savās mājās pie sievas un bērniem, tad, pasargi dievs, ka es to jums liegtu: pie jums atrodas mana nauda; saskaitiet, cik dienas pagājušas, kopš mēs trešo reizi aizjājām no mūsu ciemata, un apsveriet, cik jūs varējāt un cik jums vajadzēja nopelnīt mēnesī, un pats sev samaksājiet.

—     Kad es kalpoju pie Tomē Karasko, — atbildēja Sančo,

—     bakalaura Samsona Karasko tēva, ko jūsu žēlastība labi pazist, es pelnīju divus dukātus mēnesī, neieskaitot pārtiku: nezinu, cik lai prasu no jūsu žēlastības, zinu tikai, ka klaiņojoša bruņinieka ieroču nesējam ir vairāk darba nekā zemnieka kalpam; lai gan mums, zemnieku kalpiem, daudz un smagi jāstrādā, tomēr vakarā mēs ēdam oļju un naktīs guļam gultā, kurā es neesmu gulējis, kopš kalpoju jūsu žēlastībai. Ja neskaitītu to īso laiciņu, kuru pavadījām pie dona Djēgo de Mirandas, un dzīres, kuras sev sarīkoju, izsmeldams putas no Kamačo podiem, un laiku, kad ēdu, dzēru un gulēju Bazīlio mājā, — tad visu pārējo laiku esmu gulējis uz cietas zemes, zem klajām debesīm, pārciezdams vētras un negaisus, pārtikdams no siera drupatām un maizes garozām, padzerdamies gan no strautiem, gan avotiem, kurus klaiņodami atradām šajos biezokņos.

—     Atzīstu, Sančo, — sacīja dons Kihots, — ka visi jūsu vārdi ir patiesība. Cik tad, pēc jūsu domām, man jums jāmaksā vairāk, nekā maksāja Tomē Karasko?

—     Man šķiet, — sacīja Sančo, — ja jūsu žēlastība man pieliktu mēnesī divus reālus, tad es būtu labi atalgots. Tas attiecas uz manu darba algu, bet jūsu žēlastība ar goda vārdu apsolījās uzdāvāt man salu, tāpēc būtu taisnīgi par to man pielikt vēl sešus reālus, kas kopā būtu trīsdesmit reālu.

—     Ļoti labi, — atbildēja dons Kihots, — ir pagājušas divdesmit piecas dienas, kopš atstājām mūsu ciematu, tad attiecīgi algai, kuru jūs sev nupat noteicāt, Sančo, aprēķiniet, cik esmu jums parādā, un, kā jums teicu, samaksājiet sev pats.

—     Pie velna! — iesaucās Sančo. — Jūsu žēlastība ļoti kļūdās savos aprēķinos, jo par apsolīto salu maksa jāskaita no tās dienas, kad jūsu žēlastība man to apsolīja, līdz šai dienai.

—     Cik ilgs laiks pagājis, Sančo, kopš jums to apsolīju? — jautāja dons Kihots

—     Ja atmiņa mani neviļ, — atbildēja Sančo, — tad būs pagājuši vairāk nekā divdesmit gadu un kādas trīs dienas.

Dons Kihots iesita sev ar plaukstu pa pieri, no sirds iesmējās un sacīja:

— Mana uzturēšanās Sjerramorēnā un visi mūsu ceļojumi ilga ne vairāk kā divus mēnešus, bet tu, Sančo, saki, ka esmu tev salu apsolījis pirms divdesmit gadiem. Varu tev teikt, ka tu vēlies iegūt par algu visu manu naudu, kuru nodevu tavā glabāšanā; un, ja tas ir tā, ja tu to vēlies, tad es tev to atdodu, un lai tev klājas labi, bet es labāk palieku nabags un bez graša kabatā, lai tikai atbrīvotos no tik ļauna ieroču nesēja. Bet saki man, klaiņojošās bruņniecības ieroču nesēju likumu pārkāpēj, kur tu esi redzējis vai lasījis, ka kāds klaiņojošā bruņinieka ieroču nesējs būtu prasī-jis savam seņjoram: «Cik jūs man maksāsiet mēnesī par to, ka jums kalpoju?» Iedziļinies, iedziļinies, ļaundari, gļēvuli un briesmoni, kāds tu patiešām esi, iedziļinies, es saku, bruņinieku stāstu mcire magnum , un, ja tu tur atradīsi kādu ieroču nesēju, kas teiktu vai domātu to, ko tu nupat teici, tad vari šos vārdus iegriezt man pierē un piedevām man iesist četras pļaukas. Pievelc sava ēzeļa pavadas un atgriezies mājās, jo tu nevienu soli vairs nejāsi kopā ar mani! Ak, nepateicība par manu maizi! Ak, necienīgam dotie solījumi! Ak, būtne, kas vairāk līdzinās dzīvniekam nekā cilvēkam! Tieši tagad, kad es gribēju tevi iecelt augstā kārtā, lai, par spīti tavai sievai, tevi dēvētu par seņjoru, tu mani atstāj? Tu aizej tagad, kad man bija noteikts un nesatricināms nodoms tevi iecelt par pārvaldnieku labākajai salai pasaulē? Galu galā tu pats reiz teici, ka ar medu nebarojot, un tā joprojām. Ēzelis tu esi, ēzelis tu būsi un ēzelis paliksi līdz sava mūža galam; jo esmu pārliecināts, ka tava dzīve izbeigsies, pirms tu būsi sapratis un aptvēris, ka esi lops.

Sančo cieši uzlūkoja donu Kihotu, kamēr tas viņu zākāja, un beidzot sajuta tik lielu nožēlu, ka asaras tam sakāpa acīs, un viņš sāpīgā un vājā balsī sacīja:

—     Mans seņjor, atzīstu, ka man trūkst tikai astes, lai es būtu pilnīgs ēzelis. Ja jūsu žēlastībai labpatiktos man piesiet asti, tad es uzskatīšu, ka tā atrodas īstā vietā, un kalpošu jums kā ēzelis visas savas atlikušās mūža dienas. Piedodiet man, jūsu žēlastība, un apžēlojieties par manu bērna prātu, un saprotiet, ka es zinu maz un, ja runāju daudz, tad vairāk aiz savas vājības nekā ļaunprātības, bet, kas savus grēkus nožēlo un labojas, par to arī dievs apžēlojas.

—     Es būtu pārsteigts, Sančo, ja tu savā runā kādreiz neminētu sakāmvārdus. Labi, ja tu nožēlo, tad es tev piedodu, lai tu labotos un turpmāk nebūtu tik savtīgs, bet kļūtu cēlsirdīgāks un ar stipru, vīrišķīgu sirdi gaidītu, līdz es izpildīšu savus solījumus, kas gan notiek ar novēlošanos, bet tas nenozīmē, ka šie solījumi būtu neizpildāmi.

Sančo atbildēja, ka viņš tā darīšot un savu nespēku pārvērtīšot spēkā.

Tā sarunādamies, viņi iejāja birzi, un dons Kihots novietojās kādas vīksnas pakājē, bet Sančo zem skābarža; kā zināms, šādiem un tamlīdzīgiem kokiem arvien ir pakājes, bet nav roku. Sančo pavadīja mokpilnu nakti, jo dzestrajā rasā viņam stiprāk sāpēja ar rungu sabelztās vietas. Dons Kihots nakti pavadīja nepārtrauktās atmiņās, tomēr miegs beidzot viņam aizvēra acis, bet, rītam austot, viņi atkal turpināja savu ceļu, meklēdami slavenās Ebro upes krastus, kur viņiem atgadījās tas, par ko stāstīsim nākošajā nodaļā.

XXIX nodaļa. par slaveno piedzĪvojumu ar apburto laivu

Atstājuši birzi, mierīgā un lēnā gaitā dons Kihots un Sančo pēc divām dienām nokļuva līdz Ebro upei, un, to skatot, dons Kihots sajuta lielu baudu, jo viņš vēroja un redzēja tās krastu jaukumu, tās ūdens dzidrumu, straumes mierīgo plūsmu un kristālvelgas pārpilnību, un šī priecīgā ainava viņa atmiņā modināja neskaitāmas domas par mīlu. Sevišķi viņš atcerējās to, ko bija redzējis Montesīnosa alā; kaut gan maeses Pedro mērkaķis viņam bija teicis, ka daļa redzējumu bijuši patiesi, daļa — maldīgi, tomēr bruņinieks tos uzskatīja vairāk par patiesiem nekā par maldīgiem, pilnīgi pretēji Sančo, kam tie visi šķita tīrie māņi. Tā jādami, viņi ieraudzīja kādu mazu laivu bez airiem un bez jebkādiem citiem piederumiem, piesietu krastmalā pie kāda koka stumbra. Dons Kihots palūkojās visapkārt, bet neviena neredzēja; viņš tūlīt, daudz nedomādams, nolēca no Rosinantes un pavēlēja arī Sančo nokāpt no pelēča un labi stingri piesiet abus lopiņus turpat pie kāda piekrastes vītola vai papeles stumbra. Sančo jautāja, kāpēc tik steidzīgi esot jākāpj zemē un jāpiesien lopiņi.

Dons Kihots atbildēja:

— Tev jāzina, Sančo, ka šī laiva skaidri un nepārprotami aicina un sauc mani iesēsties tajā un doties palīgā kādam bruņiniekam vai kādai citai nelaimīgai augstdzimušai personai, kas nokļuvusi lielās briesmās; jo tas ir tieši bruņinieku stāstu stilā, un tamlīdzīgi rīkojas un izturas burvji: ja kāds bruņinieks nokļūst bīstamā stāvoklī, no kura to var izglābt tikai kāda cita bruņinieka roka, bet tos abus šķir divi vai trīs tūkstoši jūdžu liels un dažreiz vēl lielāks attālums, tad burvji mēdz otro bruņinieku uzsēdināt uz mākoņa vai piesūta tam laivu, kurā tas iekāpj un nepaspēj vēl acis pamirkšķināt, kad pa gaisu vai pa jūru viņi to nogādā, kurp vēlas un kur vajadzīga viņa palīdzība; tāpēc, ak, Sančo, šī laiva ir šeit atstāta šādā nolūkā, un tas ir skaidrs kā diena; bet, pirms tas notiek, piesien kopā pelēci un Rosinanti, un lai dieva roka mūs vada — es sēdīšos laivā, pat ja mani atrunātu visi baskāji mūki.

—      Ja tas ir tā, — atbildēja Sančo, — un jūsu žēlastība vēlas, tā sakot, uz katra soļa darīt muļķības, tad man atliek tikai paklausīt un noliekt galvu, ņemot vērā parunu «dari, ko tavs kungs pavēl, un ēd viņa maizi»; tomēr, lai atvieglinātu savu sirdsapziņu, es gribu jūsu žēlastībai aizrādīt, ka, manuprāt, šī laiva pieder nevis burvjiem, bet vietējiem zvejniekiem, jo šajā upē zvejo labākos sapalus pasaulē.

Tā runādams, Sančo piesēja abus kustoņus, ar lieliem sirdēstiem atstādams tos burvju aizsardzībā un pārziņā. Dons Kihots viņam sacīja, lai viņš neskumstot par to, ka dzīvnieki jāatstāj bez uzraudzības, jo tas, kas viņus aizvedīšot uz longinkāliem apgabaliem, parūpēšoties arī par viņu lopiņiem.

—      Es nesaprotu, ko nozīmē logukājas, — iesaucās Sančo, — un tādu vārdu neesmu dzirdējis visā savā mūžā.

—      Longinkāli, — atbildēja dons Kihots, — nozīmē attāli, un nav nekāds brīnums, ka tu šo vārdu nesaproti, jo tev nav jāzina latīņu valoda; dažī, kas apgalvo, ka zinot šo valodu, patiesībā no tās neko nejēdz.

—      Lopus piesēju, — sacīja Sančo. — Ko tagad darīsim?

—      Ko darīsim? — atbildēja dons Kihots. — Pārmetlsim krustu un pacelsim enkuru, — es gribu teikt: sēdīsimies laivā un pārgriezīsim virvi, ar kuru tā piesieta pie krasta.

To teikdams, viņš ielēca laivā, Sančo viņam sekoja, viņi pārgrieza virvi, un laiva sāka lēnām attālināties no krasta; kad Sančo redzēja, ka jau daži soļi tos šķir no krasta, viņš sāka drebēt, nojauzdams savu bojā eju. Bet vislielākās mokas viņš pārdzīvoja, dzirdot sava pelēča bļāvienus un redzot, ka Rosinante pūlējās atrauties no saites. Sančo sacīja savam kungam:

—      Pelēcis bļauro, noskumis par to, ka aizbraucam, un Rosinante mēģina atbrīvoties, lai skrietu mums pakaļ. Ak, dārgie draugi, palieciet mierīgi, mēs drīz sapratīsim, ka jūs atstāt bija neprāts, un atgriezīsimies pie jums.

Un viņš sāka tik rūgti raudāt, ka dons Kihots sašutumā un dusmās tam teica:

—      Ko tu baidies, gļēvais radījums? Par ko tu raudi, sviesta sirds? Kas tevi vajā, kas tev dzenas pakaļ, tu mājas žurka? Kā tev trūkst pārpilnības klēpī? Vai tu varbūt ej basām kājām pāri Rifejas kalniem* un nesēdi uz sola kā erchercogs, kamēr tevi aiznes šās jaukās upes mierīgā straume, kas drīzā laikā mūs ienesīs plašajā jūrā? Bet mēs jau droši vien atrodamies jūrā un esam nobraukuši kādas septiņi vai astoņi simti jūdzes; ja man būtu līdz astrolabs*, ar kuru varētu izmērīt ziemeļpola augstumu, es tev pateiktu, cik jūdžu esam nobraukuši. Bet man liekas, ja vien es kaut ko saredzu, ka esam jau šķērsojuši vai drīz šķērsosim ekvatora līniju, kas vienlīdzīgā attālumā no abiem pretējiem poliem sadala zemi divās daļās.

—     Un, kad mēs aizsniegsim šo ekuvatora līniju, par kuru jūsu žēlastība runā, cik tad būsim nobraukuši? — jautāja Sančo.

—      Daudz, — atbildēja dons Kihots, — jo saskaņā ar Ptolemeja aprēķiniem, kurš bija viens no lielākajiem kosmogrāfiem, kādi mums zināmi, zemes un ūdens virsma uz mūsu planētas sadalās trīssimt sešdesmit grādos, no kuriem būsim nobraukuši pusi, kad aizsniegsim ekvatora līniju.

—     Dieva vārds, — iesaucās Sančo, — jūsu žēlastība atsaucaties uz savādu liecinieku, kādu tur kosmisku grāfu Penteleju?

Dons Kihots pasmējās, dzirdēdams, kā Sančo izkropļoja kosmogrāfa Ptolemeja vārdu un nosaukumu, un sacīja tam:

—     Zini, Sančo, kad spānieši sēžas kuģī Kadisā, lai brauktu uz Austrumindiju, tad viņi uzzina, ka šķērsojuši pieminēto ekvatora līniju, pēc šādas pazīmes: viņiem visiem nobeidzas utis, un pat par zeltu visā kuģī neviena uts vairs nav atrodama. Tāpēc, Sančo, pārvelc ar roku pār ciskām, un, ja tu atrodi kādu dzīvu radījumu, tad mūsu šaubas būs izkliedētas, ja ne — tad esam pāri līnijai.

—      Es tam nekādi neticu, — atbildēja Sančo, — bet tomēr izpildīšu jūsu žēlastības pavēli, kaut gan nezinu, kāpēc mums vajadzīgi šādi pierādījumi, ja es pats savām acīm redzu, ka esam aizbraukuši no krasta kādus soļus piecus, bet no mūsu dzīvniekiem esam attālinājušies ne vairāk kā divus soļus, jo tur stāv Rosinante un pelēcis, tajā pašā vietā, kur tos atstājām; paraugieties turp, kā es to daru, un es zvēru — jūs redzēsiet, ka mēs kustamies skudras gaitā.

—     Pārbaudi sevi, Sančo, kā tev pavēlēju, un nerūpējies par pārējo; jo tu nezini, kas ir kolūrijas, līnijas, paralēles, zodiaki, ekliptikas, poli, zenīts, ekvators, planētas, zīmes, punkti un izmērījumi debesu un zemes sfērā; ja tu zinātu visu to vai vismaz vienu daļu, tu skaidri saprastu, kādas paralēles esam šķērsojuši, kādas zīmes redzējuši, kādus zvaigznājus esam atstājuši aiz sevis un kādus pašreiz atstājam. Es tev vēlreiz saku: pameklē un pazvejo pie sevis, jo esmu pārliecināts, ka tagad esi tīrāks nekā balta un gluda papīra lapa.

Sančo sāka meklēt un, pārvilcis lēnām roku pār kreiso cisku, pacēla galvu, uzlūkoja savu kungu un sacīja:

—     Vai nu pārbaude nekur neder, vai arī esam vēl daudzu jūdžu attālumā no tās vietas, par kuru jūsu žēlastība runāja.

—      Kā tā? — jautāja dons Kihots. — Vai tu kādu noķēri?

—      Nevis kādu, bet pat kādas! — atbildēja Sančo.

Viņš kaut ko nokratīja no pirkstiem un apmazgāja roku upē, kuras vidū mierīgi slīdēja laiva, un to virzīja nevis kāds noslēpumains spēks vai neredzams burvis, bet gan lēnā un līganā straume.

Šajā brīdī viņi upes vidū ieraudzīja lielas dzirnavas; tās ieraugot, dons Kihots skaļā balsī sacīja Sančo:

—     Vai tu redzi? Tur, mans draugs, paceļas pilsēta, pils vai cietoksnis, kurā atrodas kāds pieveikts bruņinieks vai kāda nelaimīga karaliene, infante vai princese, kurai esmu sūtīts palīdzēt.

—      Lai velns parauj, par kādu pilsētu, cietoksni vai pili jūs, žēlīgais seņjor, runājat? — iesaucās Sančo. — Vai tad jūs neredzat, ka upē ir ūdensdzirnavas, kas maj graudus?

—      Nerunā, Sančo! — sacīja dons Kihots. — Tās gan izskatās kā dzirnavas, bet tādas nav. Es tev taču esmu .teicis, ka burvestība pārveido un pārgroza visu lietu dabisko būtību. Es negribu teikt, ka viena lieta tiek īsteni pārvērsta otrā, tas mums tikai tā liekas, kā to pierādīja gadījums ar Dulsinejas pārvēršanos, šās būtnes, kas ir manu cerību vienīgais patvērums.

Šajā laikā laiva bija pilnīgi iekļuvusi upes straumē un sāka virzīties uz priekšu ātrāk nekā līdz šim. Dzirnavnieki, kas strādāja dzirnavās, redzēdami, ka upe straujā virpulī nes laivu tieši uz ūdensratu, ātri izskrēja ar garām kārtīm, lai apturētu laivu; bet, tā kā viņu sejas un drēbes bija apputējušas ar miltiem, tad viņi izskatījās diezgan baigi. Viņi skali sauca:

—      Velna bērni! Kurp jūs braucat? Vai jums dzīve apnikusi? Ko jūs gribat? Noslīkt vai samalties šajos ratos?

—      Vai es tev neteicu, Sančo, — ierunājās dons Kihots, — ka esam ieradušies tādā vietā, kur man jāparāda, cik liels ir manas rokas varenums? Redzi, kādi neģēļi un nekauņas izskrien man pretim; skaties, cik daudz briesmoņu stājas man ceļā; raugies, cik pretīgi izdzimumi mums rāda savus vaibstus. Pagaidiet tikai, nelieši!

Un, piecēlies laivā visā augumā, viņš sāka skaļā balsi draudēt dzirnavniekiem:

—      Nekrietnie un ļaunprātīgie salašņas, atsvabiniet un izlaidiet brīvībā to personu, kuru esat ieslodzījuši savā cietoksnī, vienalga — lai tā būtu augstas vai zemas kārtas, no ievērojamas vai neievērojamas dzimtas; jo es esmu Lamančas dons Kihots, saukts citā vārdā — Lauvu bruņinieks, kuram augstās debesis nolēmušas laimīgi veikt šo piedzīvojumu.

To teikdams, viņš izrāva zobenu un sāka to vicināt dzirnavnieku acu priekšā, taču viņi gan dzirdēja, bet nesaprata šos viņa neprātīgos vārdus un ar savām kārtīm mēģināja apturēt laivu, kuru straume rāva dziļajā ūdens virpulī zem dzirnavu ratiem.

Sančo nokrita ceļos un karsti lūdza debesis, lai tās viņus glābtu tik acīm redzamās briesmās, un tā ari notika, pateicoties dzirnavnieku veiklībai un ātrajai rīcībai: viņi atspiedās ar kārtīm pret laivu un to apturēja; tomēr laiva apgāzās un dons Kihots līdz ar Sančo iekrita ūdenī; laimīgā kārtā dons Kihots prata peldēt kā pīle, bet smagās bruņas viņu divas reizes novilka dzelmē; ja dzirnavnieki nebūtu metušies ūdenī un abus gandrīz uz rokām iznesuši ārā, tad šī vieta kjūtu tiem par Troju*. Kad viņi atradās uz zemes, tie bija vairāk sarijušies ūdens nekā cilvēki, kas līdz nāvei izslāpuši; Sančo nokrita ceļos, salika rokas un, pacēlis acis pret debesīm, griezās pie dieva ar garu un bijīgu lūgšanu, lai tas turpmāk viņu pasargātu no seņjora pārdrošajām tieksmēm un pasākumiem.

Šajā brīdī piesteidzās zvejnieki, kuriem piederēja laiva, ko dzirnavu rats bija sadragājis drumstalās. Redzēdami, ka laiva sasista, tie uzbruka Sančo un saka viņu izģērbt, bet no dona Kihota pieprasīja atlīdzību naudā; bruņinieks visai aukstasinīgi, it kā nekas nebūtu nolicis, atbildēja zvejniekiem un dzirnavniekiem, ka viņš labprāt samaksāšot par laivu, ar noteikumu, ka tie bez ierunām atbrīvos to personu vai tās personas, kas ieslodzītas viņu pilī.

—     Par kādām personām un kādu pili tu runā, sajukušais cilvēk? — iesaucās viens no dzirnavniekiem. — Vai tu varbūt gribi aizvest tos ļaudis, kas ieradušies malt graudus šajās dzirnavās?

«Pietiek!» sevī nodomāja dons Kihots. «Šos neliešus lūgt, lai tie izdarītu kādu labu darbu, ir tikpat kā sprediķot tuksnesī. Šajā piedzīvojumā droši vien darbojas divi vareni burvji, kas jauc viens otra nodomus: viens man atsūtīja laivu, bet otrs mani iegāza ūdeni. Te var palīdzēt tikai dievs, jo visa šī pasaule ir pilna viltīgu un pretēju spēku. Es te neko vairāk nespēju darīt.»

Un, paceldams balsi, viņš, pagriezies pret dzirnavām, sacīja:

—     Lai jūs būtu kas būdami, mani draugi, kas esat ieslodzīti šajā cietumā, piedodiet man, ka nespēju sev un jums par nelaimi atbrīvot jūs no ciešanām. Acīm redzot, šis piedzīvojums nolemts un paredzēts kādam citam bruņiniekam.

To pateicis, viņš vienojās ar zvejniekiem un samaksāja tiem par laivu piecdesmit reālu, kurus Sančo izsniedza visai nelabprāt, piebilzdams:

—     Vēl viena tāda pavizināšanās ar laivu kā šī, un visa mūsu manta aizies dibenā.

Zvejnieki un dzirnavnieki izbrīnā raudzījās uz šiem diviem dīvainajiem tēliem, kas nemaz nelīdzinājās parastajiem cilvēkiem, un nekādi nespēja saprast, par ko runāja un jautāja dons Kihots; nosprieduši, ka tie ir ārprātīgie, viņi tos atstāja un aizgāja uz savām dzirnavām un zvejnieku būdām. Neprātīgais dons Kihots un Sančo atgriezās pie saviem nesapratīgajiem lopiem, un tā beidzās piedzīvojums ar apburlo laivu.

XXX nodaļa. par to, kas notika starp donu kihotu un skaisto MEDNIECI

Bruņinieks un ieroču nesējs diezgan skumji un sliktā omā tuvojās saviem kustoņiem; sevišķi nomākts bija Sančo, kuram katru reizi sirds sarāvās, kad vajadzēja izdot saimniecības naudu; viņam likās, it kā, šķiroties no šīs naudas, viņš šķirtos no sava acurauga.

Beidzot viņi, ne vārda viens otram neteikdami, uzsēdās seglos un atstāja slaveno upi. Dons Kihots iegrima sapņos par savu mīlu un Sančo pārdomās par savu gaidāmo paaugstinājumu, kas tam šķita ! pašlaik tālāks nekā jebkad; lai gan Sančo bija vientiesis, tomēr labi saprata, ka gandrīz visas viņa kunga rīcības bija neprātīgas, un viņš gaidīja izdevību, kad, nenorēķinoties un neatvadoties no sava seņjora, kādā dienā varētu aizbēgt un atgriezties mājās, bet liktenis, par spīti viņa bailēm, bija lēmis gluži pretēji.

Gadījās, ka nākošajā dienā, saulei rietot, dons Kihots, izjādams no kāda meža, ieraudzīja zaļu pļavu un tās otrā malā sapulcējušos ļaudis, un, tuvāk piejājis, viņš redzēja, ka tie ir mednieki ar piekūniem. Piejājis vēl tuvāk, viņš to vidū ieraudzīja staltu dāmu uz spoži balta zirga, kuram bija zaļi iemaukti un sudraba segli. Arī pati dāma bija zaļā tērpā, tik krāšņā un greznā, ka viņa pati šķita' neparasta krāšņuma iemiesojums. Uz viņas kreisās rokas sēdēja piekūns; tā bija pazīme, pēc kuras dons Kihots noprata, ka viņa ir kāda dižciltīga seņjora un ka pārējie mednieki ir viņas pavadoņi, — kā tas tiešām arī bija; tāpēc viņš sacīja Sančo:

—     Steidzies, mans dēls Sančo, un saki šai seņjorai, kas sēž baltajā zirgā ar piekūnu uz rokas, ka es, Lauvu bruņinieks, zemojos viņas lielās dailes priekšā un, ja viņas augstība atļautu, es viņai tuvotos, lai noskūpstītu viņas rokas, un, pakalpojot tai, cik mani spēki atļauj, izpildītu visu, ko viņas augstība man pavēlētu. Centies, Sančo, runāt pieklājīgi un izvairies savā vēstījumā iepīt kādu no savām iemīļotajām parunām.

—     Esat gan atraduši iepinēju! — iesaucās Sančo. — Vai man tas jādzird? Tā taču nav pirmā reize manā mūžā, kad dodos kā vēstnesis pie augstām un ievērojamām dāmām.

—     Atskaitot to reizi, kad sūtīju tevi pie seņjoras Dulsinejas, — atbildēja dons Kihots, — es neatceros, ka tu kādreiz būtu veicis vēstneša pienākumus, vismaz kamēr tu kalpo pie manis.

—     Tā tas ir, — sacīja Sančo, — bet labs parādu maksātājs nebaidās ieķīlāt mantas, un, kur bagātas mājas, tur galdi klājas: es gribu teikt, ka man nav vajadzīgas nekādas pamācības un padomi, jo es pats visu protu un no visa mazliet kaut ko sajēdzu.

—     Es tam ticu, Sančo, — sacīja dons Kihots, — bet tagad steidzies, un lai dievs tev palīdz.

Sančo aizauļoja, dzīdams pelēci pilnos rikšos, piejāja klāt daiļajai medniecei, nokāpa zemē un, nokritis viņas priekšā uz ceļiem, sacīja:

—     Skaistā seņjora, tas bruņinieks, kuru jūs tur redzat, saukts Lauvu bruņinieks, ir mans kungs, un es esmu viņa ieroču nesējs, un mājās mani sauc par Sančo Pansu. Šis Lauvu bruņinieks, kas vēl nesen saucās par Bēdīgā Izskata bruņinieku, mani sūta jums sacīt, lai jūsu augstība tam. dotu savu laipno atļauju un labvēlīgo piekrišanu izpildīt viņa vēlēšanos, kas, kā viņš saka un kā es domāju, ir tikai viena: pakalpot jūsu augsti lidojošai piekūnībai un daiļumam; un, ja jūs to atļausiet, tad jūsu augstdzimtība iegūs

daudz labuma, bet mans kungs jūsu atjauju uzskatīs par sevišķu laipnību un iepriecinājumu.

—      Tiešām, labais ieroču nesēj, — atbildēja seņjora, — jūs esat nodevis savu vēstījumu tā, kā tas šādos gadījumos pieklājas. Piecelieties, jo nepiederas stāvēt uz ceļiem ieroču nesējam, kas kalpo tik lielam bruņiniekam, kāds ir Bēdīgā Izskata bruņinieks, par kuru šeit esam jau daudz dzirdējuši; piecelieties, draugs, un sakiet savam seņjoram, ka viņš ieradies īstā laikā un ka es, tāpat kā hercogs, mans vīrs, ar prieku uzņemsim viņu mūsu vasaras pilī, kas atrodas netālu no šejienes.

Sančo piecēlās; viņu pārsteidza labās seņjoras skaistums, kā ari viņas lielā laipnība un pieklājība, bet visvairāk tas, ka viņa bija jau dzirdējusi par viņa seņjoru Bēdīgā Izskata bruņinieku, un, ja viņa to nenosauca par Lauvu bruņinieku, tad tāpēc, ka dons Kihots šo nosaukumu bija pieņēmis tikai nesen. Hercogiene, kuras vārds vēl nebija zināms, vaicāja Sančo:

*— Sakiet man, brāli ieroču nesēj, vai tas ir jūsu seņjors, par kuru sarakstīta grāmata ar nosaukumu Lamančas atjautīgais idalgo dons Kihots, kura sirdsdāma ir kāda Tobosas Dulsineja?

—      Tas pats viņš ir, seņjora, — atbildēja Sančo, — un viņa ieroču nesējs, kas aprakstīts un kam jābūt aprakstītam šajā grāmatā, saucas Sančo Pansa, un tas esmu es, ja vien mani nav samainījuši šūpulī, — es gribēju teikt: ja mani radu raksti grāmatā nav sajaukti.

—      Par to visu es ļoti priecājos, — sacīja hercogiene. — Ejiet, brāli Pansa, un sakiet savam seņjoram, ka viņš būs dārgs un gaidīts viesis manās mājās un ka nekas man nesagādatu lielāku prieku kā viņa apciemojums.

Noklausījies šo patīkamo atbildi, Sančo ārkārtīgi apmierināts atgriezās pie sava kunga, kuram atstāstīja visu, ko dižciltīgā seņjora tam bija teikusi, un vienkāršiem zemnieka vārdiem cildināja līdz debesīm viņas lielo skaistumu, cēlumu un laipnību. Dons Kihots izslējās seglos, cieši atspērās kāpšļos, sakārtoja bruņu cepures aizlaidni, iespieda Rosinantem piešus sānos un ar cildenu drosmi devās pie hercogienes, lai noskūpstītu viņai roku; kamēr dons Kihots jāja, hercogiene bija pasaukusi savu vīru, hercogu, un viņam izstāstījusi bruņinieka sūtīto vēstījumu, un, tā kā abi bija lasījuši šās grāmatas pirmo daļu un uzzinājuši no tās dona Kihota neprātīgās iedomas, tad tie ar vislielāko prieku gaidīja viņu, lai ar bruņinieku iepazītos, iepriekš nolēmuši pakļauties visām viņa iedomām, piekrist visiem viņa vārdiem un izturēties pret viņu kā pret klaiņojošu bruņinieku, kamēr viņš pie tiem ciemosies, ievērot visas parastāš ceremonijas, kādas aprakstītas bruņinieku stāstos, kurus tie ļoti labprāt lasīja.

Šajā brīdī piejāja dons Kihots ar paceltu bruņu cepures aizlaidni un deva zīmi ieroču nesējam, ka vēloties nokāpt no zirga; Sančo piesteidzās, lai paturētu tam kāpsli, bet nelaimīgā kārtā, nolecot no pelēča, viņam viena kāja sapinās seglu siksnā, un, nevarēdams atbrīvoties, viņš palika karājamies, pieplacis ar vaigu un krūtīm pie zemes. Dons Kihots, kas bija pieradis, ka, nokāpjot no zirga, viņam pietur kāpsli, domāja, ka Sančo kāpsli jau satvēris, strauji nolēkdams, norāva līdzi Rosinantes seglus, kas, liekas, nebija stingri sajozti, un tā viņš kopā ar segliem nogāzās zemē sev par lielu kaunu un caur zobiem raidīja lāstu nelaimīgajam Sančo, kura kāja vēl joprojām bija spīlēs. Hercogs pavēlēja saviem medniekiem steigties palīgā bruņiniekam un ieroču nesējam; tie pacēla donu Kihotu, kas krītot bija sasities un klibodams tomēr mēģināja nomesties ceļos hercogienes un hercoga priekšā, bet hercogs to nepieļāva un, nolēcis no sava zirga, apskāva donu Kihotu, sacīdams:

—      Esmu ļoti nelaimīgs, seņjor Bēdīgā Izskata bruņiniek, ka, pirmoreiz ierodoties manā zemē, jūs nupat piedzīvojāt tādu neveiksmi, bet ieroču nesēju nevērība bieži ir iemesls vēl ļaunākām nelaimēm.

—      Salikšanās ar jums, drosmīgais valdoni, — atbildēja dons Kihots, — nevar būt neveiksmīga; pat ja es būtu iegāzies pašos bezdibeņa dziļumos, mani no turienes paceltu un atbrīvotu pagodinājums, ka varu jūs sastapt. Mans ieroču nesējs, lai dievs viņu soda, prot labāk palaist savu mēli, lai melstu ļaunprātības, nekā piesiet un sajozt seglus, lai tie turētos stingri; bet jebkurā stāvoklī, pakritis vai piecēlies stāvus, sēžot zirgam mugurā vai ejot kājām, esmu vienmēr gatavs kalpot jums un seņjorai hercogienei, jūsu cienīgajai dzīves biedrei, cildenajai skaistuma karalienei un visaugstākās laipnības paraugam.

—       Pamazām, seņjor Lamančas don Kihot! — iesaucās hercogs, — tur, kur valda Tobosas seņjora doņja Dulsineja, nav iemesla slavināt citu sieviešu skaistumu.

Šajā laikā Sančo Pansa jau bija atbrīvojis kāju no valga un, pienācis pie runātājiem, atbildēja sava kunga vietā:

—      Nevar noliegt, bet gan jāatzīst, ka Tobosas seņjora Dulsineja ir ļoti skaista, taču zaķis izlec tur, kur to vismazāk gaida, un esmu dzirdējis sakām, ka tā saucamā daba līdzinoties podniekam, kas veido traukus no māla, un, ja viņš ir izveidojis vienu skaistu trauku, tas var izveidot arī divus, trīs un simt traukus; es to saku tāpēc, ka seņjora hercogiene, dieva vārds, nekādi nepaliek iepakaļ manai kundzei Tobosas seņjorai Dulsinejai.

Dons Kihots pagriezās pret hercogieni un teica:

—      Iegaumējiet, jūsu augstība, ka nevienam klaiņojošam bruņiniekam pasaulē nav bijis tik pļāpīgs un jocīgs ieroču nesējs kā man: jūs par to pārliecināsieties, ja jūsu gaišībai labpatiksies, ka es jums kalpotu vismaz dažas dienas.

Hercogiene viņam atbildēja:

—      Ja labais Sančo mīl jokot, tad es viņu par to augsti vērtēju, jo šī īpašība liecina, ka viņš ir gudrs; kā jūs to zināt, žēlīgais seņjor don Kihot, neattīstīts prāts nav piemērots jokiem un atjautibām, un, ja labais Sančo ir pārpilns jokiem un asprātībām, tad es viņu atzīstu par gudru cilvēku.

—     Un pļāpu, — piebilda dons Kihots.

—     Jo labāk, — sacīja hercogs, — tāpēc ka liela asprātība nevar izteikties nedaudz vārdos. Bet, lai mēs runājot veltīgi nešķiestu laiku, tad, lūdzu, dosimies ceļā tālāk, lielais Bēdīgā Izskata bruņiniek …

—     Lauvu bruņiniek — tā jums jāsaka, augstība, — sacīja Sančo, — Bēdīgā Izskata bruņinieka vairs nav, ir tikai Lauvu bruņinieks.

Hercogs turpināja:

—      Es ielūdzu seņjoru Lauvu bruņinieku manā pilī, kas atrodas netālu, kur varēsim viņu tā uzņemt, kā tas piederas tik augstai personai; šādu viesmīlību es un hercogiene mēdzam izrādīt visiem klaiņojošiem bruņiniekiem, kas tur ierodas.

Sančo bija jau sakārtojis un stingri piestiprinājis Rosinantes seglus, un dons Kihots atkal uzsēdās savam zirgam mugurā, arī hercogs uzlēca savā skaistajā zirgā, bet hercogiene jāja starp viņiem abiem, un tā viņi devās uz pili. Hercogiene izteica vēlēšanos, lai Sančo jātu viņai blakus, jo tai bezgala patika klausīties viņa gudrajās runās. Sančo nelika sevi ilgi lūgt, iespraucās šajā trijotnē un kā ceturtais piedalījās sarunā par lielu patiku hercogienei un hercogam, kuriem šķita sevišķa laime uzņemt savā pili tik īpatnu klaiņojošo bruņinieku un viņa runīgo ieroču nesēju.

XXXI nodaļa, kas stĀsta par daudziem un lieliem NOTIKUMIEM

Sančo izjuta ārkārtīgu prieku, iedomādamies, ka ir kļuvis her cogienes mīlulis, un cerēja atrast viņas pilī visu to, ko bija atradis dona Djēgo muižā un Bazīlio mājā; viņš allaž mīlēja baudīt dzīvi, un, ja viņam radās izdevība kaut kur pamieloties, tas nekad to nepalaida garām.

Tālāk grāmatā stāstīts, ka, tuvojoties vasaras pilij, hercogs turp pasteidzās aizjāt: pirmais un deva pavēles visiem saviem kalpiem, kā tiem jāizturas pret donu Kihotu; kad dons kopā ar hercogieni piejāja pie pils vārtiem, tiem tūlīt pretim iznāca divi sulaiņi jeb zirgu puiši, tērpušies tā saucamajos rīta svārkos, kas bija izgatavoti no smalka iesarkana atlasa un nokarājās līdz zemei. Dons Kihots vēl nebija paspējis viņus ieraudzīt un pamanīt, kad tie viņu satvēra uz rokām un tam sacīja:

— Palīdziet, jūsu augstība, seņjorai hercogienei nokāpt no zirga.

Dons Kihots steidzās to izdarīt; hercogiene un viņš izteica viens otram daudz laipnību, bet uzvarēja hercogienes neatlaidība: viņa vēlējās kāpt zemē no zirga, tikai hercoga roku atbalstīta, un izteicās, ka nejūtoties cienīga apgrūtināt tik lielu bruņinieku ar tik mazvērtīgu nastu. Beidzot iznāca hercogs un palīdzēja viņai nokāpt no zirga; kad viņi iegāja lielajā pils pagalmā, divas daiļas jaunavas uzmeta donam Kihotam uz pleciem smalku, platu purpura mantiju, un tajā pašā mirklī visās pagalma galerijās parādījās hercoga nama sulaiņi un kalpones, skaļā balsi saukdami:

—     Lai sveicināts klaiņojošo bruņinieku zieds un lepnums!

Pie šiem vārdiem viņi visi vai gandrīz visi no flakoniem apslacīja ar smaržūdeņiem donu Kihotu, hercogieni un hercogu, par ko dons Kihots ļoti izbrīnījās; šī bija pirmā diena, kad viņš visnotaļ pārliecinājās un noticēja, ka ir nevis fantastisks, bet īstens klaiņojošs bruņinieks, jo redzēja, ka pret viņu izturas tāpat, kā pagājušos gadsimtos izturējās pret šādiem bruņiniekiem, kā viņš to bija lasījis stāstos.

Sančo, atstājis savu pelēci, pielavījās pie hercogienes un arī ienāca pili, bet viņu sāka mocīt sirdsapziņa, ka ēzelis bija atstāts viens, un, piegājis kādai cienījamai dueņjai*, kas līdz ar citām bija iznākusi apsveikt hercogieni, viņš tai klusā balsī sacīja:

—     Seņjora Gonsālesa vai kā jūsu žēlastību sauc…

—     Es saucos doņja Rodrīgesa de Grihalba, — atbildēja dueņja. — Ko jūs vēlaties, brāli?

Sančo sacīja:

—     Es vēlētos, lai jūsu žēlastība man pakalpotu — izietu pa pils vārtiem, aiz kuriem ieraudzīsiet manu pelēko ēzelīti. Esiet tik laipni, jūsu žēlastība, pavēliet viņu ievest vai ievediet pati stallī, jo nabadziņš ir mazliet bailīgs un nekādā ziņā negrib palikt viens.

—     Ja kungs ir tikpat gudrs kā kalps, — atbildēja dueņja, — tad tas mums ir liels ieguvums! Ejiet, brāli, kopā ar to, kas jūs šurp atveda nelabā stundā, un parūpējieties pats par savu ēzeli, jo šajā pilī dueņjas nav pieradušas pie šādiem darbiem.

—     Bet patiešām, — iesaucās Sančo, — esmu dzirdējis no sava seņjora, kas ir liels vēstures pazinējs, ka Lanselotam,

Kad no Britānijas viņš nāca. Tam kalpoja dāmas tik cēlas, Tā kumeļu kopa dueņjas kvēlas,

bet, kas attiecas uz manu ēzeli, tad es viņu nemainītu pret seņjora Lanselota kleperi.

—     Brāli, ja esat āksts, — atbildēja dueņja, — tad pataupiet savas asprātības tiem, kas tās novērtēs un par tām jums samaksās, bet no manis jūs dabūsiet tikai pigu.

—     Ļoti labi, — teica Sančo. — Tā piga būs nobriedusi kā vīģe, jo jūsu žēlastība ir jau krietni gados.

—     Tu padauzas dēls! — iesaucās dueņja, iekaisdama dusmās.

—    Vai esmu veca vai jauna, par to atbildēšu dievam, nevis jums, blēdi, ķiploku rīma!

Viņa runāja tik skaļā balsi, ka to sadzirdēja hercogiene, atskatījās un, ieraudzījusi, ka dueņjai no dusmām piesarkušas acis, vaicāja, kas viņu uztraucis.

—     Mani uztraucis šis špetnais vīrs, — atbildēja dueņja, — kas man neatlaidīgi uzplijās, lai es ievedot stallī viņa ēzeli, kuru viņš atstājis aiz pils vārtiem, minēdams kaut kādas dāmas, kas kaut kur kalpojušas Lanselotam, kaut kādas dueņjas, kas apkopušas viņa zirgu, un, galvenokārt, pašās beigās viņš mani nezin kādēļ nosauca par veceni.

—      Es to uzskatītu par lielāko apvainojumu, kādu vien man var pateikt, — sacīja hercogiene, un, pagriezusies pret Sančo, viņa piebilda:

—     Iegaumējiet, draugs Sančo, ka doņja Rodrīgesa ir ļoti jauna, un plīvuru viņa valkā nevis vecuma, bet sava augstā stāvokļa un ieraduma dēļ.

—     Lai nolādētas manas atlikušās mūža dienas, — sacīja Sančo,

—    ja es būtu gribējis viņu apvainot, bet es to teicu tikai tāpēc, ka ļoti mīlu savu ēzeli un domāju, ka varu viņu uzticēt tikai tādai žēlsirdīgai būtnei, kāda man šķita seņjora doņja Rodrīgesa.

Dons Kihots, kas visu to dzirdēja, viņam sacīja:

—     Sančo, vai šī vieta ir piemērota tādām sarunām?

—      Seņjor, — atbildēja Sančo, — lai cilvēks būtu kur būdams, tas vienmēr runās par savām vajadzībām: es šeit atcerējos savu pelēci un šeit ierunājos par viņu, un, ja es viņu atcerētos stallī, tad runātu par viņu stallī.

Hercogs sacīja:

—     Sančo runā ļoti pareizi, un viņš nekādi nav vainojams; pelēci pabaros pārpilnām, un Sančo var būt mierīgs, par ēzeli tiks gādāts tikpat kā par viņu pašu.

Pēc šīm sarunām, kas uzjautrināja visus, atskaitot donu Kihotu, viņi devās augšā pa kāpnēm un ieveda donu Kihotu kādā zālē, kas bija greznota krāšņiem zelta un brokāta audumiem; sešas jaunavas viņam noņēma bruņas un apkalpoja viņu kā pāži, jo hercogs un hercogiene tās bija iepriekš pamācījuši, kas tām jādara un kā jāizturas pret donu Kihotu, lai tas pārliecinātos un justu, ka viņu uzskata par klaiņojošu bruņinieku. Kad donam Kihotam noņēma bruņas, viņš stāvēja šaurās biksēs un kamieļvilnas kamzolī, tik kalsns, garš, izstīdzējis, ar tik iekritušiem vaigiem, ka likās, it kā tie iekšpusē viens otru skūpstītu; viņa izskats bija tāds, ka jaunavas, kas viņu apkalpoja, ar pūlēm valdīja smieklus (kungi tām bija stingri nolieguši smieties), jo citādi tās būtu aiz smiekliem pārplīsušas.

Tad tās lūdza viņu pilnīgi izģērbties, lai varētu tam pārmainīt kreklu, bet viņš noteikti atsacījās to darīt, teikdams, ka klaiņojošiem bruņiniekiem tiklība esot tikpat nepieciešama kā drosme. Tomēr dons Kihots lūdza, lai kreklu nododot Sančo, un, iegājis ar viņu kādā citā istabā, kur atradās grezna gulta, pārmainīja kreklu; palicis divatā ar Sančo, viņš tam teica:

— Saki man, tagadnes ākst un pagātnes stulbeni, vai tiešām tev šķiet, ka ir labi nopulgot un apvainot tik godājamu un visādi cienījamu dueņju? Vai tu nevarēji nogaidīt piemērotāku bridi, lai atcerētos savu pelēci, un vai tu domā, ka šie seņjori atstās novārtā dzīvniekus, ja tik smalki uzņem viņu saimniekus? Dieva dēj, Sančo, savaldies un neparādies savā kailumā, jo tad visi redzēs, ka esi darināts no rupjas vielas. Iegaumē, grēciniek: jo ievērojamāki un pieklājīgāki ir kalpi, jo lielāku cieņu iegūst viņu kungs; un viena no galvenajām priekšrocībām, kas atšķir dižciltīgus ļaudis no pārējiem, ir tā, ka viņu kalpi ir tikpat krietni kā viņi paši. Vai tu nesaproti, nelga, ka, redzot tevi tik rupju zemnieku un muļķīgu ākstu, mani, nelaimīgo, visi uzskatīs par kaut kādu nelieti vai laupītāju bruņinieku? Nē, nē, draugs Sančo, izvairies, izvairies no šādām nepatikšanām; kas pārmērīgi pļāpā un joko, var pie pirmā neapdomīgā soļa paklupt un kļūt par nožēlojamu ākstu. Pievaldi savu mēli, pārdomā un apsver katru vārdu, pirms tas tev izsprūk no mutes, un iegaumē, ka esam nonākuši tādā vietā, kur ar dieva un manas varonīgās rokas palīdzību mēs varēsim trīskārt un pieckārt pavairot savu slavu un bagātību.

Sančo vairākkārt apsolījās drīzāk sev aizšūt muti vai nokost mēli nekā izteikt kādu nepiedienīgu vai neapdomātu vārdu; viņš darīšot, kā pavēlēts, un lai kungs nebēdājot — neviens no viņa uzvešanās neuzzināšot, kas viņi tādi esot.

Dons Kihots pārģērbās, apjoza sev zobenu, pārklāja pleciem purpura mantiju, uzlika galvā zaļu atlasa bereti, kuru tam bija pasniegušas jaunavas, un šādā tērpā iegāja lielajā zālē, un tur atkal to sagaidīja jaunavas, kas, nostājušās divās rindās, turēja traukus ar ūdeni, kur nomazgāt rokas, un tos pasniedza ar dažādām ceremonijām, vairākkārt paklanīdamās. Tad ienāca divpadsmit pāži un pils majordoms, lai aizvestu bruņinieku uz ēdamistabu, kur viņu jau gaidīja pils saimnieki. Apstājuši donu Kihotu, pāži viņu svinīgi ieveda otrā zālē, kur stāvēja grezns galds, klāts tikai četrām personām. Hercogiene un hercogs sagaidīja donu Kihotu pie zāles durvīm, un viņiem blakus stāvēja nopietna izskata garīdznieks, viens no tiem, kas pārzina valdnieku mājās garīgās lietas; viens no tiem, kas, paši nebūdami dižciltīgas kārtas, nerimst bez sekmēm pamācīt dižciltīgos, kādiem tiem jābūt, viens no tiem, kas vēlas, lai augstdzimušo ļaužu diženums pielāgotos viņu gara šaurībai, viens no tiem, kas, gribēdams parādīt saviem garīgajiem bērniem viņu varas robežas, liek tiem justies nožēlojamiem; tāds laikam bija nopietnais garīdznieks, kas kopā ar hercogu pāri sagaidīja donu Kihotu. Viņi cits citam izteica tūkstoš laipnību, un beidzot hercogs un hercogiene, paņēmuši donu Kihotu sev vidū, devās pie galda. Hercogs ierādīja donam Kihotam goda vietu, un, kaut gan tas atsacījās tur nosēsties, hercogs viņu tik neatlaidīgi lūdza, ka bruņinieks beidzot pielaidās. Garīdznieks nosēdās donam

Kihotam iepretim, bet hercogs un hercogiene viņam pa kreisi un pa labi.

Klātesošais Sančo apstulbis un pārsteigts skatījās, kādu godu šīs dižciltīgās personas parāda viņa seņjoram; un, kad viņš redzēja, cik daudz ceremoniju un pūļu bija jāpielieto hercogam, lai pierunātu donu Kihotu nosēsties pie galda goda vietā, Sančo teica:

—      Ja jūsu žēlastības man atjautu, es pastāstītu, kas reiz notika manā ciematā, strīdoties par vietām pie galda.

Tiklīdz Sančo to izteica, dons Kihots nodrebēja, acīm redzot, aiz bailēm, ka viņa ieroču nesējs sapļāpās dažnedažādas muļķības. Sančo paskatījās uz viņu, saprata visu un teica:

—      Nebaidieties, jūsu žēlastība mans seņjor, ka es nomaldīšos no ceļa vai izteikšu kaut ko, kas nebūs īsti pa spalvai; es neesmu aizmirsis jūsu žēlastības man nesen izteiktos padomus par to, vai jārunā daudz vai maz, labi vai slikti.

—      Es neko neatceros, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — runā, kā vien vēlies, es tevi nepārtraukšu, bet tikai iepriekš apdomā, ko gribi teikt.

—      Es to esmu jau apdomājis un pārdomājis, ko tūlīt pierādīšu ar darbiem.

—      Būtu labi, — iebilda dons Kihots, — ja jūsu augstības pavēlētu izmest laukā šo stulbeni, kas sarunās tūkstoš muļķību.

—      Es zvēru pie hercoga dzīvības, — sacīja hercogiene, — ka Sančo no manis neaties ne soli: es viņu ļoti mīlu, jo zinu, ka viņš ir visai gudrs.

—      Lai dievs dod jūsu svētdzimtībai gudri nodzīvot savu mūžu, — sacīja Sančo, — tāpēc ka tik labi domājat par mani, kaut gan es to neesmu pelnījis. Gribu jums pastāstīt, ka reiz manā ciematā viens ļoti bagāts un ievērojams idalgo, jo viņš bija cēlies no Alamosu de Medīnas del Kampo dzimtas un apprecējis doņju Mensiju de Kiņonesu, kuras tēvs bija dons Alonso de Maraņons, Santjāgo ordeņa bruņinieks, kurš noslīka Erradurā un kura dēļ mūsu ciematā pirms dažiem gadiem notika kautiņš, kurā, cik zinu, piedalījās arī mans seņjors dons Kihots un tika ievainots Tomasiļjo Palaidnieks — kalēja Balbastro dēls. Vai tā nav patiesība, mans kungs un seņjor? Dieva dēļ, apstipriniet manus vārdus, lai šie seņjori mani neuzskata par melīgu pļāpu.

—      Līdz šim, — sacīja garīdznieks, — jus man šķietat vairāk pļāpa nekā melis, bet, kāds jūs būsiet turpmāk, io grūti pateikt.

—      Tu piesauc tik daudz liecinieku, Sančo, un tik daudz faktu, ka man neviļus jāatzīst: tu, acīm redzot, runā patiesību. Turpini un saīsini savu stāstu, jo, spriežot pēc sākuma, tu to nepabeigsi divās dienās.

—      Nē, labāk lai viņš to nesaīsina, — sacīja hercogiene, — ja grib man sagādāt prieku, bet, gluži otrādi, lai stāsta, kā prazdams, pat ja to nepabeigtu sešās dienās; visas šīs dienas uzskatīšu par laimīgākajām sava mūžā.

—      Es jums saku, mani seņjori, — turpināja Sančo, — ka šis idalgo, kuru pazīstu kā savus piecus pirkstus, jo viņa māja atrodas no manējās tikai viena arbaletes šāviena attālumā, ielūdza pie sevis kādu nabadzīgu, bet godīgu zemnieku.

—      Pasteidzieties, brāli, — viņu pārtrauca garīdznieks, — šādi stāstot, jūs nebeigsiet savu stāstījumu līdz pastarai dienai.

—      Ja dievs palīdzēs, tad man pietiks ar pusi no minētā laika, — atbildēja Sančo. — Un tā šis zemnieks ieradās pie idalgo, kas viņu bija ielūdzis — lai dievs mielo šā idalgo dvēseli, jo viņš jau ir miris, un ]audis stāsta, ka tas miris kā svētais, kaut gan es pats nebiju klāt, jo tajā laikā pļāvu Temblekā…

—     Dieva dēļ, mans dēls, atgriezieties ātrāk no Temblekas un nestāstiet par idalgo bērēm, ja nevēlaties piedzīvot šeit vēl kādas bēres, pirms nobeidzat savu stāstu.

—     Notikās tā, — turpināja Sančo, — ka abi gribēja sēsties pie galda, un es viņus tagad redzu kā dzīvus savā priekšā …

Hercogs un hercogiene ļoti uzjautrinājās, redzēdami, cik ļoti krietnajam garīdzniekam nepatika Sančo izplūdušais un saraustītais stāstījums un ka dons Kihots dega sašutumā un dusmās.

—      Kā jau teicu, — turpināja Sančo, — abi gribēja jau sēsties pie galda, bet zemnieks sacīja, lai goda vietā nosēžoties idalgo, un idalgo savukārt sacīja, lai šajā vietā nosēžoties zemnieks, jo viņa mājā visam esot jānotiek pēc viņa pavēles, taču zemnieks, kas gribēja izrādīties pieklājīgs un labi audzināts, tam pretojās, līdz idalgo neapmierināts satvēra ar abām rokām viņu pie pleciem un nosēdināja ar varu, sacīdams: «Sēdieties, tiepša, lai es sēdētu kur sēdēdams, mana vieta būs vienmēr goda vieta.» Un tas ir viss mans stāsts, un man liekas, ka šoreiz tas ir īstā vietā.

Dona Kihota seju pārklāja sarkani dusmu plankumi, kas bija spilgti redzami uz viņa brūnganās ādas; hercogs un hercogiene apvaldīja smieklus; lai dons Kihots, sapratis Sančo ļaunprātību, pārāk nedusmotos un lai pārmainītu sarunas tematu un Sančo neturpinātu pļāpāt muļķības, hercogiene jautāja donam Kihotam, kādas ziņas viņš saņēmis no seņjoras Dulsinejas, cik milžu un ļaundaru viņš pēdējā laikā tai aizsūtījis kā dāvanu, jo droši vien esot daudzus uzvarējis.

Dons Kihots viņai atbildēja:

—     Seņjora, manām nelaimēm gan ir bijis sākums, bet tām nekad nebūs gala. Esmu uzvarējis milžus, esmu aizsūtījis pie viņas neliešus un ļaundarus, — bet kā lai tie viņu būtu atraduši, ja viņa ir apburta un pārvērsta visneglītākajā zemniecē, kādu vien var iedomāties?

—      Es nezinu, — sacīja Sančo Pansa, — man viņa likās visskaistākā būtne pasaulē, vismaz viņa ir tik veikla lēcēja, ka viņu nepārspētu pat virves dejotājs; goda vārds, seņjora hercogiene, viņa no zemes uzlēca ēzelienei mugurā kā kāda kaķene.

—      Vai jūs viņu esat redzējis apburtu, Sančo? — vaicāja hercogs.

—      Kā lai nebūtu viņu redzējis! — iesaucās Sančo. — Kurš velns, ja ne es pats, bija pirmais, kas apjēdza šo apburšanu! Viņa ir tikpat apburta kā mans tēvs.

Garīdznieks, dzirdēdams šīs sarunas par milžiem, neliešiem un burvestībām, noprata, ka šeit sēž Lamančas dons Kihots, kura dzīves stāstu hercogs labprāt mēdza lasīt, par ko garīdznieks viņu vairākkārt bija nopēlis, sacīdams, ka esot negudri lasīt šādas muļķības; un, pārliecinājies, ka viņa aizdomas bijušas pareizas, viņš lielās dusmās uzrunāja hercogu:

—      Jūsu gaišība mans seņjor, jums vajadzēs atbildēt dievam par to, ko dara šis labais cilvēks. Šis dons Kihots vai dons Ķertais, vai kā viņš saucas, manuprāt, nav tik vājprātīgs, kā to jūsu augstība vēlētos, dodot viņam iespēju turpināt savas muļķības un blēņas. — Un, pagriezies pret donu Kihotu, viņš tam sacīja:

—      Un jūs, tukšā galva, kas jums iekalis paurī, ka esat klaiņojošs bruņinieks, ka uzvarat milžus un sagūstāt ļaundarus? Atjēdzieties un uzklausiet, ko jums teikšu: atgriezieties savās mājās, audziniet savus bērnus, ja jums tādi ir, rūpējieties par savu saimniecību un rimstiet klaiņot pa pasauli, ķerdams vēju un būdams par izsmieklu tiem, kas jūs pazīst un kas jūs nepazīst. Kur jūs atradāt, ka pasaulē dzīvojuši un vēl tagad dzīvo klaiņojošie bruņinieki? Kur tad ir milži Spānijā vai ļaundari Lamančā, vai apburtas Dulsinejas un viss tas blēņu jūklis, ko par jums stāsta?

Dons Kihots uzmanīgi noklausījās šā cienījamā vīra vārdus, un, redzēdams, ka tas apklusis, viņš, par spīti savai cienībai pret hercogu pāri, pielēca kājās un ar saniknotu un satrauktu seju sacīja …

Bet šī atbilde pelna, lai tai veltītu atsevišķu nodaļu.

XXXII nodaļa. par to, kĀ dons kihots atbildĒja SAVAM ZĀKĀTĀJAM, UN PAR CITIEM SVARĪGIEM UN PATĪKAMIEM NOTIKUMIEM

Tātad dons Kihots pietrūkās kājās, no galvas līdz papēžiem drebēdams it kā dzīvsudrabs, un nepacietīgā, satrauktā balsī teica: — Vieta, kur atrodos, augsto personu klātbūtne un cienība, kuru vienmēr esmu izjutis un jūtu pret jūsu žēlastības amatu, apvalda un savažo manas taisnīgās dusmas; šo pieminēto iemeslu dēļ un arī tāpēc, ka ļaudīm, kas valkā sutanu, nav citu ieroču kā to, kas pieder sievietēm, tas ir, — mēle, es uzsākšu vienlīdzīgu cīņu ar jūsu žēlastību, no kura varēja drīzāk sagaidīt labus padomus, nevis ļaunus paļājumus. Svēti un labvēlīgi rājieni izsakami

citādos apstākļos un citādā veidā; nopeļot mani tik bargi, jūs katrā ziņā esat pārkāpis visas labo rājienu robežas, jo tie balstās nevis uz bardzību, bet uz lēnprātību, un nav labi, nezinot nopeltā cilvēka grēku, saukt viņu par grēcinieku un bez kāda iemesla par muļķi un stulbeni. Lai jūsu žēlastība man paskaidro, kādas muļķības esat manī saskatījis, lai mani nosodītu, zākātu un ieteiktu man doties uz mājām, rūpēties par saimniecību, par sievu un bērniem, kad jūs pat nezināt, vai man ir sieva un bērni! Vai tāpēc, ka nevietā esat kā dvēseļu gans iespiedies svešās mājās, uzaudzināts kādā nabadzīgā internātā un neesot redzējis pasauli vairāk kā divdesmit vai trīsdesmit jūdžu apkaimē, jūs pēkšņi iedomājaties dot likumus klaiņojošai bruņniecībai un spriest par klaiņojošiem bruņiniekiem? Vai varbūt jūs teiksiet, ka tā ir tukša nodarbošanās un veltīgi izšķiests laiks, ja klejojam pasaulē, nemeklējot tur izpriecas, bet gan grūtības, caur kurām krietnie paceļas pretim nemirstībai? Ja mani nosauktu par tukšgalvi bruņinieki, diženi, augstsirdīgi un augstdzimuši ļaudis, es to uzskatītu par neizdzēšamu apvainojumu, bet, ja mani par muļķi nosauc grāmatu tārpi, kas nekad nav staigājuši pa klaiņojošās bruņniecības ceļiem, tad es par to nedodu ne plika graša: es esmu bruņinieks un kā bruņinieks arī miršu, ja tāds būs visaugstā dieva prāts. Daži iet pa plašo uzpūtīgās godkārības lauku, daži pa zemo un verdzisko glaimu ceļu, trešie pa viltīgās liekulības taku, bet daži pa patiesās ticības ceļu, un es, sekodams savai zvaigznei, eju pa klaiņojošās bruņniecības šauro taku, un šā amata dēļ es nicinu pasaules mantas, bet neesmu atteicies no goda. Esmu atriebis pārestības, novērsis netaisnības, sodījis nekaunību, uzvarējis milžus un satriecis briesmoņus; esmu iemīlējies, bet tikai tāpēc, ka klaiņojošam bruņiniekam tas ir nepieciešami, taču es neesmu netikls mīlētājs, bet gan atturīgs platoniķis. Maniem nodomiem vienmēr bijis cēls mērķis, proti: darīt visiem labu un nevienam nedarīt ļaunu; dižais hercog un diženā hercogiene, vai cilvēks, kas tā domā, tā dara un tā runā, ir pelnījis, ka viņu nosauktu par muļķi?

—     Nudien lieliski! — iesaucās Sančo. — Nesakiet neko vairāk sev par labu, jūsu žēlastība mans kungs un seņjor, jo pasaulē neko labāku nevar ne pateikt, ne izdomāt, ne padarīt. Un, ja šis seņjors noliedz, ka pasaulē dzīvojuši un dzīvo klaiņojošie bruņinieki, tad viņš taču neko nesajēdz no lietām, par kurām pats runā?

—     Bet vai tikai jūs, brāli, neesat tas Sančo Pansa, par kuru rakstīts, ka jūsu kungs jums apsolījis salu? — jautāja garīdznieks.

—     Jā, tas es esmu, — atbildēja Sančo, — un šo salu esmu nopelnījis vairāk nekā jebkurš cits; esmu viens no tiem, par kuriem saka «labs ar labu satiekas», un vēl «nav svarīgi, kas tevi radījis, bet kas tevi vadījis», un vēl «kas pie laba koka atbalstās, labu ēnu iegūs tas». Esmu atbalstījies pret labu seņjoru un jau daudzus mēnešus klaiņoju kopā ar viņu, un, ja dievs dos, kļūšu viņam līdzīgs: ja dzīvos viņš, dzīvošu ari es, un netrūks viņam impēriju, kur pavēlēt, ne man salu, kuras pārvaldīt.

—      Pilnīgi pareizi, draugs Sančo, — pēkšņi iesaucās hercogs, — jo es seņjora dona Kihota vārdā jums nododu pārvaldīšanā vienu diezgan ievērojamu salu, kas man ir brīva.

—      Nometies cejos, Sančo, — sacīja dons Kihots, — un skūpsti viņa augstībai kājas par tev parādīto žēlastību.

Sančo to darīja; to redzēdams, garīdznieks vēl vairāk noskaitās un, piecēlies no galda, teica:

—      Mans amats man pavēl jums sacīt, ka jūsu augstība ir tikpat neprātīgs kā šie grēcinieki. Kā lai viņi nebūtu ārprātīgi, ja saprātīgie atbalsta viņu neprātu. Palieciet, jūsu augstība, pie viņiem, bet, kamēr viņi atradīsies šajā mājā, es palikšu savējā, un atvainojiet, ka es vairs nenopelšu to, ko nevaru izlabot.

Un, vairs ne vārda neteicis un nepabeidzis ēst pusdienas, viņš aizgāja, neievērodams hercoga un hercogienes lūgumu palikt; jāsaka, hercogs gan sevišķi daudz viņu nelūdza, jo nespēja novaldīt smieklus par garīdznieka nepiedienīgajām dusmām. Izsmējies hercogs teica donam Kihotam:

—      Jūsu žēlastība, seņjor Lauvu bruņiniek, tik lieliski sevi aizstāvējāt, ka jums nav vairs jāprasa gandarījums par šiem šķietami apvainojošiem vārdiem, kas patiesībā tādi nav; jo, tāpat kā sievietes, arī garīdznieki nevienu nevar apvainot, kā tas jūsu žēlastībai labi zināms.

—      Jums taisnība, — atbildēja dons Kihots, — jo tas, ko nevaram apvainot, nevar arī pats nevienu apvainot. Sievietes, bērni un garīdznieki nespēj sevi aizstāvēt, ja viņiem nodara pārestību, tāpēc viņi nevar apvainot. Jūsu augstība labi zina atšķirību starp pārestību un apvainojumu: apvainojums var rasties no tāda, kas var apvainot, tiešām apvaino un apvainojumu uztur spēkā, bet pārestību var nodarīt jebkurš, nevienu neapvainojot. Piemēram: kāds bezrūpīgi pastaigājas pa ceļu, pēkšņi viņam uzbrūk desmit cilvēku ar nūjām un viņu piekauj; viņš izrauj zobenu, lai izpildītu savu pienākumu, bet pretinieku pārspēks ir pārāk liels, un viņam jāatsakās no sava nodoma, proti, — no atriebības, un šādam cilvēkam ir nodarīta pārestība, bet viņš nav apvainots. To pašu domu apstiprinās arī cits piemērs: kāds cilvēks iet, pēkšņi no mugurpuses tam pieskrien otrs un iesit ar nūju, pēc tam aizbēg, ne mirkli nenogaidījis; pirmais tam dzenas pakaļ, bet nepanāk: ar nūju sasistajam ir nodarīta pārestība, bet tas nav apvainojums, jo apvainojums jāuztur spēkā. Ja tas, kas uzbruka ar nūju no aizmugures, satvertu rokā zobenu un paliktu uz vietas aci pret aci ar savu pretinieku, tad sasistajam būtu nodarīta pārestība un reizē viņš būtu arī apvainots: pārestība būtu nodevīgais uzbrukums, apvainojums — tas, ka uzbrucējs savu rīcību uzturēja spēkā un, nepagriezis muguru, palika stāvam uz vietas. Un tā saskaņā ar nolādētās divkaujas likumiem man var būt nodarīta pārestība, bet es neesmu apvainots, jo ne bērni, ne sievietes nevar izjust un saprast apvainojumu, un ir vienalga, vai tie bēg vai paliek uz vietas, tas pats attiecināms arī uz mūsu svētās ticības kalpiem, jo visiem šiem trim ļaužu pārstāvjiem nav ieroču ne uzbrukumam, ne aizstāvībai, un, lai gan daba liek viņiem sevi aizstāvēt, taču tiem vajadzētu atturēties kādam uzbrukt. Un kaut gan es nupat teicu, ka man varētu būt nodarīta pārestība, taču tagad es to pilnīgi noliedzu, jo tas, kuru nevar apvainot, vēl jo mazāk spējīgs apvainot otru; šādu iemeslu dēļ es nedrīkstu just un arī nejūtu nekādu apvainojumu šā krietnā vira vārdos, kurus viņš man teica; es tikai vēlētos, lai viņš pakavētos pie mums mazliet ilgāk, tad es viņam pierādītu, cik maldīgi ir domāt un sacīt, ka pasaulē nav bijuši un arī tagad nav klaiņojošo bruņinieku; ja to dzirdētu Amadiss vai kāds cits no šā bruņinieka bezgala daudzajiem radiniekiem, tad zinu, ka viņa žēlastībai klātos plāni.

— To es varu apzvērēt, — sacīja Sančo, — tie viņu pāršķeltu ar vienu cirtienu no augšas līdz apakšai kā granātābolu vai kā ienākušos meloni. Tie gan nepanestu tik kutelīgus vārdus! Varu dievoties un esmu pārliecināts, ka Montalvanas Reinaldoss, dzirdēdams šā vīreļa prātojumus, tam būtu tā gāzis pa zobiem, ka tas nespētu vairs parunāt trīs gadus. Lai tikai viņš pamēģina sarauties ar tādiem vīriem, tad viņš no viņu rokām sveikā neizietu!

Dzirdēdama Sančo vārdus, hercogiene gandrīz vai nobeidzās aiz smiekliem, un viņš tai šķita jocīgāks un neprātīgāks nekā viņa kungs; un toreiz daudzi domāja tāpat kā viņa. Beidzot dons Kihots nomierinājās, pusdienas bija paēstas, un, kad trauki no galda bija novākti, ienāca četras jaunavas — viena nesa sudraba bļodu, otra — krūzi, arī sudraba, trešai pār plecu bija pārmesti divi visai balti un smalki dvieļi, ceturtai — līdz elkoņiem atrotītas piedurknes, un savās baltajās rokās (kas neapšaubāmi bija baltas) viņa turēja apaļu Neapoles ziepju gabalu. Pirmā jaunava ar patīkamu grāciju veikli palika bļodu zem dona Kihota bārdas, kas, nerunādams ne vārda, brīnījās par šo ceremoniju un nodomāja sevī, ka šajā apvidū ir paradums mazgāt nevis rokas, bet bārdu; tāpēc viņš pastiepa savējo uz priekšu, cik vien spēja, un šajā brīdī no krūzes sāka līt ūdens, bet jaunava ar ziepēm sāka tam ļoti ātri ieziest viņa bārdu, šķiezdama it kā sniega pārslas, jo tik baltas bija ziepju putas, ar kurām viņa apklāja paklausīgajam bruņiniekam ne vien bārdu, bet arī visu seju un acis, kuras tam pret savu gribu bija jāaizver. Hercogs un hercogiene, par visu to neko iepriekš nezinādami, tagad gaidīja, kā beigsies šī neparastā mazgāšana. Jaunava bārddzine, apklājusi bruņinieka seju ar biezām ziepju putām, izlikās, it kā būtu pietrūcis ūdens, un lūdza, lai to atnesot jaunava ar krūzi, bet seņjors dons Kihots mazliet pagaidīšot. Jaunava aizgāja, bet dons Kihots palika sēžam, un viņa izskats bija neiedomājami dīvains un smieklīgs.

Visi klātesošie, kuru bija diezgan daudz, skatījās, kā viņš sēdēja ar aizvērtām acīm un ieziepētu bārdu, izstiepis pusolekts garumā diezgan stipri iedegušo kaklu, un bija jābrīnās par viņu lielo smalkjūtību, kas lika viņiem novaldīt smieklus; jaunavas, kas bija izgudrojušas šo joku, stāvēja ar nolaistām acīm, neiedrošinādamās uzlūkot savus kungus, kuru sirdis cīnījās dusmas ar smiekliem, un viņi nezināja, kā rīkoties: vai sodīt meitenes par viņu pārgalvību vai apbalvot viņas par sagādāto baudījumu — redzēt donu Kihotu šādā stāvoklī. Beidzot atgriezās jaunava ar ūdenskrūzi, un dona Kihota mazgāšana tika pabeigta, tad jaunava, kas turēja dvieļus, ļoti mierīgi tam noslaucīja un nosusināja seju; to paveikušas, visas četras dziļi paklanījās un gribēja aiziet, bet hercogs, lai dons Kihots nejustos izjokots, pasauca jaunavu, kas turēja bļodu, un tai sacīja:

—     Nāciet tagad un nomazgājiet mani, bet pielūkojiet, lai jums nepietrūktu ūdens.

Atjautīgā un veiklā jaunava pienāca klāt un palika bļodu zem hercoga bārdas, tāpat kā viņa bija darījusi donam Kihotam, pārējās ātri un rūpīgi viņam ieziepēja un nomazgāja seju, tad viņas to nosusināja un, zemu paklanījušās, aizgāja. Vēlāk hercogs izteicās, ka būtu meitenes sodījis par viņu pārdrošību, ja tās gudri neizpirktu savu vainu, ieziepējot ari sava kunga seju.

Sančo uzmanīgi vēroja mazgāšanas ceremoniju un sevī nodomāja:

«Žēlīgais dievs, varbūt šajā novadā ir paradums mazgāt bārdas ne tikai bruņiniekiem, bet arī ieroču nesējiem. Zvēru pie dieva un savas dvēseles, ka tāda mazgāšana būtu visai laba, un, ja mani vēl apstrādātu ar bārdas nazi, tā būtu man tīrā laime.»

—     Ko jūs tur pie sevis murmināt, Sančo? — jautāja hercogiene.

—     Es saku, seņjora, — atbildēja viņš, — cik esmu dzirdējis, tad citu valdnieku galmos pēc pusdienām pasniedz ūdeni roku mazgāšanai, bet nemazgā bārdas; tāpēc varu teikt: kas ilgi dzīvo, tas daudz redz; bet mēdz ari teikt: kas ilgāk dzīvo, tam vairāk moku jācieš, kaut gan tāda bārdas mazgāšana nav nekādas mokas, bet gan tīrā bauda.

—     Neskumstiet, draugs Sančo, — sacīja hercogiene, — es pavēlēšu savām dāmām jums ne tikai izmazgāt bārdu, bet jūs pašu viscaur apmazgāt, ja tas būs vajadzīgs.

—     Man pietiktu tikai ar bārdas mazgāšanu, — atbildēja Sančo, — vismaz pagaidām, bet vēlāk lai notiek dieva prāts.

—     Majordom, — sacīja hercogiene, — iegaumējiet labā Sančo lūgumu un izpildiet viņa vēlēšanos visos sīkumos.

Majordoms atbildēja, ka viņš visādi pakalpošot seņjoram Sančo, aizgāja ēst un sev līdz paņēma arī Sančo, bet hercogs, hercogiene un dons Kihots palika sēžam pie galda, sarunādamies par daudzām un dažādām lietām, kas visas attiecās uz kara mākslu un klaiņojošo bruņniecību.

Hercogiene, ievērojusi dona Kihota lielisko atmiņu, lūdza, lai viņš attēlojot un aprakstot Tobosas seņjoras Dulsinejas daili un izskatu, jo, ticot valodām par viņas daiļumu, jādomā, ka viņa esot visskaistākā būtne pasaulē un pat visā Lamančā. Dons Kihots, dzirdēdams hercogienes lūgumu, nopūtās un sacīja:

—       Ja es varētu izraut savu sirdi un nolikt to kādā šķīvi te uz šā galda jūsu augstības acu priekšā, tad mana mēle būtu atbrīvota no pūlēm izteikt to, ko pat grūti iedomāties, jo tad jūsu gaišība manā sirdī ieraudzītu pilnīgu viņas attēlu; kā lai es spētu tagad visos sīkumos un visā pilnībā attēlot nesalīdzināmās Dulsinejas skaistumu, ja šāds uzdevums nav man pa spēkam, jo to varētu veikt tikai Parrasija, Timanta un Apella ota vai Līsipa kalts*, lai gleznotu viņas ģīmetnes, lai izkaltu viņu marmorā un bronzā, un būtu vajadzīga ciceroniska un dēmosteniska daiļrunība, lai viņu cildinātu.

—     Ko nozīmē dēmosteniska, seņjor don Kihot? — vaicāja hercogiene. — Es tādu vārdu savā mūžā nekad neesmu dzirdējusi.

—     Dēmosteniska daiļrunība, — atbildēja dons Kihots, — nozīmē Dēmonstena daiļrunību, tāpat kā ciceroniskā nozīmē Cicerona daiļrunību, tie bija divi lielākie oratori pasaulē.

—     Pareizi, — sacīja hercogs, — un, izsakot šādu jautājumu, jūs, hercogiene, izrādījāt savu nezināšanu. Tomēr, neraugoties uz visu to, seņjor don Kihot, jūs mums darītu lielu prieku, attēlodams savu dāmu, un, pat ja tas būtu tikai vispārīgs uzmetums, esmu pārliecināts, ka viņa mums parādīsies tāda, ka viņu varēs apskaust visskaistākās sievietes.

—     Es to, protams, izdarītu, — atbildēja dons Kihots, — ja viņas tēlu manā atmiņā nebūtu izdzēsusi nelaime, kas viņu nesen piemeklēja, un šī nelaime ir tik liela, ka es vairāk vēlētos viņu apraudāt nekā aprakstīt. Jūsu augstībām jāzina, ka pirms dažām dienām es devos pie viņas, lai noskūpstītu tai rokas un saņemtu viņas svētību, piekrišanu un atjauju savam trešajam ceļojumam, bet meklētās vietā atradu citu: viņa bija apburta un no princeses pārvērsta zemniecē, no skaistules nejaukā radījumā, no eņģeļa velnā, no jauki smaržojošas smirdošā, no daiļrunīgas rupjā mēdītājā, no savaldīgas gaisīgā lēcējā, no gaismas tumsā, īsi sakot, no Tobosas Dulsinejas pārvērsta Sajāgo zemniecē.

—     Žēlīgais dievs! — skaļā balsī iesaucās šajā brīdī hercogs. — Kas tad šo ļaunumu nodarījis pasaulei? Kurš atņēmis pasaulei daili, kas to iepriecināja, pievilcību, kas to tīksmināja, un tiklību, kas tai sagādāja godu?

—      Kurš? — atsaucās dons Kihots. — Tas varēja būt tikai viens no tiem ļaunajiem burvjiem un daudzajiem skauģiem, kas mani vajā. Sī nolādētā suga ieviesusies pasaulē, lai aptumšotu un iznīcinātu krietnu cilvēku varoņdarbus un lai apgaismotu un cildinātu ļaundaru darbus. Burvji mani ir vajājuši, burvji mani vajā un burvji mani vajās, līdz kamēr nebūs nogremdējuši mani un manus lielos bruņinieka darbus dziļajā aizmirstības bezdibenī, viņi man kaitē un mani ievaino visjūtīgākajās vietās, jo atņemt klaiņojošam bruņiniekam viņa dāmu nozīmē atņemt tam acu gaismu, atņemt sauli, kas viņu apspīd, un barību, kas viņu uztur. Esmu to jau daudzreiz teicis un tagad to atkārtoju: klaiņojošais bruņinieks bez dāmas ir kā koks bez lapām, kā celtne bez pamata un kā ēna bez ķermeņa, kas to met.

—      Pret to nav ko iebilst, — sacīja hercogiene, — bet, ja ticam grāmatai par seņjoru donu Kihotu, kas nesen šeit parādījusies dienas gaismā un ieguvusi ļaudīs vispārēju atzīšanu, tad, ja pareizi atceros, no tās varam secināt, ka jūsu žēlastība nekad nav redzējis seņjoru Dulsineju un ka šādas seņjoras pasaulē nav, bet ka šī dāma ir fantāzijas tēls, kuru jūsu žēlastība radījis un izveidojis savā iztēlē, apveltīdams viņu ar visiem jums tīkamiem jaukumiem un pilnībām.

—      Par to varētu daudz ko sacīt, — atbildēja dons Kihots. — Tikai dievs zina, vai pasaulē dzīvo vai nedzīvo Dulsineja, vai viņa ir izdomāta vai neizdomāta būtne, bet tās ir lietas, par kurām nevaram pilnīgi pārliecināties. Es neesmu izdomā radījis un izveidojis savu seņjoru, bet redzu viņu lādu, kādai jābūt dāmai, apveltītai ar īpašībām, kas viņu padara slavenu visā pasaulē, proti: viņa ir nevainojami skaista, nopietna, bet bez augstprātības, tikla mīlētāja, laipna aiz pieklājības, pieklājīga, tāpēc ka ir labi audzināta, un, beidzot, dižciltīga, jo dižciltīgās asinīs skaistums atmirdz un izplaukst krāšņāk un pilnīgāk nekā zemas kārtas skaistulēs.

—     Pareizi, — sacīja hercogs, — bet atjaujiet man, seņjor don Kihot, jums izteikt domas, kas manī radās, izlasot grāmatu par jūsu varoņdarbiem: pieļausim, ka Tobosā vai ārpus tās dzīvo seņjora Dulsineja un ka viņa ir tik ārkārtīgi skaista, kā jūsu žēlastība mums viņu attēlo, tomēr dižciltībā viņa nevar līdzināties Orjanai, Alastraharejai, Madasimai un citām dāmām, ar kuru aprakstiem ir pilni jūsu žēlastībai tik labi pazīstamie stāsti.

—     Es varu jums teikt, — atbildēja dons Kihots, — ka Dulsineja ir savu darbu bērns un ka tikumi padara asinis cildenas, un ka lielāka cieņa pienākas tikumīgam zemas kārtas cilvēkam nekā netikumīgam augstmanim, jo vairāk tāpēc, ka Dulsinejai ir tādas cēlas īpašības, kas viņu var paaugstināt par karalieni ar kroni un scepteri; skaistas un tikumīgas sievietes nopelni var darīt vislielākos brīnumus, ne ārējā formā, bet iekšējos tikumos slēpjas visaugstākā laime.

—      Man jāsaka, seņjor don Kihot, — piebilda hercogiene, — ka visi jūsu žēlastības izteicieni ir, tā sakot, dziji pārdomāti; un turpmāk es ticēšu un likšu ticēt visiem manas mājas ļaudīm un pat hercogam, manam kungam, ja vien tas būs vajadzīgs, ka Tobosas Dulsineja dzīvo, ka viņa dzīvo arī mūsu dienās, ka viņa ir skaista un dižciltīga un ir cienīga, ka viņai kalpo tāds bruņinieks kā seņjors dons Kihots, — un tas, manuprāt, ir lielākais cildinājums, ko spēju viņai izteikt. Bet tikai viens apstāklis manī rada šaubas un zināmu īgnumu pret Sančo Pansu: mani mulsina grāmatā ievietotais apraksts, ka Sančo Pansa, aiznesdams seņjorai Dulsinejai jūsu žēlastības vēstuli, sastapis viņu sijājam kviešus, un skaidrības labad norādīts, ka šie kvieši bijuši zeltaini: tas man liek apšaubīt viņas dižciltību.

Dons Kihots atbildēja:

—       Mana seņjora, lai jūsu augstībai kļūtu zināms, ka visi vai gandrīz visi notikumi, kas man atgadās, ir citādi nekā tie, kas parasti atgadās klaiņojošiem bruņiniekiem, vai nu šos notikumus rada neizprotamā likteņa griba, vai kāda nenovīdīga burvja jaunums; ir jau noskaidrots, ka visiem vai lielākai dajai klaiņojošo bruņinieku bijusi kāda neparasta īpašība: vienu nekad nevarēja apburt, otram bija tik tvirta miesa, ka to nevarēja ievainot, kā, piemēram, slavenajam Rolandam, vienam no Divpadsmit Francijas Pēriem, par kuru stāsta, ka tam varēja ievainot vienīgi kreisās kājas pēdu un tikai ar resnu adatu, bet ne ar kādu citu ieroci; un, kad Bernardo del Karpio viņu pieveica Ronsevalā, tad, redzēdams, ka ar dzelzi viņu nevar ievainot, viņš to pacēla no zemes ar savām rokām un nožņaudza, atcerēdamies, kā Hērakls nonāvēja Anteju, šo mežonīgo milzi, kuru dēvēja par Zemes dēlu. No teiktā gribu secināt, ka varbūt arī man ir kāda tamlīdzīga reta īpašība, lai gan neesmu neievainojams, jo pieredze man vairākkārt noskaidrojusi, ka mana miesa ir maiga un viegli ievainojama, neesmu arī aizsargāts pret burvībām, jo reiz mani iesēdināja krātiņā, kur neviena cita pasaules vara mani nebūtu spējusi ieslēgt kā vienīgi burvestības spēks; bet, kopš no tā atbrīvojos, es gribu ticēt, ka nekāda cita burvība man nevar kaitēt; un tā šie burvji, redzēdami, ka pret manu personu viņu jaunās viltības ir bezspēcīgas, atriebjas tiem, kas man vismīļāki, un cer laupīt manu dzīvību, vajādami Dulsineju, kurai es dzīvoju. Tāpēc es domāju, ka tad, kad mans ieroču nesējs viņai aiznesa manu vēstuli, viņi to bija pārvērtuši zemniecē un lika tai sijāt kviešus, taču esmu pārliecināts, ka šie kvieši nebija vis zeltaini graudi, bet austrumu pērles, un, lai pierādītu šo patiesību, es gribu pastāstīt jūsu augstībām, ka nesen biju Tobosā, bet nekur nevarēju atrast Dulsinejas pilis, un ka nākošajā dienā mans ieroču nesējs Sančo redzēja viņas īsto tēlu, kas ir visdaiļākais pasaulē, bet man viņa šķita neaptēsta, neglīta un ne visai saprātīga zemniece, kaut gan viņā iemiesota visas pasaules gudrība; un, tā kā neesmu apburts un mani nevar apburt, tad skaidri saprotams, ka viņa ir apburta, apvainota un pārvērsta, izķēmota un pārveidota un manu ienaidnieku atriebība ir vērsusies pret viņu, un viņas dēj es dzīvošu nemitīgās asarās, līdz ieraudzīšu viņu tās agrākajā stāvoklī. To visu es saku, lai nevienu nepārsteigtu Šančo stāsts par to, ka Dulsineja sijā un vēta graudus; ja viņa man parādījās pārvērsta, tad nav brīnums, ka arī viņam tā šķita pārveidota. Dulsineja ir dižciltīga un augstdzimusi; un starp daudzajām Tobosas idalgo dzimtām, kuras ir ļoti senas un ļoti cienījamas, nesalīdzināmās Dulsinejas dzimta, ticiet droši, nav tā neievērojamākā, jo Dulsinejas dēj viņas ciemats kļūs slavens un daudzināts nākošajos gadsimtos, tāpat kā Troju darīja slavenu Helēna un Spāniju — Kava, tikai Dulsinejas vārda slava būs diženāka. Vēl es gribētu, lai jūsu augstības uzzinātu, ka Sančo Pansa ir viens no jocīgākajiem ieroču nesējiem, kāds jebkad kalpojis kādam klaiņojošam bruņiniekam; viņa vientiesība ir dažreiz tik asprātīga, ka varam ar lielu patiku pārdomāt par to, vai viņš ir vientiesīgs vai asprātīgs; viņam piemīt viltība, kas atklāj, ka viņš ir blēdis, un tāda bezrūpība, kas liecina, ka viņš ir muļķis; viņš apšauba visu un tic visam; kad liekas, ka viņš iegāzīsies muļķības bezdibenī, pēkšņi tas ar dažiem gudriem izteicieniem paceļas līdz debesīm. Visbeidzot jāteic, ka es viņu nemainītu ne pret vienu citu ieroču nesēju, pat ja man piedevām dotu veselu pilsētu; bet es šaubos, vai būtu labi sūtīt viņu pārvaldīt salu, kuru jūsu augstība viņam uzdāvāja, kaut gan redzu viņā zināmas spējas, kas nepieciešamas valdīšanai, — ja tikai viņam krietni izkoptu prātu, viņš tiktu galā ar jebkuru pārvaldīšanu, tāpat kā karalis ar nodevām, jo mēs jau no daudzkārtējas pieredzes zinām, ka nav vajadzīga ne liela veiklība, ne liela izglītība, lai būtu gubernators: mums ir simtiem gubernatoru, kas gandrīz neprot lasīt, bet valda kā kādi ērgļi; galvenais, lai viņu nodomi būtu labi un lai tie vēlētos visu darīt pamatīgi; tiem nekad netrūks padomdevēju un ceļa rādītāju viņu pienākumos, jo neizglītotie dižciltīgie gubernatori spriež tiesu ar asesoru palīdzību. Es no savas puses viņam ieteiktu neņemt kukuļus, bet arī neatlaist nodevas, un vēl vienu otru lietiņu, ko paturēšu prātā un savā laikā pateikšu, lai tās noderētu Sančo un veicinātu salas pārvaldīšanu.

Šai brīdī saruna starp hercogu, hercogieni un donu Kihotu pārtrūka, jo viņi izdzirdēja pilī skaļus saucienus un troksni, un zālē pēkšņi ieskrēja pavisam pārbiedēts Sančo, kuram ap kaklu salvetes vietā bija apsiets sārma maisiņš; viņam sekoja daudzi kalpotāji vai, pareizāk sakot, virtuves zēni un citi sīki ļautiņi; viens no tiem nesa ūdens toveri, kura krāsa un diezgan netīrais izskats liecināja, ka tajā parasti mēdza mazgāt traukus; šis pavārēns dzinās pakaļ un vajāja Sančo un visādi pūlējās tam pagrūst zem zoda šo toveri, bet otrs tiecās mazgāt Sančo bārdu.

—     Ko tas nozīmē, draugi? — jautāja hercogiene. — Ko tas nozīmē? Ko jūs gribat no šā labā cilvēka? Vai tad jūs esat aizmirsuši, ka viņš iecelts par gubernatoru?

Pavārēns bārddzinis atbildēja:

—     Šis seņjors nevēlas atļaut sev mazgāt bārdu, kā tas pie mums parasts, kā nupat tika apmazgāti mans seņjors hercogs un viņa paša kungs.

—     Es vēlos gan, — lielās dusmās iesaucās Sančo, — bet vēlos, lai dvieļi būtu tīrāki, ūdens skaidrāks un lai viņu rokas nebūtu tik netīras, starp mani un manu kungu nav tik liela atšķirība, lai viņu mazgātu ar eņģeļu ūdeni, bet mani ar velna samazgām. Dažādu zemju un valdnieku ierašas ir tikai tad labas, ja tās nav nepatīkamas; bet šis vietējais mazgāšanas paradums ir sliktāks nekā sevis pēršana. Mana bārda ir tīra, un man nav vajadzīgi tamlīdzīgi atsvaidzinājumi; un, ja kāds iedrošināsies mani mazgāt vai aizskart matu uz manas galvas, tas ir, manā bārdā, tam es, izsakoties ar pienācīgu cieņu, tā zvelšu ar dūri, ka viņa pauris sašķīdīs gabalos; jo tādas ceremonijas un ziepēšanas, manuprāt, ir vairāk izjokošana nekā rūpes par viesiem.

Hercogiene gandrīz vai nobeidzās aiz smiekliem, redzēdama Sančo dusmas un klausīdamās viņa vārdos, bet donam Kihotam visai nepatika redzēt, ka viņa ieroču nesējam dvieļa vietā apsieta netīra lupata un ka viņu ielenc visādi virtuves liekēži; tāpēc, dziļi paklanījies hercogienei un hercogam, it kā lūgdams viņiem atļauju runāt, viņš stingrā balsī sacīja salašņām:

—     Jūs tur, seņjori un kabaļjēro, esiet tik laipni un lieciet mierā šo cilvēku un ejiet turp, no kurienes esat nākuši vai ari kurp jums patīk; mans ieroču nesējs ir tikpat tīrs kā jebkurš cits; un šis toveris ir viņam pārāk šaurs un nepiemērots trauks. Paklausiet manu padomu un lieciet viņu mierā, jo ne viņš, ne es necienām šādus jokus.

Sančo, uztverdams viņa izteikto domu, turpināja:

—     Tā var zoboties vienīgi par vazaņķiem, kuriem nav māju, bet es to nepieļaušu — skaidrs kā diena! Atnesiet šurp suku vai kaut ko tamlīdzīgu un izsukājiet man bārdu, un, ja jūs tajā atradīsiet kaut ko netīru, tad varat man apcirpt matus robu robiem.

Hercogiene, aizvien vēl smiedamās, sacīja:

—     Lai Sančo Pansa teiktu ko teikdams, viņam vienmēr ir un būs taisnība: viņš ir tīrs, un, kā viņš pats saka, mazgāties nav vajadzības; un, ja mūsu paraža viņam nepatīk, tad viņš var darīt, kā viņam patīk; bet jūs, tīrības sargi, esat rīkojušies pārāk pavirši un neuzmanīgi, varētu teikt, pat nekaunīgi, jo tādai personai un tādai bārdai jūs nepasniedzāt vis krūzi un bļodu, kas darinātas no zelta, un vācu dvieļus, bet gan toveri, koka sili un trauku dvieli. Jūs esat ļauni un rupji ļaudis un kā jau nelieši nespējat apslēpt skaudību, kuru jūtat pret klaiņojošo bruņinieku ieroču nesējiem.

Ne tikai viltīgie virtuves meistari, bet ari pats majordoms, kas bija atnācis līdz ar viņiem, noticēja, ka hercogiene runā nopietni, tāpēc viņi noņēma lupatu no Sančo krūtīm un apmulsuši un it kā nokaunējušies aizgāja, bet viņš, redzēdams, ka šīs briesmas, kas viņam likās visai lielas, aizvirzījušās tam garām, nokrita ceļos hercogienes priekšā un sacīja:

—      No lieliem seņjoriem gaidām lielas labdarības, bet jūsu žēlastība man izrādījusi tādu laipnību, kuru varu atmaksāt vienīgi ar to, ka izsaku vēlēšanos tikt iesvētīts klaiņojošo bruņinieku kārtā, lai visas sava mūža dienas varētu kalpot tik augstai seņjorai. Es esmu zemnieks, saucos Sančo Pansa, esmu precējies, man ir bērni, un kalpoju par ieroču nesēju, ja kaut kas no šā visa varētu noderēt jūsu augstībai, tad tikai pavēliet un es nekavējoties izpildīšu jūsu gaišības vēlēšanos.

—     Acīm redzot, Sančo, — atbildēja hercogiene, — jūs esat mācījies pieklājību pašas augstākās iznesības skolā; es gribu teikt, ka, acīm redzot, esat audzis pie seņjora dona Kihota krūtīm, kurš ir pieklājībās kalngals un ceremoniju, vai kā jūs sakāt, — sirimoniju, zieds. Gods un slava tādam seņjoram un tādam kalpam, jo viens ir ceļa zvaigzne visai klaiņojošajai bruņniecībai un otrs — visu uzticīgo ieroču nesēju spīdeklis. Piecelieties, draugs Sančo, jūsu pieklājību es apbalvošu ar to, ka lūgšu hercogu, manu seņjoru, jums pēc iespējas ātrāk piešķirt laipni apsolītās salas pārvaldīšanu.

Ar to saruna izbeidzās, un dons Kihots aizgāja diendusā, bet hercogiene lūdza Sančo, ja vien viņam ļoti negriboties gulēt, pavadīt pēcpusdienu kopā ar viņu un viņas jaunavām kādā itin vēsā zālē. Sančo atbildēja, ka vasarā viņam tiešām esot paradums pēcpusdienās nosnausties kādas četras vai piecas stundas, bet, lai pateiktos hercogienei par viņas labo sirdi, viņš ar visiem spēkiem centīšoties šodien nemaz negulēt un atnākšot izpildīt viņas vēlēšanos; ar šiem vārdiem viņš aizgāja. Hercogs deva atkal norādījumus izturēties pret donu Kihotu kā pret klaiņojošu bruņinieku, stingri visos sīkumos ievērojot grāmatās aprakstītās ierašas, pie kādām pieturējušies agrākajos laikos klaiņojošie bruņinieki.

XXXIII nodaļa. par hercogienes un viŅas jaunavu PATĪKAMO SARUNU AR SANČO PANSU, KURA PELNA, LAI TO LASĪTU UN IEGAUMĒTU

Vēstījumā tālāk stāstīts, ka Sančo šajā pēcpusdienā negulēja, bet, lai izpildītu doto vārdu, paēdis ieradās pie hercogienes, kas, vienmēr ar labpatiku viņā klausīdamās, ierādīja viņam vietu sev līdzās uz zema sēdekļa, bet Sančo kā labi audzināts cilvēks no šā goda atteicās; taču hercogiene viņam sacīja, lai viņš sēžot kā gubernators un runājot kā ieroču nesējs, jo abi šie amati dodot viņam tiesību sēdēt paša Sida Rui Diasa Kampeadora krēslā*. Sančo paraustīja plecus, paklausīja un apsēdās, bet hercogienes jaunavas un dueņjas viņu ielenca un, dziļi klusēdamas, uzmanīgi gaidīja, ko viņš teiks, taču hercogiene ierunājās pirmā un sacīja:

— Tagad, kad esam divatā un neviens mūs nedzird, es vēlētos, lai seņjors gubernators izkliedētu dažas manas šaubas, kuras man radās, lasot nesen iznākušo grāmatu par lielo donu Kihotu; vispirms rodas jautājums: ja nu labais Sančo nekad nav redzējis Dulsineju, es gribu teikt, — Tobosas seņjoru Dulsineju, un nav nodevis viņai vēstuli no dona Kihota, jo tā palika piezīmju grāmatā Sjerramorēnā, kā gan viņš iedrošinājās izdomāt viņas atbildi un apgalvot, ka esot sastapis viņu sijājam kviešus? Tas taču viss ir izsmiekls un meli un ļoti kaitē nesalīdzināmās Dulsinejas labajai slavai, kā arī visai neatbilst krietna ieroču nesēja cieņai un uzticībai.

To dzirdot, Sančo klusēdams piecēlās no krēsla, pielika pirkstu pie lūpām un klusiem soļiem izstaigāja visu zāli, pacēla visus aizkarus, tad atkal apsēdās un teica:

—      Tagad, mana seņjora, kad pārliecinājos, ka neviens, atskaitot klātesošos, mūs paslepen nenoklausās, es bez bailēm un uztraukuma atbildēšu uz to, ko man jautājāt, uri uz visu, ko vēl jautāsiet; vispirms varu teikt, ka uzskatu savu seņjoru donu Kihotu par neglābjami ārprātīgu, kaut gan dažreiz viņš runā tik gudri un saprātīgi, ka ne tikai man, bet visiem, kas viņā klausās, šķiet: pats sātans nevarētu neko labāku pateikt; tomēr, neraugoties uz visu to, runājot patiesi un ar tīru sirdsapziņu, esmu pārliecināts, ka viņš ir traks. Un, ja nu manī ieperinājusies šī doma, tad es atļaujos viņam iestāstīt tādas lietas, kurām nav nekādas jēgas, kā, piemēram, atbildi uz viņa vēstuli un to, kas notika pirms sešām vai septiņām dienām un vēl nav aprakstīts stāstā — par seņjoras doņjas Dulsinejas apburšanu, jo es savu kungu pārliecināju, ka viņa ir apburta, kas ir tīrie nieki.

Hercogiene lūdza, lai viņš pastāstot šo apburšanas joku, un Sančo atstāstīja visu, kā tas bija noticis, sagādādams klausītājām lielu baudu; hercogiene, turpinādama sarunu, sacīja:

—     Tas, ko labais Sančo man pastāstīja, rada manā dvēselē jaunas šaubas, un kāda balss man čukst ausīs: «Ja Lamančas dons Kihots ir ārprātīgs, negudrs un traks un Sančo Pansa, viņa ieroču nesējs, to zina, bet tomēr viņam kalpo un viņu pavada un vēl joprojām tic viņa veltīgajiem solījumiem, tad neapšaubāmi kalps ir vēl ārprātīgāks un negudrāks nekā viņa kungs; un, ja tas tā patiesi ir, tad, seņjora hercogiene, tu būtu neapdomīga, ja atļautu tādam Sančo Pansam pārvaldīt salas: ja viņš neprot pārvaldīt pats sevi, kā tad viņš pratīs pārvaldīt citus?»

—     Dieva vārds, seņjora, — sacīja Sančo, — šīs šaubas ir pamatotas; sakiet, jūsu žēlastība, savai balsij, lai tā runā skaidri; taču lai tā runā, kā tai patīk, es zinu, ka teiktais ir patiesība: ja es būtu saprātīgs cilvēks, es sen pamestu savu kungu. Bet tas ir mans liktenis un mana nelaime, es citādi nevaru, man viņš jāpavada, esam no viena ciemata, esmu ēdis viņa maizi, es viņu ļoti mīlu, viņš ir par to pateicīgs, uzdāvināja man savus ēzelīšus, un, galvenokārt, esmu uzticīgs, tāpēc mūs nekas cits nevar šķirt kā vien nāve. Un, ja jūsu augstība nevēlētos man piešķirt apsolīto salu, tad dievam labpatīk, lai esmu nabags, un varbūt salas nepiešķiršana nāks manai sirdsapziņai par labu, jo, lai gan esmu muļķis, tomēr saprotu parunu — «ja skudrai izaug spārni, tie viņai ir par postu», un iespējams, ka Sančo ieroču nesējs ātrāk iekļūst debesīs nekā Sančo — gubernators. Pie mums cep tikpat labu maizi kā Francijā, un naktī visi kaķi ir pelēki; un nelaimīgs ir tāds cilvēks, kas līdz pulksten diviem dienā nav ēdis brokastis; un neviens vēders nav sprīdi lielāks par otru, un to var piebāzt, kā mēdz teikt, ar salmiem un sienu; lauku putniņus pats dievs sarga un baro; un četras olektis Kvenkas biezās vadmalas silda labāk nekā četras olektis Segovijas smalkās vadmalas; un, kad mēs atstājam šo pasauli, mūs aprok zemē, un pa šo šauro taku jāiet princim un dienas algādzim, un pāvesta ķermenim nevajag vairāk pēdu zemes kā ķesterim, lai gan pirmais ir daudz augstāks nekā otrais; bet, kad mūs ieliek bedrē, tad mēs visi savelkamies un saraujamies vai arī mums gribot negribot liek savilkties un sarauties, un ar labu nakti. Un es atkārtoju: ja jūsu gaišība man nevēlas piešķirt salu, tāpēc ka esmu mujķis, tad es pierādīšu, ka esmu gudrs; esmu dzirdējis sakām, ka aiz krusta slēpjoties velns un ka viss nav zelts, kas spīd; zemnieku Vambu atrāva no vēršiem* un iecēla par Spānijas karali, un Rodrigo atrāva no greznības, izpriecām un bagātībām, lai nomestu par ēsmu čūskām, ja vien vecās romances nemelo.

—     Protams, nemelo! — pēkšņi iesaucās dueņja doņja Rodrīgesa, kas atradās starp klausītājām. — Vienā romancē teikts, ka karali Rodrigo gluži dzīvu iemetuši bedrē pie krupjiem, čūskām uņ ķirzakām un ka pēc divām dienām no bedres bijusi dzirdama karaļa žēlā un klusā balss:

— Jau man grauž, jau man grauž To, ar ko visvairāk grēkoju.

Tāpēc ir taisnība šim seņjoram, kas saka, ka vēlētos labāk būt zemnieks nekā karalis, ja jau karaļus aprij tādi rāpuļi.

Dzirdēdama savas dueņjas vientiesīgos vārdus, hercogiene nespēja novaldīt smieklus, bet Sančo vārdi un parunas viņu pārsteidza, un viņa tam teica:

—     Labais Sančo, protams, zina, ka dižciltīgais izpilda savus solījumus, pat ja tas maksātu viņa dzīvību. Hercogs, mans pavēlnieks un vīrs, gan nav klaiņojošs bruņinieks, bet tomēr bruņinieks; un tāpēc viņš turēs savu vārdu attiecībā uz apsolīto salu, par spīti visas pasaules skaudībai un ļaunumam. Nezaudējiet dūšu, Sančo, jo gluži negaidot jūs nosēdinās jūsu salas un valsts tronī, jūs saņemsiet rokās valdīšanas grožus un tur dzīvosiet lepni un grezni. Es tikai jums piekodinu labi pārvaldīt savus vasaļus, jo tie visi ir uzticami un dižciltīgi ļaudis.

—     Lai es salu pārvaldītu labi, — atbildēja Sančo, — tas jums nav man jāpiekodina, jo esmu līdzjūtīgs un žēloju nabagos; tam, kas pats mīklu mīca un cep, maizes kumosu nenolaupīšu; varu dievoties, ka mani neviens nepiemānīs, esmu vecs suns un pazīstu katru pēc svilpiena, protu īstā laikā būt nomodā un turu acis vaļā, jo es zinu, kur man kurpe spiež: saku to tāpēc, ka labiem ļaudīm sniedzu devīgu roku, bet ļaunos ar kāju aiztriecu no durvīm. Man liekas, ka valdīšanā grūtākais ir sākums, bet varbūt jau divās nedēļās būšu tā ievingrinājis savu gubernatora roku, ka pratīšu labāk valdīt nekā apstrādāt laukus, kaut gan esmu uzaudzis lauku darbos.

—    Jums taisnība, Sančo, — sacīja hercogiene, — neviens nepiedzimst jau izskolots, un bīskapus veido no cilvēkiem, nevis no akmeņiem. Bet, atgriežoties pie mūsu iepriekšējās sarunas par seņjoru Dulsineju, man ir droša un stingra pārliecība, ka Sančo iedomu pazoboties par savu seņjoru un iestāstīt viņam, ka zemniece esot Dulsineja, kuru viņa seņjors nepazīstot tāpēc, ka tā apburta, viņam iedvesis viens no tiem burvjiem, kas vajā seņjoru donu Kihotu, jo man no drošiem avotiem ir patiesi un skaidri zināms, ka zemniece, kas uzlēca ēzelienei mugurā, bija un ir Tobosas Dulsineja un ka labais Sančo, gribēdams pievilt otru, pievīlis pats sevi; un šo patiesību nevar apšaubīt, tāpat kā daudzas lietas, kuras nekad neesam redzējuši; jums jāzina, seņjor Sančo Pansa, ka arī pie mums šeit ir burvji, kas mūs ļoti mīl un mums vaļsirdīgi un patiesi, bez māņiem un bez viltus pastāsta par notikumiem pasaulē, un ticiet man, Sančo, ka zemniece lēcēja bija un ir Tobosas Dulsineja, un tā ir tikpat apburta kā māte, kas viņu radījusi; un gluži negaidot mēs viņu ieraudzīsim tās īstajā izskatā, un tad Sančo sapratīs, kādos maldos viņš dzīvojis.

—      Tas viss pilnīgi iespējams, — sacīja Sančo Pansa, — un tagad esmu gatavs ticēt arī tam, ko mans kungs stāstīja par Montesīnosa alu, kurā, kā viņš teica, esot redzējis Tobosas Dulsineju tādā tērpā un izskatā, kādā es viņu redzēju, kad man uznāca patika viņu apburt; bet viss ir gluži otrādi, nekā jūs, mana žēlīgā seņjora, to apgalvojat, jo nav iedomājams un iespējams, ka mans niecīgais prāts spētu vienā mirklī izgudrot tik veiklu viltību, un es neticu, ka mans kungs būtu tik traks, lai mani vājie un trūcīgie apgalvojumi spētu viņu pārliecināt par tik neticamu lietu. Bet, seņjora, nebūtu labi, ja jūsu cēlsirdība mani uzskatītu par ļaunprāti, jo tāds stulbenis kā es nevar taču izprast nelietīgo burvju nodomus un viltības; es visu to izdomāju, lai paglābtos no mana seņjora dona Kihota dusmām, un negribēju viņam nodarīt ļaunu, bet, ja iznācis otrādi, tad taču debesīs ir dievs, kas pazīst mūsu sirdis.

—      Jums taisnība, — sacīja hercogiene, — bet pastāstiet man tagad, Sančo, kas notika jūsu pieminētajā Montesīnosa alā, — man ļoti patiktos to zināt.

Tad Sančo Pansa visos sīkumos atstāstīja piedzīvojumu, kas mums jau zināms. To noklausījusies, hercogiene sacīja;

—      No šā notikuma varam secināt: ja lielais dons Kihots apgalvo, ka redzējis tur to pašu zemnieci, kuru Sančo ieraudzīja, izjājot no Tobosas, tad tā neapšaubāmi ir Dulsineja un burvji, kas šeit klaiņo, ir ļoti veikli un pārlieku izmanīgi.

—      Ari es to saku, — sacīja Sančo Pansa, — ja Tobosas seņjora Dulsineja ir apburta, tad es negribu ielaisties ar mana kunga ienaidniekiem, kuru droši vien ir daudz un tie visi ir ļaunprātīgi. Patiesību sakot, tā, kuru es redzēju, bija zemniece, par zemnieci to noturēju un arī paliku pārliecībā, ka tā ir zemniece, bet, ja viņa ir bijusi Dulsineja, tad tā nav mana darīšana, uz mani neattiecas, un ar to pietiek. Nezin kāpēc visi nāk man pakaļ, ik uz soļa runādami: «Sančo teica to, Sančo darīja to. Sančo turp, Sančo šurp, itin kā Sančo būtu kāds niekkalbis, nevis tas pats Sančo Pansa, kurš aprakstīts grāmatās un kuru pazīst visa pasaule, kā man to teica Samsons Karasko, — persona, kas vismaz ieguvusi bakalaura grādu Salamankā, un tādi ļaudis nemelo, atskaitot reizes, kad tiem ļoti iegribas vai ir visai nepieciešami melot. Tāpēc lai neviens man nepiesienas, jo man ir laba slava, un, kā esmu dzirdējis savu kungu sakām: labs vārds ir vairāk vērts nekā lielas bagātības; uzticiet man gubernatora amatu, un jūs pieredzēsiet brīnumus: kas bijis labs ieroču nesējs, tas būs labs gubernators.

—     Viss, ko krietnais Sančo līdz šim teica, —. sacīja hercogiene, — atgādina Katona sentences vai vismaz fragmentus no paša Mikaela Verīno florentibus occidit annis*. Un, beidzot, runājot viņa gaumē: zem slikta mēteļa var atrasties labs dzērājs.

—      Patiešām, seņjora, — atbildēja Sančo, — nekad savā mūžā neesmu dzēris, ļaunu dziņu mudināts, tas varēja notikt tikai aiz slāpēm; neesmu nekāds liekulis: dzeru, kad man gribas, un ari tad, kad negribas, bet kad mani pacienā, lai netiktu uzskatīts par gražīgu vai slikti audzinātu cilvēku; ja draugs paceļ par tevi kausu, tad jābūt akmens sirdij, lai neizdzertu uz viņa veselību. Es to daru ar mēru un neesmu negausīgs, jo vairāk tāpēc, ka klaiņojošo bruņinieku ieroču nesēji parasti dzer tikai ūdeni, jo viņi pastāvīgi klejo pa mežiem, birzīm un pļavām, kalniem un klintīm, kur nevar atrast ne lāsītes vīna, pat ja atdotu par to savu aci.

—     Es jums ticu, — atbildēja hercogiene, — bet tagad, Sančo, ejiet atpūsties, vēlāk parunāsim par visu plašāk, tad dosim rīkojumu, lai jums ātrāk piešķirtu gubernatora vietu, ko jūs tik bieži pieminat.

Sančo atkal noskūpstīja hercogienei rokas un lūdza viņu laipni parūpēties par viņa pelēci, jo tas esot viņa acu gaišums.

—      Kas tas par pelēci? — jautāja hercogiene.

—      Mans ēzelis, — atbildēja Sančo. — Lai nesauktu viņu šādā vārdā, mēdzu viņu saukt par pelēci; kad ierados šajā pilī, lūdzu šo seņjoru dueņju parūpēties par viņu, bet viņa tā uztraucās, it kā es būtu teicis, ka viņa ir nesmuka un veca, kaut gan dueņjām piemērotāk un dabiskāk ir kopt lopus, nevis dižoties pils zālēs. Žēlīgais dievs, kā mūsu ciematā viens idalgo neieredzēja šādas seņjoras.

—     Droši vien tas bija kāds zemnieks, — iesaucas dueņja doņja Rodrīgesa, — ja viņš būtu dižciltīgs idalgo, tas šādas seņjoras uzsēdinātu uz mēness sirpja.

—     Tagad pietiks, — sacīja hercogiene, — apklustiet, doņja Rodrīgesa; nomierinieties, seņjor Pansa, un atļaujiet man parūpēties par jūsu pelēci: ja viņš ir Sančo dārgums, tad es viņu glabāšu kā savu acuraugu.

—      Pietiks, ja viņu novietos stallī, — atbildēja Sančo, — jo ne viņš, ne es neesam cienīgi, lai jūsu augstība kaut vienu mirkli rūpētos par mums kā par savu acuraugu, es labāk atļautu, lai mani sadursta ar dunčiem; mans seņjors gan mēdz teikt, ka labāk esot būt pieklājīgam par daudz nekā par maz, tomēr ēzeļu un ēzelieņu būšanās ieteicams labāk iet ar kompasu rokā un mērena gaitā.

—     Aizvediet, Sančo, pelēci uz salu, kur būsiet gubernators, — sacīja hercogiene, — tur jūs varēsiet viņu barot pēc patikas un pat atbrīvot no darba.

—     Nedomājiet, žēlīgā seņjora hercogiene, ka esat pateikusi kaut ko neparastu, — sacīja Sančo, — esmu ne vienu reizi vien redzējis, ka par gubernatoriem ieceļ ēzeļus, un, ja es paņemšu sev līdz manu pelēci, tas nebūs nekas jauns.

Sančo vārdi atkal sasmīdināja un uzjautrināja hercogieni; aizsūtījusi viņu atpūsties, viņa devās pie hercoga, lai izstāstītu tam sarunu ar Sančo Pansu, tad viņi abi pārsprieda plānu un vienojās, kā izjokot donu Kihotu, nospēlējot tam lielisku komēdiju bruņinieku stilā; un viņi tam nospēlēja tik daudzas, tik smalkas un atjautīgas komēdijas, ka tās pieskaitāmas labākajiem piedzīvojumiem, kas notēloti šajā lielajā stāstā.

XXXIV nodaļa, _KURA STĀSTA PAR TO, KĀDĀ VEIDĀ VARĒJA ATBURT NESALĪDZINĀMO TOBOSAS DULSINEJU, UN ŠIS PIEDZĪVOJUMS IR VIENS NO IEVĒROJAMĀKAJIEM ŠAJĀ GRĀMATĀ

Sarunas ar donu Kihotu un Sančo Pansu sagādāja hercogam un hercogienei lielu baudu; stingri apņēmušies viņiem nospēlēt dažas komēdijas, kas šķietami atgādinātu piedzīvojumus, un lai piedzīvojums iznāktu tiešām lielisks, viņi izvēlējās tam par vadmotīvu dona Kihota stāstu par Montesīnosa alu. Hercogiene visvairāk apbrīnoja Sančo vientiesību, kas bija tik liela, ka viņš tiešām atzina par neapšaubāmu patiesību, ka Tobosas Dulsineja ir apburta, kaut gan pats bija burvis un šās viltības izgudrotājs; hercogs un hercogiene, norādījuši saviem kalpotājiem, kā rīkoties, sestajā dienā pēc dona Kihota ierašanās pilī aizveda viņu medībās, kurās piedalījās tik daudz dzinēju un mednieku kā paša karaļa medībās. Donam Kihotam piedāvāja medību tērpu un arī Sančo Pansam zaļu tērpu no vissmalkākās vadmalas, bet dons Kihots nevēlējās šo tērpu pieņemt, sacīdams, ka pēc dažām dienām viņam būšot jāatsāk grūtās karavīra gaitas un ka viņš nevarot vest sev līdz garderobi un visādas mantas. Sančo pieņēma, ko viņam deva, cerēdams medību apģērbu pie pirmās izdevības pārdot.

Kad gaidītā diena bija pienākusi, dons Kihots apbruņojās; Sančo pārģērbās un, uzsēdies uz sava pelēča, no kura nevēlējās šķirties, kaut gan viņam piedāvāja zirgu, — pievienojās dzinēju baram. Iznāca hercogiene greznā tērpā, un dons Kihots, kā pieklājīgs un laipns kabajjēro, pieturēja viņas rikšotāja pavadas, lai gan hercogs to negribēja pieļaut; beidzot viņi tuvojās kādam mežam, kas atradās starp diviem ļoti augstiem kalniem, kur dzinēji un mednieki sadalījās pa dažādām takām, medību būdām un novietnēm. Kad ļaudis tā bija izklīduši pa dažādām vietām, iesākās medības ar tik lielu troksni, klaigām un auriem, suņu riešanu un tauru skaņām, ka mednieki viens otru vairs nevarēja sadzirdēt.

Hercogiene nokāpa no zirga un ar asu šķēpu rokās nostājās kādā vietā, kurā, kā viņai bija zināms, mēdza parādīties meža kuiļi. Arī hercogs un dons Kihots nokāpa no zirgiem un nostājās viņai blakus: Sančo novietojās visiem aiz muguras, nenokāpis no sava pelēča, kuru neiedrošinājās atstāt, lai to nepiemeklētu kāda nelaime. Tiklīdz viņi tā bija nokāpuši no zirgiem un sastājušies rindā kopā ar saviem daudzajiem kalpotājiem, suņu un mednieku vajāts, parādījās milzīgs meža kuilis ar atņirgtiem zobiem un ilkņiem un putām apklātu snuķi. To ieraudzījis, dons Kihots satvēra vairogu, izrāva zobenu un devās tam pretim, arī hercogs satvēra šķēpu, bet hercogiene būtu aizsteigusies viņiem priekšā, ja hercogs viņu neatturētu. Vienīgi Sančo, ieraudzījis vareno dzīvnieku, nolēca no pelēča un skrēja projām, cik ātri kājas nesa; viņš mēģināja uzrāpties lielā ozolā, bet tas viņam neizdevās: nokļuvis kokam līdz pusei, viņš ieķērās kādā zarā, lai uzrāptos līdz pašai galotnei, bet viņam nelaimējās un neveicās, jo zars nolūza un viņš, krizdams zemē, aizķērās kādā sausā žuburā un palika karājamies gaisā, nespēdams aizsniegt zemi. Šādā stāvokli nokļuvis, juzdams, ka viņa zaļais kamzolis sāk plīst, un iedomādamies, ka mežonīgais dzīvnieks, skrejot uz šo pusi, varētu viņu aizsniegt, Sančo sāka tik skaļi brēkt un tik neatlaidīgi saukt palīgā, ka visi, kas viņu dzirdēja, bet neredzēja, bija pārliecināti, ka viņš nokļuvis kāda plēsīga zvēra rīklē. Beidzot ilkņainais meža kuilis nogāzās, daudzo uzbrucēju šķēpu caururbts; tad dons Kihots, kas pazina Sančo pēc balss, pagrieza galvu un ieraudzīja viņu karājamies ozola zarā ar galvu uz leju, un blakus tam stāvēja ēzelis, kas viņu neatstāja nelaimē; Sids Amets piemetina, ka viņš retu reizi redzējis Sančo bez pelēča un pelēci bez Sančo, tik liela bijusi abu draudzība un savstarpējā uzticība.

Dons Kihots piejāja un nocēla Sančo no koka; kad ieroču nesējs jutās brīvs un uz cietas zemes, viņš aplūkoja savu saplēsto medību kamzoli, un viņa dvēsele noskuma, jo tam šķita, ka šāda apģērba vērtība līdzinās veselam majorātam. Pa šo laiku vareno meža kuili uzvēla mūlim mugurā, pārklāja ar rozmarīna un miršu zariem un kā uzvaras trofeju aizveda līdz lielajām teltīm, kas bija uzceltas meža vidū; tur tos gaidīja klāti galdi ar krāšņu maltīti, tik bagātīgu un lielisku, ka tā skaidri liecināja par saimnieku diženumu un devību. Sančo, rādīdams hercogienei sava saplēstā apģērba caurumus, sacīja:

— Ja mēs būtu sarīkojuši zaķu vai putnu medības, tad droši vien mans apģērbs neizskatītos tik bēdīgs. Es nesaprotu, kāds prieks ir gaidīt dzīvnieku, kas ar vienu ilkņa cirtienu var jums izbeigt dzīvību. Atceros kādas vecas romances vārdus:

Lai lāči tevi apritu Ka daudzināto Favilu*.

.— Tas bija kāds gotu karalis, — sacīja dons Kihots, — kuru medībās aprija lācis.

—      To jau es saku, — atbildēja Sančo, — man nepatīk, ka prinči un karaji dodas tādās briesmās it kā izpriecas dēj, bet, manuprāt, nav nekāda izprieca nogalināt nevainīgu dzīvnieku.

—      Jūs gan maldāties, Sančo, — sacīja hercogs, — jo medības ar dzinējsuņiem ir vispiemērotākā un nepieciešamākā nodarbošanās karaļiem un prinčiem. Medības līdzinās karam: tajās jāpielieto stratēģija, viltības, lamatas, lai, sevi neapdraudot, pieveiktu pretinieku; medībās paciešam lielu aukstumu un neizturamu karstumu, nicinām dīkdienību un miegu, stiprinām savus spēkus un vingrinām savus locekļus veiklībā, īsi sakot, — medības ir nodarbošanās, kas nevienam nenāk par ļaunu un daudziem dod prieku; bet vislabākais medībās ar dzinējsuņiem ir tas, ka tās nav pieejamas visiem kā citi medību veidi, atskaitot vēl medības ar piekūniem, kas arī atļautas vienīgi karaļiem un lieliem seņjoriem. Tātad, Sančo, mainiet savu uzskatu un, kad būsiet gubernators, nodarbojieties ar medībām, un jūs redzēsiet, ka tās jums simtkārtīgi atmaksāsies.

—      To es nedarīšu, — atbildēja Sančo, — labs gubernators sēž mājās, it kā tam būtu lauzta kāja. Tas nu gan izskatītos labi: pie viņa ierastos ļaudis darīšanās un noguruši viņu meklētu, bet viņš izpriecātos kalna mežā. Tā viņam visa valdīšana aizietu postā. Goda vārds, seņjor, medības un citas izpriecas vairāk piederas slaistiem nekā gubernatoriem. Es lielos svētkos izklaidēšos, sizdams trumpjus, svētdienās un nelielos svētkos bumbošu, bet visas šīs dažnedažādās medības nav manā gaumē un nesaderas ar manu sirdsapziņu.

—      Lai dievs dod, Sančo, ka tas tā būtu, jo vārdi vēl nav darbi.

—      Lai būtu kā būdams, — atbildēja Sančo, — labam maksātājam nekāda ķīla nesagādā raizes, un vairāk iespēj tas, kam dievs palīdz, nekā tas, kas ceļas mazā gaismiņā, un vēders pārvalda kājas, nevis kājas vēderu, es gribu teikt: ja dievs man palīdzēs un es godīgi izpildīšu savu pienākumu, tad būšu tāds gubernators kā ērglis. Pamēģiniet tikai man ielikt pirkstu mutē, tad jūs redzēsiet, vai es nekožu.

—      Lai tevi soda dievs un visi viņa svētie, nolādētais Sančo! — iesaucās dons Kihots. — Vai pienāks reiz diena, kad dzirdēšu tevi runājam bez sakāmvārdiem, kā es tev to bieži esmu mācījis? Jūsu augstības, mani seņjori, neievērojiet šo muļķi, jo citādi viņš ar savām parunām nomocīs jūsu dvēseles; viņš zina nevis vienu vai divas, bet divi tūkstoši parunu, un viņš piemin tās jebkurā laikā un jebkurā vietā, ja tikai viņam dievs dod veselību un ari man pašam, lai man labpatiktos tās noklausīties.

—     Sančo Pansam parunu ir gan vairāk nekā grieķu Komandoram,* — sacīja hercogiene, — bet tās ir tikpat vērtīgas kā grieķa — izteicienu īsuma dēļ. Varu teikt, ka man tās patīk labāk nekā Komandora parunas, kaut gan pēdējās labāk pateiktas un vairāk piemērotas attiecīgam gadījumam.

Sarunādamies par šādām un citādām saistošām lietām, viņi no telts izgāja mežā, kur, apstaigājot dažādas mednieku būdas un novietnes, tiem pagāja diena un pienāca nakts, bet ne tik gaiša un mierīga kā parasti šajā gadalaikā, tas ir, — vasaras vidū; taču mijkrēslis sekmēja hercoga un hercogienes nodomus, un, kad vakara krēsla aizvien vairāk sabiezēja, pēkšņi likās, ka mežs aizdegas visās četrās pusēs, un tuvu un tālu ieskanējās neskaitāmas taures un citi kara instrumenti, it kā caur mežu trauktos daudzi jātnieku pulki. Uguns spožums un kara instrumentu skaņas gandrīz apžilbināja acis un apdullināja ausis ne tikai klātesošajiem, bet arī visiem, kas atradās mežā. Tad bija dzirdami neskaitāmi «le ilah ile alah», kā parasti kliedz mauri, dodamies kaujā, atskanēja taures un klarnetes, dārdēja bungas, dūdoja flautas, visas reizē, tik strauji un nepārtraukti, ka ikvienu jūtīgu cilvēku varēja izbiedēt tik daudzu instrumentu jauktās skaņas. Hercogs sastinga, hercogiene bija pārsteigta, dons Kihots izbrīnījās, Sančo Pansa drebēja, un, beidzot, pat tie, kas zināja patiesos apstākļus, pārbijās. Bailēs visi apklusa, un viņu priekšā parādījās ziņnesis, pārģērbts par velnu, kas pūta nevis kornetē, bet milzīgā ragā, no kura nāca gārdzošas un baigas skaņas.

—     Paklau, brāli ziņnesi, — iesaucās hercogs, — kas jūs tāds esat, kurp ved jūsu ceļš un kas tie ir par karavīriem, kuru pulki, šķiet, dodas caur šo mežu?

Ziņnesis atbildēja baigā un stiprā balsī:

—     Esmu velns un meklēju Lamančas donu Kihotu; bet šurp dodas seši burvju pulki, kas ved triumfa ratos nesalīdzināmo Dulsineju. Viņa ieradusies šeit apburta drosmīgā franča Montesīnosa pavadībā, lai tas darītu zināmu donam Kihotam, kā iespējams šo dāmu atburt.

—     Ja esat velns, kā sakāt un kā tas redzams no jūsu izskata, tad jūs būtu pazinis bruņinieku Lamančas donu Kihotu, jo viņš stāv jūsu priekšā.

—     Zvēru pie dieva un savas sirdsapziņas, — atbildēja velns, — ka nepaskatījos uz viņu, jo man jādomā par tik daudzām lietām, ka pašu galveno, kādēļ ierados, gandrīz piemirsu.

—     Nav šaubu, — sacīja Sančo, — ka šis velns ir krietns cilvēks un labs kristietis; ja viņš tāds nebūtu, tas nezvērētu pie dieva un savas sirdsapziņas. Tagad es sāku ticēt, ka pat pašā ellē atrodami labi ļaudis.

Tad velns, nenokāpis no zirga, pagriezās pret donu Kihotu un sacīja:

—      Pie tevis, Lauvu bruņiniek (kaut es tevi redzētu viņu ķetnās), mani sūta nelaimīgais, bet drošsirdīgais bruņinieks Montesīnoss, lai es tev viņa vārdā lūgtu viņu gaidīt tajā vietā, kur tevi sastapu, jo viņš ved sev līdz tā saucamo Tobosas Dulsineju un grib tev pateikt, kas jādara, lai viņu atburtu. Tas ir viss, ko atnācu tev pateikt, un man te nav vairs ko darīt; lai velni, tādi kā es, paliek ar tevi, bet labie eņģeļi ar šiem seņjoriem.

To pateicis, viņš iepūta savā milzīgajā ragā, pagrieza muguru un aizjāja, nenogaidījis atbildi.

Visi atkal izbrīnījās, sevišķi Sančo un dons Kihots: Sančo tāpēc, ka, pretēji īstenībai, visi apgalvoja, ka Dulsineja ir apburta; dons Kihots tāpēc, ka nebija droši pārliecināts, vai notikumi Montesīnosa alā bija patiesība.

Kamēr viņš vēl bija iegrimis šādās domās, hercogs viņam jautāja:

—     Vai jūs gribat gaidīt, žēlīgais seņjor don Kihot?

—      Kāpēc ne? — atbildēja dons Kihots. — Es šeit gaidīšu bezbailīgs un stiprs — pat ja visa elle man uzbruktu.

—      Bet, ja es vēl ieraudzīšu otru tādu velnu un izdzirdēšu otru tādu ragu, tad es uzgaidīšu labāk kaut kur Flandrijā, nevis šeit, — sacīja Sančo.

Šai laikā bija pavisam satumsis, un mežā sāka mirgot daudzas uguntiņas, tāpat kā debesīs mirgo sausie zemes izgarojumi, kas mūsu acīm šķiet krītošas zvaigznes. Tad bija dzirdams briesmīgs troksnis, līdzīgs vēršu ratu smago riteņu grabēšanai; stāsta, ka šo riteņu spalgā un nepārtrauktā čirkstoņa aizbiedējot pat vilkus un lāčus, ja tie gadoties ratiem ceļā. Šim trokšņu negaisam pievienojās vēl stiprāks troksnis: visiem likās, ka meža visās četrās pusēs notiek vienlaicīgi četras sadursmes vai kaujas, jo no vienas puses bija dzirdami smagie un baigie lielgabalu grāvieni, otrā pusē nemitīgi šāva arkebūzas, pavisam tuvu atskanēja cīnītāju saucieni, tālumā mauri nerimdamies kliedza savu «le ilah ile alah». īsi sakot: tauru, ragu, medību ragu, klarnešu, bungu skaņas, lielgabalu un arkebūzu šāvieni un sevišķi baigā ratu dārdoņa saplūda kopā tik drausmīgā trokšņu jūklī, ka donam Kihotam vajadzēja ņemt palīgā visu savu vīrišķību, lai to izturētu, bet Sančo drosme sabruka, un viņš bez samaņas iegāzās tieši hercogienes brunčos, — viņa apklāja Sančo ar tiem un steidzīgi pavēlēja apslacīt viņam seju ar ūdeni. Tas tika izdarīts, un viņš atguva samaņu tieši tajā brīdī, kad viens no čīkstošajiem vēršu pajūgiem tuvojās šai vietai.

To vilka četri gausi vērši, visi apklāti ar melnām segām, un katram vērsim pie ragiem bija piesieta liela, degoša vaska lāpa, bet ratos bija novietots augsts sēdeklis, uz kura sēdēja cienījams sirmgalvis ar garu bārdu, kas bija baltāka nekā sniegs un tik gara, ka nokarājās tam pāri jostas vietai; viņš bija tērpies platās, melnās kokvilnas drēbēs; rati bija spoži apgaismoti, un tāpēc varēja skaidri saskatīt visus, kas tajos atradās. Ratus vadīja divi nejauki dēmoni, tērpušies, tāpat kā sirmgalvis, melnās kokvilnas drēbēs, un viņu sejas bija tik riebīgas, ka Sančo, tās uzlūkojis, aizvēra acis, lai nebūtu vairs otrreiz jāskatās. Kad rati piebrauca klāt mednieku novietnei, cienījamais sirmgalvis piecēlās no sava augstā sēdekļa un, kājās stāvēdams, skaļā balsī sacīja:

—     Es esmu zintnieks Lirgandeo.

Vairāk viņš neteica ne vārda, un rati brauca tālāk. Tiem sekoja otri līdzīgi rati, kuros uz troņa sēdēja sirmgalvis, kas deva zīmi ratus pieturēt un tikpat svinīgā balsī kā pirmais sirmgalvis sacīja:

—     Esmu gudrais Alkife, Noslēpumainās Urgandas lielais draugs. — Un aizbrauca tālāk.

Tādā pašā veidā tuvojās trešie rati, taču tajos uz troņa sēdēja nevis sirmgalvis, bet spēcīgs vīrs ar ļauniem sejas vaibstiem, kas piebraucis piecēlās kājās, tāpat kā abi iepriekšējie, un sacīja stipri piesmakušā un velnišķīgā balsī:

—     Esmu burvis Arkalauss, Gallijas Amadisa un visu viņa radinieku nāvīgākais ienaidnieks.

Un aizbrauca tālāk. Pabraukuši mazliet sānis, visi trīs rati apstājās, apnicīgais riteņu troksnis mitējās, un kļuva dzirdamas maigas un saskanīgas mūzikas skaņas, kas iepriecināja Sančo, jo tās viņam šķita laba zīme, un viņš teica hercogienei, no kuras neatkāpās nevienu mirkli un nevienu soli:

—     Seņjora, kur skan mūzika, tur nevar būt nekā ļauna.

—     Tāpat kā tur, kur ir uguns un gaisma, — atbildēja hercogiene.

Bet Sančo atbildēja:

—     Gaisma nāk no uguns, un mūs apgaismo apkārtējie ugunskuri, taču var gadīties, ka tie mūs apsvilina; bet mūzika vienmer nozīmē līksmību un svētkus.

—     To mēs vēl redzēsim, — sacīja dons Kihots, kas dzirdēja visu viņu sarunu.

Un viņam bija taisnība, kas kļūs redzams nākošajā nodaļā.

XXXV nodaļa, _ kurĀ turpinĀs stĀstĪjums PAR TO, KĀ DONS KIHOTS IZZINĀJA IESPĒJU ATBURT DULSINEJU, UN PAR CITIEM BRĪNUMAINIEM notikumiem

Visi ieraudzīja, ka, atskanot patīkamajai mūzikai, tiem tuvojas rati, kurus medz saukt par triumfa ratiem; tos vilka seši bēri mūļi, pārkiāti baltām audekla segām; uz katra mūļa sēdēja grēku nožēlnieks, ari baltās drēbēs, ar lielu aizdegtu vaska lāpu rokā. Sie rati bija divas vai pat trīs reizes lielāki nekā iepriekšējie; ratu vidū un gar malām stāvēja vēl divpadsmit grēku nožēlnieki, kuru drēbes bija baltas kā sniegs, visi ar aizdegtām lāpām rokās, — brīnišķīgs un reizē baigs skats; augstā tronī sēdēja nimfa, apvīta daudziem sudrabainiem plīvuriem, kuros mirdzēja neskaitāmas zelta lapiņas, kas piešķīra viņas ne visai bagātajam tērpam spožumu. Viņas seja bija aizklāta ar caurspīdīgu un smalku zīda plīvuru, caur kura krokām bija redzami ļoti skaistas jaunavas vaibsti, un daudzo lāpu gaisma ļāva novērtēt viņas daili un vecumu: viņai, acīm redzot, nebija vairāk kā divdesmit un mazāk kā septiņpadsmit gadu. Blakus viņai sēdēja kāds stāvs krāšņā, garā tērpā, ar melnu plīvuru apsegtu galvu; mirklī, kad rati apstājās tieši iepretim hercogu pārim un donam Kihotam, apklusa stabuļu, pēc tam arī arfu un kokļu skaņas, stāvs garajās drēbēs piecēlās, pašķīra plīvuru un atsedza pašas nāves vaigu, tik kaulainu un nejauku, ka dons Kihots sadrūma, Sančo izbijās un hercogu pārim kļuva mazliet baigi. Izslējusies visā augumā, šī dzīvā nāve mazliet miegainā balsī, ar smagu mēli sāka runāt:

— Es esmu Merlēns, kam, kā stāsta, Pats velns ir bijis tēvs. (Sie meli gadusimtus pausti.) Es valdnieks maģijā un monarhs, Un Zoroastra zinšu arhivārs. Man jācīnās pret laikmetu un gadiem, Kad noklusēt grib varoņdarbus, Ko veica klaiņojošie bruņinieki — Kas vienmēr bijuši un būs man mīļi.

Un, kaut gan parasti ir visi burvji

Un visi zintnieki un magi

Pēc savas dabas bargi, cietsirdīgi, skarbi,

Man daba — maiga, laipna, mīlas pilna,

Es labprāt visiem ļaudīm daru labu.

Kad Ditas krēslainajās alās*

Mans gars bij dziļās domās grimis

Par to, kā veidot dažus rombus, bakstu zīmes,

Es pēkšņi dzirdēju, ka skumjā balsī

Man nesalīdzināmā un visdaiļā

Tobosas Dulsineja stāsta

Par savu apburšanu, savu postu,

Par to, kā pārvērsta no lepnās dāmas

Ir viņa rupjā zemniecē; un iežēlojies

Es savu garu ieslēdzu šai čaulā,

Sai briesmīgā un kalsnā ģindenī.

Un grāmatas tad pāršķirstīju

Simttūkstoš sējumu, lai zinātnē

Sai velnišķīgajā un aizliegtajā

Es rastu pretlīdzekli viņas smagām mokām.

Ak tu, kas slavenākais esi

No tiem, kas valkā tērauda un dimantbruņas;

Tu gaisma, bāka, teka, ce|a zvaigzne

Un vadonis tiem, kuri zemo miegu

Un dīkos pēļus atmet, sevi ziedo

Visnepanesamākajam no darbiem,

Tik smagai, asiņainai kara mākslai;

Tev saku, vīrs, tu mūžos cildināmais, Tu drosmīgais un reizē gudrais Don Kihot, tu — Lamančas gaisma Un zvaigzne Spānijai: lai atgūt spētu Tobosas Dulsineja savu īsto veidu, Ir tavam ieročnesim Sančo Pansam Trīstūkstoš trīssimt pātagcirtienu Sev jāsadod pa abām brangām dibenpusēm, Zem klajas debess atsegtām, tik stipri, Lai tās tam degtu, sūrstētu un smelgtu; Tā nolēmuši visi ļaunie burvji, Sie viņas posta istie vaininieki. Un tāpēc, seņjori, es šurpu esmu nācis.

—     Sasodīts! — iesaucās Sančo. — Kāpēc runāt par trīstūkstoš pātagas cirtieniem, ja pat trīs pātagas cirtieni man būtu kā trīs dunča dūrieni. Ej tu pie velna ar tādu atburšanas veidu! Es nesaprotu, kas kopīgs manam dibenam ar burvībām! Dieva vārds, ja seņjors Merlēns nevar izdomāt citu paņēmienu, kā atburt Tobosas seņjoru Dulsineju, tad viņa var apburta gulties kapā!

—     Es jūs tūlīt sagrābšu, — iesaucās dons Kihots, — rupjais zemniek, piesiešu pie koka kailu, kā māte jūs radījusi, un uzskaitīšu jums nevis trīstūkstoš trīssimt pātagas cirtienu, bet gan seši tūkstoši seši simti, un tik pamatīgi, ka tos sajutīsiet arī vēl tad, kad būsiet noraustījies trīstūkstoš un trīssimt reižu. Un neiebilstiet ne vārda, citādi es jums likšu izlaist garu.

To dzirdēdams, Merlēns teica:

—     Nē, tā nedrīkst darīt, jo labajam Sančo šie cirtieni sev jāuzskaita nevis pret savu gribu, bet gan labprātīgi un jebkurā laikā, kad viņš to vēlas; nekāds termiņš nav noteikts, taču viņam ļauts, ja to vēlēsies, apkaunojošos pātagas cirtienus samazināt uz pusi, uzticot tos uzskaitīt svešai rokai, kaut arī tā būtu mazliet smagāka.

—      Ne svešai, ne savai, ne smagai, ne vieglai,.— atcirta Sančo, — man lai nepieskaras nekāda roka. Vai tad es esmu, tā sakot, dzemdējis Tobosas seņjoru Dulsineju, ka man ar abām savām dibenpusēm jāizpērk viņas acu grēki. Mans kungs gan ir patiešām daļa no viņas, jo viņš viņu uz katra soļa dēvē par savu dzīvību, savu dvēseli, savu balstu un atspaidu, un viņš var un viņam arī vajag sevi pātagot viņas labā un darīt visu, lai viņu atburtu; bet pātagot mani? Abernuncio.*

Tiklīdz Sančo to bija izteicis, sudrabainā nimfa, kas sēdēja blakus Merlēna garam, pielēca kājās, pacēla smalko plīvuru, atsedza seju, kas visiem šķita pārlieku daiļa, un ar vīrišķīgu pārdrošību ne visai maigā balsī tieši uzrunāja Sančo Pansu:

—      Ak, nelaimīgais ieroču nesēj ar tukšu poda dvēseli, koka sirdi, akmens un krama iekšām! Ja tev, nekaunīgais blēdi, pavēlētu nolēkt zemē no augsta torņa, ja tev, cilvēku dzimuma ienaidniek, lūgtu apēst kādu duci krupju, divus dučus ķirzaku un trīs dučus čūsku, ja tevi pierunātu nogalināt savu sievu un savus bērnus ar līku un asu zobenu, tad neviens nebrīnītos, ka tu izvairītos un tielētos, bet piešķirt tādu nozīmi trīstūkstoš un trīssimt pātagas cirtieniem, ja pat visniecīgākais puika bāreņu patversmē tos saņem katru mēnesi, — tas pārsteidz, satriec un šausmina visas tās līdzcietīgās dvēseles, kas tevī klausās, un satrieks visas tās, kas to uzzinās laika ritumā. Ielūkojies, nožēlojamais un nejūtīgais dzīvniek, ielūkojies ar savām izbiedētajām ūpja acīm manās acīs, kas līdzinās mirdzošām zvaigznēm, un tu redzēsi, ka no tām strūklu strūklām un straumju straumēm plūst asaras, veidodamas vagas, celiņus un takas manu vaigu skaistajos klajumos. Iežēlojies, viltniek un ļaunais briesmoni, par manu ziedošo jaunību, — jo neesmu vēl divdesmit gadus veca, man ir tikai deviņpadsmit gadu, — kas iznīkst un novīst zem šā rupjas zemnieces apvalka, un, ja es tagad tāda neizskatos, tad tikai pateicoties klātesošā seņjora Merlēna sevišķai laipnībai, lai mans daiļums tevi aizkustinātu, jo apbēdinātas skaistules asaras pārvērš klintis par vati un tīģerus par avīm. Izper, izper savu miesu, nevaldāmais kustoni, un atbrīvo no laiskuma savu spēku, kas tevi tagad mudina tikai ēst un ēst, atdod man manas ādas maigumu, manas dabas lēnprātību un manas sejas daili; un, ja manis labā tu nevari atmaigt un pieņemt kādu saprātīgu lēmumu, tad dari to šā nabaga bruņinieka dēļ, kas stāv tev blakus, sava kunga dēļ, kura dvēseli es redzu, jo tā viņam iestrēgusi kaklā, desmit pirkstu atstatumā no lūpām, un gaida, vai tava atbilde būs barga vai labvēlīga, lai izspruktu no viņa mutes vai atgrieztos atpakaļ viņa iekšās.

To dzirdēdams, dons Kihots aptaustīja sev kaklu un, pagriezies pret hercogu, sacīja;

—     Zvēru pie dieva, seņjor, ka Dulsineja runā patiesību, jo mana dvēsele patiesi iestrēgusi kaklā kā arbaletes lādiņš.

—     Ko jūs par to teiksiet, Sančo? — jautāja hercogiene.

—     Es teikšu, seņjora, — atbildēja Sančo, — to, ko jau teicu: kas zīmējas uz sevis pātagošanu, — abernuncio.

—     Jāsaka abrenuncio, Sančo, nevis kā tu sacīji, — iebilda hercogs.

—     Lieciet mani mierā, augstība, — atbildēja Sančo, — man patlaban nav prātā tādi smalkumi, vai es esmu izteicis vienu burtu par daudz vai par maz, mani tā uztrauc šie pātagas cirtieni, kas man jāsaņem vai pašam sev jāuzskaita, ka pats nesaprotu, ko runāju un daru. Bet es gribētu zināt, kur mana kundze, Tobosas seņjora doņja Dulsineja, iemācījusies šādi lūgt: viņa atnākusi mani lūgt, lai es atjauju pātagot savu miesu, un sauc mani par tukša poda dvēseli, nevaldāmu dzīvnieku un vēl daudzos citos lamu vārdos, ko nepanestu pats velns. Vai tad mana miesa izkalta no bronzas, un kāda man daļa, vai seņjora tiek vai netiek atburta? Ja viņa gribēja man pielabināties, tad varēja atnest grozu ar baltu veļu, kreklus, lakatiņus, tupeles, kaut gan es tādas nevalkāju, bet viņa prot tikai lamāties, labi zinādama šejieniešu sakāmvārdu: «Ar zeltu apkrauts ēzelis viegli uzkāpj kalnā, dāvanas pāršķeļ klintis, no dieva lūdz, bet arī pats dari, un vairāk vērtē viens «ņem» nekā divi «es došu».» Un tad seņjors, mans kungs, kam vajadzētu mani paglaudīt pa spalvu, lai padarītu mani mīkstu kā izsukātu vilnu, brēc, ka mani sagrābšot, piesiešot kailu pie koka un došot man divkāršu pērienu; lai taču šie nelaimes apsēstie seņjori apzinās, ka viņi prasa izpērt nevis ieroču nesēju, bet gubernatoru, kā mēdz teikt — «paceliet kausus augstāk». Lai šie sasodītie iemācās vispipns iūgt, pierunāt un būt pieklājīgi, jo ne visas dienas ir vienādas un cilvēks ne vienmēr ir labā omā. Esmu tagad satriekts par to, ka mans zaļais kamzolis saplēsts, un viņi nāk man prasīt, lai es labprātīgi sevi izperu, bet es to gribu tikpat maz kā kļūt par kaciku*.

—     Es jums teikšu patiesību, draugs Sančo, — sacīja hercogs, — ja jūs nekļūsiet mīkstāks par ienākušos vīģi, jūs par gubernatoru neiecels. Vai tad es varu aizsūtīt saviem saliniekiem nežēlīgu gubernatoru, ar akmens sirdi, kuru neaizkustina ne apbēdinātu jaunavu asaras, ne gudru, varenu un senu burvju un gudro lūgumi? īsi sakot, Sančo, vai nu jūs sevi izpērsiet, vai ļausiet izpērt, vai arī nekļūsiet par gubernatoru.

—     Seņjor, — atbildēja Sančo, — vai jūs man varētu dot divas dienas laika, lai pārdomātu, kā labāk rīkoties?

—     Nē, nekādā ziņā, — sacīja Merlēns, — šeit, šajā pašā mirklī un šajā vietā mums jāizšķir jautājums: vai nu Dulsineja atgriezīsies Montesīnosa alā un tur atkal iegūs zemnieces izskatu, vai arī viņa savā tagadējā izskatā tiks aizvesta Elisija laukos, kur viņa gaidīs, lai uzskaitiet sev noteikto pātagas cirtienu skaitu.

—     Nu, labais Sančo, — sacīja hercogiene, — saņemieties un atmaksājiet labi par maizi, ko ēdāt pie sava seņjora dona Kihota, kuram pakalpot un pateikties ir mūsu visu pienākums viņa labās sirds un dižo bruņinieka darbu dēļ. Dodiet savu piekrišanu, mans draugs, šim pērienam, un lai velns iet pie velna un bailes izzūd, jo drosmīga sirds salauž ļauno likteni, kā jūs to labi zināt.

Uz šiem vārdiem Sančo atbildēja ar muļķīgu jautājumu Merlēnam:

—     Sakiet man, žēlīgais seņjor Merlēn: šeit ieradās vēstnesis velns un teica manam bruņiniekam seņjora Montesīnosa vārdā, lai viņš to pagaidot šeit, jo tas ieradīšoties pamācīt viņu, kā atburt Tobosas Dulsineju, bet līdz šim brīdim nekādu Montesīnosu, nedz viņam kaut ko līdzīgu neesam redzējuši.

Merlēns atbildēja:

—     Draugs Sančo, šis velns ir nepraša un vislielākais nelietis: es viņu sūtīju uzmeklēt jūsu kungu, lai viņš tam nodotu nevis Montesīnosa, bet manu vēstījumu, jo Montesīnoss sēž savā alā vai, labāk sakot, gaida savu atburšanu, un tagad atlicis noplēst ādu vairs tikai astei. Ja viņš jums parādā vai jums ar viņu kas pārrunājams, varu jums viņu sameklēt un atvest, kurp vien vēlaties. Bet tagad piekrītiet labprātīgi šim pērienam un ticiet man, ka tas būs ļoti noderīgs kā dvēselei, tā miesai: dvēselei tāpēc, ka izrādīsiet žēlsirdību, miesai tāpēc, ka esat pilnasinīgs cilvēks un jums nekaitētu mazliet nolaist asinis.

—     Pasaulē ir daudz ārstu, pat burvji kļuvuši par ārstiem, — atbildēja Sančo, — bet, ja nu visi mani tā pierunā, kaut arī man ir citi ieskati, es saku, ka esmu ar mieru uzskaitīt sev trīstūkstoš trīssimt pātagas cirtienu, ar noteikumu, ka varēšu sevi pērt tad, kad man tas patiks, un ka neviens man nenoteiks ne dienu, ne laiku, un es pacentīšos savu parādu nokārtot pēc iespējas ātrāk, lai pasaule varētu priecāties par seņjoras Dulsinejas skaistumu, jo viņa, pretēji tam, kā es agrāk domāju, liekas, ir tiešām glīta. Es uzstādu ari noteikumu, ka man nav jāper sevi līdz asinīm un, ja daži cirtieni aizbiedēs tikai mušas, tie tomēr tiktu man ieskaitīti. Bez tam, ja es kļūdīšos skaitā, seņjoram Merlēnam, kas visu zina, jāpacenšas cirtienus saskaitīt un pateikt man, cik cirtienu vēl trūkst vai cik esmu iesitis sev liekus.

—      Par liekajiem cirtieniem nebūs jāziņo, — atbildēja Merlēns, — jo, tiklīdz būsiet sasniedzis noteikto skaitu, seņjora Dulsineja pēkšņi tiks atburta un, būdama atzinīga, steigsies meklēt labo Sančo, lai viņam pateiktos un apbalvotu viņu par labu darbu. Tāpēc jums nav jābažījas ne par liekajiem, ne iztrūkstošajiem cirtieniem, jo pašas debesis nepieļaus jūs pievilt ne par matu.

—     Nu tad lai dieva rokā! — iesaucās Sančo. — Padodos savam ļaunajam liktenim un pieņemu pērienu ar manis minētajiem noteikumiem.

Tiklīdz Sančo bija izteicis šos vārdus, atkal atskanēja mūzika un neskaitāmu arkebūzu šāvieni, bet dons Kihots apskāva Sančo kaklu un tūkstošreiz viņu noskūpstīja uz pieres un uz vaigiem. Hercogiene, hercogs un visi klātesošie izrādīja vislielāko sajūsmu, un rati sakustējās; garām braukdama, skaistā Dulsineja nolieca galvu, sveicinot hercogu un hercogieni, un dziļi paklanījās pret Šančo.

Bet debesīs parādījās ausma, priecīga un smaidoša; lauku puķes pacēla savas galviņas un izslējās, strautiņu kristāldzidrie ūdeņi, čalodami starp baltiem un pelēkiem akmeņiem, traucās aiznest savas nodevas upēm, kuras tos gaidīja. Līksmā zeme, skaidrās debesis, dzidrais gaiss, mierīgā gaisma, viss — kopā un atsevišķi — liecināja, ka diena, kas steidzās ausmas pēdās, būs mierīga un skaidra. Hercogs un hercogiene, apmierināti ar medībām un ar to, ka tik atjautīgi un labi paveikuši savu nodomu, atgriezās pilī, lai izdomātu jaunus jokus, jo nekas cits viņiem nespēja sagādāt lielāku baudu.

XXXVI nodaļa, KURĀ IR RUNA PAR DĪVAINO UN PILNĪGI NEIEDOMĀJAMO PIEDZĪVOJUMU AR DUEŅJU DOLORĪDU, ĪSTĀ VĀRDĀ GRĀFIENI TRIFALDI, UN PAR VĒSTULI, KO SANCO PANSA UZRAKSTĪJA SAVAI SIEVAI TERESAI PANSAI

Hercogam bija zobgalīgs un jautrs majordoms; viņš izpildīja Merlēna lomu un bija sarīkojis visu iepriekšējā nodaļā atstāstīto piedzīvojumu, sacerējis dzejas un iemācījis vienu pāžu tēlot Dulsinejas lomu. Drīz viņš, savu kungu samācīts, sagudroja kādu citu piedzīvojumu, tik asprātīgu un īpatnu, ka to grūti pat iedomāties.

'Otrā dienā hercogiene jautāja Sančo, vai viņš jau iesācis sevis pēršanu, lai atburtu Dulsineju. Viņš atbildēja, ka iesācis un pagājušā naktī jau sev uzskaitījis piecus cirtienus. Hercogiene jautāja, ar ko viņš sevi pēris. Sančo atbildēja, ka ar roku.

—     Tās ir pļaukas, nevis pātagu cirtieni, — sacīja hercogiene, — manuprāt, gudrais Merlēns nebūs apmierināts ar tik maigu pērienu; jums, labais Sančo, jāiegādājas dzelkšņaina vai mezglaina pātaga, lai cirtienus sajustu; jo gudrība jāmācās ar sviedriem un asinīm, un par tādu lētu maksu nevar nopirkt brīvību tik ievērojamai seņjorai, kāda ir Dulsineja; iegaumējiet, Sančo, ka žēlsirdības darbi, kurus izdarām pavirši un laiski, ir nevērtīgi un bez kādas nozīmes.

Sančo atbildēja:

—      Dodiet man, jūsu augstība, kādu piemērotu pātagu vai virvi, un es sevi ar to pēršu, ja vien man pārmērīgi nesāpēs, jo ziniet, jūsu žēlastība, kaut gan esmu zemnieks, tomēr mana miesa vairāk līdzinās kokvilnai nekā rupjam audeklam, un būtu nelāgi man sevi sakropļot citu labā.

—     Labi, lai notiek! — atbildēja hercogiene. — Es rīt iedošu jums piemērotu pātagu, kas piekļausies jūsu maigajai ādai kā jūsu īstena māsa.

Sančo atbildēja:

—     Jūsu augstībai, manai dārgajai seņjorai, jāzina, ka esmu uzrakstījis vēstuli savai sievai Teresai Pansai, kurā pastāstīju viņai visu, kas man atgadījies, kopš šķīros no viņas; šī vēstule man ir te azotē, atliek vairs tikai uzrakstīt adresi, un es ļoti vēlētos, lai jūsu gudrā augstība izlasītu šo vēstuli, jo, manuprāt, esmu uzrakstījis tā, kā pienākas rakstīt gubernatoram.

—      Kas tad to sacerēja? — jautāja hercogiene.

—     Kas gan cits, ja ne es, grēcinieks? — atbildēja Sančo.

—     Un jūs pats to arī uzrakstījāt? — turpināja jautāt hercogiene.

—     I nedomāju to darīt, — atbildēja Sančo, — jo es neprotu ne lasīt, ne rakstīt, protu tikai parakstīties.

—     Paskatīsimies, — sacīja hercogiene, — esmu pilnīgi pārliecināta, ka šajā vēstulē jūs parādāt sava prāta augstās īpašības.

Sančo izvilka no azotes neaizzīmogotu vēstuli, hercogiene to paņēma un izlasīja sekojošo:

SANČO PANSAS VĒSTULĒ VIŅA SIEVAI TERESAI PANSAI

Lai gan mani krietni izpēra, tomēr esmu iekļuvis augstā godā; esmu ieguvis labu salu, taču tā man maksā krietnus pātagas cirtienus. To visu, mana Teresa, tu tagad nesapratīsi, bet kādu citu reizi es tev to paskaidrošu. Tev jāzina, Teresa: esmu nolēmis, ka tev jābrauc karietē, tagad tev tas jādara, bet kājām lai staigā kaķi. Tu esi gubernatora sieva, pielūko, lai tev neviens nemītu uz papēžieml Es tev aizsūtu zaļu mednieka apģērbu, ko man iedāvināja seņjora hercogiene; papūlies no tā izšūt brunčus un ņieburu mūsu meitai. Šai novadā runā, ka mans kungs dons Kihots esot gudrs ārprātīgais un patīkams niekkalbis un ka es viņam nepaliekot iepakaļ. Mēs esam bijuši Montesīnosa alā, un gudrais Merlēns izraudzījies mani, lai atburtu Tobosas Dulsineju, kuru citur sauc par Aldonsu Lorenso: man sev jāiesit trīstūkstoš trīssimt pātagas cirtienu, atskaitot tos piecus cirtienus, kurus esmu jau sev iesitis, tad viņa būs atburta kā māte, kas viņu radījusi. Par to nevienam neko nestāsti, jo tad visi sāks par to mēļot un vieni teiks — balts, bet otri — melns. Pēc dažām dienām es no šejienes došos uz savu pārvaldāmo salu, un mana vislielākā vēlēšanās ir tur saraust naudu, un man stāsta, ka visiem jaunieceltiem gubernatoriem esot šāda vēlēšanās; es iepazīšos ar apstākļiem un tad paziņošu, vai tev ir vai nav vērts ierasties pie manis. Pelēcis jūtas labi un tevi sirsnīgi sveicina; esmu nolēmis viņu neatstāt, pat ja mani ieceltu par turku sultānu. Mana seņjora hercogiene tev tūkstošreiz skūpsta rokas, bet tu atbildot noskūpsti viņai rokas divi tūkstoši reizes; glaimi, kā saka mans kungs, ir vislētākā lieta pasaulē un neko nemaksā. Dievam nav labpaticis sūtīt man vēl otru somu ar simt eskudo kā pagājušo reizi, taču neskumsti, mana Teresa; kas saceļ trauksmi, tas pats ir drošībā, un no gubernatora amata es izspiedīšu visu, ko varēšu; bet esmu ļoti uztraukts tikai par to, ka man saka: ja es vienreiz tos gardumus nogaršošot, tad norīšot līdz ar tiem savus pirkstus, un tad man par to gubernatora vietu būšot dārgi jāmaksā; tomēr — kropļiem un nabagiem pasniedz tik daudz žēlastības dāvanu, ka viņi dzīvo tikpat labi kā kanoniķi; tāpēc, lai mūsu dzīve būtu šāda vai tāda, es ceru, ka tev palaimēsies kļūt bagātai. Lai dievs tev dod laimi, cik vien ir viņa spēkos, un pasarga mani, ka varu tev kalpot. Šai pilī 1614. gada 14. jūlijā.

Tavs vīrs un gubernators Sančo Pansa.

Izlasījusi vēstuli, hercogiene teica Sančo:

—      Divās vietās mūsu labais gubernators mazliet nomaldās no ceļa: pirmkārt, jūs sakāt vai liekat saprast, ka gubernatora vieta jums piešķirta par to, ka jūs sevi izpēršot, bet jūs labi zināt un nevarat apstrīdēt, ka mans seņjors hercogs jums to apsolīja tad, kad nekāda pēršana tam nebija pat prātā nākusi; otrkārt, jūs izrādāt pārāk lielu mantkārību, bet, kas daudz grib sagrābt, maz iegūst, jo mantkārība ir kā īlens maisā un mantkārīgs gubernators spriedis netaisnīgu tiesu.

—       Es gribēju teikt pavisam ko citu, seņjora, — atbildēja Sančo, — un, ja jūsu žēlastībai šķiet, ka vēstule nav uzrakstīta, kā pieklājas, tad varam to tūdaļ saplēst un uzrakstīt jaunu, bet var gadīties, ka tā būs vēl sliktāka, ja es paļaušos pats uz savu galvu.

—      Nē, nē, — atbildēja hercogiene, — šī pati ir laba, un es vēlētos, lai to izlasītu hercogs.

Tad viņi izgāja dārzā, kur šajā dienā bija paredzēts pusdienot. Hejcogiene parādīja Sančo vēstuli hercogam, kas to izlasīja ar lielu baudu. Viņi paēda pusdienas, un, kad galds bija nokopts, hercogs un hercogiene vēl ilgāku laiku sēdēja, tīksminādamies patīkamā sarunā ar Sančo Pansu, bet pēkšņi tie izdzirdēja skumjas flautas skaņas un dobju, saraustītu bungu rīboņu. Visus, acīm redzot, satrauca šī neizprotamā, kareivīgā un sērā mūzika, sevišķi donu Kihotu, kas aiz satraukuma nevarēja nosēdēt savā vietā; par Sančo sakāms tikai tas, ka viņš bailēs meklēja savu ierasto patvērumu, proti, — viņš ieķērās hercogienes platajos brunčos, jo mūzikas skaņas patiešām bija skumjas un grūtsirdīgas. Kamēr visi tā pārsteigti klausījās, tie ieraudzīja dārzā ienākam divus cilvēkus sēru drānās, tik garās, ka tās sniedzās līdz zemei; tie nāca, rībinādami divas lielas bungas, apvilktas ar melnu audumu. Tiem blakus soļoja flautists, tikpat melns un tumšs kā pārējie. Šiem trijiem sekoja milzīga auguma vīrs, tērpies — labāk sakot, ietinies — drausmīgi melnā apmetnī, kas vilkās pa zemi neticami garā velcē. Apmetnis bija šķērsām sajozts ar platu un melnu jostu, pie kuras karājās milzigs liks zobens melnā ādas makstī. Viņa seja bija aizsegta ar caurspīdīgu melnu šķidrautu, caur kuru bija redzama gara bārda, balta kā sniegs. Viņš cienīgi un nopietni soļoja bungu taktī, īsi sakot, viņa diženais augums, gaita, melnais tērps un viņa pavadoņi varēja apmulsināt un arī apmulsināja visus, kas, nepazīdami šo vīru, skatījās uz viņu.

Tā viņš lēnām un ļoti svinīgi tuvojās hercogam, kas ar citiem klātesošiem viņu gaidīja, kājās stāvēdams, un nometās tā priekšā uz ceļiem, taču hercogs atteicās ar viņu runāt, pirms viņš nebūšot piecēlies. Tad šis dīvainais rēgs paklausīja un, piecēlies kājās, atsedza savu seju, un visi ieraudzīja drausmīgu bārdu, tik garu. tik baltu un tik biezu, kādu līdz šim neviena cilvēka acs nebija redzējusi, un no viņa platajām, spēcīgajām krūtīm pēkšņi izlauzās un atskanēja nopietna un spēcīga balss, kad, pievērsis acis hercogam, viņš sacīja:

—     Augstais un varenais seņjor, — mani sauc par Trifaldlnu Baltbārdi, esmu grāfienes Trifaldi, citā vārdā sauktās dueņjas Dolorldas, ieroču nesējs, un ierados no viņas pie jūsu augstības kā vēstnesis, lai izlūgtos no jūsu augstsirdības atļauju un piekrišanu viņai ierasties šeit un izstāstīt savas bēdas, kas ir tik neredzētas un neparastas, kādas var izdomāt tikai visdrūmākais gars šajā pasaulē. Bet vispirms viņa vēlētos zināt, vai jūsu pilī atrodas drosmīgais un nekad neuzvaramais bruņinieks Lamančas dons Kihots, kuru meklēdama viņa kājām un neko neēdusi ieradusies no Kandajas karalistes jūsu valstī, un šo viņas ierašanos var un vajag uzskatīt par brīnumu vai burvestību. Viņa gaida pie šā cietokšņa jeb vasaras pils vārtiem un tūlīt ieradīsies, kad dosiet savu piekrišanu. Es beidzu.

Tad viņš ieklepojās, ar abām rokām noglaudīja savu bārdu no augšas līdz apakšai un ļoti mierīgi gaidīja hercoga atbildi, kurš sacīja:

—      Jau sen, labais ieroču nesēj Trifaldīn Baltbārdi, esam saņēmuši vēstis par seņjoras grāfienes Trifaldi nelaimi, kuru burvji liek saukt par dueņju Dolorīdu; jūs varat, neparastais ieroču nesēj, sacīt viņai, lai tā ienāk un ka šeit atrodas drosmīgais bruņinieks Lamančas dons Kihots, kura raksturs ir tik augstsirdīgs, ka viņa droši var paļauties uz viņa atbalstu un palīdzību; tāpat varat viņai pateikt manā vārdā, ka es viņai neliegšu savu labvēlību, ja tā būs vajadzīga, jo mans bruņinieka vārds liek man viņai palīdzēt: bruņinieka pienākums ir atbalstīt visas sievietes, sevišķi dueņjas atraitnes, apbēdinātas un nelaimju piemeklētas, kāda droši vien ir arī jūsu seņjora.

To dzirdēdams, Trifaldīns nometās ceļos un, devis zīmi flautistam un bundziniekam, tādas pašas mūzikas pavadībā, ar kādu bija ieradies, un tikpat svinīgā gaitā atstāja dārzu, bet visi klātesošie apbrīnoja viņa izskatu un stāju.

Hercogs pagriezās pret donu Kihotu un sacīja:

—      Beidzot, slavenais bruņiniek, ļaunprātības un nezināšanas migla nespēs aizsegt un apēnot drosmes un tikumības gaismu. Es to saku tāpēc, ka jūsu cēlsirdība nodzīvojis manā pilī tikai sešas dienas, bet jau no tālām un svešām zemēm ierodas nelaimīgie un apbēdinātie, nevis karietēs un sēžot uz kamieļiem, bet atnāk kājām, neēduši, ticēdami, ka jūsu spēcīgā roka viņus atbrīvos no bēdām un mokām, ievērojot jūsu lielos varoņdarbus, kuru slavu daudzina visā pasaulē.

—      Es vēlētos, seņjor hercog, — atbildēja dons Kihots, — lai šeit būtu klāt tas cienījamais garīdznieks, kas pirms dažām dienām pie galda izrādīja tādu nepatiku un naidu pret klaiņojošiem bruņiniekiem, lai viņš pats ar savām acīm pārliecinātos, ka šādi bruņinieki ir pasaulei nepieciešami; tad viņš varētu kā ar roku aptaustīt, ka ārkārtīgi apbēdināti un nomākti ļaudis svarīgos gadījumos, kad tos piemeklē briesmīgas nelaimes, meklē palīdzību nevis mācītu vīru mājās, nevis pie sava ciemata ķestera vai pie tādiem bruņiniekiem, kas nekad nav atstājuši savas mājas, nevis pie izlutinātajiem galminiekiem, kam patīk gan izzināt jaunus notikumus, lai tos pastāstītu un izpjāpātu citiem, bet kas paši neveic nevienu tādu darbu, par kuru varētu citi stāstīt un rakstīt. Remdināt ciešanas, palīdzēt nelaimēs, atbalstīt jaunavas, mierināt atraitnes — neviens cits to nespēj tik labi kā klaiņojošie bruņinieki, un es bezgalīgi pateicos debesīm, ka esmu viens no viņiem, un, lai kādas nelaimes un grūtības man šis amats sagādātu, manuprāt, tas ir labi izvēlēts. Lai ienāk šī dueņja un lūdz no manis, ko vien vēlas; manas rokas spēks un mana drosmīgā gara nesatricināmā apņēmība atbrīvos viņu no visām viņas nelaimēm.

XXXVII nodaļa, kurĀ turpinĀs slavenais PIEDZĪVOJUMS AR DUEŅJU DOLORĪDU

Hercogs un hercogiene bija ārkārtīgi priecīgi par to, ka dons Kihots tik viegli pakļāvās viņu nodomiem, bet šai mirklī ierunājās Sančo:

—     Es nevēlētos, lai šī seņjora dueņja radītu kādus šķēršļus man apsolītajai gubernatora vietai, jo esmu dzirdējis no kāda Tolēdo aptiekāra, kas bija varen runīgs vīrs, ka tur, kur iejaucoties dueņjas, nekas labs nevarot iznākt. Žēlīgais dievs, kā šis aptiekārs viņas neieredzēja! No tā es secināju, ka visas dueņjas ir apnicīgas un nekaunīgas, lai kāda būtu viņu kārta un stāvoklis, un tādas būs arī dolorīdas, no kurām viena, kā teikts, ir šī Trīsfaltu vai Trīsastu grāfiene. Manā ciematā faltes un astes ir viens un tas pats.

—      Nerunā, draugs Sančo, — sacīja dons Kihots, — ja šī seņjora dueņja ieradusies mani meklēt no tik tālām zemēm, tad viņa nevar būt viena no tām, par kurām runā aptiekārs, jo vairāk tāpēc, ka šī dueņja ir grāfiene, un, ja grāfienes ir dueņjas, tad viņas kalpo karalienēm vai ķeizarienēm, bet savās mājās viņas ir dižciltīgas seņjoras, kurām kalpo citas dueņjas.

To dzirdot, doņja Rodrīgesa, kas bija klāt, teica:

—     Manai seņjorai hercogienei kalpo tādas dueņjas, kas varētu būt grāfienes, ja liktenim labpatiktos, bet karaju griba var apiet likumus ar līkumu; tomēr nevajag runāt ļaunu par dueņjām, sevišķi par vecajām meitām — un, lai gan tāda neesmu, tomēr skaidri saprotu, ka labāk būt dueņjai jaunavai nekā dueņjai atraitnei; bet, ja kāds gribēs mūs, dueņjas, apcirpt, tam dzirkles paliks rokās.

—     Neraugoties uz to, — atbildēja Sančo, — mans bārddzinis apgalvo, ka dueņjas ir krietni apcērpamas, tomēr nemaisīsim šo risu biezputru, kaut arī tā piedegtu.

—     Ieroču nesēji vienmēr ir bijuši mūsu ienaidnieki, — atbildēja doņja Rodrīgesa, — jo viņi visas savas dienas slaistās pa priekšistabām un mūs redz uz katra soja, un liek mūs mierā tikai tad, kad lūdz dievu, bet citā laikā ik brīdi mēļo par mums, neatstādami nevienu kaulu veselu mūsu miesā un postīdami mūsu labo slavu. Bet es saku šiem lempjiem, ka, viņiem par spīti, mēs dzīvosim šajā pasaulē un mitināsimies dižu kungu mājās, lai gan arī tur mirstam badā un apklājam mūsu maigās vai nemaigās miesas ar melnām segām, tāpat kā svētku procesiju dienās apklāj ar segām mēslu kaudzes. Goda vārds, ja man kādreiz būtu izdevība, es pierādītu ne tikai klātesošajiem, bet arī visai pasaulei, ka dueņja ir visu tikumu iemiesojums.

—     Man šķiet, — sacīja hercogiene, — ka mana labā doņja Rodrīgesa runā pilnīgu patiesību, bet patlaban nav īstais laiks aizstāvēt sevi un pārējās dueņjas un apstrīdēt Jaunās domas, kuras izteicis nejaukais aptiekārs, un tās izravēt no lielā Sančo Pansas sirds, kur tās iesakņojušās.

Sančo atbildēja:

—     Kopš esmu nolēmis kjūt par gubernatoru, manī izzudušas ieroču nesēja vājības, un uz visām dueņjām pasaulē es tikai nošķaudos.

Saruna par dueņjām būtu turpinājusies, ja neieskanētos flautas un bungas, vēstīdamas dueņjas Dolorīdas ierašanos. Hercogiene vaicāja hercogam, vai nevajadzētu iet tai pretim, jo viņa esot grāfiene un dižciltīga persona.

—     Ja viņa ir grāfiene, — iejaucās Sančo, iekams hercogs paspēja atbildēt, — tad jūsu augstībām pieklājas iet viņai pretim, bet, ja viņa ir dueņja, tad, manuprāt, jums nav jāsper neviens solis.

—     Kas tev liek iejaukties šai lietā, Sančo? — vaicāja dons Kihots.

—     Kas, seņjor? — atvaicāja Sančo. — Es iejaucos tāpēc, ka varu iejaukties kā ieroču nesējs, kas iemācījies pieklājības noteikumus jūsu žēlastības skolā, jo jūs esat vispieklājīgākais un vislabāk audzinātais bruņinieks starp vispieklājīgākajiem: un par šādām lietām esmu dzirdējis jūsu žēlastību sakām, ka pārāk liela vai pārāk maza pieklājība esot viens pīpis; man liekas, gudrs cilvēks mani sapratīs no šiem nedaudzajiem vārdiem.

—     Tā ir, kā Sančo saka, — iebilda hercogiene, — vispirms palūkosimies, kāda izskatās grāfiene, tad noteiksim, cik liels gods viņai pienākas.

Šai mirklī, tāpat kā pirmo reizi, ienāca bundzinieki un flautists.

Ar to autors pabeidz īso nodaļu un sāk otru, kurā turpinās tas pats piedzīvojums, viens no ievērojamākiem visā stāstā.

XXXVIII nodaļa, kurĀ atstĀstĪts viss, ko DUEŅJA DOLORĪDA TEICA PAR SAVU BĒDĪGO likteni

Aiz drūmajiem muzikantiem dārzā ienāca divpadsmit dueņjas, soļodamas divās virknēs, visas tērpušās platos mūķeņu tērpos, kas bija, acīm redzot, šūti no stingri veltas vadmalas, ar baltiem muslīna plīvuriem, kas bija tik gari, ka zem tiem pavīdēja tikai tērpa apmale. Viņām sekoja grāfiene Trifaldi, atspiedusies uz ieroču nesēja Trifaldlna Baltbārža rokas, ģērbusies smalkā, melnā flaneļa tērpā, kam bija tik garas bārkstis, ka, katru bārksti savijot, tā būtu laba Martosas zirņa* lielumā. Viņas tērpa trīskārtīgo velci vai asti, vai kā vēl to varētu saukt nesa trīs pāži, kas arī bija sēru tērpos, izveidojot no trim velcēm acīm redzamu ģeometrisku figūru ar trim asiem leņķiem; visi, kas šīs smailās velces uzlūkoja, saprata, kāpēc viņa saucas grāfiene Trifalditas ir, Triju velču grāfiene; Benenheli apstiprina, ka tā ir patiesība, bet viņas īstais vārds bijis grāfiene Vilkumāte, jo viņas grāfistē dzīvojot daudz vilku, un, ja viņas grāfistē būtu nevis daudz vilku, bet daudz lapsu, viņa sauktos grāfiene Lapsāna, jo viņas zemē esot ieradums saukt valdniekus to lietu vai būtņu vārdos, kas viņu valstī visvairāk sastopamas, bet šī grāfiene, lai izceltu sava tērpa neparasto velci, atmetusi vārdu Vilkumāte un saucoties Trifaldi.

Divpadsmit dueņjas un viņu seņjora tuvojās svinīgā gaitā, aizklājušas sejas ar melniem plīvuriem, kas nebija vis caurspīdīgi kā Trifaldlna šķidrauts, bet tik biezi, ka caur tiem nekas nebija redzams. Tiklīdz parādījās dueņju procesija, hercogs, hercogiene un dons Kihots piecēlās kājās un līdz ar viņiem visi, kas noraudzījās šajā svinīgajā gājienā. Divpadsmit dueņjas apstājās, izveidodamas eju, pa kuru tuvojās Dolorīda, joprojām atbalstīdamās uz Trifaldlna rokas; to redzot, hercogs, hercogiene un dons Kihots izgāja soļus divpadsmit viņai pretim. Viņa nometās ceļos un ierunājās nevis maigā un kautrā, bet piesmakušā un rupjā balsī:

—     Lūdzu jūsu augstības neizrādīt tādu pieklājību savam kalpam, tas ir, — kalponei, jo, būdama cietēja, es nevarēšu jums pienācīgi atbildēt; dīvainā un neredzētā nelaime laupījusi man saprātu un aiznesusi nezin kurp, droši vien — diezgan tālu; jo vairāk to meklēju, jo mazāk spēju to atrast.

—      Bet pilnīgi bez prāta būtu tas, seņjora grāfiene, — atbildēja hercogs, — kas nesaskatītu jūsu personā jūsu augstvērtību, ar ko jūs neapšaubāmi esat pelnījusi mūsu visaugstāko goddevību un vissvinīgākās ceremonijas.

Un, pasniedzis tai roku, hercogs viņu nosēdināja krēslā blakus

1 Trifaldi — trīs velces.

hercogienei, kas savukārt apsveica grāfieni ar lielu laipnību. Dons Kihots klusēja, bet Sančo gandrīz vai mira aiz vēlēšanās ieraudzīt grāfienes Trifaldi seju un ieskatīties vaigā kādai no viņas daudzajām dueņjām, bet tas bija neiespējami, jo vajadzēja gaidīt, līdz tās pašas labprātīgi atsegs plīvurus.

Visi mierīgi stāvēja un klusēja, gaidīdami, lai kāds šo klusumu pārtrauktu, un to darīja dueņja Dolorīda ar šādiem vārdiem:

—     Esmu pārliecināta, varenais seņjor, visdaiļākā seņjora un visi gudrie klātesošie, ka mana lielā nelaime atradīs jūsu cildenajās sirdīs ne tikai labvēlīgu atsaucību, bet arī augstsirdību un iežēlu, jo mana nelaime ir tāda, ka tā spētu aizkustināt marmoru, atmiekšķēt dimantu un izkausēt viscietāko pasaules siržu tēraudu; bet, iekams mans stāsts nokļūs līdz jūsu dzirdei (lai neteiktu rupji — līdz jūsu ausīm), es vēlētos zināt, vai šajā sabiedrībā un vidē atrodas Lamančiskais nevainojamais bruņinieks dons Kihots un viņa viskrietnākais ieroču nesējs Pansa.

—      Pansa ir šeit, — atsaucās Sančo, iekams kāds cits paguva atbildēt, — tāpat Kihotiskais Dons, tāpēc varat, visbēdīgākā no visām dueņjām, runāt visu, kas vien ienāk jūsu prātīgajā prātiņā, un mēs visi esam gatavi būt jūsu vispadevīgākie kalpiņi.

Sai mirklī piecēlās dons Kihots un uzrunāja dueņju Dolorīdu:

—      Ja jūsu nelaimes, apbēdinātā seņjora, jūsos atstāj vismazāko cerību, ka jums varētu palīdzēt kāda klaiņojoša bruņinieka drosme un spēks, tad varu jums veltīt savus spēkus, kas gan ir niecīgi un vāji, tomēr visi tiks izlietoti jūsu labā. Es esmu Lamančas dons Kihots, kura uzdevums ir palīdzēt visiem nelaimīgajiem, un, ja tas tā ir, tad jums, seņjora, nav jāizlūdzas mūsu labvēlība, nav jāsacer ievadvārdi, bet tieši un atklāti jāizstāsta savas bēdas; mēs jūs uzklausīsim un, ja nevarēsim palīdzēt, tad vismaz dalīsimies jūsu ciešanās.

To izdzirdusi, dueņja Dolorīda sakustējās, it kā gribētu mesties pie dona Kihota kājām, un tiešām nokrita viņa priekšā ceļos, centās apskaut tam kājas un sacīja:

—      Es nokritu pie jūsu kājām, ak, neuzvaramais bruņiniek, jo tās ir visas klaiņojošās bruņniecības pamats un balsts; es vēlos skūpstīt šīs kājas, no kuru soļiem visnotaļ atkarīga palīdzība manā nelaimē, ak, drosmīgais klaiņojošais bruņiniek, kura patiesie varoņdarbi pārspēj un aptumšo Amadisu, Esplandjanu un Beljanisu brīnumdarbus.

Tad, atgājusi no dona Kihota, viņa tuvojās Sančo Pansam un, satvērusi viņa rokas, teica:

—      Ak tu, visuzticīgākais ieroču nesēj, kāds vien jebkad kalpojis klaiņojošam bruņiniekam tagadnē un pagājušos laikmetos, tava labsirdība ir lielāka nekā mana klātesošā pavadoņa Trifaldīna bārda. Tu vari lepoties ar to, ka kalpo lielajam donam Kihotam, jo, viņam kalpodams, tu neredzami kalpo visiem tiem neskaitāmiem bruņiniekiem, kas jebkad pasaulē nesuši ieročus. Es tevi nozvērinu pie tavas uzticīgās labsirdības, esi krietns vidutājs starp mani un savu kungu, lai viņš būtu labvēlīgs pret šo vispazemīgāko un nelaimīgāko grāfieni.

Sančo atbildēja:

— Mana seņjora, man ir gluži vienalga, vai mana labsirdība ir tik liela kā jūsu ieroču nesēja bārda; svarīgi ir tikai, lai mana dvēsele aizietu no šās dzīves ar bārdu un ūsām*; bet par šīs pasaules bārdām daudz nerūpējos; es bez visiem šiem glaimiem un lūgumiem palūgšu savu kungu (jo zinu, ka viņš mani mīl, sevišķi tagad, kad esmu viņam loti vajadzīgs kādā lietā), lai viņš sniedz atbalstu un palīdzību jūsu žēlastībai, cik viņam iespējams. Izkraujiet tagad, jūsu žēlastība, savas nelaimes, pastāstiet tās mums un neraizējieties, gan jau mēs visi sapratīsimies.

Hercogs un hercogiene gandrīz vai plīsa no smiekliem par visu dzirdēto un redzēto, jo tieši viņi bija izgudrojuši šo piedzīvojumu, un sevī slavēja grāfienes Trifaldi atjautību un tēlošanas mākslu; bet viņa, atkal atsēdusies, sacīja:

„ — Slavenajā karalistē Kandajā, kas atrodas starp lielo Trapobanu un Dienvidjūru, divu jūdžu attālumā no Komorlna raga, valdīja karaliene doņja Magunsija, karaJa Arčipjela atraitne, kas savam vīram un pavēlniekam laulībā bija dāvājusi infanti Antonomasiju, karaļvalsts mantinieci. Pieminētā infante Antonomasija uzauga un tika audzināta manā uzraudzībā un vadībā, jo es biju viņas mātes vecākā un ievērojamākā dueņja. Aizritēja diena pēc dienas, mazajai Antonomasijai bija jau četrpadsmit gadu, un viņa bija tik skaista, ka daba neko daiļāku vairs nevarēja radīt. Nedomājiet, ka viņai bija bērnišķīgs prātsl Viņa bija tikpat gudra, cik daiļa, un bija visdaiļākā pasaulē — tāda viņa ir arī tagad, ja vien nenovīdīgais liktenis un cietsirdīgās parkas nav pārgriezuši viņas dzīvības pavedienu. Bēt tas nevar būt, jo debesis neatļautu nodarīt tādu Jaunumu pasaulei, lai visskaistākais zemes auglis tiktu noplūkts negatavs. Sajā skaistulē (kuru nespēj pietiekami cildināt mana neveiklā mēle) iemīlējās neskaitāms daudzums prinču, kā vietējo, tā svešzemju, starp kuriem iedrošinājās raidīt savas domas pret viņas dailes debesīm kāds vienkāršs bruņinieks, kas dzīvoja galvaspilsētā; viņš paļāvās uz savu jauneklību un iznesību, savām daudzajām spējām un apdāvinātību, sava gara atjautību un veiklumu, jo man jāsaka jūsu augstībām — ja vien mans stāsts jūs negarlaiko —, ka, viņam spēlējot ģitāru, likās, it kā tā runātu, turklāt viņš bija dzejnieks un labs dejotājs, prata izgatavot putnu būrīšus, tā ka lielā trūkumā viņš ar tiem vien spētu nopelnīt sev iztiku; īsi sakot, visas šīs īpašības un spējas ir pietiekamas, lai apgāztu kalnu, ne tikai uzvarētu maigu jaunavu. Tomēr visa viņa iznesība un lielā pievilcība, viņa spējas un veiklība nekādi nebūtu iekarojušas manas meitenes sirds cietoksni, ja šis neģēlis nebūtu izlietojis viltību un vispirms pieveicis mani. Sis nelietis un bezsirdīgais paklīdenis nolēma vispirms iekarot manu labvēlību un iegūt manu patiku, lai es, būdama slikta komandante, nodotu viņam manis apsargātā cietokšņa atslēgas. īsi sakot, viņš ar glaimiem iemidzināja manu prātu un iekaroja manu sirdi ar dažādiem niekiem un blēņu valodām, bet visvairāk mani pieveica un pilnīgi pakļāva dažas dziesmiņas, kuras kādā naktī, sēžot aiz loga režģiem, dzirdēju viņu šķērsieliņā dziedam; ja vien labi atceros, dziesmiņas vārdi bija šādi:

Mana ienaidniece maigā* Sirdi iecirta man rētu, Lai tā vairāk sāpēt spētu; Klusot ciešu mokas baigās.

Šī dziesma man šķita īsta pērle un viņa balss — medus, un tikai vēlāk, kad sapratu, kādā nelaimē mani iegrūdušas šādas un tamlīdzīgas dziesmiņas, es atzinu, ka no labi iekārtotām valstīm vajadzētu padzīt dzejniekus, kā to ieteicis Platons, — vismaz saldkaislos dzejniekus, jo tie raksta dzejas, kas nelīdzinās dzejām par Mantujas marķīzu, kuras iejūsmina un saraudina sievietes un bērnus, bet šo dzejnieku atjautība ieduras dvēselē kā maigi ērkšķi un apdedzina kā zibens, atstājot neskartas drēbes. Kādu citu reizi viņš dziedāja:

— Nāve klusi nes man snaudu,* Lai es nesadzirdu tevi, Kad, no dzīves raisot sevi, Nomiršanas prieku baudu.

Un šādā garā viņš dziedāja vēl citas dziesmiņas un kuplejas, kuras mūs apbur, kad tās klausāmies, un pārsteidz, kad tās lasām. Un kas notiek, kad dzejnieki pazemojas tiktāl, ka saraksta tādas vārsmas, kuras Kandajā sauc par segidiļjām! No tām sirdis lēkā, balss aizraujas aiz smiekliem, ķermenis griežas dejā un visas jūtas saviļņojas. Tāpēc es saku, mani seņjori, ka šādus dzejniekus vajadzētu izraidīt uz Ķirzaku salām*. Taču vainīgi ir nevis viņi paši, bet gan tie vientieši, kas viņus slavē, un tie muļķi, kas tiem tic, un, ja es būtu bijusi krietna dueņja, kādai man vajadzēja būt, tad mani neaizkustinātu šādi pusnakts sacerējumi un es nenoticētu šādiem vārdiem: «Es dzīvoju mirdams, degu ledū, salstu ugunī, ceru bez cerībām, aizeju un palieku,» un citām tamlīdzīgām neticamām blēņām, ar kurām bija pilni viņa dzejojumi. Vai tad dzejnieki mums nesola Arābijas fēniksu, Ariadnes vainagu", saules zirgus*, dienvidu pērles, Tibaras zeltu* un Pankaijas balzamu*? Tā viņi ļauj vaļu savai spalvai, jo tiem neko nemaksā solīt to, ko viņi nekad nedomā un nevar izpildīt. Bet kāpēc es novirzos? Ak, es nelaimīgā! Kāds neprāts un kāda muļķība liek man runāt par citu trūkumiem, ja man ir tik daudz ko stāstīt par savējiem? Ak, es divkārt nelaimīgā, jo mani pazudināja nevis dzejas, bet mana vientiesība; mani padarīja mīkstu nevis mūzika, bet gan mana vieglprātība; mana lielā nezināšana un mana nepietiekamā vērība sagatavoja ceļu un atbrīvoja taku dona Klavīho soļiem, jo tas ir pieminētā bruņinieka vārds; un tā ar manu palīdzību viņš ne vienu reizi vien, bet daudzreiz iek]uva pie Antonomasijas, kuru pavedināja nevis viņš, bet es, lai gan viņu ielaidu pie tās kā īstenu laulātu draugu, jo, kaut ari esmu liela grēciniece, tomēr nebūtu pieļāvusi, ka kāds vīrietis, viņu neapprecējis, pieskartos tās kurpju pazoļu malai. Nē, nē, nekādā ziņā: kārtojot šādas lietas, laulība man ir pirmā vietā! Bet šajā darījumā bija viens trūkums: abu mīlētāju nevienādais stāvoklis, jo dons Klavīho bija vienkāršs muižnieks, bet infante Antonomasija, kā jau teicu, bija karaļvalsts mantiniece. Kādu laiku šī viltība palika noslēpta un aizsegta ar manu saprātīgo piesardzību, bet tad man šķita, ka tā drīz atklāsies, jo nezin kādēļ Antonomasijas viduklis aizvien vairāk piebrieda; izbijušies mēs visi trīs apspriedāmies un nolēmām, ka, pirms šis negods kļūs acīm redzams, dons Klavīho vikāra klātbūtnē lūgs Antonomasijas roku, pamatojoties uz vēstuli, kurā infante apsolās kļūt viņa sieva un kuru es viņai nodiktēju ar tik spēcīgiem vārdiem, ka tos nespētu salauzt pat Samsona spēks. Mēs papūlējāmies visu tā izdarīt, vikārs izlasīja vēstuli, mana seņjora viņam pilnīgi atzinās, izstāstīja mūsu nodomu, un viņš tai ieteica paslēpties kāda cienījama galma algvasila mājā…

Sai brīdī ierunājās Sančo:

—      Ja Kandajā arī ir galma algvasili, dzejnieki un segidiļjas, tad varu zvērēt, ka pasaulē viss iekārtots vienādi. Bet pasteidzieties, jūsu žēlastība seņjora Trifaldi, jo ir vēls un man briesmīgi gribētos dzirdēt šā garā stāsta beigas.

—     Jā, es pasteigšos, — atbildēja grāfiene.

XXXIX nodaļa, kurĀ trifaldi turpina savu APBRĪNOJAMO UN NEAIZMIRSTAMO STĀSTĪJUMU

Katrs Sančo izrunātais vārds iepriecināja hercogieni un līdz izmisumam satrauca donu Kihotu, kas pavēlēja viņam klusēt, un Dolorīda turpināja:

—      Beidzot, pēc daudziem jautājumiem un atbildēm pārliecinājies, ka infante paliek pie sava nodoma, neatkāpjas un negroza savu pirmo lēmumu, vikārs izlēma jautājumu par labu donam Klavīho un piešķīra tam infanti par likumīgu sievu, par ko infantes Antonomasijas māte karaliene doņja Magunsija tā sadusmojās, ka mēs pēc trim dienām viņu apglabājām.

—     Tātad viņa droši vien nomira! — iesaucās Sančo.

—      Skaidrs, — atbildēja Trifaldīns, — jo Kandajā apglabā nevis dzīvus cilvēkus, bet mirušus.

—       Ir piedzīvots, seņjor ieroču nesēj, — sacīja Sančo, — ka apglabā paģībušu cilvēku, domājot, ka viņš miris, un, manuprāt, karalienei Magunsijai katrā ziņā vajadzēja paģībt, nevis nomirt, jo, dzīvam esot, vēl daudzas lietas ir labojamas, un infante nebija izdarījusi tik lielu muļķību, lai par to vajadzētu tā izsamist. Ja šī seņjora būtu apprecējusi kādu savu pāžu vai kādu citu mājas kalpotāju, kā to izdarījušas daudzas seņjoras, cik esmu dzirdējis, — tad tā būtu neizlabojama nelaime; bet, ja viņa apprecējās ar muižnieku, tik iznesīgu un apdāvinātu, kā jūs mums viņu attēlojāt, tad patiesi jāsaka, ka izdarītā neprātība nemaz nebija tik liela, kā to varētu domāt; jo, kā saka mans klātesošais seņjors, kas man neļaus melot: tāpat kā mācīti cilvēki var kļūt bīskapi, tā bruņinieki, it īpaši klaiņojošie, var kļūt karaļi un imperatori.

—      Tev taisnība, Sančo, — sacīja dons Kihots, — ja kādam klaiņojošam bruņiniekam kaut cik palaimējas, tad viņam pilnīgi iespējams kļūt par pasaules lielāko valdnieku. Bet lai seņjora Dolorīda turpina, jo, manuprāt, viņai vēl jāstāsta šā līdz šim saldā notikuma rūgtās beigas.

—       Patiešām rūgtas! — atsaucās grāfiene. — Tik rūgtas, ka salīdzinājumā ar tām rutki šķiet saldi un oleandri garšīgi. Karaliene nomira, nevis paģība, un mēs viņu aprakām; tiklīdz bijām to apklājuši ar zemi un pateikuši viņai pēdējās ardievas, kad (quis talia fando temperet a lacrymis)\ uzsēdies koka zirgā, pār karalienes kapu parādījās milzis Malambruno, Magunsijas brālēns, reizē ļaundaris un burvis, un, lai atriebtu savas māsīcas nāvi un sodītu dona Klavīho pārdrošību, viņš, sadusmots par Antonomasijas izlaidību, ar savas mākslas palīdzību apbūra tos pie paša kapa: infanti pārvērta bronzas mērkaķienē un viņas vīru briesmīgā krokodilā no nezināma metāla, un starp abiem novietoja stabu, arī metāla, uz kura sīriešu valodā uzrakstīja dažus vārdus, kas, pārtulkoti kandajiešu un pēc tam spāniešu valodā, veido šādu teikumu: «Šie divi pārdrošie mīlētāji neatgūs savu agrāko izskatu, kamēr ar mani divkaujā nebūs cīnījies drosmīgais Lamančietis, jo tikai viņa lielajai vīrišķībai liktenis lēmis šo nekad neredzēto piedzīvojumu.» To padarījis, viņš izrāva no maksts milzīgu, platu dunci un, sagrābis mani aiz matiem, grasījās man pārgriezt rīkli un noraut galvu no pleciem. Es pārbijos, man mēle pielipa pie žokļiem, biju ārkārtīgi satraukta, bet cik spēdama savaldījos un drebošā, žēlabainā balsī viņam pateicu tik daudzus un dažādus vārdus, ka viņš neizpildīja savu bargo soda lēmumu. Viņš tad lika atvest no pils visas dueņjas, tās, kas patlaban atrodas šeit, un, visādi pārspīlēdams mūsu vainu un nozākādams dueņju tikumus, viņu slikto uzvedību un vēl sliktākos nodomus, uzkraudams viņām visām pārkāpumu, kuru biju izdarījusi es viena pati, sacīja, ka gribot mums nāves sodu aizstāt ar citu, ilgstošāku sodu, kas būšot apkauno-

1 Kas, to stāstot, spētu apvaldīt asaras. (No Vergitija «Eneīdns»).

joša un nepārtraukta miršana; un tajā pašā mirkli, kad viņš to paguva izteikt, mēs jutām, ka mums sejās atveras poras un tajās ieduras it kā adatu smailes. Mēs tūliņ saķērām sejas ar rokām un atklājām to, ko jūs tagad ieraudzīsiet.

Tad Dolorīda un pārējās dueņjas pacēla plīvurus, ar kuriem bija aizsegušās, un atsedza sejas, kas visas bija apaugušas ar bārdām, dažas ar gaišām, dažas ar melnām, dažas ar sirmām un dažas ar iesirmām; šāds skats acīm redzami pārsteidza hercogu un hercogieni, apmulsināja donu Kihotu un Pansu un radīja izbrīnu visos klātesošos. Trifaldi turpināja:

— Sādā veidā mūs sodīja šis nelietis un ļaundaris Malambruno, apklādams mūsu maigās un mīkstās sejas ar šiem asajiem sariem; kaut jel debesīm būtu labpaticies, lai viņš ar savu milzīgo dunci nocirstu mums galvas, nevis aptumšotu mūsu vaiga mirdzumu ar šīm spalvām, kas to apklāj. Apdomājiet labi, mani seņjori (es vēlētos, lai, šos vārdus runājot, manas acis pārvērstos par avotiem; bet domas par mūsu postu un asaru jūras, kuras līdz šim esam izlējušas, mūsu acīm atņēmušas valgumu un padarījušas tās sausas kā salmus, tāpēc es runāšu bez asarām), un sakiet, — kur var rādīties bārdaina dueņja? Kāds tēvs vai kāda māte par viņu apžēlosies? Kas viņai palīdzēs? Pat ja viņas āda ir gluda un tā izmiekšķējusi savu seju ar tūkstoš dažādām ziedēm un skaistuma līdzekļiem, reti atrodas kāds, kas dueņju iemīlētu, — bet ko lai viņa dara, ja tai uz sejas aug vesels mežs? Ai, dueņjas un manas biedrenes, mēs esam dzimušas ļaunā brīdī, nelaimīgā stundā mūsu vecāki mūs radījuši!

To pateikusi, viņa šķietami zaudēja samaņu.

XL nodaļa. par lietĀm, kas attiecas un ZĪMĒJAS UZ ŠO PIEDZĪVOJUMU UN SO NEAIZMIRSTAMO stĀstu

Visiem tiem, kam patīk šādi stāsti, jābūt īsteni un patiesi pateicīgiem tā pirmajam autoram Sidam Ametam, kas savā zinātkārē noskaidrojis un atstāstījis tajā visus sīkumus, neatstādams nepieminētas pat visnenozīmīgākās lietas. Viņš attēlo domas, atklāj iedomas, atbild uz slepeniem jautājumiem, izkliedē šaubas, atspēko iebildumus, īsi sakot, uzmin visziņkārīgākā lasītāja vissīkākās vēlmes. Ak, slavējamais autor! Ak, laimīgais don Kihot! Ak, cildinātā Dulsineja! Ak, jautrais Sančo Pansa! Tie visi kopā un katrs atsevišķi dzīvos neskaitāmus gadsimtus dzīvajiem par prieku un vispārēju laika kavēkli.

Stāstā tālāk teikts, ka Sančo, līdzko redzēja, ka Dolorīda paģībusi, sacīja:

—     Es zvēru pie krietna cilvēka goda un-pie visiem maniem senčiem nelaiķiem Pansām, ka kaut ko tamlīdzīgu nekad neesmu ne dzirdējis, ne redzējis un ka arī mans kungs man nekad nav stāstījis šādu piedzīvojumu un tas viņam nevarētu ienākt ne prātā. Es negribu lamāties, bet lai tūkstoš velnu parauj šo burvi un milzi Malambruno, vai tad tiešām tas šīm grēciniecēm nevarēja izdomāt citu sodu kā tikai tām pieaudzēt bārdas? Vai tad nebūtu labāk un izskatīgāk, ja viņām noņemtu pusi deguna, augšējo daju, kaut arī viņas tad runātu gārgdamas, nekā likt tām apaugt ar bārdām? Varu derēt, ka viņām nav pat naudas, ar ko samaksāt bārddzinim.

—      Patiešām, seņjor, — atbildēja viena no divpadsmit dueņjām,

—     mums nav naudas, lai noskūtos; un tāpēc dažas no mums izgudrojušas lētu līdzekli: mēs paņemam plāksteri vai biezu līmi un pieliekam to sejai, tad ar visu spēku to noraujam, un mūsu vaigi kļūst tīri un gludi kā akmens piestas dibens; lai gan Kandajā ir tādas sievas, kas iet no mājas uz māju un iznīcina liekos matus, veido uzacis un izgatavo dažādas dāmām noderīgas ziedes, taču mēs, hercogienes dueņjas, nevēlamies ar tām ielaisties, jo viņas nav mums nekādas tuvinieces, bet gandrīz visas ir savedējas, un, ja seņjors dons Kihots mums nepalīdzēs, tad mums bārdainām būs jāapgulstas kapā.

—     Lai man izplūc bārdu mauru zemē, — iesaucās dons Kihots,

—    ja es jūs neatbrīvošu no jūsējām!

Šai brīdī Trifaldi atguva samaņu un sacīja:

—     Jūsu solījuma atbalss, drosmīgais bruņiniek, arī manā nesamaņā aizsniedza manu dzirdi un palīdzēja man pilnīgi atgūt samaņu; un tā es atkal jūs lūdzu, slavenais klaiņojošais bruņiniek un neuzveicamais seņjor, lai jūs savu žēlsirdīgo solījumu pārvērstu darbos.

—     Es nevilcināšos, — atbildēja dons Kihots, — sakiet, seņjora, kas man jādara, un mana drosme ir gatava jums kalpot.

—     Lieta tāda, — sacīja Dolorīda, — ka no šejienes līdz Kandajas karalistei pa sauszemi būtu jāiet pieci tūkstoši jūdžu, varbūt kādas pāris jūdzes vairāk vai mazāk, bet, lidojot tieši pa gaisu, būtu tikai trīs tūkstoši divi simti divdesmit septiņas jūdzes. Ziniet, Malambruno man sacīja, ka tad, kad liktenis mani savedīšot kopā ar bruņinieku — mūsu glābēju, viņš tam sūtīšot ļoti labu jājamzirgu, kam nebūšot tādu trūkumu kā īrētiem zirgiem, jo tas būšot tas pats koka zirgs, uz kura drosmīgais Pjērs aizveda nolaupīto daiļo Magalonu; šo zirgu vada ar kloķi, kas tam ierīkots pierē un aizstāj iemauktus, un tas lido pa gaisu tādā ātrumā, ka liekas, it ka to aiznestu paši velni. Kāda sena teika vēsta, ka šo zirgu radījis gudrais Merlēns, aizvedis to Pjēram, kas bijis viņa draugs, un tas ar šo zirgu veicis lielos ceļojumus un nolaupījis, kā jau jums teicu, daiļo Magalonu, uzsēdinājis viņu zirgam mugurā un pacēlies ar to gaisā, bet tie, kas uz viņiem raudzījušies no zemes, palikuši apstulbuši stāvam; taču Merlēns aizdeva savu zirgu tikai tiem, kurus viņš mīlēja, vai tiem, kas viņam labi samaksāja; un mēs nezinām, vai pēc lielā Pjēra vēl kāds ir sēdies šim zirgam mugurā. Pēc tam to ieguvis Malambruno ar savu burvju mākslu, un zirgs atrodas viņa varā, viņš to izmanto saviem ceļojumiem un jāj pa visām pasaules malām, šodien viņš ir šeit, rīt Francijā, parīt Potosijā*; bet vislabākais ir tas, ka šis zirgs ne ēd, ne guļ, ne nodeldē pakavus un bez spārniem lido pa gaisu tik vienmērīgi, ka jātnieks var turēt rokā krūzi, pilnu ar ūdeni, neizlaistot ne piliena, — tik līdzeni un rāmi zirgs kustas; tāpēc arī daiļā Magalona ar tādu prieku uz viņa jājusi.

Te ierunājās Sančo:

—     Ja runā par vienmērīgu un rāmu gaitu, tad mans pelēcis, kaut arī nelido pa gaisu, bet soļo pa zemi, nepaliks iepakaļ nevienām rikšotājam pasaulē.

Visi iesmējās, un Dolorīda turpināja:

—     Šim zirgam (ja vien Malambruno gribētu izbeigt mūsu nelaimi) jāierodas šeit pusstundu pirms tumsas iestāšanās; jo Malambruno man ziņoja, ka pazīme, kas man likšot noprast, ka esmu atradusi meklēto bruņinieku, būšot šis zirgs, kuru viņš atsūtīšot ātri un nekavējoties.

—      Cik cilvēku var uzsēsties šajā zirgā? — jautāja Sančo.

Dolorīda atbildēja:

—     Divi: viens seglos, otrs aizmugurē; un parasti šie divi cilvēki ir bruņinieks un ieroču nesējs, ja vien tur nesēž kāda nolaupīta jaunava.

—     Es gribētu zināt, seņjora Dolorīda, — sacīja Sančo, — kā sauc šo zirgu?

—      Viņu sauc, — atbildēja Dolorīda, — ne tā kā Bellerofonta* zirgu, kura vārds bija Pēgass, ne tā kā Aleksandra Lielā zirgu, kuru sauca par Bucefālu, ne tā kā trakojošā Rolanda zirgu, ko sauca par Briļjadoru, ne arī par Bajartu, kā sauca Montalvanas Reinaldosa zirgu, ne par Frontīno, kā sauca Rudžjēro zirgu, ne par Bootesu, ne par Peritoju*, kā sauca saules zirgus, to nesauc arī par Orēliju kā to zirgu, kas piederēja pēdējam gotu karalim, nelaimīgajam Rodrigo, uz kura jādams tas traucās kaujā, kur zaudēja dzīvību un karaļvalsti.

—     Es varu derēt, — sacīja Sančo, — ja šis zirgs nav nosaukts nevienā šo slaveno zirgu pazīstamajā vārdā, tad tam nav dots arī mana kunga zirga — Rosinantes vārds, kas ir tik zīmīgs vārds, ka pārspēj visus pieminētos.

—      Jums taisnība, — atbildēja bārdainā grāfiene, — tomēr arī viņam ir ļoti piemērots vārds, jo tas saucas Klavileņo Ātrkājis, šis vārds izteic, ka viņš ir darināts no koka un ka tam pierē ir kloķis, un ka viņš auļo ātri; tātad vārda ziņā viņš var itin labi sacensties ar slaveno Rosinanli.

—      Šis vārds nav nepatīkams, — sacīja Sančo, — bet kā šo zirgu vada — ar iemauktiem vai apaušiem?

—      Es jau teicu, — atbildēja Trifaldi, — ka viņu vada ar kloķi. Bruņinieks, sēdēdams uz zirga, pagriež kloķi uz vienu vai otru pusi un vada zirgu turp, kur vēlas, gan pa gaisu, gan liek tam ar kājām gandrīz pieskarties zemei vai ari lidot vidū starp zemi un debesīm, un šis vidusceļš jāmeklē un jāievēro visos kārtīgos pasākumos.

—      Es labprāt viņu apskatītu, — sacīja Sančo, — bet, ja jūs domājat, ka es tam sēdīšos mugurā vai nu seglos, vai uz krustiem, tad tikpat labi varat meklēt vīksnā bumbierus. Pietiek, ka es ar pūlēm noturos uz sava pelēcīša, sēdēdams seglos, kas ir mīkstāki par zīdu, bet tagad jums patiktos, lai es sēdētu uz koka zirga muguras bez jebkāda spilvena vai paklāja. Pie velna, es negribu kratīties, lai kādu atbrīvotu no bārdas: lai katrs noskujas tā, kā tam labāk patīk, bet es nevēlos pavadīt savu seņjoru tik garā ceļojumā. Turklāt esmu vairāk vajadzīgs savas seņjoras Dulsinejas atburšanai nekā šo bārdu noskūšanai.

—      Jūs esat vajadzīgs, mans draugs, — atbildēja Trifaldi, — un tik lielā mērā, ka, manuprāt, bez jūsu klātbūtnes mēs neko nepaveiksim.

—      Glābiet karaļa vārdā! — iesaucās Sančo. — Kāpēc ieroču nesējiem jāiejaucas savu kungu piedzīvojumos? Vai tāpēc, lai kungi iegūtu slavu, bet mēs tikai pūles? Pie velna! Ja nu vēl vēsturnieki rakstītu: «Tāds un tāds bruņinieks veica tādu un tādu varoņdarbu, bet ar tāda un tāda ieroču nesēja palīdzību, bez kura viņš šo darbu nebūtu veicis…» Bet viņi raksta vienkārši: «Dons Paralipomenons, Triju Zvaigžņu bruņinieks, bija uzvarētājs piedzīvojumā ar sešiem briesmoņiem,» turpretim viņa ieroču nesēja personu, kas visur piedalījās, nemaz nepiemin, it kā tas nebūtu dzīvojis pasaulē! Tagad, seņjori, es saku vēlreiz, ka mans kungs var aizjāt viens, un lai viņam labi veicas, bet es palikšu šeit seņjoras hercogienes sabiedrībā, un iespējams, ka, manam kungam atgriežoties, seņjoras Dulsinejas lieta būs stipri pavirzījusies uz priekšu, jo esmu nolēmis vaļas brīžos sev uzskaitīt tik daudz pātagas cirtienu, ka man uz miesas neaugs vairs mati.

—      Tomēr jums vajadzēs pavadīt savu kungu, ja tas būtu vajadzīgs, krietnais Sančo, jo visi labie ļaudis jūs lūgs, lai jūsu veltīgo baiļu dēļ šo dāmu sejas nepaliktu tik spalvainas, kas patiesi būtu ļoti ļauni.

—      Vēlreiz saku: glābiet karaļa vārdā! — iesaucās Sančo. — Ja šāda palīdzība būtu jāsniedz jaunavām, kas ieslodzītas klosterī, vai meitenēm bāreņu skolā, tad cilvēks vēl varētu sadūšoties kādam grūtam darbam, bet kāpēc mocīties, lai atbrīvotu dueņjas no bārdām — to nu gan ne! Manis dēļ lai viņas staigā visas ar bārdām, sākot ar visvecāko un beidzot ar visjaunāko, sākot ar visstingrāko un beidzot ar visākstīgāko.

—      Jūs izturaties ļauni pret dueņjām, draugs Sančo, — sacīja hercogiene, — jūs par daudz pievienojaties Tolēdo aptiekāra uzskatiem. Nudien, jums nav taisnība, jo manā mājā ir dueņjas, kas var būt paraugs visām dueņjām; lūk, šeit ir mana doņja Rodrīgesa, kas neļaus man neko citu teikt.

—      Runājiet vien tā, jūsu augstība, — sacīja doņja Rodrīgesa,

—     bet dievs zina patiesību, un, lai dueņjas būtu labas vai ļaunas, bārdainas vai bezbārdainas, mūsu mātes mūs radījušas tāpat kā citas sievietes, un, ja dievs mūs laidis pasaulē, tad viņš zina, kālab, un es paļaujos uz viņa žēlastību un nevis uz kaut kādām bārdām.

—      Tagad pietiks, seņjora Rodrīgesa, — sacīja dons Kihots,

—     es ceru, seņjora Trifaldi un jūsu pavadones, ka debess uzlūkos ar labvēlīgām acīm jūsu bēdas; ka Sančo izpildīs visu, ko es viņam pavēlēšu; lai tikai ierodas Klavileņo, un es došos cīņā ar Malambruno, un man šķiet, ka neviens bārdas nazis tik ātri nenoskūs jums bārdas, kā mans zobens nocirtīs Malambruno galvu no viņa pieciem; dievs gan pacieš ļaundarus, bet ne mūžīgi.

—      Ak! — iesaucās šai brīdī Dolorīda. — Visas debesu zvaigznes ar laipnām acīm uzlūko jūsu diženumu, drosmīgais bruņiniek, un piešķir jūsu garam veiksmi un vīrišķību, lai jūs kļūtu par aizstāvi un vairogu nozaimotajai un satriektajai dueņju ciltij, kuru ienīst aptiekāri, nozākā ieroču nesēji, apkrāpj pāži, un lai nedienas piemeklē to muļķi, kas savas dzīves ziedonī kļūst nevis par mūķeni, bet par dueņju. Mēs, nelaimīgās dueņjas, — ja no tēva puses mēs būtu cēlušās no paša Trojas Hektora, tad tomēr mūsu kundzes joprojām izmestu vārdu «jūs» tā, it kā viņas justos karalienes. Ak, milzi Malambruno, kaut gan esi burvis, tomēr tu pildi savus solījumus; tad nu atsūti mums nesalīdzināmo Klavileņo, lai beigtos mūsu nelaime; ja uznāks karstums un mūsu bārdas turpinās augt, tad posts mums nelaimīgajām!

Trifaldi šos vārdus runāja tik izjusti, ka visiem klātesošajiem iezagās acis asaras, pat Sančo apraudājās un nolēma savā sirdī pavadīt savu kungu līdz pasaules galam, ja tikai tas būtu vajadzīgs, lai atbrīvotu šīs godājamās sejas no bārdām.

XLI nodaļa. par klavileŅo ieraŠanos un par ŠĀ PLAŠĀ PIEDZĪVOJUMA BEIGĀM

Pienāca nakts un līdz ar to nosacītais brīdis, kad bija jāierodas slavenajam zirgam Klavileņo, kura kavēšanās jau sāka satraukt donu Kihotu, jo viņam šķita, ka Malambruno vilcinās to atsūtīt vai nu tāpēc, ka piedzīvojums nolemts citam bruņiniekam, vai arī tāpēc, ka Malambruno neiedrošinās doties ar viņu divkaujā. Bet te, lūk, pēkšņi dārzā ienāca četri mežoņi, apvijušies ar zaļām efejām, nesdami uz saviem pleciem lielu koka zirgu. Viņi to nolika zemē, un viens no mežoņiem sacīja:

—     Lai uz šā daikta uzsēžas tas bruņinieks,' kuram ir drosme to darīt!

—     Es nesēdīšos, — sacīja Sančo, — jo man nav ne drosmes, nedz esmu bruņinieks.

Mežonis turpināja:

—     Ja bruņiniekam ir ieroču nesējs, lai tas sēžas aizmugurē un uzticas drosmīgajam Malambruno, jo tikai viņa zobens, bet neviens cits zobens un nekāda ļaunprātība nevar tos aizskart; un viņiem tikai jāpagriež kloķis, kas ierīkots zirgam kaklā, un viņš tos aiznesīs pa gaisu turp, kur tos gaida Malambruno; bet, lai tādā augstumā tiem neuznāktu reiboņi, tad jātniekiem jāaizsien acis un apsējs jānoņem tad, kad zirgs iezviegsies, — tā būs zīme, ka ceļojums ir galā.

To pateikuši, mežoņi atstāja Klavileņo un cēlā gaitā devās uz turieni, no kurienes bija atnākuši. Dolorīda, ieraudzījusi zirgu, gandrīz ar asarām acīs sacīja donam Kihotam:

—      Drosmīgais bruņiniek, Malambruno izpildījis savu solījumu, zirgs ieradies, mūsu bārdas aug, un mēs visas ar katru bārdas matiņu tevi lūdzam: apgriez un noskuj tās; tev nekas cits nav jādara kā tikai jāsēžas zirgā ar savu ieroču nesēju, un jūs abi varat laimīgi sākt jūsu neparasto ceļojumu.

—     To es labprāt darīšu, seņjora grāfiene Trifaldi, un ar lielu patiku, un, lai neaizkavētos, es pat neņemšu līdz seglu spilvenu un nepielikšu piešus, — tik liela ir mana vēlēšanās redzēt jūs, seņjora, un visas pārējās dueņjas ar gludām un bezbārdainām sejām.

—      Bet es tā nedarīšu, — teica Sančo, — ne ar patiku, ne bez patikas, nekādā ziņā; un, ja šī noskūšana nevar tikt izdarīta bez tā, ka es sēžos zirgam mugurā, tad mans seņjors var sev meklēt citu ieroču nesēju, kas viņu pavadītu, un šīs seņjoras — citu iespēju noskrebt sev sejas; es neesmu nekāds burvis, lai man būtu patika lidot pa gaisu. Un ko teiktu mani salinieki, kad tie uzzinātu, ka viņu gubernators skrējis pa gaisu līdzi vējiem? Un bez tam: no šejienes līdz Kandajai ir vairāk nekā trīs tūkstoši jūdžu, ja nu zirgs pagurs vai milzis saskaitīsies, tad atceļu mēs nostaigāsim tikai kādos sešos gados, un tad man nevienu salu, ne saliņu pasaulē vairs neredzēt; jo, kā mēdz teikt: vilcināšanās ir bīstama, un, ja tev dod gotiņu, dzen to ar slotiņu, un lai man piedod šīs bārdainās seņjoras, bet svētajam Pēterim ir labi Romā; es gribu teikt, ka jūtos labi šajā mājā, kur mani uzņem tik laipni un no kuras saimnieka es ceru sagaidīt lielo dāvanu: tikt iecelts par gubernatoru.

Hercogs atbildēja:

—       Mans draugs Sančo, sala, kuru jums apsolīju, nav peldoša un nekur neaizbēgs: tās pamati ir tik dziļi, ka sniedzas pašās zemes dzīlēs, un to nekas neizraus un neizkustinās no vietas pat ar trīskārtēju piepūli, turklāt jūs zināt, tāpat kā es, ka iekļūt šādos augstos amatos var vienīgi ar zināma veida piekukuļošanu, ar mazāku vai lielāku maksu, un gubernatora vietu no manis nopirkt jūs varētu ar to, ka jūs pavadītu savu seņjoru donu Kihotu, lai līdz galam paveiktu un pabeigtu šo ievērojamo piedzīvojumu; bet vai nu jūs atgriezīsieties mājās uz Klavileņo itin drīz, kā to var gaidīt no viņa ātrās gaitas, vai arī nelabvēlīgs liktenis liks atgriezties mājup kājām, līdzīgi svētceļniekiem, klīstot no kroga uz krogu, no iebraucamās vietas uz iebraucamo vietu, taču atgriezies jūs vienmēr atradīsiet savu salu tajā pašā vietā, kur to atstājāt, un jūsu salinieki jūs gaidīs ar pastāvīgu un nemainīgu vēlēšanos saukt jūs par savu gubernatoru; mans lēmums paliks negrozāms, un neapšaubiet manu vārdu patiesīgumu, seņjor Sančo, jo tas dziļi aizvainotu mani, kad vēlos jums pakalpot.

—     Ne vārda vairāk, seņjor, — sacīja Sančo, — esmu nabaga ieroču nesējs, un es nevaru panest, ka man izrāda tik lielu laipnību; lai mans kungs sēžas uz zirga, aizsieniet man acis un aizlūdziet par mani dievu; bet sakiet man: kad lidosim augstu gaisa, vai es varu savu dvēseli novēlēt tam kungam un piesaukt eņģeļus, lai tie man palīdzētu?

Trifaldi viņam atbildēja:

—     Sančo, jūs varat droši savu dvēseli uzticēt dievam vai kādam citam pēc savas patikas; jo Malambruno, lai gan burvis, tomēr ir kristietis, viņš savas burvestības izlieto ļoti gudri un piesardzīgi, ne ar vienu neielaižoties.

—     Nu tad, — sacīja Sančo, — lai man palīdz dievs un Gaetas svētā Trīsvienība.

—     Kopš ievērojamā piedzīvojuma ar vadmalas veltuvem, ^— sacīja dons Kihots, — nekad neesmu redzējis Sančo tik izbijušos kā tagad; un, ja es būtu tikpat māņticīgs kā pārējie ļaudis, viņa mazdūšība varētu iedragāt manu drosmi. Bet tagad panac šurp, Sančo! Ar šo seņjoru atļauju gribu parunāt dažus vārdus ar tevi divatā.

Viņš aizgāja ar Sančo savrup zem dārza kokiem un, satvēris viņa abas rokas, sacīja:

—     Tu redzi, brāli Sančo, ka mums jādodas garā ceļojumā, un dievs vien zina, kad atgriezīsimies un vai mums būs iespēja un laiks parunāties; tāpēc es vēlētos, lai tu tagad aizietu savā istabā, it kā tev būtu jāpaņem kāda nepieciešama lieta ceļam, un tur uz ātru roku uzskaitītu sev vismaz piecsimt pātagas cirtienu uz to trīstūkstoš trīssimt cirtienu rēķina, kurus tev pienākas sev uzskaitīt, — tad būs kaut kas izdarīts •— sākts ir jau pa pusei veikts.

—     Dieva vārds, — iesaucās Sančo, — jūsu žēlastībai laikam galvā viss sajucis, un tas man atgādina parunu: «Tu redzi, ka man būs bērns, bet prasi, lai esmu nevainīga.» Tieši tagad, kad man vajadzēs sēdēt uz plika dēļa, jūsu žēlastība vēlas, lai es pērtu sev sēžamvietu? Patiesi, patiesi jūsu žēlastība runā bez apdoma. Dosimies tagad noskūt šīs dueņjas, bet, kad atgriezīsimies, — solos jūsu žēlastībai, tā, kā šeit stāvu, tik ātri izpildīt savu solījumu, ka jūsu žēlastība būs pilnīgi apmierināts, bet tagad jums vairāk ne vārda neteikšu.

Dons Kihots atbildēja:

—     Es apmierinos, labais Sančo, ar tavu solījumu un ceru, ka to izpildīsi, jo, taisnību sakot, kaut gan esi vientiesis, tomēr patiesīgs cilvēks.

—     Patiesīgs vai nepatiesīgs, — atteica Sančo, — lai kāds arī es būtu, tomēr savu vārdu turēšu.

Pēc tam viņi devās pie Klavileņo, lai sēstos tam mugurā, un dons Kihots sēzdamies sacīja:

—     Aizsien sev acis, Sančo, un sēdies zirgam mugurā; ja nu šis zirgs atsūtīts pie mums no tik tālām zemēm, tad taču ne tāpēc, lai mūs krāptu, jo nav nekāds gods krāpt to, kas kādam uzticas, un, pat ja viss notiks gluži pretēji, nekā es domāju, tad tomēr nekāda ļaunprātība nevarēs aptumšot slavu, kuru mēs iegūstam, uzdrošinādamies pasākt šādu varoņdarbu.

—      Jāsim, seņjor, — sacīja Sančo, — šo seņjoru bārdas un asaras plosa manu sirdi, un es neēdīšu neviena kumosa, kamēr neredzēšu, ka viņu vaigi atguvuši agrāko gludumu. Sēdieties pirmais, jūsu žēlastība, un aizsieniet sev acis; ja jau man jāsēž jums aizmugurē, tad ir skaidrs, ka tam, kas sēdēs seglos, jākāpj zirgā pirmajam.

—     Tev taisnība, — atbildēja dons Kihots, un, izvilcis no kabatas lakatiņu, viņš lūdza Dolorīdu labi cieši aizsiet tam acis, bet, kad viņa to bija izdarījusi, pēkšņi norāva lakatiņu un teica:

—     Ja atmiņa mani neviļ, tad esmu lasījis Vergīlija poēmā par Trojas Pallādiju*, kas bija koka zirgs, kuru grieķi veltīja dievietei Pallādai, bet tam iekšpusē bija noslēpušies apbruņoti kareivji, kuri vēlāk pilnīgi nopostīja Troju; tāpēc mums vispirms jāpārbauda, kas slēpjas Klavileņo vēderā.

—      Tas nav vajadzīgs, — sacīja Dolorīda, — es par to galvoju, jo zinu, ka Malambruno nav ne ļaunprātis, ne krāpnieks; jūsu žēlastība seņjor don Kihot, sēdieties droši, un, ja jums kas atgadīsies, lai mani par to soda.

Donam Kihotam šķita, ka, izsakoties vēl par savu drošību, viņš varētu radīt šaubas par savu drosmi, un tāpēc viņš bez tālākiem iebildumiem uzsēdās uz Klavileņo un izmēģināja kloķi, kas bija viegli grozāms; tā kā zirgam nebija kāpšļu, tad dona Kihota kājas karājās gaisā un viņš atgādināja figūru, uzgleznotu vai ieaustu flāmu paklājā, kurā attēlots romiešu triumfs. Sančo negribīgi un lēnām uzsēdās zirgam mugurā, ierīkojās tur pēc iespējas ērtāk un sajuta, ka sēdēšana nav vis mīksta, bet visai cieta, un lūdza hercogu, vai nebūtu iespējams iedot viņam kādu spilvenu vai segu, varbūt pat no seņjoras hercogienes dīvānistabas vai no kāda pāža gultas, jo šā zirga mugura bija gandrīz tik cieta kā marmors, nevis kā koks. Trifaldi atbildēja, ka Klavileņo uz savas muguras nepieļaušot uzlikt nekādus zirga piederumus, ne izgreznojumus, bet Sančo varot zirgā uzsēsties tā, kā to darot sievietes, tad viņam sēdēšana nelikšoties tik cieta. Sančo to ari darīja un, atvadījies no visiem, atļāva sev aizsiet acis, bet, kad tās bija aizsietas, viņš aizsēju atkal noņēma un, žēli uzlūkodams visus, kas atradās dārzā, ar asarām lūdza tam palīdzēt šajā pārbaudījumā un noskaitīt katram «Tēvreizi» un «Esi sveicināta, Marija», tad dievs sūtīšot arī viņiem cilvēkus, kas par tiem aizlūgšot, kad tie būšot nokļuvuši līdzīgā nelaimē. Bet dons Kihots iesaucās:

—     Nelieti, vai tad tevi ved pie karātavām vai tev pienākusi pēdējā stunda, ja tu prasi šādas lūgšanas? Vai tu, bezsirdīgais un gļēvais radījums, nesēdi uz tās pašas vietas, kur sēdēja daiļā Magalona, kas nokāpa no tās, nevis lai dotos kapā, bet lai kļūtu Francijas karaliene, ja vēsturnieki nemelo? Un vai es, kas atrodos tev blakus, nevaru līdzināties drosmīgajam Pjēram, kas sēdēja šai pašā vietā, kurā es tagad sēžu? Aizsien sev acis, mazdūšīgais kustoni, un lai bailes vairs nerunā ar tavu muti, vismaz man klātesot.

—     Aizsieniet man acis, — sacīja Sančo, — ja man neļauj lūgt dievu un neļauj aizlūgt par mani, vai tad brīnums, ka es baidos, lai mēs ceļā nesastaptu velnu barus, kas mūs aizrautu uz Peralviļjo*.

Viņi aizsēja sev acis, un dons Kihots, pārliecinājies, ka viss ir kārtībā, satvēra kloķi, un, tiklīdz viņa pirksti tam pieskārās, visas dueņjas un pārējie klātesošie sauca:

—     Lai dievs tev palīdz, drosmīgais bruņiniek!

—     Lai dievs tev stāv klāt, bezbailīgais ieroču nesēj!

—     Lūk, lūk, jūs jau paceļaties gaisā un traucaties ātrāk nekā bulta savā skrējienā!

—     Izbrīnā un pārsteigumā visi raugās uz jums no zemes!

—     Turies stingri, drosmīgais Sančo, nešūpojies! Pielūko, ka nenokrīti, jo tavs kritiens būs ļaunāks nekā tā pārgalvīgā jaunekļa*, kas bija iedomājies vadīt sava tēva Saules dieva ratus.

Sančo, dzirdēdams šos saucienus, piespiedās pie sava kunga un, apķēris viņu rokām, sacīja:

—     Seņjor, kāpēc viņi saka, ka mēs esam jau tik augstu, ja viņu balsis mūs aizsniedz un liekas, it kā tie runātu tepat mums blakus?

—     Neievēro to, Sančo, jo šie piedzīvojumi un šie lidojumi ir ārpus parasto notikumu gaitas; tu varēsi redzēt un dzirdēt visu, ko vēlies, tūkstoš jūdžu attālumā. Nespiedies tik ļoti man klāt, jo tu mani nogāzīsi zemē; es patiešām nesaprotu, kāpēc tu uztraucies un baidies, jo es varu zvērēt, ka visā savā mūžā neesmu jājis uz zirga, kam būtu tik līgana gaita: gandrīz liekas, ka mēs stāvētu uz vietas. Aizdzen bailes, mans draugs, jo viss notiek, kā vajag, un mums būs labs ceļa vējš.

—     Tiesa gan, — atbildēja Sančo, — jo no šās puses pūš tik stiprs vējš, ka liekas, it kā man blakus darbotos tūkstošiem plēšu.

Tā tas arī bija, jo vairākas lielas plēšas radīja šo vēju: hercogs, hercogiene un majordoms bija tik labi izdomājuši šo piedzīvojumu, ka neviens sīkums nebija aizmirsts un viss bija nevainojams.

Sajuzdams vēja pūsmu, dons Kihots teica: .

—     Nav ne mazāko šaubu, Sančo, ka mēs esam iekļuvuši gaisa otrajā joslā*, kur rodas krusa un sniegs; trešajā joslā rodas pērkons, zibeņi un saules stari; un, ja mēs pacelsimies tik ātri, tad drīz iekļūsim uguns joslā, un es nezinu, kā jāgriež šis kloķis, lai mēs neiekļūtu tur, kur varam sadegt.

Sai brīdī daži degoši pakulu vīkšķi — piestiprināti pie meldru stiebriem — viegli aizdedzināmi un atkal apdzēšami — sāka iztālēm svilināt viņu sejas. Sančo, sajuzdams karstumu, teica:

—     Lai mani nosit, ja mēs neesam jau uguns joslā vai tās tuvumā, jo man jau apsvilusi puse bārdas, un es, seņjor, tagad gribu noņemt apsēju un paskatīties, kur mēs atrodamies.

—       Nedari to! — iesaucās dons Kihots. — Un atceries patieso stāstu par licenciātu Toralbu*, kuru velni pacēla gaisā, jāšus uz niedres, ar aizsietām acīm, un viņš divpadsmit stundu laikā ieradās Romā, nolaidās zemē Torre de Nonā — tā sauca vienu no šās pilsētas ielām — un redzēja uzbrukumu, sagrāvi un Burboņu hercoga nāvi, bet nākošajā rītā atgriezās Madridē, kur pastāstīja visu redzēto; viņš arī stāsta, ka, lidojot gaisā, velns viņam pavēlējis atvērt acis; viņš tās atvēris un ieraudzījis, ka lido gluži tuvu mēnesim, un tam šķitis, ka varētu to satvert ar roku, bet viņš neiedrošinājies paskatīties uz zemi, lai tam nenoreibtu galva. Tāpēc, Sančo, mums nevajadzētu noņemt apsējus; tas, kas par mums galvoja, par mums atbildēs, un varbūt esam pacēlušies un lidojam tik augstu, lai pēkšņi nokristu Kandajas karaļvalstī, tāpat kā no liela augstuma medību piekūns vai vanags uzbrūk gārnim, lai to sagrābtu. Un, kaut gan mums liekas, ka nav pagājusi vēl pusstunda, kopš atstājām dārzu, tici man, ka esam jau nojājuši lielu ceļa gabalu.

—     Es neko nesaprotu, — atbildēja Sančo Pansa, — bet varu tikai teikt: ja seņjorai Magalānai vai Magalonai patika sēdēt uz šā zirga muguras, tad viņai nevarēja būt visai jūtīga miesa.

Šo divu drošsirdīgo vīru sarunu dzirdēja hercogs, hercogiene un visi, kas atradās dārzā, un tā viņiem sagādāja ārkārtīgu baudu; gribēdami nobeigt šo dīvaino un labi izdomāto piedzīvojumu, viņi pavēlēja pielikt pakulas pie Klavileņo astes, un, tā kā zirgs bija piebāzts ar sprāgstošām raķetēm, tad tas ar nedzirdētu troksni uzspraga gaisā, bet dons Kihots un Sančo, viegli apsviluši, nokrita zemē.

Šai laikā no dārza bija aizgājis viss bārdaino dueņju bars un ari Trifaldi, bet visi pārējie kā paģībusi gulēja izstiepušies uz zemes. Dons Kihots un Sančo piecēlās apdauzījušies, paskatījās visapkart un ļoti izbrīnījās, ka atrodas tajā pašā dārzā, no kura bija izlidojuši, un ka uz zemes guļ izstiepušies tik daudz ļaužu; viņu izbrīna pieauga, kad tie ieraudzīja dārza vienā stūrī zemē iedurtu lielu šķēpu, pie kura divās zaja zīda aukliņās karājās gluds, balts pergaments, kur ar lieliem zelta burtiem bija rakstīti šādi vārdi:

«Slavenais bruņinieks Lamančas dons Kihots veica un pabeidza piedzīvojumu ar grāfieni Trifaldi, sauktu arī par dueņju Dolorīdu, un viņas biedrenēm tikai ar to, ka viņš iedrošinājās šo piedzīvojumu pasākt. Malambruno ziņo, ka ir apmierināts un guvis pilnīgu gandarījumu un ka dueņju zodi jau kļuvuši gludi un tīri, un ka karaļpāris, dons Klavīho un Antomasija, atguvis savu agrāko izskatu. Kad ieroču nesējs būs paveicis sevis pēršanu, baltā dūja būs atbrīvota no maitu vanagiem, kas viņu vajā, un atradīsies sava dūdojošā miļotā skavās, jo tā ir nolēmis gudrais Merlēns, visu burvju burvis.»

Izlasījis pergamentā rakstītos vārdus, dons Kihots skaidri saprata, ka tie attiecas uz Dulsinejas atburšanu, un daudzkārt pateicās debesīm par to, ka viņš bija spējis ar tik mazām briesmām paveikt tik lielu varoņdarbu un atdot agrāko gludumu cienījamo dueņju sejām, kuras viņš nekur vairs neredzēja; tad viņš gāja turp, kur hercogs un hercogiene vēl joprojām gulēja nesamaņā, un, satvēris hercoga roku, viņam teica:

—      Nu, labais seņjor, drosmi, tikai drosmi, jo viss ir nieki. Piedzīvojums beidzies bez Jaunām sekām, kā to skaidri liecina uzraksts, kas piestiprināts pie šā piemiņas staba.

Hercogs, it kā palēnām atmozdamies no smaga miega, atguva samaņu, tādā pašā kārtā atmodās hercogiene un visi pārējie, kas gulēja pakrituši dārzā, un viņi izrādīja tādas bailes un izbrīnu, it kā viss būtu noticis īstenībā, nevis viņu notēlotajā izsmiekla komēdijā. Hercogs ar puspievērtām acīm izlasīja uzrakstu un pēc tam ar atplestām rokām steidzās apskaut donu Kihotu, nosaukdams viņu par viskrietnāko bruņinieku, kāds vēl neesot dzīvojis nevienā gadsimtā. Sančo ar acīm meklēja Dolorīdu, lai redzētu, kāda viņa izskatās bez bārdas un vai bez tās viņas sejas daiļums bija līdzvērtīgs viņas staltajam stāvam; viņam sacīja, ka tajā mirklī, kad Klavileņo degdams no gaisa nogāzies zemē, visas dueņjas līdz ar Trifaldi pazudušas, bet jau noskūtas un bez bārdas rugājiem. Hercogiene jautāja Sančo, kā viņš juties šajā garajā ceļojumā. Sančo atbildēja:

—     Seņjora, kad mēs lidojām caur uguns joslu, — kā mans kungs to paskaidroja, — man iegribējās mazliet pavērt acis, taču mans kungs, no kura lūdzu atjauju atvērt acis, man aizliedza to darīt; bet es esmu varen ziņkārīgs un gribu izdibināt visu, ko man noslēpj un aizliedz zināt, tāpēc vienkārši, nevienam neredzot, virs paša deguna mazliet pacēlu lakatiņu, kas man aizsedza acis, un paskatījos pa spraugu uz zemi, un man šķita, ka visa zeme nebija lielāka par sinepju graudiņu, bet cilvēki, kas staigāja uz tās, šķita mazliet lielāki par riekstiem; tas liecina, cik augstu mēs tad lidojām.

Hercogiene viņam atbildēja:

—      Draugs Sančo, apdomājiet, ko jūs runājat, jo, manuprāt, jūs neesat redzējis vis zemi, bet tikai cilvēkus, kas staigāja uz tās; un ir skaidrs: ja zeme jums šķita sinepju grauda lielumā un katrs cilvēks rieksta lielumā, tad vienam vienīgam cilvēkam vajadzēja aizklāt visu zemi.

—      Jums taisnība, — atbildēja Sančo, — tomēr no vienas pusītes zeme atklājās, un es to saredzēju visu.

—      Apdomā, Sančo, — sacīja hercogiene, — no vienas puses skatoties, nevar saredzēt visu aplūkojamo priekšmetu.

—      Es neko nesaprotu no tādas skatīšanās, — atbildēja Sančo, — bet, manuprāt, būtu labi, ja jūsu augstība saprastu, ka mēs lidojām ar burvības palīdzību, un ar burvju spēku es varēju saskatīt visu zemi un visus cilvēkus, lai skatījos no kurienes skatīdamies; un, ja jūs tam neticat, tad jūsu žēlastība man neticēs, ka, atbīdījis aizsēju līdz uzacīm, es ieraudzīju, ka esmu pavisam tuvu debesīm, pusotras plaukstas atstatumā, un varu apzvērēt, mana seņjora, ka debesis ir ļoti lielas. Notikās, ka lidojām garām tai vietai, kur atrodas septiņas kaziņas*, un, tā kā bērnībā esmu ganījis kazas, tad zvēru pie dieva un savas dvēseles glābšanas, ka, ieraugot tās, man radās vēlēšanās ar tām kādu brītiņu parotaļāties… Man likās, ka pārsprāgšu, ja to neizdarīšu. Tad pārdomāju — ko darīt? Nevienam neko neteicis, arī ne manam kungam, es glīti un klusi nokāpu no Klavileņo un kādas trīsceturtdaļstundas parotaļājos ar kaziņām, kas ir kā lefkoju ziediņi, un Klavileņo nepakustējās no vietas un nepaspēra nevienu soli uz priekšu.

—      Un kamēr labais Sančo izklaidējās ar kazām, — jautāja hercogs, — ar ko izklaidējās seņjors dons Kihots?

Dons Kihots atbildēja:

—      Tā kā šie apstākļi un notikumi neiekļaujas lietu dabiskajā kārtībā, tad nav daudz jābrīnās par to, ko Sančo sacīja. Par sevi varu teikt, ka neatsedzu lakatiņu ne tad, kad bijām augstu, ne tad, kad bijām zemu, un neredzēju ne debesis, ne zemi, ne jūru, ne smiltis. Bet tiešām es sajutu, ka lidojām cauri gaisa joslai un nokļuvām tuvu uguns joslai, taču es neticu, ka pacēlāmies Vēl augstāk, jo uguns josla atrodas starp mēness debesīm un pēdējo gaisa joslu un neapdeguši mēs nevarējām nokļūt līdz debesīm, kur atrodas septiņas kaziņas, par kurām runāja Sančo, un, ja neesam apdeguši, tad Sančo vai nu melo, vai stāsta sapni.

—      Es nemeloju un nesapņoju, — atbildēja Sančo, — ja neticat, tad pajautājiet man, kādas ir šo kazu pazīmes, un pēc tam jūs redzēsiet, vai es runāju patiesību vai nepatiesību.

—      Tad pasaki mums šīs pazīmes, Sančo! — sacīja hercogiene.

—      Divas no šīm kaziņām ir zaļas, divas sarkanas, divas zilas un viena raiba, — atbildēja Sančo.

—      Tā ir kāda jauna kazu suga, — sacīja hercogs, — un pie mums uz zemes nav tādu krāsu, tas ir: nav kazu tādās krāsās.

—      Tas ir skaidrs, — sacīja Sančo, — ka jābūt starpībai starp debesu un zemes kazām.

—     Sakiet man, Sančo, — jautāja hercogs, — vai jūs starp šim kazām neredzējāt kādu āzi?

—     Nē, seņjor, — atbildēja Sančo, — bet esmu dzirdējis, ka neviens āzis nevarot tikt pāri mēness ragiem.

Neviens negribēja vairāk jautāt par viņa ceļojumu, jo visi saprata, kā Sančo, neatstājis dārzu, spēja pastaigāties pa visām debesīm un pastāstīt, kas tur notiek.

Tā nobeidzās piedzīvojums ar dueņju Dolorldu, par ko hercogu pāris varēja smieties ne tikai šai brīdi, bet visu savu mūžu, un par kuru Sančo varētu stāstīt vairākus gadsimteņus, ja viņš tik ilgi dzīvotu; taču dons Kihots pienāca pie Sančo un sacīja tam ausī:

Sančo, ja jūs vēlaties, lai mēs noticētu tam, ko redzējāt debesīs, tad es vēlos, lai noticētu arī tam, ko es redzēju Montesīnosa alā. Tas ir viss, ko gribēju teikt.

XLII nodaļa. PAR PADOMIEM, KURUS DONS KIHOTS DEVA SANČO PANSAM, PIRMS TAS DEVĀS UZ SALU PAR GUBERNATORU, UN PAR CITĀM ĻOTI SVARĪGĀM LIETĀM

Hercogs un hercogiene bija tik apmierināti ar dueņjas Dolorīdas piedzīvojuma laimīgo un patīkamo izdošanos, ka nolēma turpināt uzjautrinājumus, jo bija atraduši piemērotus cilvēkus, kas visus šos jokus uzskatīja par patiesību; tāpēc hercogs deva pavēles un norādījumus saviem kalpiem un vasaļiem, kā tiem jāizturas pret Sančo, kad tas sāks pārvaldīt salu, un nākošajā dienā pēc Klavileņo lidojuma hercogs sacīja Sančo, lai viņš pošoties un gatavojoties gubernatora amatam, jo salinieki viņu gaidot kā maija lietu. Sančo viņam zemu paklanījās un teica:

—     Kopš es nolaidos no debesīm un kopš no debess augstumiem paskatījos uz zemi un redzēju to tik sīku, mana lielā vēlēšanās kļūt par gubernatoru mazliet atslābusi; jo kāds gan diženums ir valdīt pār sinepju graudiņu un kas tas par godu vai valdnieka amatu — pārvaldīt pusduci cilvēku rieksta lielumā, jo man šķita, ka uz visas zemes vairāk viņu nav. Ja jūsu augstībai labpatiktos man uzdāvināt mazu gabaliņu debess, ne vairāk kā pusjūdzes apmērā, es to pieņemtu ar lielāku prieku nekā vislabāko salu pasaulē.

—     Paklausieties, draugs Sančo, — atbildēja hercogs, — es nevaru nevienam uzdāvināt gabalu debess, pat ne naga lielumā, jo vienīgi dievs var piešķirt šādas žēlastības dāvanas. Es dodu jums to, ko varu dot: vienu īstu un kārtīgu salu, apaļu un samērīgu, augstākā mērā auglīgu un bagātu, — ja pratīsiet tur veikli rīkoties, tad varēsiet ar zemes bagātībām iegūt debesu bagātības.

—     Nu labi, — atbildēja Sančo, — dodiet šurp šo salu; es centīšos būt tāds gubernators, ka, par spīti visiem blēžiem, iekļūšu debesīs; ne jau mantkārības dēļ gribu atstāt savu mājeli, arī ne tādēļ, lai iegūtu sev lielāku, bet es vēlos izmēģināt, ko nozīmē būt par gubernatoru.

—     Ja to vienu reizi izmēģināsiet, Sančo, — sacīja hercogs, — jūs sev pirkstus nokodīsiet, lai tikai kļūtu gubernatora amatā, jo visjaukākais ir pavēlēt un redzēt, ka tev paklausa. Esmu pārliecināts, ka tad, kad jūsu kungs kļūs ķeizars, un tas neapšaubāmi notiks, spriežot pēc tā, kā veicas viņa pasākumi, šis amats viņam tā patiks, ka neviens tam nespēs to vairs atņemt, un dvēseles dziļumos viņš nožēlos un sev pārmetīs, ka tik ilgu laiku nodzīvojis, nekļūdams par ķeizaru.

—     Seņjor, — atbildēja Sančo, — manuprāt, pavēlēt ir vienmēr patīkami, pat lopu baram.

—     Sančo, mēs esam vienis prātis visās lietās, — atbildēja hercogs, — un es ceru, ka būsiet tik labs gubernators, kā varam to sagaidīt no jūsu daudzsološā prāta; tagad pietiks, un iegaumējiet, ka rīt agri jums jāpārņem salas pārvaldīšana, bet šovakar jums izsniegs piemērotu tērpu, kas jums būs jāvalkā, un visus nepieciešamos ceļa piederumus.

—     Apģērbiet mani, kā vēlaties, — sacīja Sančo, — jebkurā tērpā es būšu Sančo Pansa.

—     Tiesa gan, — sacīja hercogs, — bet tērpi jāpiemēro amatam un stāvoklim; nebūtu labi, ja tiesnesis tērptos kā kareivis vai kareivis kā priesteris. Jūs, Sančo, būsiet pa pusei tiesneša, pa pusei karavadoņa tērpā, jo uz salas, kuru jums došu, jums jāpārzina karalietas tikpat daudz kā tieslietas un tieslietas tikpat daudz kā karalietas.

—     Tieslietās esmu vājš, — atbildēja Sančo, — jo es neprotu pat ābeci, taču man pietiks paturēt atmiņā Kristu, lai es būtu labs gubernators. Bet, ja man iedos ieročus, es tos ar dieva palīgu turēšu rokās, līdz kamēr kritīšu.

—     Ar tik labu atmiņu, — sacīja hercogs, — Sančo nekļūdīsies nevienā lietā.

Šai brīdī ienāca dons Kihots, un, uzzinājis, par ko viņi runā un ka Sančo ļoti steidzīgi jāaizceļo uz pārvaldāmo salu, viņš ar hercoga atļauju paņēma ieroču nesēju pie rokas un aizveda to savā istabā, lai dotu padomus, kā tam jāuzvedas savā amatā. Iegājis istabā, viņš aizslēdza durvis, gandrīz ar varu nosēdināja Sančo sev blakus un rāmā balsī tam sacīja:

—     Es bezgalīgi pateicos debesīm, draugs Sančo, par to, ka, pirms laime uzsmaidījusi man, tev gadījās saņemt un izjust likteņa labvēlību. Es cerēju, ka varēšu savās laimes dienās tev samaksāt par taviem pakalpojumiem, bet redzu, ka man tikai nupat sāk veikties, bet tu priekšlaicīgi, pretēji veselā saprāta likumiem, redzi savas vēlēšanās piepildāmies. Daži dod kukuļus, uzmācas, lūdzas, ce|as rīta agrumā, žēlojas, neatlaidīgi pūlas un neiegūst kāroto; bet atnāk cits un, nezinādams pats, kā un kāpēc, iegūst amatu un stāvokli, ko daudzi kārojuši; tāpēc šeit būtu īsti vietā teikt, ka labs vai jauns liktenis izlemj mūsu vēlmes. Manuprāt, tu neapšaubāmi esi stulbenis, tu neesi ne agri cēlies, ne vēlu gūlies, neesi izrādījis nekādu centību, bet tikai tāpēc, ka tevi skārusi klaiņojošās bruņniecības gara dvesma, tu pēkšņi esi kļuvis par salas gubernatoru, un ar to pietiek. Es to visu saku tāpēc, Sančo, lai tu tev izrādīto žēlastību nepiedēvētu pats saviem nopelniem, bet pateiktos debesīm, kas labvēlīgi vada visas lietas, un pateiktos arī tam diženumam, kas piemīt klaiņojošo bruņinieku amatam. Pacenties ar visu sirdi ticēt tam, ko tev teicu, un vērīgi uzklausies, mans dēls, šo tavu Katonu, kas grib tev dot padomu un būt tava ceļazvaigzne, lai tevi aizvadītu drošā ostā no vētrainās jūras, kurā tu tagad dosies; jo amati un augsts stāvoklis nav nekas cits kā dziļš juceklības bezdibenis.

Pirmkārt, mans dēls, bīsties dievu, jo dievbijāšana ir gudrība, un, būdams gudrs, tu nekur nevarēsi kļūdīties.

Otrkārt, ieskaties pats sevī, mēģini sevi izprast, un tā ir visgrūtākā izprašana, kādu vien var iedomāties. Izpratis pats sevi, tu neuzpūtīsies kā varde, kas gribēja līdzināties vērsim; bet, ja tu to darīsi, tad tu kā pāvs, paskatoties uz savām neglītajām kājām, nokaunēsies par sava neprāta košo asti, atcerēdamies, ka esi ganījis cūkas savā dzimtajā novadā.

—     Tā ir taisnība, — atbildēja Sančo, — bet es tad biju vēl zēns; taču, kad mazliet paaugos, ganīju zosis, nevis cūkas. Bet, manuprāt, tas neattiecas uz šo lietu, jo ne visi valdnieki cēlušies no karaļa dzimtas.

—     Pareizi, — piekrita dons Kihots, — tāpēc zemas kārtas ļaudīm, ieņemot augstu amatu, vajag izrādīt laipnu lēnību, kas, piesardzības vadīta, pasargās viņus no ļaunprātīgām tenkām, no kurām neglābj neviens amats.

Lepojies, Sančo, ar savu zemo kārtu un nekautrējies sacīt, ka esi cēlies no zemniekiem; ja tu par to nekaunēsies, tad neviens nesāks tevi kaunināt, un vairāk tiecies būt pazemīgs cēlsirdis nekā iedomīgs grēcinieks. Neskaitāmi ir tie zemā kārtā dzimušie, kas sasnieguši visaugstākos garīdzniecības un ķeizaru amatus; es šo patiesību varētu tev pierādīt ar tik daudz piemēriem, ka tie tevi nogurdinātu.

Atceries, Sančo: ja tu iesi pa tikumības taku un centīsies darīt labus darbus, tad tev nebūs jāapskauž valdnieku un lielu seņjoru darbi; jo asinis tiek mantotas, bet tikums jāiegūst, un tikumam pašam par sevi ir tāda vērtība, kādas nav asinīm.

Un, ja tas ir tā, tad gadījumā, ja tevi uz salas apmeklētu kāds tavs radinieks, nenicini un neapvaino viņu, bet pieņem viņu laipni un ar godu: to darīdams, izpatiksi dievam, kas negrib, lai mēs nicinātu kādu no tām būtnēm, kuras viņš radījis, un tu rīkosies saskaņā ar gudrajiem dabas likumiem.

Ja paņemsi sev līdz sievu (jo nav labi, ja tie, kas piedalās valdīšanā, ilgāku laiku dzīvo bez sievām), tad pamāci viņu, dod norādījumus un atbrīvo to no viņas dabiskās rupjības, jo visu, ko spēj iegūt gudrs gubernators, var pazaudēt un izšķiest rupja un mu|ķīga sieva.

Gadījumā, ja tu kļūtu atraitnis (kas var notikt) un, ievērojot savu stāvokli, apprecētu labāku sievu, neņem tādu, kas tev noderētu par makšķeres kātu un āķi un sacītu: «Neko nevēlos, bet ielieciet to mana vīra cepurē»; jo patiešām varu tev teikt, ka par visiem kukuļiem, ko saņēmusi tiesneša sieva, vīram būs jāatbild debesu mājokļos un pēc nāves četrkārtīgi jāatmaksā tie neatļautie ienākumi, par kuriem tas savā dzīves laikā nebija raizējies.

Nekad nevadies pēc patvaļas likuma, kas ļoti izplatīts starp vientiešiem, kuri iedomājas, ka ir gudri.

Lai nabadzīga cilvēka asaras atrod tevī lielāku līdzjūtību neka bagātnieka žēlabas, bet gan vienādu taisnīgumu.

Mēģini noskaidrot patiesību, lai tevi neietekmē ne bagātnieka solījumi un dāvanas, nedz nabagā vaimanas un uzplijīgi lūgumi.

Tādā gadījumā, kad vajag un kad var izrādīt iecietību, nesodi vainīgo ar visu likuma bardzību; jo stingra tiesneša slava nav labāka par žēlsirdīga tiesneša slavu.

Ja tavs soģa zizlis kādreiz saliektos, tad lai tas nenotiktu zem dāvanu, bet zem līdzcietības smaguma.

Ja tev gadītos izšķirt kāda tava ienaidnieka sūdzību, tad atvairi domas par tev nodarīto pārestību un domā tikai par patiesību šai lietā.

Lai tevi nepadara aklu personīgas kaislības, iztiesājot svešu lietu, jo tad tu pielaidīsi kļūdas, kas pa lielākai daļai nebūs labojamas un, ja būs, tad uz tava goda un pat uz tavas mantas rēķina.

Ja kāda skaista sieviete lūgs no tevis aizstāvību, tad novērs acis no viņas asarām un novērs ausis no viņas žēlabām, un uzmanīgi apsver viņas lūguma būtību, ja tu negribi, lai tavs saprāts noslīktu viņas asarās un tavs tikums viņas nopūtās.

Ja tev kāds jāsoda ar darbiem, tad nenosodi viņu vēl ar vārdiem, jo nelaimīgajam pietiks ar soda mokām un tam lieki piemetināt vēl bargus vārdus.

Vainīgo, kas stāsies tavas tiesas priekšā, uzskati par nelaimīgu cilvēku, kas padots mūsu samaitātās dabas dziņām, un, cik vien tev iespējams, nenodarot pārestību pretējai pusei, izrādi tam līdzjūtību un žēlsirdību, jo, kaut gan dieva īpašības ir vienlīdzīgas, tomēr mūsu acīs žēlsirdība ir spožāka un pārāka nekā taisnība.

Ja tu ievērosi šos norādījumus un noteikumus, Sančo, tad tavs mūžs būs ilgs, tava slava mūžīga, tava alga vislielākā, tava svētlaime neizsakāma, tu izprecināsi savus bērnus pēc savas patikas, viņi un tavi bērnu bērni iegūs augstus titulus, tu dzīvosi mierā un saticībā ar ļaudīm, un tavas dzīves pēdējās dienas tevi mierīgā un nobriedušā vecumā vedīs pretim nāvei, un tev acis aizspiedīs tavu mazbērnu maigās un mīkstās rokas. Viss, ko es tev teicu līdz šim, ir pamācības, kurām jāizdaiļo tava dvēsele; tagad uzklausies tādas, kurām jāizdaiļo tava miesa.

XLIII nodaļa. par padomiem, kurus dons kihots deva sanČo PANSAM SARUNAS TURPINĀJUMĀ

* Kas gan, dzirdot dona Kihota iepriekšminētos izteicienus, nebūtu viņu uzskatījis par ļoti gudru un cēlsirdīgu cilvēku? Taču, kā jau vairākkārt sacīts šā garā stāsta risinājumā, viņa neprāts izpaudās, tikai ierunājoties par bruņniecības lietām, bet citās sarunās viņš parādīja skaidru un plašu prātu; viņa rīcības uz katra soļa neatbilda viņa prāta slēdzieniem, un viņa prāta slēdzieni neatbilda viņa rīcībām. Turpmākajos padomos, kurus viņš deva Sančo, izpaudās viņa lielā asprātība, bet viņa gudrība un ārprāts sasniedza kalngalu. Sančo klausījās viņā ļoti vērīgi un centās saglabāt atmiņā viņa padomus, jo bija nolēmis tos atcerēties un balstīties uz tiem, lai viņa valdīšanas sākums būtu labs. Dons Kihots turpināja:

— Attiecībā uz to, kā jāizturas pašam pret sevi, Sančo, un kā jāpārvalda sava māja, es vispirms tev piekodinu būt tīrīgam un apgriezt nagus, neļaujot tiem augt, kā to dara daži, kas savā vientiesībā iedomājas, ka gari nagi izdaiļo rokas, bet, ja neapgriežam šos atkritumus un piedēkļus, tad tie atgādina plēsīga putna nagus: tā ir netīrība un ārkārtīga nejēdzība.

Nestaigā, Sančo, nesajozies un nevīžīgs, jo nekārtīgs apģērbs ir gara nelīdzsvarotības pazīme, ja vien šai vaļībai un nevīžībai pamatā nav izlikšanās, kā tas bija ievērojams Jūlijā Cēzarā.

Saprātīgi apsver, cik nozīmīgs ir tavs amats, un, ja tas atļauj tev dot livrejas taviem kalpotājiem, dod tās viņiem pieklājīgas un izturīgas, nevis spilgtas un greznas, un sadali tas starp saviem kalpotājiem un ubagiem; es gribu teikt: ja tev jāapģērbj seši pāži, tad apģērb trīs pāžus un trīs nabagus, un tā tev būs kalpi debesīs un uz zemes; šāds jauns livreju sadalīšanas veids ir nesaprotams lielībniekiem.

Neēd ne ķiplokus, ne sīpolus, lai pēc to smakas nevarētu nojaust, ka esi zemnieks.

Ej lēnām, runā mierīgi, taču ne tā, lai varētu likties, ka tu klausies pats sevī, jo katra uzpūtība ir ļaunums.

Esi mērens dzeršanā, atcerēdamies, ka, pārmērīgi vīnu dzēris, cilvēks neglabā noslēpumus un netur doto vārdu.

Piesargies, Sančo, košļāt ar abiem žokļiem reizē un erutēt citu klātbūtnē.

—      Es nesaprotu, ko nozīmē — erutēt, — sacīja Sančo.

Dons Kihots viņam paskaidroja:

—      Erutēt, Sančo, nozīmē atraugāties, kas spāniešu valodā ir viens no rupjākiem vārdiem, kaut gan ļoti zīmīgs; un tāpēc ļaudis, kuriem ir tīrības sajūta, lieto latīņu valodu un «atraugāties» vietā saka «erutēt» un «atraugu» vietā — «erutācijas», un, ja daži šos apzīmējumus nesaprot, tas nav svarīgi, jo ar laiku šie vārdi ieviesīsies un kļūs viegli saprotami; šādi padarām bagātāku valodu, kas atrodas tumša pūļa ieradumu varā.

—      Patiesi, seņjor, — sacīja Sančo, — no jūsu padomiem un aizrādījumiem visvairāk paturēšu atmiņā jūsu padomu — neatraugāties, jo es to daru visai bieži.

—      Sančo, jāsaka — erutēt, nevis atraugāties, — brīdināja dons Kihots.

—     Erutēt es teikšu turpmāk, sākot ar šo brīdi, — atbildēja Sančo, — un ticiet man, ka to nepiemirsīšu.

—     Tāpat, Sančo, tev nevajag piebārstīt savas runas ar daudzajiem sakāmvārdiem, jo, kaut gan sakāmvārdi ir īsi izteicieni, tu bieži tos pievelc aiz matiem un tie vairāk līdzinās murgojumiem nekā kodolīgiem izteicieniem.

—      Te var palīdzēt tikai dievs, — atbildēja Sančo, — jo man galvā ir vairāk sakāmvārdu nekā veselā grāmatā, un, kad es runāju, tie visi reizē, cits citu grūstīdami, grib izlauzties no manas mutes, bet mēle izmet pirmos, kas pagadās, kaut arī pavisam nevietā; taču es pacentīšos turpmāk izrunāt tikai tādus sakāmvārdus, kas piemēroti manam cienīgajam stāvoklim, jo, kur bagātas mājas, tur galds ātri klājas, un, kas kārtis jauc, tam nav pirmajam spēlēt ļauts; kas trauksmi saceļ, pats sevi pār briesmām paceļ; labi ņemt un dot ne katrs prot!

—      Tā gan, Sančo! — izsaucās dons Kihots. — Iepin, ievērp, ieaud sakāmvārdus, neviens tevi netur aiz mēles. Lai māte mani per, bet es tik griežos kā vilciņš! Es tevi brīdināju, lai tu izvairītos no sakāmvārdiem, bet tu vienā mirkli noskaitīji no tiem veselu litāniju, kas attiecībā pret mūsu sarunu ir blēņu birums, Saproti, Sančo, es neko neiebilstu pret sakāmvārdu, kas lietots vietā, bet sakāmvārdus sagrūst un sablīvēt, kā pagadās, — nozīmē valodu padarīt garlaicīgu un rupju.

Kad sēdi zirgā, pārāk neatbalsti ķermeni pret seglu pakaļējo loku, nepacel un neizstiep kājas un neattālini tās no zirga vēdera, un nesēdi arī tik sagubis, it kā tu jātu uz sava pelēča, jo, sēžot zirgā, daži izskatās kā jātnieki, bet daži kā zirgu puiši.

Guli mēreni, jo tas, kas nepieceļas līdz ar sauli, nevar izbaudīt dienu, un iegaumē, ai, Sančo, ka čaklība ir laimes māte, bet tās pretstats — laiskums — nekad neļauj aizsniegt labu mērķi, pēc kura tiecas mūsu vēlēšanās.

Mans pēdējais padoms, ko tev došu, gan neattiecas uz ķermeņa izdaiļošanu, bet es vēlētos, lai tu to dziļi saglabātu atmiņā, jo ticu, ka tas tev būs ne mazāk noderīgs kā iepriekšējie, kurus esmu tev devis, un proti: nekad neapšaubi kādas dzimtas dižciltību un vismaz nesalīdzini tās vienu ar otru, jo salīdzinot neviļus viena dzimta var izrādīties dižciltīgāka, un tā dzimta, kuru tu būsi pazemojis, tevi ienīdīs, bet tā, kuru tu būsi cildinājis, tev nekādi nepateiksies.

Tavs apģērbs lai būtu: garas bikses, garš kamzolis un vēl garāks apmetnis; tikai neiedomājies valkāt platbikses, jo tās nepiestāv ne bruņiniekiem, ne gubernatoriem.

Pagaidām tas ir viss, ko vēlējos tev ieteikt, Sančo; pēc kāda laika vajadzības gadījumā es tev vēl došu norādījumus, ja tu papūlēsies man paziņot, kādā stāvoklī tu atrodies.

* — Seņjor, — atbildēja Sančo, — es labi saprotu, ka viss, ko jūsu žēlastība man teicāt, ir labi, svēti un derīgi padomi, — bet ko tie man var palīdzēt, ja es neviena neatceros? Tiesa, tādi padomi kā neaudzināt nagus un izdevīgā gadījumā apprecēties otrreiz man paliks prātā; bet pārējos penterējumus, mistrojumus un prātojumus es neatceros un neatcerēšos tāpat kā pagājušā gada mākoņus, un tāpēc papūlieties tos man uzrakstīt; kaut gan neprotu ne lasīt, ne rakstīt, es tos iedošu savam biktstēvam, lai viņš man vajadzības brīdī tos atgādina un noskaita.

—     Ak tu grēka gabals! — iesaucās dons Kihots. — Cik slikti, ja gubernators neprot ne lasīt, ne rakstīt! Tev jāzina, Sančo, ja kāds cilvēks neprot lasīt vai ir kreilis, tad iemesli ir divējādi: vai nu viņš ir ļoti vienkāršu un zemas kārtas vecāku dēls, vai ir tik samaitāts un ļauns, ka nav ievērojis ne labu piemēru, ne labas pamācības. Tas tevī ir liels trūkums, un es vēlētos, lai tu iemācītos vismaz parakstīt savu uzvārdu.

—     Es māku parakstīt savu vārdu, — atbildēja Sančo, — jo, kadbiju sava ciemata vecākais, iemācījos rakstīt dažus burtus, līdzīgus tiem, ar kādiem apzīmogo kravas, un man teica, ka es esot uzrakstījis savu vārdu, turklāt es izlikšos, it kā manu labo roku būtu ķērusi trieka, un pavēlēšu citam parakstīties manā vietā, jo katrai nelaimei ir pretlīdzeklis, tikai ne nāvei, un, ja man būs vara un spēks, tad es darīšu, ko gribēšu; ne velti saka: «Kam tēvs ir alkalds, tas droši var iet tiesā.» Un, ja es būšu gubernators, kas ir vairāk nekā alkalds, tad pamēģiniet tikai to neievērot! Nu, lai piesargās mani nicināt un nievāt; tie gan cerēs iegūt vilnu, bet aizies paši apcirpti; ko dievs mīl, to viņš visur atrod; un bagātnieka izteiktās muļķības pasaulei šķiet gudrības; bet es taču būšu bagāts, kad kļūšu gubernators, turklāt esmu nolēmis būt devīgs, tāpēc manus trūkumus neviens neievēros. Ja kļūsi kā medus, tevi apēdīs mušas; tu esi tik vērts, cik tev ir naudas, kā mēdza teikt mana vecmāmuļa; un — ar bagātnieku nestrīdies pārlieku!

—     Lai dievs tevi soda, Sančo! — iesaucās šai bridi dons Kihots. — Lai sešdesmit tūkstoši velnu parauj tevi līdz ar taviem sakāmvārdiem! Tu tos lej jau veselu stundu, un katrs no tiem man ir mocību malks. Tu vari man ticēt, ka šie sakāmvārdi kādu dienu tevi novedīs pie karātavām, to dēļ tavi vasaļi tevi padzīs vai sadumposies. Saki, kur tu tos ņem, nejēga, un kā tu tos pielieto, muļķi, jo es svīstu un mokos kā zemesracējs, ja man jāatceras un vietā jāizlieto kāds sakāmvārds?

—     Dieva vārds, mans seņjor un saimniek, — atbildēja Sančo, — jūsu žēlastība sirdās par tīriem niekiem. Kāda velna pēc jūs neatļautu man izlietot savu īpašumu, ja man nav nekā cita un visa mana bagātība ir tikai sakāmvārdi un vēlreiz sakāmvārdi? Arī tagad man ir prātā kādi četri, kas būtu īsti piemēroti, gluži kā bumbieri grozā, bet es jums tos neteikšu, jo krietnu klusētāju mēdz saukt par Sančo*.

—     Tāds Sančo tu neesi, — sacīja dons Kihots, — jo tu ne tikai neproti labi klusēt, bet tev pat tīk ļauni runāt un nekrietni tiepties; tomēr es gribētu zināt, kādi četri sakāmvārdi tev nupat tik piemēroti ienāca prātā; es gan rakņājos savā atmiņā, kas ir samērā laba, bet nevienu nevaru atcerēties.

—      Kas var būt labāks, — teica Sančo, — kā šādi sakāmvārdi: «Starp diviem gudrības zobiem nebāz īkšķus — tie būs ar robiem»; «Ja kāds vaicā: ko meklēji manā mājā, ko gribēji no manas sievas, tad neatbildi»; «Vai krūze atsitas pret akmeni vai akmens pret krūzi — vienmēr krūzei klājas slikti,» — tie taču visi ir īstā vietā. Lai neviens nepiesienas savam gubernatoram vai priekšniekam, jo beigās to nožēlos, gluži kā tāds, kas iebāž pirkstu starp diviem gudrības zobiem un, ja ne starp gudrības zobiem, tad starp dzerokļiem, vienalga; un uz gubernatora vārdiem nav jāatbild, tāpat kā uz jautājumu: «Ko meklēji manā mājā, ko gribēji no manas sievas?» Bet to par akmeni un krūzi var saprast pat aklais. Ieteicams tam, kas redz skabargu sava tuvākā acī, ieraudzīt arī baļķi savā paša acī, lai par viņu neteiktu: «Mironis izbijās no nokautā»; un jūsu žēlastība labi zina, ka muļķis savā mājā saprot vairāk nekā gudrais svešā mājā.

—     Tā tas nav, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — jo muļķis nesaprot neko ne savā, ne svešā mājā, tāpēc ka uz muļķības pamata nevar uzcelt nekādu gudrības ēku. Bet tagad pietiks, Sančo; ja tu būsi slikts gubernators, tad tā būs tava vaina, un man par to būs kauns; bet mans mierinājums ir tas, ka esmu darījis visu iespējamo, dodams tev patiesus un saprātīgus padomus: ar to esmu izpildījis savu pienākumu un solījumu. Lai dievs tev palīdz, Sančo, un vada tevi tavā valdīšanā, un lai viņš izkliedē manas bažas, jo es baiļojos, ka tu reiz ar visu savu salu uzsprāgsi gaisā, atstiepdams pleznas, ko es varētu novērst, atklādams hercogam, kas tu esi, paskaidrojot viņam, ka ar visu savu resnumu un cienīgumu tu esi tikai maiss, pilns sakāmvārdiem un viltībām.

—       Seņjor, — atbildēja Sančo, — ja jūsu žēlastībai liekas, ka nederu gubernatora amatam, tad šeit uz vietas no tā atsakos; jo man ir dārgāks viens manas dvēseles melnais nadziņš nekā viss mans ķermenis; un tā es, būdams Sančo, ar sausu maizi un sīpoliem pārtikšu labāk nekā gubernators, mielodamies ar irbēm un kapauniem, un bez tam, kad mēs guļam, tad visi esam vienādi, gan augstie, gan zemie, gan bagātie, gan nabagie; un, ja jūsu žēlastība labi padomāsiet, tad jūs sapratīsiet, ka vienīgi jūsu žēlastība manī iepotējāt to valdīšanas domu, jo es no gubernatoriem un salām saprotu tikpat daudz, cik cūka no svētdienas, un, ja iedomājos, ka gubernatora amatā mani paraus velns, tad es labāk gribu kā vienkāršs Sančo nokļūt debesīs, nevis kā gubernators — ellē.

— Dieva vārds, Sančo, — sacīja dons Kihots, — šo pedejo vārdu dēļ. kurus tu teici, manuprāt, tu esi cienīgs kļūt par tūkstoš salu gubernatoru; tev ir krietna daba, bez kuras nekādas zināšanas neko nenozīmē; paļaujies uz dievu un centies nenovirzīties no sava sākotnējā nodoma: es gribu teikt, ka tev allaž jāpatur stingra un noteikta apņēmība — būt veiksmīgam visās lietās, jo debesis ir vienmēr labvēlīgas krietniem nodomiem. Tagad iesim pusdienot, jo man šķiet, ka saimnieki mūs jau gaida.

XLIV nodaļa. PAR TO, KĀ SANČO DEVĀS UZ SALU PĀRŅEMT GUBERNATORA AMATU, UN PAR DĪVAINO PIEDZĪVOJUMU, KAS DONAM KIHOTAM ATGADĪJĀS PILĪ

No šā stāsta oriģināla esot redzams, ka tulkotājs neesot pārtulkojis šo nodaļu tā, kā to uzrakstījis Sids Amets, jo šis maurs to sacerējis kā žēlabas par sevi, ka viņš pasācis rakstīt kaut ko tik sausu un aprobežotu, kāds ir dona Kihota dzīves stāsts: kā liekoties, viņam vajagot pastāvīgi runāt tikai par donu Kihotu un Sančo un viņš neiedrošinoties novirzīties un iepīt citas nopietnākas un jautrākas epizodes; viņš izsakās, ka pastāvīgi sekot, lai prāts, roka un spalva attēlotu tikai vienu priekšmetu, un runāt tikai ar dažu personu muti — esot neizturams darbs, kura augļi neatalgos autoru, un, lai izvairītos no šiem ierobežojumiem, viņš pirmajā daļā esot mākslīgi ievijis dažas noveles, kā, piemēram, stāstu par Ziņkārīgo bezprāti un stāstu par Sagūstīto kapteini; un šie stāsti bija it kā atdalīti no paša galvenā vēstījuma, bet pārējie bija notikumi, kuri atgadījās pašam donam Kihotam un kurus vajadzēja aprakstīt. Autors saka arī, ka daudzi lasītāji, kuru uzmanību saista dona Kihota varoņdarbi, nepievērš uzmanību novelēm un pārlasa tās vai nu steigā, vai īgnumā, neievērojot, cik smalki un krāšņi tās uzrakstītas, bet šīs īpašības atklāsies, kad noveles tiks izdotas atsevišķi, nesaistot tās ar dona Kihota neprātībām un Sančo muļķībām; tāpēc autors negribot otrajā daļā iepīt ne atsevišķas, ne stāstījumā iesaistītas noveles, bet tikai dažas novelēm līdzīgas epizodes, kas izriet no notikumu dabiskās norises, un pat tās ierobežotā skaitā un atstāstītas pietiekami īsos vārdos; un, tā kā viņš sevi iespiežot un ietverot stāstījuma šaurajās robežās, lai gan viņam pietiekot spēju, mākas un prāta attēlot visu pasauli, viņš lūdz nenicināt viņa darbu un slavēt viņu nevis par to, ko viņš rakstot, bet par to, ko atturējies uzrakstīt.

Tālāk stāstā vēstīts: pabeidzis pusdienot, dons Kihots tajā dienā, kad bija devis padomus Sančo, vakarā tos uzrakstīja, lai kāds lasīt pratējs tos varētu nolasīt; bet, tiklīdz viņš papīru iedeva Sančo, tas tūlīt to pazaudēja, un padomi nokļuva hercoga rokās, kas tos nolasīja hercogienei, un abi atkal izbrīnījās par dona Kihota ārprātu un prātu; turpinādami savus jokus, viņi šajā pašā vakarā aizsūtīja Sančo ar lielu svītu uz novadu, kas viņam bija jāuzskata par salu. Gadījās tā, ka viņa pavadonis līdz turienei bija hercoga majordoms, ļoti gudrs un atjautīgs cilvēks (atjautība nevar būt bez gudrības), kas bija tēlojis grāfieni Trifaldi tik veiksmīgi, kā to jau aprakstījām; ar šādām īpašībām apveltīts un savu seņjoru pamācīts, kā viņam jāizturas pret Sančo, viņš brīnišķīgi veica savu uzdevumu. Tomēr gadījās, ka, ieraudzījis majordomu, Sančo ievēroja, ka viņa seja līdzīga grāfienes Trifaldi sejai, un, pagriezies pret savu kungu, sacīja:

—      Seņjor, lai mani tūlīt velns no šejienes aizrauj ellē, ja jūsu žēlastība neatzīs, ka šā hercoga majordoma seja ir gluži tāda kā Dolorīdai.

Dons Kihots vērīgi paskatījās uz majordomu un, cieši viņā ielūkojies, sacīja Sančo:

—       Velnam nav tevi jāparauj, Sančo, ne tūlīt, ne tagad (es pat nesaprotu, ko tu ar to gribi teikt): majordoma seja līdzinās Dolorīdas sejai, bet tāpēc majordoms nav Dolorīda; ja tā būtu, tad rastos liela pretruna, un tagad nav laika to pārbaudīt, jo tad mēs iekļūtu sarežģītos labirintos. Tici man, draugs, ka mums ļoti sirsnīgi jālūdz dievs, lai viņš mūs atpestītu no ļauniem zintniekiem un ļauniem burvjiem.

—      Tas nav joks, seņjor, — atbildēja Sančo, — jo, kad nupat viņu dzirdēju runājam, man šķita, ka man ausīs ieskanas Trifaldi balss. Labi, es tagad klusēšu, bet turpmāk būšu gudrāks un vērošu, vai neieraudzīšu vēl kādu citu pazīmi, kas apstiprinātu vai izkliedētu manas aizdomas.

—      Tā dari, Sančo, — sacīja dons Kihols, — un paziņo man visu, ko tu šai gadījumā atklāsi, un arī visu, kas notiks, tev esot gubernatora amatā.

Beidzot Sančo aizjāja, lielas svītas pavadīts, ģērbies tiesneša tērpā: ļoti platā viļņoti rūsganā kamieļvilnas mētelī, ar tāda paša auduma cepuri galvā; viņš sēdēja uz mūļa, aiz kura saskaņā ar hercoga pavēli soļoja pelēcis ar zīda iemauktiem un mirdzošiem ēzeļa iejūga greznojumiem. Sančo šad tad atskatījās uz savu ēzeli, kura sabiedrībā bija tik apmierināts, ka nebūtu mainījies ar pašu Vācijas ķeizaru. Atvadoties no hercoga un hercogienes, viņš tiem bija noskūpstījis rokas, saņēmis sava seņjora svētību, kuru tas viņam deva ar asarām acīs, un, to saņemot, arī Sančo gandrīz apraudājās.

Atļauj, laipnais lasītāj, labajam Sančo mierīgi aizjāt un novēli tam laimīgu ceļu, tu vēl krietni pasmiesies, uzzinājis, kā viņš uzvedās savā amatā, bet pagaidām pievērs uzmanību tam, kas gadījās viņa kungam šai naktī; un, ja tu par viņu nesmiesies, tad vismaz atņirgsi zobus kā mērkaķis, jo dona Kihota piedzīvojumus var godināt tikai ar apbrīnu vai ar smiekliem. Stāstā teikts, ka dons Kijiots, tiklīdz Sančo bija aizjājis, sajuta savu vientulību un vēlējās, ja tas būtu iespējams, atsaukt viņu atpakaļ un atcelt no gubernatora amata. Hercogiene ievēroja viņa grūtsirdību un vaicāja, kāpēc viņš skumstot; ja iemesls esot šķiršanās no Sančo, tad viņas pilī esot ieroču nesēji, dueņjas un jaunavas, kas tam kalpotu un izpildītu katru viņa vēlēšanos.

—     Jums taisnība, mana seņjora, — atbildēja dons Kihots, — ka izjūtu Sančo prombūtni, bet tas nav galvenais iemesls, kāpēc esmu skumjš; no daudzajām laipnībām, kuras jūsu augstība man izrāda, es pieņemu un novērtēju tikai jūsu labvēlības izpausmi, bet attiecībā uz visu pārējo lūdzu jūsu augstību, lai jūs atļautu un neiebilstu, ka manā istabā es pats sevi apkalpotu.

—      Patiesi, — teica hercogiene, — seņjor don Kihot, tā nevajadzētu darīt: jūs apkalpos četras manas jaunavas, skaistas kā puķes.

—     Man viņas nebūs puķes, — atbildēja dons Kihots, — bet ērkšķi, kas iedursies manā dvēselē. Ne viņas, ne citas tām līdzīgas nekādā ziņā neienāks manā istabā. Ja jūsu augstība vēlas arī turpmāk man izrādīt laipnību, kuru es nepelnu, tad atļaujiet man pašam nodarboties ar sevi un apkalpot sevi aiz slēgtām durvīm, lai es uzceltu sienu starp savām iekārēm un savu tikumību; es nevēlos atteikties no šā paraduma tā dāsnuma dēļ, kuru jūsu augstībai labpatīk man izrādīt. īsi sakot, es labāk gulēšu apģērbies nekā atļaušu, ka mani kāds izģērbj.

—     Pietiek, pietiek, seņjor don Kihot! — iesaucās hercogiene. — Varu teikt, ka došu pavēli, lai jūsu rezidencē neiekļūtu pat muša, kur nu vēl jaunava; es neesmu tik nepieklājīga, lai apvainotu seņjora dona Kihota tiklības jūtas, jo, cik noprotu, no jūsu daudzajiem tikumiem vislielākais tikums ir šķīstība. Jūsu žēlastība var izģērbties un apģērbties vienatnē, kā un kad jūs vēlaties; jo neviens jūs netraucēs, savā telpā jūs atradīsiet traukus, kas nepieciešami tiem, kuri guj aiz slēgtām durvīm, lai nekāda dabiska vajadzība neliktu tās atvērt. Lai daudz gadu tūkstošus dzīvo lielā

Tobosas Dulsineja, un lai viņas vārdu daudzina visā zemē, ja viņa ir cienīga, ka to mīl tik drosmīgs un šķīsts bruņinieks, un lai labvēlīgā debesu vara iedveš mūsu gubernatora Sančo Pansas sirdī vēlēšanos drīzāk pabeigt savu pēršanos; tad pasaule atkal varētu priecāties par šās diženās seņjoras daiļumu.

Dons Kihots viņai teica:

—     Jūsu augstības vārdi saskan ar jūsu stāvokli un liecina, ka krietnu seņjoru lūpas nevar izrunāt neko ļaunu; jūsu augstības uzslava padarīs Dulsineju laimīgāku un slavenāku visā pasaulē nekā visas citas uzslavas, kuras tai varētu izteikt visdaiļrunīgākie cilvēki uz zemes.

—     Labi, seņjor don Kihot, — atbildēja hercogiene, — tuvojas vakariņu laiks, un hercogs mūs droši vien jau gaida; nāciet, jūsu žēlastība, ēdīsim vakariņas, un ejiet agrāk gulēt; jo vakarējais ceļojums uz Kandaju nebija tik īss, lai nesagādātu jums zināmu nogurumu.

—     Es nejūtu nogurumu, seņjora, — iebilda dons Kihots, — jo varu jūsu augstībai zvērēt, ka visā savā mūžā neesmu jājis uz tik rāma un vienmērīgi soļojoša lopa kā Klavileņo, un es nesaprotu, kas varēja pamudināt Malambruno atbrīvoties no tik viegla un laba jājamzirga un nezin kāpēc to sadedzināt.

—     Varam iedomāties, — atbildēja hercogiene, — ka, nožēlodams ļaunumu, ko bija nodarījis grāfienei Trifaldi, viņas biedrenēm un citiem ļaudīm, kā arī citus savus ļaunos darbus, kurus viņš kā zintnieks un burvis droši vien bija pastrādājis, tas vēlējās iznīcināt visus savus amata rīkus, un kā galveno, kas viņam nedeva miera un lika traukties no vienas zemes uz otru, viņš sadedzināja Klavileņo, kura pelni un trofeja ar uzrakstu paliks lielā Lamančas dona Kihota drosmes mūžīgi apliecinātājC?

Dons Kihots atkal pateicās hercogienei un pēc vakariņām aiz-, gāja viens savā istabā, nepieļaudams nevienam ienākt līdz un viņu apkalpot; tik ļoti viņš baidījās, ka kāds gadījums varētu viņu pamudināt vai piespiest pārkāpt šķīstības solījumu, kuru viņš bija devis savai seņjorai Dulsinejai, jo klaiņojošo bruņinieku spīdekļa un spoguļa Amadisa tiklība uz mūžiem bija saistījusi viņa iztēli. Viņš aizslēdza aiz sevis durvis un divu vaska sveču gaismā sāka izģērbties un novilkt bikses (ak, necienīgs pazemojums šādai personai!), un viņam neizraisījās neviena nopūta, ne arī cita kāda skaņa, kas būtu varējusi darīt negodu viņa tīrajai uzvedībai, bet tikai vienā viņa zeķē atrisa divpadsmit valgu, un zeķe kļuva līdzīga loga režģim. Mūsu labo seņjoru tas ļoti apbēdināja, un viņš būtu labprāt atdevis veselu unci sudraba par niecīgu zaļa zīda diedziņu; es saku — zaļa zīda, jo viņa zeķes bija zaļas.

Seit Benenheli rakstīdams iesaucas:

«Ak, nabadzība, nabadzība! Nezinu, kas pamudinājis lielo kordoviešu dzejnieku* teikt par tevi:

«Svētā dāvana, nepateicīgi saņemtā!»

Es gan esmu maurs, bet, satiekoties ar kristiešiem, labi izpratu, ka svētuma īpašības ir žēlsirdība, pazemība, ticība, paklausība un nabadzība; tomēr, neraugoties uz to, teikšu, ka tam, kas apmierināts ar nabadzību, jābūt daudzējādi dievam līdzīgam, ja vien tā nav tāda nabadzība, par kuru viens no lielākajiem svētajiem saka: «Lai visas lietas jums pieder tā, it kā tās jums nepiederētu»; tā būtu tā saucamā gara nabadzība; bet tu, otrā nabadzība (par kuru runāju), kāpēc tu gribi uzbrukt idalgo un dižciltīgajiem vairāk nekā citiem ļaudīm? Kāpēc tu liec viņiem tīrīt apavus ar kvēpiem un valkāt apģērbu ar dažādām pogām, darinātām gan no zīda, gan no sariem, gan no stikla? Kāpēc viņu apkaklītes ir tikai iestīvinātas, bet nevis gofrētas?» No tā varam secināt, ka stīvinātas un gofrētas apkaklītes lietotas jau senatnē. Viņš turpina: «Nožēlojams ir tāds dižciltīgais, kas gan izliekas cienīgs, bet mājās aiz slēgtām durvīm ēd trūcīgi un tikai uz ielas liekuļodams baksta sev zobus pēc tam, kad nav ēdis neko tādu, lai vajadzētu zobus tīrīt! Nožēlojams ir tas, es saku, kura gods nokaunējies un kuram šķiet, ka jau pa jūdzi redzami viņa zābaku ielāpi, cepures sasviedrējums, apmetņa skrandas un viņa vēdera tukšums.»

Tādas domas pamodināja donā Kihotā atirušie valgi, bet viņš nomierinājās, kad ieraudzīja, ka Sančo tam atstājis ceļa zābakus, un nolēma apaut tos nākošajā dienā. Beidzot viņš apgūlās, noskumis par to, ka pie viņa nebija Sančo, un par neizlabojamo negadījumu ar viņa zeķēm, kuras tagad būtu salāpījis pat ar citas krāsas zīdu, kas ir viena no visspilgtākajām nabadzības izpausmēm, kādu var parādīt idalgo savā apnicīgajā trūkumā. Viņš nodzēsa svecēs; bija karsts, un bruņinieks nespēja iemigt; viņš piecēlās no gultas un mazliet atvēra režģoto logu, aiz kura bija skaists dārzs, un, logu pavēris, pamanīja un sadzirdēja, ka dārzā pastaigājas un sarunājas ļaudis. Viņš sāka vērīgi klausīties. Balsis apakšā atskanēja skaļāk, un bija dzirdami šādi vārdi:

—      Nelūdz, lai es dziedu, ak, Emerensija, jo tu zini, kopš šis svešinieks ienācis šajā pilī un manas acis viņu ieraudzījušas, es nespēju vairs dziedāt, bet tikai raudāt; turklāt manas seņjoras miegs ir viegls, nevis dziļš, un es ne par kādiem pasaules dārgumiem nevēlētos, lai mūs šeit ieraudzītu, un, pat ja viņa gulētu un neatmostos, mana dziesma būtu veltīga, ja gulētu un neatmostos šis jaunais Enejs*, kas ieradies mūsu apvidū, lai mani izsmietu.

—     Nebaidies, dārgā Altisidora, — atbildēja viņai cita balss,

—     hercogiene un visi pārējie šās pils iemītnieki neapšaubāmi ir aizmiguši, nevis tavas sirds valdnieks un tavas dvēseles atmodinātājs; es nupat dzirdēju, ka atveras viņa istabas režģotais logs, tātad viņam jābūt nomodā; dziedi, mana skumjā, klusi un maigi savas arfas pavadījumā, un, kad hercogiene mūs izdzirdēs, teiksim, ka neguļam karstuma dēļ.

—     Tas jau nav galvenais, Emerensija, — atbildēja Altisidora,

—    bet es baidos, ka mana dziesma atklās manu sirdi un ka ļaudis, kas nepazīst mīlas vareno spēku, mani uzskatīs par untumainu un palaidnīgu jaunavu. Bet lai notiek kas notikdams, jo labāks ir kauna sārtums sejā nekā sāpes sirdī.

Tad atskanēja maigas arfas skaņas, kuras dzirdot dons Kihots sastinga, jo šajā mirklī viņš atcerējās neskaitāmus līdzīgus piedzīvojumus ar logiem, režģiem, dārziem, mūziku; mīlas vārdiem un ģīboņiem, ko bija lasījis savās bruņinieku grāmatās, kuras viņu tik stipri mulsināja. Viņš tūlīt iedomājās, ka kāda no hercogienes jaunavām viņā iemīlējusies un ka tiklība neatļauj viņai atklāt savas sirds vēlmes, un, baidīdamies tai padoties, viņš domās apņēmās, ka neatļaus sevi pieveikt; novēlējis sevi ar visu savu dvēseli un visām savām domām savai seņjorai Tobosas Dulsinejai, viņš nolēma klausīties mūziku un, lai liktu noprast, ka atrodas šeit, šķietami nošķaudījās, kas jaunavas ļoti uzjautrināja, jo viņas to tikai vēlējās, lai dons Kihots tās dzirdētu. Uzskaņojusi arfu, Altisidora sāka dziedāt šādu romanci:

— Tu, kas dusi savā gultā Holandiešu linu autos Un no vakara līdz rītam Izstiepies tur miegam ļaujies.

Bruņiniek visdrosmīgākais, Kāds vien Lamančā ir dzimis, īstāks daudz un spožāks esi Tu par Arābijas zeltu.

Skumjā jaunavā jel klausies, Stalts tai augums — sirds tai drūma, Tavu divu sauļu staros Dvēsele tai iedegusies.

Piedzīvojumus tu meklē, Bet tik nelaimi nes dažam — Smagi ievaino, bet ārstēt Nevēlies tu ievainoto.

Drošais jaunekli, man saki — Dievs lai dod tev darbos veiksmi — Lībijā vai esi dzimis, Jeb vai Hakas' augstos kalnos?

Vai tev čūska pienu deva, Jeb vai dvēselei bij draugi Meža biezokņi vistumšie, Kalnu vientulība drausmā?

Dižoties var Dulsineja, Jaunava šī spēka pilnā, Ka tā pakļāvusi lūsi, Tīģeri ka gūstījusi.

Viņas slavu tagad paudīs Enāresa un Harama, Mansanāresa un Taho, Pisuerga un Arlansa*.

Lai es viņas vietā būtu, Atdotu pat savus svārkus, Visuspilgtākos no visiem, Apšūtus ar zelta bārkstīm.

Ak, tik tavās rokās dusēt Vai vismaz tev blakus gultā Un tev maigi ieskāt galvu, Iznīcinot matos blaugznasl

Bet vai cienīga es esmu Tādu laipnību tev prasīt; Atļauj apskaut tavas kājas, Pazemīgai sirdij pietiks …

Cik daudz cepuru tev dotu, Cik daudz sudrabotu zeķu, Cik daudz atlaszīda bikšu, Apmetņu no linu drānas!

Cik daudz dāvātu tev pērļu, Katra riekstam līdzinātos, Un tās «vienreizīgās» sauktos, Jo vairs līdzīgu tām nava.

Neraugies no Tarpejklintīm" Ugunsgrēkā, kurā degu, Neuzpūt vēl stiprāk liesmas, Lamančiešu zemes Neronl

Esmu bērns, — vēl meitenīte, Vēl nav piecpadsmit man gadu: Nedaudz četrpadsmitiem pāri — Zvēru tev pie paša dieva.

Kliba neesmu, ne greiza, Nava man nekādu vainu. Mati sniedzas līdz pat zemei, It kā lilijas zied krāšņi.

Kaut gan mute man ir plata, Deguns mazliet strups var likties, Bet kā topāzi mirdz zobi, Debess daili tie man piešķir.

Manai balsij, ko tu dzirdi, Skaņa visusaldā dota, Bet par vidusmēru mazāks Ir mans augums izveidojies.

Visas manas dailes veltes Ieguvi ar bruņām savām. Kalpoju es šajā pili, Mani sauc Altisidoru.

Tā nobeidzās mīlas ievainotās Allisidoras dziesma un sākās viņas iekārotā dona Kihota izbailes, kurš, smagi nopūties, sacīja pie sevis: «Kāpēc gan es esmu tik nelaimīgs klaiņojošais bruņinieks, ka ikviena jaunava, kas mani uzlūko, manī iemīlas! Vai tiešām nesalīdzināmajai Dulsinejai būs tik bēdīgs liktenis, ka tas viņai liegs pilnīgi baudīt manu nesatricināmo uzticību? Ko jūs no viņas gribat, karalienes? Kāpēc jūs viņu vajājat, ķeizarienes? Ko jūs viņai stājaties ceļā, jaunavas, kam četrpadsmit vai piecpadsmit gadu? Ļaujiet, ļaujiet šai nelaimīgajai līksmoties, lepoties un izbaudīt laimi, kuru Amors tai piešķīris, dāvinādams viņai manu sirdi un atdodams manu dvēseli. Dzirdiet, manu pielūdzēju bars: tikai Dulsinejai es esmu mīksta mīkla un mandeļu kūka, bet jums citām es esmu krams, viņai esmu medus, jums — aloje; man vienīgi Dulsineja ir skaista, gudra, tikla, smalka un dižciltīga, bet pārējās — neglītas, muļķīgas, izvirtušas un zemas kārtas; un daba mani radījusi, lai es piederētu tikai viņai, nevienai citai. Raudi vai dziedi, Altisidora; lai skumst tā dāma, kuras dēļ mani sabelza apburtajā maura pilī; jo es, šā vai tā, piederēšu Dulsinejai, šķīsts, tikumīgs un godīgs, par spīti visas pasaules burvju varām.»

To pateicis, viņš spēcīgi aizcirta logu un sarūgtināts un noskumis, it kā būtu piedzīvojis lielu nelaimi, apgūlās savā gultā, kurā viņu pagaidām atstāsim, jo mūs sauc lielais Sančo Pansa, kas grib uzsākt savu slaveno valdīšanu.

XLV nodaļa. par to, ka lielais sanČo PĀRŅĒMA SALU SAVĀ PĀRZIŅĀ UN KĀ VIŅŠ SĀKA VALDĪT

Ak, mūžīgais antipodu vērotājs, pasaules lāpa, debesu acs, tīkamais spirdzinājuma krūzes grozītājs*, šeit saukts Timbrijs, tur Fēbs, vieniem strēlnieks, citiem ārsts, dzejas tēvs, mūzikas izgudrotājs, tu vienmēr uzlecošais, bet, pretēji šķietamībai, nekad nenorietošais spīdekli! Tevi es piesaucu, ak, saule, ar kuras palīdzību cilvēks rada cilvēku, tevi es piesaucu, lai tu man būtu labvēlīga un apgaismotu mana prāta tumsību, ka tas varētu soli pa solim attēlot lielā Sančo Pansas valdīšanas laiku; jo bez tevis es jūtos vārgs, nespēcīgs un apjucis.

Varu pastāstīt, ka Sančo ar visu savu svītu ieradās pilsētiņā, kurā bija apmēram tūkstoš iedzīvotāju, — vienā no hercoga labākajām pilsētām. Sančo tika pateikts, ka šī sala saucoties Baratārija, varbūt tāds bija pilsētas nosaukums vai arī šis vārds izteica to, ka Sančo gubernatora vietu bija ieguvis lēti[9]. Tiklīdz gubernators tuvojās pilsētas vārtiem, kurai apkārt bija valnis, viņu apsveikt iznāca vietējās varas pārstāvji, sāka zvanīt zvani, visi iedzīvotāji izrādīja vienprātīgu prieku un ļoti svinīgi aizveda Sančo uz katedrāli, lai pateiktos dievam, tad ar smieklīgām ceremonijām pasniedza viņam pilsētas atslēgas un izsludināja viņu par Baratārijas salas gubernatoru. Jaunā gubernatora tērps, bārda, resnums un zemais augums pārsteidza ne tikai tādus jaudis, kas nezināja īstos apstākļus, bet arī zinātājus; un tādu šeit bija daudz. Beidzot no baznīcas Sančo Pansu aizveda tiesas namā, apsēdināja tiesneša krēslā, un hercoga majordoms viņam teica:

—     Šajā salā, seņjor gubernator, ir vecs paradums, ka tam, kas šo slaveno salu pārņem savā pārziņā, jāatbild uz dažiem jautājumiem, diezgan sarežģītiem un grūtiem, un no viņa atbildēm tauta izzina un novērtē jaunā gubernatora saprātu un priecājas vai noskumst par viņa ierašanos.

Kamēr majordoms to sacīja, Sančo aplūkoja lielu un garu uzrakstu uz sienas tieši pretim viņa krēslam; neprazdams lasīt, viņš jautāja, kas tur esot uzkrāsots uz sienas. Viņam atbildēja:

—     Seņjor, tur uzrakstīta un atzīmēta diena, kurā jūsu augstība pārņēma savā pārziņā šo salu, un uzraksts skan: «Šodien, tādā un tādā mēnesī un tādā un tādā gadā, šo salu ieguvis savā īpašumā seņjors dons Sančo Pansa, — lai viņš dzīvo daudzus gadus.»

—     Kuru viņi dēvē par donu Sančo Pansu? — jautāja Sančo.

—     Jūsu augstdzimtību, — atbildēja majordoms, — jo šajā salā nav ieradies cits Pansa kā vien tas, kas sēž šajā krēslā.

—     Tad ievēro, brāli, — sacīja Sančo, — ka es neesmu dons un ka tāda nav bijis visā manā dzimtā: mani sauc vienkārši par Sančo Pansu, Sančo saucās mans tēvs, Sančo saucās mans vectēvs, un visi tie bija Pansas, bez jebkādiem doņiem vai donām; man liekas, ka šajā salā ir vairāk donu nekā akmeņu, bet pietiek: dievs mani saprot, un, ja es te valdīšu kādas četras dienas, tad iznīdēšu visus šos doņus, kuru te ir tāds daudzums, ka tie droši vien jau visiem apnikuši kā odi. Lai seņjors majordoms man jautā, es atbildēšu, cik labi spēdams, un tad tauta var noskumt vai nenoskumt.

Šajā brīdī tiesas namā ienāca divi cilvēki: viens bija zemnieka, otrs drēbnieka tērpā, un pēdējais turēja rokā dzirkles; drēbnieks sacīja:

—     Seņjor gubernator, es un šis zemnieks nākam pie jūsu žēlastības tāpēc, ka šis cilvēks vakar ieradās manā darbnīcā (jo es — klātesošie man piedos — esmu drēbnieku meistars, dievam lai gods) un, ielicis man rokās vadmalas gabalu, jautāja: «Vai šās vadmalas pietiks, lai izgatavotu man cepuri?» Es izmērīju vadmalu un atbildēju, ka pietiks; bet viņš laikam iedomājās, kā man šķiet, un iedomājās ne pa jokam, pamatodamies pats uz savu ļaunprātību vai arī uz drēbnieku ļauno slavu, ka es viņam gribu nozagt kādu daļu vadmalas, un sacīja man, lai es paraugoties, vai vadmalas nepietiktu divām cepurēm; es nopratu, ko viņš par mani domā, un sacīju, ka pietiktu; tad viņš, palikdams pie savas iepriekšējās Jaunās domas, sāka vēl piemetināt pa cepurei, un es ikreiz atbildēju piekrītoši, kamēr nokļuvām līdz piecām cepurēm; šodien viņš pēc tām atnāca, es viņam tās iedevu, bet viņš negrib man samaksāt par darbu un prasa, lai es samaksājot viņam vai atdodot vadmalu.

—     Vai tas viss tā bija, brāli? — vaicāja Sančo.

—     Jā, seņjor, — atbildēja zemnieks, — bet tikai pavēliet, jūsu žēlastība, lai viņš jums parāda tās piecas cepures, kuras tas man pašuvis.

—     Ļoti labprāt, — atbildēja drēbnieks. Un, nekavējoties izvilcis roku no apmetņa, viņš parādīja piecas cepures, uzliktas uz visiem pieciem viņa pirkstu galiem, un sacīja:

—     Šeit ir piecas cepures, kuras šis cilvēks pasūtīja, un zvēru pie dieva un savas sirdsapziņas, ka man nekas nepalika no vadmalas, un esmu gatavs dot savu darbu pārbaudīt amata meistaram.

Visi klātesošie smējās par daudzajām cepurēm un neparasto sūdzību. Sančo mazliet padomāja un sacīja:

—     Manuprāt, šī lieta nav jāvelk garumā, bet jāizšķir tūlīt ar krietna vīra saprātu; tāpēc mans spriedums ir tāds: drēbniekam nemaksāt par darbu, zemniekam neatdot vadmalu, bet cepures ziedot cietumniekiem, un tas ir viss.

Ja nākošais spriedums par lopkopja maku radīja klātesošos apbrīnu, tad šis spriedums izraisīja viņu smieklus; tomēr beidzot viss tika izdarīts tā, kā pavēlēja gubernators. Tad viņa priekšā nostājās divi sirmgalvji, vienam rokā bija niedres spieķis, un otrais, kam nebija spieķa, sacīja:

—     Seņjor, es šim cilvēkam pirms kāda laika aizdevu desmit zelta eskudo, lai viņam pakalpotu un izdarītu labu darbu, ar noteikumu, ka viņš man naudu atdos, kad to atprasīšu; pagāja daudz dienu, un es viņam parādu neatprasīju, lai viņu nenostādītu grūtākā stāvoklī, nekā viņš bija tad, kad es viņam naudu aizdevu; bet, redzēdams, ka viņš nemaz nerūpējas par parāda atmaksu, es viņam to vienreiz un pēc tam vairākkārt atgādināju, taču viņš man ne tikai aizdevumu neatdod, bet to noliedz un apgalvo, ka es viņam tādus desmit eskudo neesot aizdevis un, ja esot aizdevis, tad viņš man tos jau sen atdevis. Man nav liecinieku ne par aizdevumu, ne atdevumu, jo viņš man naudu nav atdevis. Es vēlētos, lai jūsu žēlastība viņam liktu zvērēt, un, ja viņš zvērēs, ka man naudu atdevis, es viņam tūlīt piedošu šeit un dieva priekšā.

—     Ko jūs teiksiet par to, sirmgalvi ar spieķi? — vaicāja Sančo.

Sirmgalvis atbildēja:

—     Es seņjor, atzīstos, ka viņš man naudu aizdeva, — nolaidiet zemāk zizli, jūsu žēlastība. Ja viņš paļaujas uz manu zvērestu, tad es zvērēšu, ka esmu tam parādu atdevis un īsteni un patiesi to atmaksājis.

Gubernators nolieca zizli, un sirmgalvis, kam bija spieķis, iedeva to paturēt otram sirmgalvim, kamēr viņš zvērēšot, — it kā spieķis viņu ļoti traucētu; tad, uzlicis roku uz zižļa krusta*, viņš teica, ka patiesi aizņēmies tos desmit eskudo, ko no viņa tagad pieprasot, bet esot tos jau atmaksājis, ar savu roku ielikdams aizdevēja rokā, taču aizdevējs aizmāršības dēj vairākkārt viņam tos atkal atprasījis. Tad lielais gubernators jautāja aizdevējam, ko viņš atbildēšot otrai pusei, un tas sacīja, ka viņa parādnieks neapšaubāmi runājot patiesību, jo viņš to uzskatot par krietnu cilvēku un labu kristieti, un ka viņš pats, aizdevējs, būšot aizmirsis, kā un kad tas viņam naudu atdevis, bet turpmāk viņš tam vairs neko neprasīšot. Tad parādnieks pagriezās, paņēma savu spieķi no aizdevēja un paklanījies gribēja atstāt tiesas zāli; Sančo, redzēdams, ka parādnieks aiziet, it kā nekas nebūtu noticis, un vērodams sūdzētāja pacietību, nolieca galvu uz krūtīm, pielika labās rokas rādītāja pirkstu pie uzacīm un deguna un īsu brīdi sēdēja domīgs, tad pacēla galvu un pavēlēja atsaukt sirmgalvi ar spieķi, kurš jau bija aizgājis. Viņu atveda atpakaļ, un, to ieraudzījis, Sančo sacīja:

—     Dodiet man, labais vīrs, šo spieķi, man tas ir vajadzīgs.

—     Ļoti labprāt, — atbildēja sirmgalvis, — ņemiet to, seņjor.

Un ielika viņam spieķi rokā. Sančo to satvēra un pasniedza

otram sirmgalvim, sacīdams:

—     Ejiet ar dievu, jums ir samaksāts.

—    Man — seņjor? — atjautāja vecais. — Vai tad šā spieķa vērtība ir desmit zelta eskudo?

—     Jā, — teica gubernators, — un, ja nav, tad esmu lielākais stulbenis pasaulē. Tagad jūs redzēsiet, vai man prāts ir diezgan ass, lai pārvaldītu veselu karaļvalsti.

Un viņš pavēlēja uz vietas visu priekšā pārlauzt un sašķelt spieķi. Tas tika izdarīts, un spieķa iekšpusē atrada desmit zelta eskudo; visi bija pārsteigti, un gubernators tiem šķita jauns Zālamans. Viņam vaicāja, kā viņš varējis noģist, ka spieķī atrodas desmit eskudo, un Sančo atbildēja: redzot, ka sirmgalvis zvēresta laikā iedevis spieķi paturēt sūdzētājam un zvērējis, ka tam patiesi atdevis naudu, bet pēc zvēresta atkal paņēmis spieķi atpakaļ, viņam — Sančo — esot ienākusi prātā doma, ka pieprasītā nauda atrodoties spieķa iekšienē. No tā varot secināt, ka valdniekiem, ja arī tie ir muļķi, pats dievs dažreiz palīdzot spriest tiesu; bez tam viņa ciemata priesteris tam stāstījis līdzīgu gadījumu, un viņam esot varen laba atmiņa, ja vien viņš pastāvīgi neaizmirstu to, ko gribot atcerēties, tad otru tādu atmiņu nevarētu atrast visā salā. Beidzot abi sirmgalvji — viens apkaunots, otrs gandarīts — aizgāja, un klātesošie palika izbrīnā, bet tas, kas pierakstīja Sančo vārdus, darbības un kustības, nespēja izšķirties: vai atzīt un uzskatīt Sančo par vientiesi vai par gudro.

Kad šī sūdzība bija iztiesāta, tiesas zālē ienāca kāda sieviete, cieši satvērusi kāda vīrieša roku, kurš bija ģērbies kā bagāts lopkopis; viņa skaļā balsī kliedza:

—     Es prasu taisnību, seņjor gubernator, taisnību! Un, ja to neatradīšu uz zemes, iešu to meklēt debesīs! Dārgais seņjor gubernator, šis ļaunais cilvēks mani sagrāba uz lauka un apgājās ar manu miesu kā ar netīru lupatu, un laupīja man, nelaimīgajai, to, ko esmu saglabājusi vairāk nekā divdesmit trīs gadus un aizsargājusi pret mauriem un kristiešiem, pret vietējiem un svešzemniekiem, jo biju vienmēr stingra kā korķozols, neiznīcināma kā salamandra ugunī un neizplūkājama kā vilna, kas ieķērusies kazenāju krūmā, bet šis vīrs te ar savām tīrajām rokām mani apstrādāja.

—     Nu tad pārbaudīsim, vai šim kundziņam ir tīras rokas, — sacīja Sančo.

Pagriezies pret vīrieti, viņš vaicāja, ko tas varot teikt un atbildēt uz šās sievietes sūdzību. Tas ļoti satraukts atbildēja:

—      Seņjori, esmu nabaga cūkkopis un šorīt devos projām no šās pilsētas — neņemiet par ļaunu — kad biju pārdevis četras cūkas, un es pārdevu tās ar zaudējumiem, jo visa nauda izgāja par nodevām un kukuļiem; atgriežoties savā ciematā, ceļā sastapu šo jauko dāmu, un velns, kas visur iejaucas un visus mulsina, lika mums abiem kopā papriecāties. Es viņai pietiekami samaksāju, bet viņa nebi ja ar maksu apmierināta, sagrāba mani un neatlaidās, kamēr atvilka līdz šai vietai. Viņa saka, ka es esot viņu izvarojis, bet viņa melo, to es zvēru un varu jums vēlreiz apzvērēt, un tas viss ir patiesība, es nenieka neesmu noklusējis.

Tad gubernators viņam jautāja, vai tam esot līdz sudraba nauda; lopkopis atbildēja, ka glabājot azotē divdesmit dukātu ādas makā. Gubernators pavēlēja tam izvilkt maku un neskartu nodot sūdzētājai; lopkopis to darīja, viss drebēdams; sieviete paņēma maku un, klanīdamās uz visām pusēm, piesaukusi dievu, lai tas dotu ilgu mūžu un veselību seņjoram gubernatoram, kas tā rūpējas par trūcīgām bārenēm un jaunavām, izgāja no tiesas zāles, turēdama maku ar abām rokām; taču viņa neaizmirsa vispirms pārbaudīt, vai makā tiešām atrodas sudraba nauda. Tiklīdz viņa bija izgājusi, Sančo teica lopkopim, kuram jau bira asaras un kura sirds un skatiens traucās pakaļ makam:

—     Labais cilvēk, steidzieties paka] šai sievietei, atņemiet viņai maku, ari pret viņas gribu, un atnāciet atpakaj kopā ar viņu.

Lopkopis nebija ne nejēga, ne kurls: viņš aizskrēja kā zibens, lai izpildītu pavēli. Visi klātesošie pārsteigti gaidīja šā strīda iznākumu, un pēc īsa brīža vīrietis un sieviete atgriezās, daudz stingrāk saķērušies un viens otru sagrābuši nekā pirmo reizi; viņai bija pacēlusi svārku apmali un tajā ievīstīto maku piespiedusi pie vēdera, bet vīrietis pūlējās to viņai izraut, taču veltīgi, jo sieviete aizstāvējās, kliegdama:

—     Pie dieva un pasaules taisnības! Redziet, jūsu žēlastība seņjor gubernator, cik nekaunīgs un pārdrošs ir šis bezsirdis, kas pilsētā ielas vidū gribēja atņemt maku, ko jūsu žēlastība pavēlēja atdot man.

—      Un vai viņš jums to atņēma? — jautāja gubernators.

—     Kā, atņēma? — iesaucās sieviete, — Drīzāk es atdotu dzīvību nekā jautu sev atņemt maku! Ir gan atradis meitenīti! Lai citi rūnči nāk man plūkāt bārdu, nevis šis nelaimīgais smurgulis! Nekādas knaibles, ne veseri, nekādi skrūvgrieži, ne kalti un pat ne lauvas ķetnas nespētu izraut maku no maniem nagiem, tad ātrāk izraus manu dvēseli no manām miesām!

—     Viņai taisnība, — sacīja vīrietis, — es atzīstu sevi par uzvarētu un bezspēcīgu un paskaidroju, ka manu spēku nepietiek, lai viņai atņemtu maku. Lai tas paliek viņai.

Tad gubernators teica sievietei:

—      Dodiet šurp, cienījamā un drosmīgā, šo maku!

Viņa tam tūlīt pasniedza maku, gubernators to atdeva vīrietim un sacīja varenajai, bet ne izvarotajai sievietei:

—     Mana māsa, ja jūs, aizstāvot savu miesu, būtu izrādījusi tādu pašu vīrišķību un drosmi — vai vismaz pusi no tās —, kādu izrādāt, aizstāvot šo maku, tad pat Hērakla spēka nepietiktu, lai jūs izvarotu. Ejiet ar dievu vai, labāk sakot, ejiet pie nelabā un nerādieties vairs šajā salā, ne sešu jūdžu atstatumā no tās, citādi jums uzskaitīs divi simti pātagas cirtienu. Es saku, ejiet projām, nekauņa, mele un krāpniece!

Sieviete izbijās un ar noliektu galvu neapmierināta aizgāja, bet gubernators teica lopkopim:

—     Labais cilvēk, ejiet ar dieva palīgu uz savu ciematu, ņemot līdz savu naudu, un, ja nevēlaties turpmāk to zaudēt, tad pielūkojiet, lai jums neuznāktu tieksme papriecāties ar kādu sievišķi.

Lopkopis neveikli, kā nu prazdams, tam pateicās un aizgāja, bet klātesošie atkal izbrīnījās par sava jaunā gubernatora spriedumiem un lēmumiem.

Viss tika atzīmēts hronikā, kuru tūlīt aizsūtīja hercogam, kas to gaidīja ar lielu nepacietību.

Tagad atstāsim labo Sančo, jo mums joti jāsteidzas pie viņa kunga, kuru satraukusi Altisidoras dziedāšana.

XLVI nodaļa. PAR BRIESMĪGĀM IZBAILĒM, KURAS DONAM KIHOTAM IEDVESA ZVANI UN KAĶI, KAD TAS SARUNĀJĀS PAR MĪLU AR IEMĪLĒJUŠOS ALTISIDORU

Mēs atstājām lielo donu Kihotu iegrimušu pārdomās, kuras izraisīja iemīlējušās jaunavas Altisidoras dziedāšana. Ar šim domām viņš nolikās gultā, un tās it kā blusas neļāva viņam ne mirkli aizmigt un atpūsties; tām vēl pievienojās domas par sabojātajām zeķēm; bet, tā kā laiks traucas ātri un nav tādu bezdibeņu, kas to spētu apturēt, tas, aulekšodams cauri nakts stundām, lielā ātrumā aizsniedza rītu. To redzot, dons Kihots atstāja mīkstos pēļus, nekavējoties apģērba savu kamieļvilnas tērpu un apāva ceja zābakus, lai noslēptu nepatīkamo plīsumu zeķē; tad viņš apsedzās ar purpura mantiju un uzlika galvā zaļu samta cepuri ar sudraba izšuvumiem; pār pleciem pārmeta siksnu ar labu, asi kaltu zobenu, satvēra lielu rožu kroni, ko vienmēr nēsāja sev līdz, un ar varenu svinīgumu un pašapziņu iesoļoja priekšistabā, kur hercogs un hercogiene, jau pilnīgi apģērbušies, viņu gaidīja. Kad viņš gāja cauri galerijai, viņu tur gaidīja Altisidora ar kādu citu jaunavu — savu draudzeni, un, ieraugot donu Kihotu, Altisidora izlikās, ka zaudē samaņu; draudzene viņu satvēra un sāka ļoti strauji atpogāt tai ņieburu. Dons Kihots, to redzēdams, pienāca viņām klāt un sacīja;

—      Es jau zinu, kas rada šādus ģīboņus.

—      Es gan to nezinu, — atbildēja draudzene, — jo Altisidora ir visveselīgākā jaunava visā pilī, un, kamēr viņu pazīstu, nekad neesmu dzirdējusi viņu ievaidamies; lai nolādēti visi klaiņojošie bruņinieki pasaulē, ja viņi ir tik nežēlīgi. Ejiet projām, jūsu žēlastība seņjor don Kihot, jo nabaga meitene neatžirgs, kamēr jūs te būsiet.

Dons Kihots atbildēja:

—      Parūpējieties, žēlīgā seņjora, šovakar manā istabā nolikt kokli; tad es nomierināšu cik spēdams šo apbēdināto jaunavu, jo, mīlai sākoties, ātra vilšanās ir vislabākais pretlīdzeklis.

To pateicis, viņš steidzīgi aizgāja, lai neviens viņu šeit neieraudzītu. Tiklīdz viņš bija attālinājies, paģībusi Altisidora atguvās un teica savai biedrenei:

—      Jāienes viņam kokle, jo droši vien dons Kihots grib mūs iepriecināt ar mūziku, un tas viņam labi izdosies.

Tad viņas aizgāja pastāstīt hercogienei par visu notikušo un par kokli, kuru dons Kihots bija pieprasījis, un viņa, loti iepriecināta, vienojās ar hercogu un savām jaunavām izspēlēt ar donu

Kihotu jautru, bet nekaitīgu joku, un visi Joti apmierināti sāka gaidīt vakaru, kas pienāca tikpat ātri, kā bija pienākusi šī diena, kuru hercogs un hercogiene pavadīja patīkamās sarunās ar donu Kihotu. Šajā dienā hercogiene aizsūtīja īsteni un patiesi vienu savu pāžu (kas mežā bija tēlojis apburto Dulsineju) pie Teresas Pansas, lai tas aiznestu viņai tās vīra Sančo Pansas vēstuli un drēbju saini, ko viņš bija atstājis aizsūtīšanai; hercogiene pavēlēja pāžam sīki atstāstīt visu, ko viņš tur būs pieredzējis. Kad tas bija nokārtots, pulksten vienpadsmitos vakarā dons Kihots atrada savā istabā ģitāru, uzskaņoja to, atvēra režģoto logu un izdzirdēja, ka dārzā pastaigājas Jaudis, pārbaudīja ģitāras stīgas, cik labi varēdams, atklepojās, iztīrīja krūtis un tad piesmakušā, bet diezgan muzikālā balsī dziedāja romanci, kuru pats bija šodien sacerējis:

Mīlos spēki iespēj bieži Dvēseli no virām izsist, Un kā ieroci tie lieto Bezrūpīgo dīkdienību.

Tikai rokdarbi un pūles, Nemitīgas nodarbības Pretlīdzeklis drošs un teicam» Mīlas indei gurdinošai.

Jaunavām, kas atturīgas Un grib iegūt sevim vīru, Tiklība ir pūrs visskaistais, Balss, kas pauž to labo slavu.

Klaiņojošie bruņinieki, Tāpat arī galma slaisti, Vaļīgās tik mii pa jokam, Bet ar godīgajām precas.

Dažreiz mīla ir kā ausma, Tikai viesus iepriecina, Bet tai ātri pienāk vakars, Izbeidzas tā atvadoties.

Mīla, kura rodas pēkšņi, Šodien nāk un ritu aiziet, Dvēselē mums neatstājot It nekādas dziļas pēdas.

Jauna krāsa pāri vecai Nava labi saredzama, Kur jau kāda daile valda, Lai tur cita neparādās.

Dulsineja no Tobosas Manā dvēselē tik skaidrā Iegleznota ir uz mūžu, Nevar to neviens vairs izdzēst.

Milētāju uzticība Ir visvērtīgākais dārgums. Amors brīnumus tad dara, Paceļ mīlniekus līdz scvim …

Kad dons Kihots bija nokļuvis līdz šai vārsmai savā dziedājumā, kurā klausījās hercogs, hercogiene, Altisidora un gandrīz visi pils iemītnieki, pēkšņi no balkona, kas atradās pāri dona Kihota režģotajam logam, smagi nolaidās virve, kurā bija piesieti vairāk nekā simt zvārgulīšu, pēc tam kāds izbēra lielu maisu, pilnu ar kaķiem, kuriem pie astēm arī bija piesieti mazi zvārgulīši. Zvārguļu šķinda un kaķu ņaudieni bija tik skaļi, ka pat hercogs un hercogiene, kas bija izdomājuši šo joku, satrūkās, bet dons Kihots izbailēs sastinga; liktenim labpatikās, ka divi vai trīs no kaķiem ielavījās pa režģoto logu dona Kihota istabā un sāka tur joņot šurpu turpu ar tādu troksni, it kā telpā būtu ielauzies leģions velnu. Tie apgāza sveces, kas dega istabā, un skraidīja, meklēdami izeju. Virve ar lielajiem zvārguļiem nemitīgi gan nolaidās, gan atkal pacēlās; pils iemītnieku vairums, kas nezināja patiesos apstākļus, stāvēja pārsteigti un izbrīnījušies. Dons Kihots pietrūkās kājās un, satvēris rokā zobenu, sāka cirst caur loga režģiem, skaļi saukdams:

—     Prom, ļaunie burvji! Prom, nelietīgie žāvētāji! Es esmu Lamančas dons Kihots, pret kuru jūsu ļaunie nodomi ir nederīgi un bezspēcīgi!

Un, uzbrukdams kaķiem, kas skraidelēja istabā, viņš tiem vairākkārt cirta ar zobenu; kaķi metās uz režģoto logu un caur to aizbēga, bet viens no tiem, dona Kihota cirtienu vajāts, ielēca viņam tieši sejā, iecirzdams nagus un zobus degunā, un dons Kihots aiz sāpēm iebrēcās pilnā kaklā. To dzirdot, hercogs un hercogiene — noprazdami, kas notiek, — lielā steigā devās uz dona Kihota istabu, atslēdza durvis ar kopīgu atslēgu un ieraudzīja, ka nabaga bruņinieks ar visiem spēkiem pūlējās atraut kaķi no savas sejas. Saskrēja ļaudis ar aizdegtām svecēm un ieraudzīja nevienlīdzīgo cīņu; hercogs piesteidzās, lai cīnītājus izšķirtu, bet dons Kihots sauca:

—     Neatraujiet viņu no manis! Ļaujiet man krūti pret krūti cīnīties ar šo dēmonu, šo burvi, šo žāvētāju, lai es viņam parādītu, kas ir Lamančas dons Kihots!

Bet kaķis, neievērodams šos draudus, rūca un skrāpējās, līdz beidzot hercogs viņu sagrāba un izsvieda pa logu.

Dona Kihota seja bija saskrāpēta un deguns stipri ievainots, bet viņš ļoti nožēloja, ka tam neļāva pabeigt grūto cīņu ar ļauno burvi. Tika atnesta Aparisjo eļļa*, un pati Altisidora ar savām baltajām rokām pārsēja visas viņa brūces, un, uzlikdama apsējus, viņa tam čukstēja:

— Visas šīs nelaimes tevi piemeklē, tu akmenim līdzīgais bruņiniek, tavas grēcīgās cietsirdības un ietiepības dēj; lai dievs dod. ka tavs ieroču nesējs Sančo aizmirstu sevi izpērt un tevis mīlētā Dulsineja nekad netiktu atburta, lai tu viņu neiegūtu un negulētu ar viņu laulības gultā, vismaz kamēr dzīvoju es, kas tevi dievina.

Dons Kihots neko neatbildēja, tikai dziji nopūtās; tad viņš atgūlās savā gultā un pateicās hercogam un hercogienei par viņu laipnību, nevis tāpēc, ka viņš būtu baidījies no nelietīgajiem kaķiem, burvjiem un zvārguļiem, bet tāpēc, ka viņš saprotot labo nolūku, ar kādu tie steigušies viņam palīgā. Hercogs un hercogiene novēlēja viņam labu nakti un aizgāja, noskumuši par šā joka nelāgo iznākumu; jo viņi nebija paredzējuši, ka donam Kihotam šis piedzīvojums būs tik nepatīkams un maksās tik dārgi; piecas dienas viņš palika istabā un nogulēja gultā, kur tam gadījās cits piedzīvojums, patīkamāks par iepriekšējo, bet viņa vēsturnieks to nevēlas tagad atstāstīt, jo tam jāsteidzas pie Sančo Pansas, kas loti rūpīgi un visai atjautīgi pārvaldīja savu salu.

XLVII nodaļa, kura turpinĀs stĀsts par to, kĀ SANCO IZTURĒJĀS GUBERNATORA AMATĀ

Stāstā tālāk teikts, ka no tiesas zāles Sančo tika aizvests krāšņā pilī, kur lielā zālē bija klāts karaliski bagāts un spožs galds; tiklīdz Sančo ienāca, zālē atskanēja mūzika un viņam tuvojās četri pāži, lai pasniegtu ūdeni roku mazgāšanai, ko Sančo pieņēma ļoti svinīgi. Mūzika noklusa, Sančo apsēdās pie galda goda krēslā, jo citu krēslu nebija un galds bija klāts vienai personai. Viņam blakus nostājās kāds vīrs, kas, kā vēlāk izrādījās, bija ārsts, ar valzivs ūsas nūjiņu rokā. No galda tika noņemta krāšņa, balta sega, ar kuru bija apklāti augļi un daudzie trauki ar dažādiem gardumiem; kāds cits klātesošais — acīm redzot, garīdznieks — svētīja maltīti, viens no pāžiem apsēja Sančo mežģīņu salveti, bet kāds cits, kas, domājams, izpildīja pilsziņa pienākumus, nolika viņam priekšā šķīvi ar augļiem; bet, tiklīdz Sančo iebaudīja vienu kumosu, valzivs ūsas nūjiņa pieskārās šķīvim un tas zibens ātrumā tika noņemts no galda; pilszinis pasniedza tūlīt otru šķīvi ar citu ēdienu. Sančo gribēja to nogaršot, bet, iekams viņš paguva pastiept roku un ēdienu nobaudīt, šķīvim jau pieskārās nūjiņa un pāžs to aiznesa tikpat ātri kā šķīvi ar augļiem. To redzot, Sančo bija pārsteigts un, uzlūkodams visus klātesošos, jautāja, vai viņam šeit jāēd pusdienas vai jāparāda savu roku veiklība kā žonglierim. Cilvēks, kas turēja nūjiņu, atbildēja:

—      Seņjor gubernator, jums jāēd pusdienas tā, kā ierasts un pieņemts tās ēst visās salās, kur vien ir gubernatori. Seņjor, esmu ārsts, un šajā salā man maksā algu, lai es ārstētu gubernatorus un rūpētos par viņu veselību vairāk nekā par savējo, novērotu gubernatoru dienu un nakti, pārbaudītu viņa ķermeņa stāvokli, lai zinātu, kā viņu ārstēt, ja tas saslimtu; un mans galvenais pienākums ir: atrasties viņa tuvumā, kad tas ēd pusdienas un vakariņas, atļaut viņam ēst to, kas man liekas ieteicams, un aizliegt ēdienus, kas, manuprāt, tam varētu kaitēt un sabojāt kuņģi; tāpēc pavēlēju aiznest šķīvi ar augļiem, jo tie satur pārāk daudz šķidruma, un tāpat pavēlēju aiznest otro ēdienu, kas bija pārlieku karsts un savircots ar vielām, kuras rada slāpes; jo cilvēks, daudz dzerot, sevī nomaitā un iznīcina pamatvalgmi, kas uztur dzīvību.

—     Tādā gadījumā tās ceptās irbes, kurām, manuprāt, jābūt ļoti garšīgām, man nenodarīs nekādu ļaunumu?

Ārsts atbildēja:

—     Kamēr es būšu dzīvs, seņjors gubernators šīs irbes neēdīs.

—      Kāpēc tad tā? — jautāja Sančo.

Ārsts viņam atbildēja:

—      Tāpēc ka mūsu skolotājs Hipokrats, medicīnas spīdeklis un ceļarādītāja zvaigzne, saka vienā savā aforismā: Omnis saturatio mala, perdicis autem pessima.* Tas nozīmē: «Katra pārēšanās ir kaitīga, bet pārēšanās ar irbēm viskaitīgākā.»

—      Ja tas ir tā, — sacīja Sančo, — tad izvēlieties, seņjor doktor, no visiem ēdieniem, kas atrodas šeit uz galda, tos, kas man visvairāk noder un vismazāk kaitē, un Jaujiet man paēst, nebakstot ēdamo ar savu nūjiņu; jo zvēru pie gubernatora dzīvības — lai dievs dod man ilgu mūžu — es nomiršu badā un, aizliedzot man ēdienu, seņjor doktor, — domājiet un sakiet, ko vien gribat — jūs nevis pagarināsiet, bet saīsināsiet manu mūžu.

—      Jūsu žēlastībai taisnība, seņjor gubernator, — atbildēja ārsts, — un tāpēc, manuprāt, jūsu žēlastībai nevajadzētu ēst šos sutinātos trušus, jo tas ir smags ēdiens. Ja šī teļa gaja nebūtu cepta un ar mērci, jūs varētu to nogaršot, bet šādā veidā tā neder.

Sančo teica:

—      Bet tajā lielajā bļodā, kas tur stāv kūpēdama, droši vien ir jauktā olja, un šādā oļjā savāra kopā tik daudz dažādu lietu, ka tajā atradīsies kāds gardums, kas man būs tīkams un noderīgs.

—      Absit/' — iesaucās ārsts. — Aizdzeniet tik bīstamas domas, jo nekas pasaulē nav kaitīgāks kā jauktā oļja. Lai šīs jauktās oļjas pasniedz kanoniķiem vai kolēģiju rektoriem, vai lauku kāzās, bet gubernatora galdā tām nav vietas; tur visiem ēdieniem jābūt augstākā labuma un smalki izmeklētiem tā iemesla dēļ, ka visur un vienmēr vienkāršās zāles vērtē augstāk nekā jauktās, jo, izgatavojot vienkāršās zāles, nevar kļūdīties, bet, izgatavojot jauktās, var nepareizā daudzumā izvēlēties sastāvdaļas; manuprāt, ja seņjors gubernators grib saglabāt un uzlabot savu veselību, tam būtu jāapēd simt vafeļu un dažas plānas aivas šķēlītes, kas nostiprinātu vēderu un veicinātu sagremošanu.

Noklausoties šos vārdus, Sančo atgāzās pret krēsla atzveltni, cieši uzlūkoja ārstu un stingrā balsī tam vaicāja, kā viņu saucot un kur viņš mācījies. Ārsts atbildēja:

—     Es, seņjor gubernator, saucos doktors Pedro Resjo de Agvēro, esmu dzimis Tirteafueras* ciematā, kas atrodas starp Karakuelu un Almodovaru del Kampo, nedaudz pa labi, un doktora grādu esmu ieguvis Osunas universitātē.

Sančo, iekaisis dusmās, atbildēja:

—     Nu tad, seņjor doktor Pedro Resjo de Velna Agvēro, dzimis Tirteafuerā, ciematā, kas atrodas pa labi, kad braucam no Karakuelas uz Almodovaru del Kampo, doktora grādu ieguvis Osunā, — tūlīt pazūdiet no šejienes; ja ne, zvēru pie saules, ka sagrābšu rungu un, sākot ar jums, iztriekšu visus ārstus no šās salas, vismaz tos, kurus atzīšu par nejēgām, bet gudrus, saprātīgus un prasmīgus ārstus es sargāšu kā aci pierē un godināšu kā svētos. Es vēlreiz atkārtoju: pazūdiet no šejienes, Pedro Resjo; ja ne, es grābšu šo krēslu, uz kura sēžu, un triekšu to pret jūsu galvu, un, ja mani par to sauks tiesā, tad es attaisnošos, teikdams, ka nogalināt sliktu ārstu, valsts ienaidnieku, ir dievam patīkams darbs. Un tagad dodiet man ēst, ja ne, tad atņemiet man gubernatora amatu, jo tāds amats, no kura nevar pārtikt, nav ne divu pupu vērts.

Redzēdams gubernatoru tik sadusmotu, doktors apmulsa un gribēja jau steidzīgi atstāt zāli, bet šai mirklī uz ielas atskanēja pasta taure, pilszinis piesteidzās pie loga, tad nāca atpakaļ un teica:

—     Ziņnesis no seņjora hercoga; laikam kāda svarīga vēsts.

Ziņnesis ienāca nosvīdis un satraukts un, izņēmis no azotes vēstuli, ielika to gubernatora rokās. Sančo to savukārt nodeva tālāk hercoga majordomam, kuram pavēlēja nolasīt adresi, kas skanēja šādi: «Donam Sančo Pansam, Baratārijas salas gubernatoram, personīgi vai viņa sekretāram.» To dzirdot, Sančo jautāja:

—      Kurš te ir mans sekretārs?

Viens no klātesošiem atbildēja:

—      Es, seņjor, jo protu lasīt un rakstīt un esmu biskajietis.

—     Spriežot pēc šā paskaidrojuma, — teica Sančo, — jūs varētu būt sekretārs pašam ķeizaram. Atplēsiet, vēstuli un paskatieties, kas tur rakstīts!

Jaunieceltais sekretārs tā darīja un, izlasījis vēstījumu, teica, ka varot to skaļi nolasīt tikai divatā. Sančo pavēlēja visiem atstat zāli, lai tur paliktu tikai hercoga majordoms un viņa pilszinis; visi pārējie, to skaitā ārsts, aizgāja; tad sekretārs nolasīja šādu vēstuli:

«Man kļuvis zināms, seņjor don Sančo Pansa, ka mani un jūsu salas ienaidnieki gatavojas tai nikni uzbrukt naktī — kādā, to nezinu; jums jābūt nomodā un trauksmes stāvoklī, lai tie neuzbruktu nepamanīti. Es vēl uzzināju no maniem uzticamajiem izlūkiem, ka četras pārģērbtas personas iekļuvušas jūsu salā, lai jūs nogalinātu, jo viņus biedē jūsu gudrība; esiet modrs un pārbaudiet visus, kas grib ar jums runāt, un neēdiet nevienu ēdienu, ko jums pasniedz. Es centīšos jums palīdzēt, ja jums draudēs briesmas, bet vispār rīkojieties saskaņā ar savu saprātu. Mūsu pilī 10. augustā pulksten četros no rīta.

Jūsu draugs

Hercogs.»

Sančo bija pārsteigts, pārsteigti izlikās ari visi klātesošie; pagriezies pret majordomu, Sančo viņam teica:

—      Mums tūlīt un nekavējoties jāiemet pazemes cietumā doktors Resjo; ja kāds grib mani nogalināt, tad tas ir viņš, turklāt viņš vēlas, lai mirstu lēnā un moku pilnā bada nāvē.

—      Ari manuprāt, — sacīja pilszinis, — jūsu žēlastībai nevajadzētu ēst nevienu ēdienu no tiem, kas atrodas uz šā galda, jo visus gatavojušas mūķenes, un, kā mēdz teikt, aiz krusta slēpjas velns.

—      Es piekrītu, — atbildēja Sančo, — bet tagad dodiet man kādu gabalu maizes un kādas četras mārciņas vīnogu, jo tur nevarētu būt indes; es taču nespēju iztikt bez ēšanas, un, ja mums jābūt gataviem doties kaujā, kas mums draud, tad krietni jāiestiprinās, jo vēders baro drosmi, nevis drosme vēderu. Bet jūs, sekretār, atbildiet manam seņjoram hercogam un rakstiet, ka visas viņa pavēles tiks uz mata izpildītas, ka skūpstu rokas manai seņjorai hercogienei un lūdzu, lai viņa neaizmirst aizsūtīt ar vēstnesi manu vēstuli un sainīti mana sievai Teresai Pansai; ar to viņa man parādītu lielu laipnību, un es centīšos viņai pakalpot ar visiem saviem spēkiem; un pie reizes varat ierakstīt, ka skūpstu rokas manam seņjoram Lamančas donam Kihotam, lai viņš redz, ka esmu pateicīgs par viņa maizi; un tālāk jūs kā labs sekretārs un krietns biskajietis varat piemetināt visu, kas jums tīk un kas jums šķiet lietderīgi. Bet tagad novāciet no galda šos traukus un dodiet man ēst; gan tad es tikšu galā ar visiem spiegiem, slepkavām un burvjiem, kas uzbruks man un manai salai.

Šai brīdī ienāca pāžs un sacīja:

—   Šeit ieradies kāds lūdzējs zemnieks, kas gribētu runāt ar jūsu augstdzimtību, kā viņš saka, — par kādu ļoti svarīgu lietu.

— Ir gan savādnieki šie lūdzēji! — iesaucās Sančo. — Vai tad viņi ir tiešām tik muļķi un nesaprot, ka šādās stundās nemēdz nākt ar lūgumiem? Vai viņiem liekas, ka mēs — valdnieki un tiesneši — neesam cilvēki ar miesu un ar kauliem un ka mums nav vajadzīgs ļaut laiku nepieciešamai atpūtai, un vai viņi vēlas, lai esam akmens un marmora stabi? Zvēru pie dieva un savas sirdsapziņas: ja vēl būšu gubernators (par ko gan šaubos), tad šos lūdzējus saņemšu stingri rokās. Bet šoreiz sakiet, lai šis cilvēks ienāk, tikai vispirms pārbaudiet, vai tas nav kāds spiegs vai man uzsūtīts slepkava.

—     Nē, seņjor, — atbildēja pāžs, — jo, manuprāt, viņš ir vientiesīga dvēsele un, cik es saprotu, mīksts kā baltmaize.

—     Jums nav jābaidās, — teica hercoga majordoms, — jo mēs visi esam šeit.

—     Paklausieties, pilszini, vai tagad, kad šeit vairs nav doktora Pedro Resjo, es nevarētu ieēst kaut ko smagāku un spēcīgāku, vismaz maizes gabalu un sīpolu? — vaicāja Sančo.

—     Šovakar jūs vakariņās varēsiet atgūt to, ko zaudējāt pusdienās, un jūsu augstdzimtība būs apmierināts un gandarīts, — sacīja pilszinis.

—     Lai dievs dod, — atbildēja Sančo.

Šai brīdī ienāca zemnieks, kas izskatījās ļoti lēnprātīgs, un jau tūkstoš jūdžu atstatumā bija redzams, ka viņš ir lāga cilvēks ar krietnu dvēseli. Vispirms viņš jautāja:

—      Kurš te ir seņjors gubernators?

—     Kurš gan cits, ja ne tas, kas sēž krēslā? — atbildēja sekretārs.

—     Es zemojos viņa priekšā, — sacīja zemnieks.

Viņš nometās ceļos un lūdza gubernatoram roku, lai to noskūpstītu. Sančo to neļāva, bet pavēlēja tam piecelties un izteikt savu vēlēšanos.

Zemnieks paklausīja un teica:

—     Seņjor, esmu zemnieks, dzimis Migeltūras ciematā, divu jūdžu attālumā no Sjudadrealas.

—     Vēl viens no Tirteafueras! — iesaucās Sančo. — Sakiet, brāli, kas jums sakāms; es labi pazīstu Migeltūru, tā atrodas netālu no mana ciemata.

—     Lieta tāda, seņjor, — turpināja zemnieks, — ar dieva žēlastību un svētās Romas katoļu baznīcas piekrišanu esmu precējies, man ir divi dēli studenti, no kuriem jaunākais kļūs bakalaurs, bet otrs — licenciāts; esmu atraitnis, jo mana sieva nomira vai, pareizāk sakot, viņu man nobeidza kāds nejēga ārsts, kas viņai iedeva caurejas zāles, kad viņa bija grūta; ja ar dieva paligu viņa būtu man dzemdējusi dēlu, es viņam liktu studēt par dakteri, lai viņš neapskaustu savus brāļus — bakalauru un licenciatu.

—     Tātad, — teica Sančo, — ja jūsu sieva nebūtu nomirusi vai nebūtu nobeigta, jūs tagad nebūtu atraitnis?

—     Nē, seņjor, nekādā ziņā, — atbildēja zemnieks.

—     Tiktāl nu laimīgi esam! — iesaucās Sančo. — Turpini, brāli, jo patlaban būtu laiks gulēt, nevis nokārtot darīšanas.

—     Nu tātad, — sacīja zemnieks, — mans dēls, kuram jākļūst bakalauram, iemīlējis kādu sava ciemata jaunavu Klāru Perlerīno, bagāta zemnieka Andresa Perlerīno meitu. Tas nav viņu uzvārds, ne dzimtas nosaukums, bet piedēvēts vārds, jo visi šai dzimtā ir paralītiķi, un, lai vārds skanētu glītāk, viņus sauc par Perlerīniem; kaut gan, patiesību sakot, šī jaunava ir kā austrumu pērle: ja viņu uzlūko no labās puses, liekas, ka viņa ir lauku puķe, bet no kreisās puses viņa nav tik jauka, jo tai trūkst vienas acs, kas iztecējusi baku sērgā; un, kaut gan viņai sejā ir daudz dziju rētu, viņas pielūdzēji saka, ka tās neesot rētas, bet kapu bedres, kurās apraktas viņas mīļāko dvēseles. Viņa ir tik tīrīga, ka, vairīdamās notriept zodu, izslējusi degunu tik augstu, it kā tas bēgtu no viņas mutes; tomēr tas viņai ārkārtīgi piestāv, jo viņas mute ir liela, un, ja viņai netrūktu desmit vai divpadsmit priekšzobu un dzerokļu, viņa varētu būt pirmā starp daijavām. Par lūpām nav ko runāt, jo tās ir tik plānas un smalkas, ka izstieptas tās varētu kā dziju satīt kamolā, bet krāsa tām ir citāda nekā parāstā lūpu krāsa, tās liekas brīnišķīgi zili zaļi mēji violetas. Piedodiet man, seņjor gubernator, ka tik sīki attēloju tās jaunavas izskatu, kurai jākļūst manai vedeklai; es viņu mīlu, un viņa man šķiet lāga meitene.

—      Attēlojiet viņu, cik vien jums patīk, — sacīja Sančo, — jo es mīlu tēlojošo mākslu, un, ja es būtu ēdis pusdienas, tad šis jūsu radītais jaunavas attēls liktos man labākais saldēdiens.

—      Es jums labprāt pakalpotu, — atbildēja zemnieks, — bet gan jau pienāks laiks, kad spēsim to, ko tagad nespējam. Ziniet, seņjor, ja es varētu attēlot viņas cēlo un diženo augumu, jūs to apbrīnotu, bet tas ir neiespējami, jo viņa ir līka un kupraina, viņas celi skar zodu, tomēr ir skaidri redzams, ka viņas galva sniegtos līdz griestiem, ja viņa spētu izslieties; šī jaunava labprāt sniegtu roku manam dēlam bakalauram, bet viņa to nespēj izstiept, jo roka ir nokaltusi, bet nagi tai ir gari un rievaini, kas liecina par viņas labsirdību un glīto ķermeņa veidojumu.

—      Labi, — sacīja Sančo, — ņemiet vērā, brāli, ka esat viņu attēlojis no galvas līdz papēžiem. Bet ko jūs īsti gribat? Sakiet tieši, bez aplinkus vārdiem, nenovirzoties, neko neatņemot un neko nepieliekot.

—      Es vēlos, seņjor, — atbildēja zemnieks, — lai jūsu žēlastība aizrakstītu vēstuli mana dēla nākamajam sievastēvam un lūgtu, lai viņš dotu savu piekrišanu šīm laulībām, jo Fortūna un daba mūs vienādi apveltījusi. Teikšu jums patiesību, seņjor gubernator, manu dēlu apsēdis nelabais, un nepaiet neviena diena, ka viņu trīs vai četras reizes nemocītu ļaunie gari, vienreiz viņš iekrita ugunī, un tagad viņa seja savilkusies kā pergaments un acis mazliet asaro un pūžņo, bet viņam ir eņģeļa daba; ja tikai dažreiz viņš pats sevi nesistu un nedauzītu ar dūrēm, viņš būtu īsts svētais.

—     Vairāk jūs neko nevēlaties, labais cilvēk? — jautāja Sančo.

—      Vēlos gan, — teica zemnieks, — bet neiedrošinos to teikt; tomēr lai notiek un lai mana vēlēšanās nesapūst manā sirdī! Kas būs, tas būs! Tātad, seņjor, es vēlos, lai jūsu žēlastība man iedotu trīssimt vai sešsimt dukātu pūra naudas manam dēlam bakalauram, es gribu teikt — lai jūs palīdzat viņiem nodibināt savu saimniecību,

jo labāk ir jaunajiem dzīvot atsevišķi nekā būt atkarīgiem no vecāku iegribām.

—      Vai jums nav vēl kādas vēlēšanās? — jautāja Sančo. — Nenoklusējiet tās aiz bikluma un kautrības!

—     Nē, noteikti nav! — atbildēja zemnieks.

Tikko viņš to paguva izteikt, kad gubernators uzlēca kājās, sagrāba krēslu, uz kura bija sēdējis, un kliedza:

—      Es zvēru, don rupjais zemniek un nelieti, ja tu tūlīt neaiziesi un nepazudīsi no manām acīm, es ar šo krēslu salauzīšu un sašķaidīšu tev galvu! Ak tu nekrietnais padauzas dēls, paša velna tēlotājs, šādā stundā tu nāc man prasīt sešsimt dukātu. Kur lai es tos ņemu, smirdekli? Un kāpēc lai es tev tos dotu, pat ja tie man būtu, tu blēdi un nejēga? Kas man dajas par Migeltūru un visu Perlerīno dzimtu? Ej prom, es tev saku, un, ja neiesi, tad zvēru pie sava seņjora hercoga dzīvības, ka izpildīšu savus draudus. Tu neesi vis no Migeltūras, bet esi blēdis, kuru man atsūtījusi pati elle, lai mani ievestu kārdināšanā. Saki man, bezsirdi, kur lai es ņemu sešsimt dukātu, ja tikai pusotras dienas esmu gubernators?

Pilszinis deva zīmi zemniekam, lai tas atstātu zāli, un tas aizgāja ar nokārtu galvu, šķietami gubernatora dusmu sabiedēts; viltnieks lieliski notēloja savu lomu.

Bet atstāsim Sančo viņa dusmās, lai miers ienāk viņa sirdī, un atgriezīsimies pie dona Kihota, kuru atstājām ar apsietu galvu, ārstējot kaķa iecirstās brūces, no kurām viņš atvesejojās tikai pēc nedēļas, bet kādā naktī viņš piedzīvoja to, ko Sids Amets apsolās atstāstīt tik sīki un patiesi, kā viņš mēdz stāstīt par šā vēstījuma visniecīgākajiem notikumiem.

XLVIII nodaļa. par to, kas notika starp donu kihotu un hercogienes DUEŅJU DOŅJU RODRĪGESU, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KURUS VĒRTS PIERAKSTĪT UN PATURĒT MŪŽĪGĀ PIEMIŅĀ

Arvien vēl skumjš un grūtsirdīgs gulēja smagi ievainotais dons Kihots ar apsietu seju, kuru bija apzīmogojis nevis dievs, bet kaķis ar saviem nagiem — tā bija viena no tām nelaimēm, kādas mēdz piemeklēt klaiņojošus bruņiniekus. Sešas dienas viņš nerādījās ļaudīs, un kādā naktī, kad tas bija nomodā un nevarēja iemigt, domādams par savām nelaimēm un par Altisidoras uzmācību,

viņš izdzirda, ka kāds atslēdz viņa istabas durvis, un tūlīt iedomājās, ka ieradusies jaunava, kas viņā iemīlējusies, lai satricinātu viņa tikumību un viņu kārdinātu, līdz viņš beidzot kļūtu neuzticīgs savai seņjorai Tobosas Dulsinejai. «Nē!» viņš iesaucās, noticēdams savai iedomai, tik stiprā balsī, ka to varēja dzirdēt. «Nav uz zemes tādas skaistules, kuras dēj es rimtos dievināt to, kuras tēls iegrebts un iekaldināts manas sirds dziļumos un manas dvēseles slēptuvēs; kaut arī tu, mana valdniece, būtu pārvērsta par zemnieci ar sīpolu smaku vai par zeltainās Taho nimfu, kas auž zīda un zelta audumus, kaut arī Merlēns vai Montesīnoss tevi būtu ieslodzījuši, kur viņiem tīk, tu visur esi mana, un es visur biju un būšu tavs.»

Kad viņš runāja pēdējos vārdus, durvis atvērās. Dons Kihots piecēlās gultā stāvus, no galvas līdz papēžiem ietinies dzeltenā atlasa segā, ar naktscepuri galvā, — seja un ūsas viņam bija pārsietas: seja tāpēc, ka bija saskrāpēta, ūsas tāpēc, lai tās nenošjuktu un nenokārtos lejup; šādā tērpā viņš izskatījās kā dīvains rēgs, kādu pat grūti iedomāties. Viņš pievērsa acis durvīm, domādams, ka pa tām ienāks nomāktā un apbēdinātā Altisidora, bet ienāca cienījama dueņja, ietinusies baltā, garā atraitnes plīvurā, kas viņu apsedza no galvas līdz papēžiem. Kreisajā rokā viņa turēja aizdegtu īsu sveci, bet ar labo roku aizklāja liesmu, lai gaisma tai nespīdētu acīs, kuras sedza milzīgas brilles. Viņa gāja lēniem un klusiem soļiem.

Dons Kihots viņu uzlūkoja no saviem augstumiem un, redzēdams viņas apģērbu, kā arī ievērojis viņas klusēšanu, nodomāja, ka pie viņa ierodas kāda ragana vai burve, lai viņam nodarītu kaut ko ļaunu, un tāpēc sāka steidzīgi mest krusta zīmes. Bet. parādība tuvojās un, nonākusi līdz istabas vidum, pacēla acis, un ieraudzīja, ka dons Kihots steidzīgi met krusta zīmes. Ja viņš izbijās no viņas tēla, tad parādību vēl vairāk izbiedēja viņa izskats; jo, ieraudzījusi viņu tik augstu izslējušos un dzeltenu, naktscepurē un ķēmīgajos apsējos, viņa skaļi iekliedzās:

—     Jēzus! Ko es redzu?

Satraukumā viņai no rokām izkrita svece, un, palikusi tumsā, viņa pagriezās, lai aizietu, bet bailēs sapinās savos brunčos un visā garumā nogāzās zemē.

Dons Kihots nedroši ierunājās:

—     Es tevi nozvērinu, parādība, lai tu būtu kas būdama, saki, kas tu esi un ko tu no manis gribi. Ja esi dieva nepieņemta dvēsele, tad saki man to, un es darīšu tevis labā visu, kas ir manos spēkos, jo esmu kristietis un katolis un gribu visiem darīt labu, tāpēc esmu iestāj ies klaiņojošo bruņinieku ordenī, kura uzdevums — palīdzēt visiem, pat dvēselēm, kas cieš mokas šķīstītavā.

Samulsusi dueņja, dzirdēdama, ka viņu nozvērina, noprata, ka arī dons Kihots izbijies ne mazāk par viņu pašu, un atbildēja viņam skumjā, klusā balsī:

—     Seņjor don Kihot (ja tikai jūs tiešām esat dons Kihots), es neesmu parādība, ne spoks, ne dvēsele no šķīstītavas, kā tas jūsu žēlastībai ir licies, bet esmu doņja Rodrlgesa, manas seņjoras hercogienes galma dueņja, kas atnākusi pie jūsu žēlastības ar kādu vajadzību, kurā tikai jūsu žēlastība man var palīdzēt.

—      Sakiet man, seņjora doņja Rodrlgesa, — teica dons Kihots,

—     vai jūsu žēlastība nav ieradusies šeit kā starpniece! Tādā gadījumā jums paziņoju, ka jūs neko nepanāksiet manas seņjoras Tobosas Dulsinejas nesalīdzināmā skaistuma dēļ. īsi sakot, seņjora doņja Rodrīgesa, ja jūsu žēlastība mani neapgrūtinās ar dažādām mīlas lietām, tad varat aizdedzināt sveci un nākt tuvāk un parunāsimies par visu, ko vēlaties un kas jums patīk, tikai bez jebkādiem pavedinošiem ierosinājumiem.

—     Lai es iejauktos mīlas lietās, mans seņjor! — iesaucās dueņja.

—      Jūsu žēlastība mani slikti pazīst, jo es neesmu vēl tik veca, lai nodarbotos ar tādām blēņām, — paldies dievam, mana dvēsele vēl- turas miesā un visi priekšzobi un dzerokļi manā mutē, atskaitot dažus, kurus esmu apaukstējusi, jo šeit Aragonā saaukstēšanās ir parasta parādība. Bet pagaidām mazliet, jūsu žēlastība, es iziešu aizdedzināt savu sveci un tūlīt atgriezīšos, lai pastāstītu jums savas bēdas, kā jau visas pasaules bēdu remdinātājam.

Nenogaidījusi atbildi, viņa izgāja no istabas, kurā dons Kihots nomierinājies un domīgs palīka viņu gaidot; bet tad viņam uzmācās tūkstoš domu par šo jauno piedzīvojumu, un tam šķita noziedzīgi pat domāt par to, ka varētu tikt apdraudēta uzticība, kuru viņš bija zvērējis savai seņjorai, tāpēc viņš sacīja sev: «Kas zina, varbūt pats velns, kas ir veikls un viltīgs, nespēdams mani iekārdināt ar ķeizarienēm, karalienēm, hercogienēm, marķīzēm un grāfienēm, grib mani šoreiz apmānīt ar dueņjas palīdzību? Esmu bieži dzirdējis gudrus ļaudis sakām, ka velns cik vien spēdams ērgļa deguna vietā jums iegrūž strupdeguni, un, kas zina, varbūt šī vientulība, šie apstākļi un šis klusums pamodinās manas snaudošās iekāres un es sava mūža pēdējos gados paklupšu tur, kur līdz šim man kāja nav aizķērusies? Šādos gadījumos ir labāk bēgt nekā gaidīt kauju. Bet esmu laikam zaudējis prātu, ja varu runāt un domāt tādas muļķības, jo briļļaina dueņja garā, baltā atraitnes plīvurā nespētu iededzināt un pamodināt baudkāras jūtas pat visneķītrākā cilvēka krūtīs. Vai tad pasaulē ir pievilcīgas dueņjas? Vai ir uz visas zemes virsas kāda dueņja, kas nebūtu nekaunīga, saviebusies un ākstīga? Prom no manis, dueņju varza, kas nevienam cilvēkam nedod prieku! Ak, cik pareizi rīkojusies tā seņjora, kas, kā stāsta, savas viesistabas kaktā nosēdinājusi divas akmenī veidotas briļļainas dueņjas ar šuvekļiem rokās, it kā tās tur strādātu, un šie tēli piešķīra zālei tikpat cienīgu izskatu kā īstas dueņjas!» To pateicis, dons Kihots izlēca no gultas, nolēmis aizslēgt durvis un neielaist seņjoru Rodrigesu, taču, kad viņš nokļuva līdz durvīm, seņjora Rodrīgesa jau atgriezās, turēdama rokā aizdegtu balta vaska sveci, bet, ieraudzījusi donu Kihotu tuvumā, ietinušos segā, ar aizsietu seju un naktscepuri jeb aubi galvā, viņa atkal izbijās un, pāris sojus atkāpusies, teica:

—     Vai man nedraud briesmas, seņjor bruņiniek? Jo, manuprāt, nav visai pieklājīgi, ka jūsu žēlastība izkāpis no gultas.

—     To pašu es jautāju jums, seņjora, — atbildēja dons Kihots,

—    es jautāju, vai varu būt drošs, ka man neuzbruks un mani neizvaros?

—      Kam un kādēļ jūs prasāt šādu drošību, seņjor? — atvaicāja dueņja.

—     Es izlūdzos to no jums pret jums, — atbildēja dons Kihots,

—     jo es neesmu no marmora un jūs neesat no bronzas, un tagad ir nevis pulksten desmit dienā, bet, manuprāt, jau pāri pusnaktij, un mēs atrodamies istabā, kas ir nomaļāka un vientuļāka nekā ala, kurā nodevējs un pārdrošnieks Enejs ieguva skaisto un līdzcietīgo Didonu. Bet sniedziet man savu roku, seņjora, jo vislabākā drošība būs mana atturība un kautrīgums un jūsu cienījamais atraitnes plīvurs.

To pateicis, viņš noskūpstīja pats savu labo roku*, pēc tam satvēra dueņjas roku, ko viņa tam pasniedza ar tādu pašu ceremoniju.

Seit Sids Amets iekavās zvēr pie Muhameda, ka viņš atdotu labāko no savām divām almalafām*, lai varētu paskatīties, kā šie divi, satvēruši viens otra roku, devās no durvīm uz gultu.

Beidzot dons Kihots atgūlās savā gultā, un doņja Rodrīgesa, nenoņēmusi brilles un plīvuru, atsēdās krēslā netālu no gultas. Dons Kihots saritinājās un ietinās segā līdz zodam, atstādams tikai seju neapsegtu; kad abi bija ērti iekārtojušies, dons Kihots pirmais pārtrauca klusumu, teikdams:

—     Jūsu žēlastība, mana seņjora doņja Rodrīgesa, varat tagad atklāt un pateikt visu, kas slēpjas jūsu ievainotajā sirdī un skumīgajā dvēselē, jo es klausīšos ar šķīstām ausīm un palīdzēšu jums ar žēlsirdības darbiem.

—     To es jau zināju, — atbildēja dueņja, — jo, redzot jūsu žēlastības laipno un patīkamo izskatu, varēju sagaidīt tikai tādu kristieša atbildi. Lieta tāda, seņjor don Kihot: kaut gan jūsu žēlastība redz mani sēžam šajā krēslā Aragonas karaļvalsts vidienē nicinātas un pazemotas dueņjas tērpā, esmu dzimusi Ovjēdo Astūrijā, un mana dzimta ir viena no vislabākajām šajā provincē; taču mans Jaunais liktenis un mani bezrūpīgie vecāki, kas nelaikā un nezin kāpēc kļuva nabagi, aizveda mani uz galvaspilsētu Madridi, kur sava miera labad un, lai izvairītos no lielākām likstām, atdeva mani par šuvēju pie kādas dižciltīgas seņjoras; es vēlētos jūsu žēlastībai darīt zināmu, ka ažūra un baltveļas izšūšanā visu manu mūžu neviena nav varējusi mani pārspēt. Mani vecāki, sameklējuši man vietu, atgriezās savā dzimtajā pusē, pēc dažiem gadiem nomira un droši vien iekļuva debesīs, jo viņi bija it labi kristieši un katoļi. Es paliku bārene, pārtiku no savas nožēlojamās algas un no niecīgām dāvanām, ko šādās pilīs mēdz izsniegt kalpotājām, un šai laikā, bez mazākās ierosmes no manas puses, manī iemīlējās kāds šās mājas stajjmeistars, cilvēks jau gados, ar bārdu un izskatīgs, un — kas tas svarīgākais — cēls, gluži kā karalis, jo viņš bija kalnietis*. Mēs nepratām pietiekami noslēpt mūsu mīlestību, un tā kļuva zināma manai seņjorai; lai izvairītos no dažādām tenkām un pjāpām, viņa lika mūs tūlīt salaulāt svētajā Romas kātoju baznīcā, un šajā laulībā mums piedzima meita, kuras dēj man tika laupīta vienīgā laime, kas man bijusi: ne tāpēc, ka es būtu nomirusi dzemdībās, kuras bija kārtnas un savlaicīgas, bet tāpēc, ka drīz pēc tam nomira mans vīrs aiz izbīja, un, ja man būtu laiks izstāstīt, kā tas notika, es zinu, ka jūsu žēlastība pabrīnītos.

Tad viņa iesāka gauži raudāt un teica:

— Piedodiet man, jūsu žēlastība seņjor don Kihot, ka es sevi neapvaldu, jo ikreiz, kad pieminu savu nelaimīgo aizgājēju, no manām acīm plūst asaras. Ak dievs, cik cienīgs bija viņa izskats, kad viņš vadīja kundzi uz varena mūļa muguras, kas bija tik melns kā ogle. Toreiz nebija ne kariešu, ne nestuvju, seņjoras jāja uz mūļiem savu staļļmeistaru pavadībā. Vismaz to gribu jums pastāstīt, lai jūs saprastu, cik labi audzināts un apzinīgs bija mans labais vīrs. Reiz Madridē, viņam iejājot Santjāgo ielā, kas ir ļoti šaura, tam pretim jāja galvaspilsētas alkalds aiz diviem algvasiliem, un, tiklīdz mans labais vīrs viņu ieraudzīja, viņš pagrieza savu mūli atpakaļ, lai pavadītu alkaldu. Viņa seņjora, kas sēdēja tam aizmugurē, klusā balsī sacīja: «Ko jūs darāt, nelaimīgais? Vai nezināt, ka jāju uz pretējo pusi?» Alkalds aiz pieklājības apturēja savu zirgu un teica: «Turpiniet savu ceļu, seņjor, jo man pieklātos pavadīt seņjoru doņju Kasildu.» (Tā sauca mūsu kundzi.) Tomēr mans vīrs, turēdams savu cepuri rokā, par varēm vēlējās pavadīt alkaldu; to redzot, mana kundze dusmās un sašutumā izvilka no somiņas resnu spraužamadatu — īstu īlenu un iedūra to manam vīram sānos, tā ka viņš skaļi iekliedzās un tik spēji sarāvās, ka līdz ar seņjoru nogāzās zemē. Divi viņas sulaiņi piesteidzās kundzi pacelt, to pašu darīja arī alkalds un algvasili; visi Gvadalaharas vārti* satraucās, tas ir — satraucās dīkdieņi, kas vārtos drūzmējās; mūsu kundze aizgāja mājās kājām, bet mans vīrs iesteidzās pie bārddziņa un teica, ka viņam pārdurtas visas iekšas. Mana vīra pieklājība kļuva tik pazīstama visā pilsētā, ka ielās tam skrēja pakaļ zēni; šā iemesla dēļ un arī tādēļ, ka viņš bija mazliet tuvredzīgs, kundze viņu atlaida no vietas, un, manuprāt, šā sarūgtinājuma dēļ viņš nomira. Es paliku neaizsargāta atraitne ar apgādājamu meiteni, kuras daiļums augtin auga kā jūras putas. Bet, tā kā es biju pazīstama kā izcila šuvēja, tad beidzot seņjora hercogiene, kas nesen bija apprecējusies ar seņjoru hercogu, aizveda mani sev līdz uz Aragonas karalisti kopā ar manu meitu, kas dienu pēc dienas auga un kļuva pievilcīgākā būtne pasaulē; viņa dzied kā cīrulis, dejo viegli kā spalviņa, rotaļās griežas kā viesulis, lasa un raksta kā skolmeistars un prot rēķināt kā skopulis. Par viņas tīrību es nerunāšu; tekošs ūdens nav tīrāks par viņu; tagad, ja pareizi atceros, viņa ir sešpadsmit gadu, piecus mēnešus un trīs dienas veca — varbūt vienu dienu vecāka vai jaunāka. īsi sakot, manā meitenē iemīlējās kāda visai bagāta zemnieka dēls, kas dzīvo manam seņjoram hercogam piederošā ciematā, netālu no šejienes. Patiesi nezinu, kā viņi bija viens otram tuvojušies; jauneklis bija solījies apprecēt manu meitu, bet viņš to piemānīja un negrib izpildīt savu solījumu, un, kaut gan seņjors hercogs to zina, jo es ne vienu reizi vien esmu viņam žēlojusies un lūgusi, lai viņš pavēl šim zemniekam apprecēt manu meitu, tomēr viņš izliekas kurls kā tirgotājs un nevēlas mani uzklausīt; lieta tāda, ka viltnieka tēvs ir ļoti bagāts un aizdod hercogam naudu un brīžiem ir viņa uzticības vīrs dažādos tumšos darījumos, tāpēc hercogs negrib viņu nekādi nokaitināt vai sarūgtināt. Es vēlētos, mans seņjor, lai jūsu žēlastība uzņemtos pūles iznīcināt šo netaisnību — vai nu ar vārdiem, vai ar ieročiem, jo visi runā, ka jūsu žēlastība esat nācis pasaulē, lai iznīdētu netaisnību, atriebtu pārestības un aizstāvētu nelaimīgos; ņemiet vērā, jūsu žēlastība, ka mana meita ir bārene, ka viņa ir daiļa un jauna un apveltīta ar visām tām jaukajām īpašībām, kuras nupat pieminēju; es zvēru pie dieva un pie savas sirdsapziņas, ka neviena no hercogienes galma jaunavām nav viņas pazoles vērta; pat Altisidora, kuru te visi uzskata par visiznesīgāko un staltāko, salīdzinājumā ar manu meitu atpaliek par divi jūdzēm. Es vēlos, lai jūsu žēlastība, mans seņjor, zinātu, ka ne viss, kas spīd, ir zelts; jo šai Altisidorai ir vairāk iedomības nekā daiļuma, vairāk izlaidības nekā atturības, turklāt viņa nav īsti vesela: viņas elpai ir tik nepatīkama smaka, ka neviens nespēj ne mirkli atrasties viņas tuvumā. Un arī mana seņjora hercogiene… Bet es labāk klusēšu, jo mēdz teikt, ka sienām esot ausis.

—      Dieva dēļ, ko jūs gribējāt teikt par seņjoru hercogieni, seņjora doņja Rodrīgesa? — jautāja dons Kihots.

—      Jūs tā mani lūdzat, — atbildēja dueņja, — ka nevaru jums neatbildēt pilnīgi vaļsirdīgi. Jūs zināt, seņjor don Kihot, cik skaista ir mana seņjora hercogiene: viņas sejas āda atgādina trīta, gluda zobena asmeni; viņas vaigi ir kā piens un asinis, viņas acis mirdz kā saule un mēness, viņa iet tik daiļi, it kā nepieskartos zemei, un, kad viņa slīd garām, liekas, it kā no viņas izstrāvotu pati veselība. Bet ziniet, jūsu žēlastība, par to viņai vispirms jāpateicas dievam un tad diviem avotiņiem* viņas kājās, pa kuriem iztek sliktās sulas, ar kurām, kā apgalvo ārsti, pilns viss viņas ķermenis.

—      Svētā Marija! — iesaucās dons Kihots. — Vai iespējams, ka seņjorai hercogienei būtu tādas noteku caurules? Es tam neticētu, pat ja man to stāstītu mūki baskāji, bet, ja to apgalvo seņjora doņja Rodrīgesa, tad tā ir patiesība. Taču no tādiem avotiņiem un no tādām kājiņām iztek nevis slikta sula, bet gan šķidra ambra. Patiesi tagad sāku ticēt, ka šādi avotiņi ir ļoti nepieciešami labai veselībai.

Tiklīdz dons Kihots bija izteicis šos vārdus, istabas durvis ar lielu troksni atvērās, doņjai Rodrigesai pārsteigumā izkrita svece no rokām, un istabā kļuva, kā mēdz teikt, tik tumšs kā vilka rīklē. Tad nabaga dueņja sajuta, ka viņu aiz kakla sagrāba divas rokas tik stipri, ka viņa nespēja pat iepīkstēties, un kāda cita persona ļoti veikli un nerunājot ne vārda pacēla tai brunčus un ar kādu priekšmetu —, acīm redzot, tupeli — viņu tik pamatīgi nopēra, ka viņai varēja tikai just līdz; un, kaut gan dons Kihots sajuta pret viņu līdzcietību, tomēr viņš neizkustējās no gultas, jo nesaprata, kas notiek, un gulēja klusi un mierīgi, baidīdamies, ka arī viņš saņems šādu pērienu. Viņa bailes nebija veltīgas, jo klusie bendes, atstādami nopērto dueņju (kas neiedrošinājās vaimanāt), piesteidzās pie dona Kihota un, norāvuši viņam segu un palagu, sāka viņu no vienas vietas un tik stipri knaibīt, ka viņam bija jāaizsargājas ar dūrēm, un tas viss notika dīvainā klusumā. Šī cīņa ilga gandrīz pusstundu, tad rēgi aizgāja, doņja Rodrīgesa sakārtoja savus brunčus un, apraudādama savu nelaimi, izlavījās pa durvīm, nepateikuši donam Kihotam neviena vārda; viņš bēdīgs un saknaibīts, apmulsis un domīgs palika vienatnē, kur viņu atstājam pārdomās par to, kāds negants burvis bija viņu tā pieveicis. Par to tiks pastāstīts savā laikā, bet tagad mūs sauc Sančo Pansa, un atsauksimies tā, kā prasa mūsu stāsta labā kārtība.

XLIX nodaļa. par to, ko sanČo piedzĪvoja, APSTAIGĀDAMS savu salu

Mēs atstājām lielo gubernatoru dusmās un sašutumā par zemnieku — tēlotāju un blēdi, kas, majordoma pamācīts, kuru savukārt bija samācījis hercogs, zobojās par Sančo; bet viņš nepadevās nevienam, kaut arī bija vientiesīgs, neaptēsts un resns; un, kad slepenā apspriede par hercoga vēstuli bija beigusies un ārsts Pedro Resjo atkal atgriezās zālē, Sančo visiem klātesošajiem paziņoja: — Tagad es patiešām saprotu, ka tiesnešiem un" gubernatoriem jābūt izlietiem no bronzas, lai viņi nesajustu lūdzēju uzbāzību, kuri vēlas, lai tos katrā stundā un katrā laikā uzklausītu un izspriestu viņu sūdzības, domādami tikai par savām darīšanām, lai notiktu kas notikdams; un, ja nabaga tiesnesis viņus neuzklausa un neizspriež viņu sūdzības vai nu tāpēc, ka viņš to nespēj izdarīt, vai arī tāpēc, ka tie ieradušies nepiemērotā laikā, tie viņu nolād un aprunā, apgrauž viņam visus kaulus un rakņājas pat viņa radu rakstos. Muļķīgais lūdzēj, nejēga lūdzēj, nesteidzies, nogaidi īsto laiku un piemērotus apstākļus saviem lūgumiem: nenāc pusdienas laikā, nenāc tad, kad jāiet gulēt, jo tiesneši ir cilvēki ar miesu un kauliem un viņiem jāapmiernina savas dabiskās vajadzības, tikai es esmu izņēmums, jo es savu miesu nebaroju, pateicoties klātesošajam seņjoram doktoram Pedro Resjo Tirteafueram, kas grib, lai es nomirtu badā, un apgalvo, ka šī nāve esot dzīvība; lai dievs tādu dzīvību piešķirtu viņam un visai viņa sugai, tas ir, — visiem sliktajiem ārstiem, bet labi ārsti pelnījuši palmas un laurus.

Visi, kas pazina Sančo Pansu, brīnījās par viņa smalko valodu un nesaprata, kur viņam tāda gadījusies, — zināms, ka augsti amati cilvēka prātu padara vai nu asāku, vai trulāku. Beidzot ārsts Pedro Resjo Agvēro de Tirteafuera apsolījās, ka šovakar atjaušot gubernatoram vakariņot, kaut arī pārkāpjot visus Hipokrata noteikumus. Gubernators ar to bija apmierināts un visai nepacietīgi gaidīja vakaru un vakariņu laiku; un, kaut gan viņam šķita, ka laiks apstājies un nekustas vairs no vietas, tomēr pienāca ilgotais brīdis, kad viņam vakariņās pasniedza sutinātu vērša gaļu ar sīpoliem un diezgan paauguša teja vārītas kājas. Sančo visu to ēda ar tādu baudu, it kā tam būtu pasnieguši Milānas rubeņmātītes, Romas fazānus, Sorento tejus, Moronas irbes vai Lavahosas zosis*, un vakariņodams viņš pagriezās pret ārstu un tam sacīja:

—     Paklausieties, seņjor doktor, jūs turpmāk necentieties mani pacienāt ar izmeklētiem un smalkiem ēdieniem, jo tā jūs samaitāsiet manu vēderu, kas pieradis pie kazas, vērša un cūkas gajas, pie šķiņķa, rutkiem un sīpoliem, un, ja tam pasniegtu dažādus pils ēdienus, viņš tos uzņemtu ar nepatiku un dažreiz pat ar riebumu. Pilszinis varētu man atnest tā saucamo jaukto oļju, un, jo vairāk piejaukumu tai būs, jo labāk tā smaržos, un viņš tajā varētu ielikt un tai piejaukt visu, ko vien vēlas, ja tikai tas ir ēdams, — es pratīšu viņam pateikties un kādreiz par to atlīdzināt, bet lai te neviens par mani nezobojas, jo no tā nekas neiznāks: dzīvosim un ēdīsim mierā un saticībā, jo dievs mums visiem ir viens. Es valdīšu šajā salā, neatlaizdams nodokļus un neņemdams kukuļus, visiem šeit jātur acis vajā un jāņem nebūšanas uz grauda, jo jums jāzina, ka velns ir Kantiļjanā*, un, kad radīsies izdevība, es parādīšu jums brīnumus; ja kļūsi kā medus, tevi apēdīs mušas.

—     Saprotams, seņjor gubernator, — teica pilszinis, — jūsu žēlastība runājat pilnīgi pareizi, un es visu mūsu salinieku vārdā apsolos, ka kalposim jūsu žēlastībai ar visu iespējamo centību, mīlestību un labvēlību, jo tas laipnais valdīšanas paraugs, kādu jūsu žēlastība devusi jau pašā sākumā, mums neatļauj ne darbos, ne domās nodarīt jūsu žēlastībai kaut ko nepatīkamu.

—     Es to ceru, — atbildēja Sančo, — un viņi būtu lieli muļķi, ja rīkotos vai domātu citādi. Bet atkārtoju — parūpējieties par uzturu man un manam pelēcim, jo patlaban šī lieta ir tā vissvarīgākā, bet noteiktā stundā mēs iziesim apgaitā, jo esmu nolēmis izmēzt no šās salas visus atkritumus — visus klaidoņus, slaistus un neliešus; jums jāzina, draugi, ka sliņķi un dīkdieņi valstī ir kā trani stropā, kas apēd medu, ko saražo darba bites. Esmu nolēmis atbalstīt zemniekus, atzīt idalgo priekšrocības, apbalvot krietnus darbus un, galvenokārt, cienīt reliģiju un godāt garīdzniekus. Kā jums šķiet, draugi, — vai es runāju prātīgi jeb vai mana galva ir aizmetama?

—     Jūsu žēlastība, seņjor gubernator, runājāt tā, — sacīja hercoga majordoms, — ka jūtos pārsteigts, jo jūsu žēlastība, kā man šķiet, esat taču gandrīz pilnīgi neizglītots cilvēks, bet jūsu valoda ir piebārstīta ar sentencēm un gudrām pamācībām, kādas nemaz nevarēja sagaidīt no jūsu saprāta tie, kas jūs šurp sūtīja, un tie, kas jūs šurp atveda. Katru dienu mēs pasaulē redzam jaunus notikumus: joki kļūst par nopietnību, un paši jokdari izrādās piejokoti.

Pienāca vakars, un ar seņjora ārsta Resjo atjauju gubernators paēda. Tad viņš sagatavojās apgaitai: izgāja kopā ar hercoga majordomu, sekretāru, pilszini un hronikas rakstītāju; pēdējam bija jācenšas pierakstīt Sančo darbus. Viņus pavadīja tik daudz algvasilu un rakstvežu, ka no tiem varēja sastādīt vai pusi eskadrona. Sančo gāja vidū, ar savu zizli rokā, ka bija prieks skatīties; izstaigājuši dažas ielas, tie izdzirda zobenu šķindu; piesteigušies viņi ieraudzīja, ka cīnās tikai divi cilvēki, kas, redzēdami tuvojamies tiesas vīrus, pārtrauca cīņu, un viens no tiem iesaucās:

—     Surp, dieva un karaja vārdā! Vai tas ir paciešams, ka šaja pilsētā laupa un uzbrūk cilvēkiem ielās?

—     Apmierinieties, labais cilvēk, — sacīja Sančo, — un pastāstiet šās sadursmes cēloņus, jo es esmu gubernators.

Otrs pretinieks sacīja:

—     Seņjor gubernator, es visu pastastišu Joti īsi. Ziniet, jūsu žēlastība, ka šis lielkungs nupat spēju namā, tieši tepat pretim, vinnēja vairāk nekā tūkstoš reālu, un dievs vien zina, kādā kārtā: es biju klāt spēlē un vairākkārt pats pret savu sirdsapziņas balsi piespriedu apšaubāmu iznākumu viņam par labu; viņš pievāca vinnēto naudu, un es gaidīju, ka viņš man iedos vismaz vienu eskudo, kā to parasti mēdz iedot galvenajam tiesnesim, kāds emu es, kas vēro visas spēles pareizās un nepareizās norises, lai pretotos nelikumībām un novērstu strīdus, bet viņš naudu iebāza kabatā un aizgāja. Es steidzos viņam pakaļ un laipnos, pieklājīgos vārdos lūdzu man iedot vismaz astoņus reālus, jo viņš zina, ka esmu godīgs cilvēks, ka man nav nekādu amatu, ne ienākumu, jo mani vecāki man neko neiemācīja un nekādu mantojumu neatstāja, bet šis blēdis, kas ir lielāks zaglis nekā Kako*un lielāks krāpnieks nekā Andradiļja*, negribēja man dot vairāk kā četrus reālus; jūs redzat, žēlīgais seņjor gubernator, cik viņš ir bezkaunīgs un neapzinīgs! Goda vārds, ja jūsu žēlastība nepiesteigtos, es viņam būtu izrāvis vinnestu no rīkles, lai viņš sajustu manas rokas spēku.

—     Ko jūs par to teiksiet? — jautāja Sančo.

Otrs atbildēja, ka viņa pretinieks runājot patiesību un ka viņš tiešām negribējis tam dot vairāk kā četrus reālus, jo esot viņam tos jau devis vairākkārt; un tiem, kas gaidot dzeramnaudu, vajagot būt pieklājīgiem un ar priecīgu seju pieņemt to, ko viņiem dod, bet nevajagot tirgoties ar vinnētāju, ja vien viņi neesot pārliecināti, ka spēlētājs ir krāpnieks un vinnējis ar negodīgiem paņēmieniem; labākais pierādījums, ka viņš esot godīgs cilvēks, nevis blēdis, kā apgalvojot pretinieks, esot tas, ka viņš negribot neko dot izspiedējam, jo krāpnieki vienmēr maksājot nodevas saviem līdzzinātājiem, kas pazīst viņu blēdības.

—      Pareizi, — sacīja hercoga majordoms, — jūsu žēlastība seņjor gubernator, ko lai darām ar šiem ļaudīm?

—      Es pateikšu, ko darīsim, — atbildēja Sančo. — Jūs, vinnētāj, vienalga, kā esat vinnējis — godīgi, negodīgi vai kaut kā citādi, tūlīt izmaksājiet šim kauslim simt reālu, bez tam ziedojiet trīsdesmit reālu nabaga cietumniekiem; bet jūs, kam nav ne amata, ne ienākumu un kas klīstat kā liekēdis šajā salā, tūlīt saņemiet šos simt reālus un rīt agri dodieties prom no šās salas trimdā uz desmit gadiem, un, ja jūs nepaklausīsiet, jums savas dienas būs jāpabeidz viņsaulē, jo es pats jūs pakāršu pie kauna staba vai pavēlēšu to izdarīt bendēm; lai neviens man nerunā pretim, citādi izbaudīsiet manas rokas smagumu.

Pirmais pretinieks vilka no maka naudu, otrs to saņēma, viens atstāja salu, otrs devās mājās, bet gubernators teica:

—      Es tagad katrā ziņā slēgšu visus šos spēļu namus, jo, manuprāt, tie ir ļoti kaitīgi.

—      Bet vismaz šo spēļu namu, — sacīja viens rakstvedis, — jūsu žēlastība nevarēs aizslēgt, jo tas pieder kādai ievērojamai personai, kas gada laikā uz kārtīm nesalīdzināmi vairāk paspēlē nekā iegūst peļņas. Pret citiem sīkākiem uzņēmumiem jūsu žēlastība var lietot savu varu, jo tie nodara lielāku ļaunumu un tajos slēpjas visādi blēži, bet dižciltīgu kabaļjēro un seņjoru spēļu namos pazīstamie krāpnieki neiedrošinās lietot savas viltības, un, ja nu kāršu spēles netikums kļuvis par vispārēju parādību, tad labāk to piekopt dižciltīgās mājās, bet nevis kādā amatnieku uzņēmumā, kur pēc pusnakts ievilina kādu nelaimīgo un tam dzīvam nodīrā ādu.

—      Labi, rakstvedi, — teica Sančo, — es zinu, ka par šo lietu būtu daudz sakāms.

Šai brīdī viņiem tuvojās kārtības sargs, kas sagrābis vilka kādu jaunekli un teica:

—      Seņjor gubernator, šis puisis nāca mums pretim, bet, ieraudzījis iztālēm kārtības sargus, pagrieza muguru un sāka bēgt kā briedis: skaidra pazīme, ka viņš ir kāds noziedznieks; es drāzos viņam pakaļ, bet, ja viņš nebūtu klupis un pakritis, es nekad viņu nenoķertu.

—      Kāpēc tu bēgi, cilvēka bērns? — jautāja Sančo.

Jauneklis viņam atbildēja:

—      Seņjor, lai man nebūtu jāatbild uz kārtības sargu daudzajiem jautājumiem.

—      Ar ko tu nodarbojies?

—      Esmu audējs.

—      Ko tu aud?

—      Makstis šķēpu galiem — ar jūsu žēlastības atļauju.

—     Tu esi zobgalis? Gribi būt asprātīgs? Labi! Kurp nupat

devies?

—     Seņjor, ieelpot svaigu gaisu.

—     Kur tad var ieelpot gaisu šajā salā?

—     Tur, kur pūš vējš.

—      Labi. Tavas atbildes ir īsti vietā! Tu esi gudrs, jaunekli, bet iedomājies, ka es esmu vējš, ka pūšu tev mugurā un dzenu tevi tieši uz cietumu. Ņemiet viņu un aizvediet, lai viņš šonakt guļ bez svaiga gaisa!

—      Dieva vārds, — teica jauneklis, — drīzāk jūsu žēlastība varētu mani padarīt par karali nekā piespiest mani gulēt cietumā.

—      Kāpēc es nevaru tevi piespiest gulēt cietumā? — jautāja Sančo. — Vai manā varā nav tevi apcietināt un atbrīvot katrā laikā un katrā gadījumā, kad man tas patīk?

—      Lai cik liela būtu jūsu žēlastības vara, — sacīja jauneklis, — tā ir nepietiekama, lai mani piespiestu gulēt cietumā.

—      Kāpēc ne? — iesaucās Sančo. — Aizvediet viņu tūliņ uz cietumu, lai viņš pats ar savām acīm pārliecinās, ka maldījies, bet, ja alkaids gribēs viņam savtīgos nolūkos palīdzēt un atļaus kaut vienu soli iziet no cietuma, es alkaidu sodīšu ar divi tūkstoši dukātiem.

—      Par to visu tikai jāsmejas, — atbildēja jauneklis. — Nav tādas dzīvas būtnes, kas varētu mani piespiest gulēt cietumā.

—      Saki man, velns, — sacīja Sančo, — vai tev ir kāds eņģelis, kas tevi izvedīs laukā un atbrīvos no važām, kurās likšu tevi ieslēgt?

—      Seņjor gubernator, — ļoti laipni atbildēja jauneklis, — būsim prātīgi un parunāsim pēc būtības. Pieņemsim, ka jūsu žēlastība pavēlēs mani ieslodzīt cietumā, liks tur mani iekalt važās un iemest pazemē, un alkaids, baidīdamies no smaga soda, man neatļaus iziet un visu izpildīs, kā pavēlēts, bet, par spīti tam, ja es negribēšu gulēt un visu nakti palikšu nomodā, neaizvēris acis, — vai tad jūsu žēlastības vara būs tik liela, lai piespiestu mani gulēt, ja es to nevēlos?

—      Nē, nekādā ziņā! — sacīja sekretārs. — Sis cilvēks veikli izlocījās.

—      Tātad, — teica Sančo, — tu negulēsi tikai savas iegribas dēļ, — nevis lai rīkotos pret manu gribu?

—      Nē, seņjor, — teica jauneklis. — Man nenāk ne prātā jums nepaklausīt.

—      Tad ej ar dievu, — sacīja Sančo, — guli mājās, un lai dievs tev dod labu miegu, ko negribu tev laupīt; bet ieteicu tev turpmāk ar tiesas vīriem nejokoties, jo vari uzdurties tādam, kas tev par šādiem jokiem krietni sados pa galvu.

Jauneklis aizgāja, bet gubernators turpināja apgaitu, un pēc kāda brīža tam tuvojās divi kārtības sargi, vilkdami sev līdz kādu vīrieti, un sacīja:

—      Seņjor gubernator, šis cilvēks gan liekas esam vīrietis, bet patiesībā ir sieviete, turklāt diezgan glīta, kas pārģērbusies par vīrieti.

Viņi pacēla savus lukturus līdz apcietinātā acīm, un lukturu gaismā kļuva redzama apmēram sešpadsmitgadīgas meitenes seja; viņas mati bija apsegti ar tīkliņu, izaustu no zeltainiem un zaļiem diegiem, un viņa bija daiļa kā tūkstoš pērļu. Tie viņu aplūkoja no galvas līdz papēžiem un redzēja, ka viņa bija apvilkusi sarkanas zīda zeķes, sasietas ar balta tafta saitēm, izšūtām ar zeltu un vizuļzīlēm; viņai bija zaļas, platas bikses, cauraustas ar zelta brokātu, un tāda paša auduma viegls apmetnis, zem tā kamzolis no ļoti smalkas un ar zeltu cauršūtas baltas drānas, kājās tai bija baltas vīriešu kurpes; pie sāniem tai nebija zobens, bet dārgs duncis, un pirkstus greznoja daudzi ļoti skaisti gredzeni. īsi sakot, jaunava visiem patika, bet neviens viņu nepazina, un vietējie iedzīvotāji teica, ka tiem neesot ne jausmas, kas viņa tāda varētu būt, un sevišķi pārsteigti jutās tie, kam bija uzdots izjokot Sančo, jo šis notikums un sastapšanās nebija iepriekš sagatavoti, un viņi neizpratnē gaidīja, ar ko viss beigsies. Sančo, apstulbis no jaunavas daiļuma, vaicāja, kas viņa tāda esot, no kurienes nākot un kādi apstākļi viņu pamudinājuši apģērbt šādu tērpu. Viņa, nolaidusi acis, tiklā kautrībā atbildēja:

—      Seņjor, es nevaru visu klātbūtnē teikt to, kas man jāglabā kā svarīgs noslēpums, es tikai vēlos, lai jūs zinātu, ka neesmu ne zagle, ne noziedzniece, bet gan nelaimīga jaunava, kuru greizsirdības spēks pamudinājis neievērot pieklājības likumus un kautrību.

Dzirdēdams šos vārdus, majordoms teica Sančo:

—      Pavēliet, seņjor gubernator, šiem ļaudīm atiet sāņus, lai šī seņjora varētu bez kautrēšanās pateikt to, kas viņai labpatiksies.

Gubernators to pavēlēja, un visi aizgāja sāņus, atskaitot majordomu, pilszini un sekretāru. Pārliecinājusies, ka pārējie neklausās, jaunava turpināja, sacīdama:

—      Seņjori, esmu šās pilsētas vilnas tirgotāja Pedro Peresa Masorkas meita, un viņš bieži nāk pie mana tēva.

—      Nav taisnība, — sacīja majordoms, — seņjora, jo es ļoti labi pazīstu Pedro Peresu un zinu, ka viņam nav bērnu — ne dēlu, ne meitu, un bez tam jūs sakāt, ka viņš ir jūsu tēvs, bet tūliņ piebilstat, ka viņš bieži apciemojot jūsu tēvu.

—      Arī es to ievēroju, — teica Sančo.

—      Seņjori, esmu tagad tik uztraukta, ka pati nezinu, ko runāju, — atbildēja jaunava, — bet patiesībā esmu Djēgo de la Ļjanas meita, ko jūsu žēlastība droši vien pazīstat.

—      Tā ir cita lieta, — atbildēja majordoms, — es pazīstu Djēgo de la Ļjanu un zinu, ka viņš ir ievērojams un bagāts idalgo un ka viņam ir dēls un meita; ka pēc tam, kad viņš kļuvis atraitnis, neviens šajā pilsētā nevar sacīt, ka būtu redzējis viņa meitas seju, jo viņš viņu turot tik stingri ieslēgtu, ka pat saule nevarot viņu apspīdēt; taču, neraugoties uz to, ļaudis runā, ka viņa esot ārkārtīgi skaista.

—     Tā ir patiesība, — atbildēja jaunava, — un es esmu viņa meita; jūs varat tagad spriest, seņjori, vai ļaužu runas par manu daiļumu ir melīgas, jo esat mani redzējuši paši ar savām acīm.

Izteikusi šos vārdus, viņa sāka rūgti raudāt; to redzot, sekretārs piegāja klāt pilszinim un sacīja ļoti klusi:

—     Nav šaubu, ka šai nabaga jaunavai atgadījies kaut kas ļoti nopietns, ja viņa, būdama tik dižciltīga, tādā tērpā un tādā stundā klīst ārpus savas mājas.

—     Par to nav ne mazāko šaubu, — atbildēja pilszinis, — jo vairāk tāpēc, ka viņa mūsu aizdomas apstiprina ar savām asarām.

Sančo mierināja jaunavu ar vislaipnākajiem vārdiem, kādi vien bija viņa rīcībā, un lūdza viņu bez bailēm pastāstīt, kas viņai atgadījies, jo visi centīšoties viņai palīdzēt cik un kā spēdami.

—     Seņjori, lieta tāda, — atbildēja viņa, — ka mans tēvs mani turēja ieslēgtu desmit gadu, kopš manu māti apguldīja zemē. Mese tiek noturēta mūsu mājas greznajā oratorijā, un visā šajā laikā esmu redzējusi dienā tikai sauli un naktī mēnesi un zvaigznes, es pat nezināju, kas ir ielas, laukumi un dievnami, un neredzēju citus vīriešus kā vien manu tēvu, manu brāli un uzpircēju Pedro Peresu, kas ierodas tik bieži mūsu mājās, ka man ienāca prātā viņu nosaukt par savu tēvu, lai neatklātu sava īstā tēva vārdu. Jau daudz dienu un mēnešu esmu izmisumā par šo ieslēgtibu un par to, ka man neļauj iziet no mājas kaut vai uz baznīcu, jo es gribētu redzēt pasauli vai vismaz pilsētu, kurā esmu dzimusi, un, manuprāt, šāda vēlēšanās nerunā pretim labām ierašām, kas jāievēro dižciltīgām jaunavām. Kad dzirdēju, ka pilsētā notiek vēršu cīņas, kara spēles un tiek izrādītas komēdijas, es vaicāju savam brālim, gadu jaunākam par mani, kas tās ir par lietām un vēl daudzām citām, ko es nebiju redzējusi; viņš man tās paskaidroja, cik labi vien spēdams, un viņa stāsti manī aizvien vairāk iededzināja vēlēšanos visu to redzēt. Lai saīsinātu šo stāstu par manu pazudināšanu, es teikšu tikai, ka sāku lūgt un pierunāt savu brāli — ak, kaut jel nekad nebūtu viņu ne lūgusi, ne pierunājusi…

Un viņa atkal sāka raudāt. Majordoms viņai teica:

—     Turpiniet, žēlīgā seņjora, un sakiet mums beidzot, kas jums atgadījies, jo jūsu vārdi un jūsu asaras mūs visus satrauc.

—     Man nav vairs daudz ko teikt, — atbildēja jaunava, — bet man būs vēl daudz jāraud, jo neprātīgas vēlēšanās var radīt tikai šādas sekas.

Jaunavas daiļums bija dziļi skāris pilsziņa dvēseli, un viņš atkal pacēla laternu, lai viņu vēlreiz aplūkotu, un viņam šķita, ka pār viņas vaigiem rit nevis asaras, bet gan vizuļi vai pļavu rasa, un viņš tās pielīdzināja austrumu pērlēm un vēlējās, lai viņas nelaime nebūtu tik liela, kā tā varēja likties, spriežot pēc viņas asarām un nopūtām. Gubernators bija nemierā ar meitenes gauso stāstījumu un teica, lai viņa neatstājot viņus ilgāk neziņā, jo esot vēls un tiem vēl esot jāapstaigā pilsēta. Tad viņa šņukstēdama un nopūzdamās teica:

—      Mans posts un mana nelaime ir tā, ka es palūdzu savu brāli, lai viņš atļautu man pārģērbties par vīrieti, aizdotu man vienu no saviem tērpiem un naktī, kad mūsu tēvs būs aizmidzis, izvestu mani laukā un parādītu man pilsētu; es tik neatlaidīgi viņu lūdzu, ka viņš beidzot piekāpās un iedeva man šo tērpu, bet pats apģērba manējo, kas viņam ļoti piestāvēja, jo viņam vēl neaug bārda un viņš izskatās kā skaista jaunava; šonakt, apmēram pirms vienas stundas, mēs izgājām no mājām un, jaunības vieglprātības aizrauti, izstaigājām visu pilsētu, un jau gribējām atgriezties mājās, kad ieraudzījām nākam lielu ļaužu baru, un mans brālis man teica: «Māsiņ, tā droši vien ir nakts apgaita, tagad dod kājām vaļu un skrej man līdz, lai tie mūs nepazītu, citādi mums klāsies ļauni.» To pateicis, viņš pagriezās un metās bēgt, un, jāsaka, viņš nevis skrēja, bet lidoja, bet es pēc kādiem sešiem soļiem aiz bailēm pakritu, tad man tuvojās kārtības sargs, kas mani atveda pie jums, un man tagad liels kauns, jo tik daudz ļaužu skatās uz mani un domā, ka esmu ļauna un palaidnīga meitene.

—     Seņjora, vai patiesi jums cita nelaime nav notikusi, — vaicāja Sančo, — un tā nav greizsirdība, kas jūs pamudinājusi atstat māju, kā jūs sākumā sacījāt?

—     Man nekas nav noticis, māju atstāt mani pamudināja nevis greizsirdība, bet vēlēšanās redzēt pasauli, un šī vēlēšanās bija pieticīga — gribējās redzēt vienīgi šās pilsētas ielas.

Jaunavas vārdu patiesīgums pilnīgi apstiprinājās, kad kārtības sargi atveda notverto brāli, kuru viens no viņiem bija sagūstījis, kad tas aizbēga no māsas. Viņš bija ģērbies greznos brunčos un zila damasta mantijā, kas bija izšūta ar smalkiem zelta pozamentiem. Viņa galvu greznoja nevis cepure, bet viņa paša zeltcirtainie mati, kas līdzinājās zelta gredzeniem. Gubernators, majordoms un pilszinis aizveda viņu sāņus, lai viņa vārdus nedzirdētu māsa, un jautāja tam, kāpēc viņš staigājot šādā apģērbā, un viņš, tikpat nokaunējies un apjucis kā viņa, pastāstīja to pašu, ko bija stāstījusi māsa, ar to ļoti iepriecinādams iemīlējušos pilszini. Bet gubernators viņam sacīja:

—     Patiešām, seņjori, tā bijusi bērnišķībā, un nevajadzēja tik daudz vārdu, asaru un nopūtu, lai pastāstītu šo vientiesīgo un pārdrošo joku; jūs varējāt teikt: «Esam tāds un tāda, kas aizbēguši no tēva mājām pastaigāties, tikai aiz ziņkārības, bez jebkāda cita nolūka,» un ar to viss būtu pateikts bez šņukstiem un asarām — un ar'to viss būtu darīts.

—     Jums taisnība, — atbildēja jaunava, — bet jums jāsaprot, jūsu žēlastības, — es biju tik ļoti uztraukta, ka nespēju ievērot pienācīgās robežas.

— Nekas nav zaudēts, — atbildēja Sančo. — Bet tagad mēs jūs pavadīsim līdz jūsu tēva mājām; varbūt viņš nebūs jūsu pazušanu pamanījis. Bet turpmāk neesiet tik bērnišķīgi un necentieties tik ļoti ieraudzīt pasauli: godīgai jaunavai jāsēž mājā, it kā viņai būtu salauzta kāja; sieviete un vista, apkārt skraidot, tiek nelaimēm sista; un, ja sieviete vēlas ļaudis redzēt, tad viņa vēlas, lai arī viņu pašu redz. Vairāk es neko neteikšu.

Jauneklis pateicās gubernatoram par laipno nodomu pavadīt viņus, un tā visi devās uz jauniešu māju, kas atradās ne visai tālu. Nonākot pie tās, jauneklis iesvieda akmentiņu režģotajā logā, un tūlīt nonāca kalpone, kas bija viņus gaidījusi, un atvēra durvis; jaunieši iegāja mājā, un visi apbrīnoja viņu pievilcību un daiļumu un vēlēšanos redzēt pasauli nakts laikā, neizejot no pilsētas; bet šo vēlēšanos tie izskaidroja ar viņu jaunību. Pilszinis palika ar iedragātu sirdi un apņēmās nākošajā dienā lūgt jaunaVas tēvam viņu sev par sievu, būdams pārliecināts, ka netiks noraidīts, kā jau hercoga kalpotājs; un pat Sančo Pansam radās vēlēšanās un nodoms izprecināt savu meitu Sančiku jauneklim, un viņš nolēma par to savā laikā runāt, tajā pārliecībā, ka no gubernatora meitas neviens vīrs neatteiksies.

Tā beidzās šās nakts apgaita, un pēc divām dienām beidzās arī Sančo valdīšana, ar ko izira un sabruka visi viņa nodomi, kā to redzēsim turpmāk.

L nodaļa, KURĀ NOSKAIDROJAS, KAS BIJA TIE BURVJI UN BENDES, KURI IZPĒRA DUENJU, SAKNAIBĪJA UN SASKRĀPĒJA DONU KIHOTU, UN KURĀ TIEK PASTĀSTĪTS, KĀ HERCOGIENES PĀ2S AIZNESA VĒSTULI TERESAI PANSAI, SANCO PANSAS SIEVAI

Sids Amets, šā patiesā vēstījuma vissmalkāko sīkumu noskaidrotājs, stāsta, ka tad, kad doņja Rodrīgesa iznākusi no savas istabas, lai dotos pie dona Kihota, kāda cita dueņja, kas gulējusi ar viņu vienā telpā, to ievērojusi, un, tā kā dueņjas labprāt visu izzina, izpēta un izokšķerē, tā zagusies viņai nopakaļ tik klusi, ka doņja Rodrīgesa to nepamanījusi; un, tiklīdz dueņja redzējusi viņu ieejam dona Kihota istabā, tā, kā visas dueņjas būdama tenkotāja, aizsteigusies tajā pašā mirklī izpaust savai seņjorai hercogienei, ka doņja Rodrīgesa atrodoties dona Kihota istabā. Hercogiene to pastāstījusi hercogam un lūgusi no tā atļauju viņai un Altisidorai aiziet paskatīties, ko dueņja vēlas no dona Kihota; hercogs šo atļauju devis, un abas ļoti piesardzīgi un klusi, soli pa solim, aizzagušās pie istabas durvīm tik tuvu, ka varēja sadzirdēt, ko tur runāja; un, kad hercogiene izdzirdējusi, ka Rodrīgesa atklāja viņas Aranhuesas avotiņu* noslēpumu, viņa un Altisidora neizturējušas un abas, dusmu un atriebības kāres pārņemtas, strauji ielauzušās istabā, saknaibījušas donu Kihotu un izpērušas dueņju, kā jau to pastāstījām, jo apvainojumi, kas vērsti pret sieviešu daiļumu un viņu patmīlību, tās sanikno un iededzina viņās atriebības kāri. Hercogiene notikumu atstāstīja hercogam, kas par to ļoti uzjautrinājās, tad hercogiene, nolēmusi turpināt jokus un izklaidēšanās ar donu Kihotu, aizsūtīja pāžu, kas bija tēlojis Dulsineju viņas atburšanas komēdijā (šo atburšanu Sančo Pansa, aizņemts ar saviem gubernatora pienākumiem, bija pilnīgi aizmirsis), pie Sančo sievas Teresas Pansas ar vēstuli no viņas vīra un ar otru, viņas pašas rakstītu vēstuli, pievienojot kā dāvanu krāšņu lielu koraļļu virkni.

Vēstījumā tālāk stāstīts, ka pāžs bijis visai gudrs un atjautīgs un, vēlēdamies pakalpot saviem kungiem, itin labprāt devies uz Sančo ciematu; tuvodamies ciematam, viņš ieraudzījis daudzas sievietes mazgājam strautā veļu un vaicāja tām, vai tās varētu pateikt, kur dzīvo sieviete vārdā Teresa Pansa, Lamančas bruņinieka dona Kihota ieroču nesēja Sančo Pansas sieva; dzirdot šo jautājumu, viena no meitenēm, kas mazgāja veļu, piecēlās kājās un teica:

—     Šī Teresa Pansa ir mana māte, Sančo ir mans tēvs, un pieminētais bruņinieks ir mūsu kungs.

—     Tad nāciet, jaunava, — teica pāžs, — un aizvediet mani pie jūsu mātes, jo es viņai nesu vēstuli un dāvanu no jūsu tēva.

—     Ar lielāko prieku, seņjor, — atbildēja meitene, kas bija kādus četrpadsmit gadus veca.

Un, atstādama draudzenei veļu, kuru viņa bija mazgājusi, meitene, nesaspraudusi matus un neapāvusi kurpes, tāpat basām kājām un izjukušiem matiem, ar vienu lēcienu atradās pie pāža zirga un teica:

—     Jājiet tieši, jūsu žēlastība, mūsu māja ir pati pirmā, kad iejāj ciematā, mana māte ir mājās un ļoti nobēdājusies, tāpēc ka jau ilgāku laiku nav saņēmusi nekādas ziņas no seņjora tēva.

—     Bet es nesu tik labas vēstis, — teica pāžs, — ka viņa par tām varēs pateikties dievam.

Meitene palēkdamās skriešus devās uz ciematu un, nokļuvusi pie savas mājas, skaļi sauca no sliekšņa:

—    Iznāc, māt, iznāc laukā, pie mums ieradies kāds seņjors, kas ved vēstuli un citas mantas no mana labā tētiņa.

Dzirdot šos saucienus, iznāca viņas māte Teresa Pansa ar vērpjamu pakulu kodeļu rokā, ģērbusies pelēkos brunčos, tik īsos, it kā tie būtu apgriezti līdz nepieklājīgai vietai, pelēkā ņieburā un līdz krūtīm vajējā kreklā. Viņa vēl nebija veca, kaut gan, acīm redzot, bija pāri četrdesmitiem, izskatījās spēcīga, stalta, stiegra un saulē iedegusi. Ieraudzījusi savu meitu un pāžu uz zirga, viņa

jautāja:

—      Kas noticis, meit? Kas ir šis seņjors?

—      Esmu savas seņjoras doņjas Teresas kalps! — atbildēja pāžs.

To pateicis, viņš nolēca no zirga un Joti pazemīgi nometās

ceļos seņjoras Teresas priekšā, sacīdams:

—      Sniedziet man savas rokas, jūsu žēlastība seņjora doņja Teresa, lai jūs sveicu kā seņjora dona Sančo Pansas, Baratārijas salas gubernatora, likumīgo un īsteno laulāto draudzeni.

—      Ak, mans seņjor, pietiek, nedariet tā, — atbildēja Teresa, — jo neesmu nekāda pilsdāma, bet gan nabaga zemniece, arāja meita un klaiņojoša ieroču nesēja, nevis gubernatora sieva.

—       Jūsu žēlastība, — atbildēja pāžs, — ir viscienījamākā gubernatora cienījamākā sieva, un, lai pierādītu šo patiesību, pasniedzu jums šo vēstuli un šo dāvanu.

Tai pašā mirklī viņš izvilka no kabatas korajļu virkni ar zelta slēdzeni un aplika to viņai ap kaklu, sacīdams:

—      Sī vēstule ir no seņjora gubernatora, bet otra vēstule un šie korajji ir no manas seņjoras hercogienes, kas tos sūta jūsu žēlastībai.

Teresa apstulba, viņas meita ne mazāk, un meitene iesaucās:

—      Lai mani nosit, ja to nav izdarījis mūsu kungs seņjors dons Kihots, kas droši vien iedevis tēvam to salu vai grāfisti, kā viņš tam tik daudzreiz ir solījis.

—      Taisnība, — atbildēja pāžs, — ievērojot seņjora dona Kihota nopelnus, seņjors Sančo tagad ir Baratārijas salas gubernators, kā jūs to uzzināsiet no šās vēstules.

—      Nolasiet to, jūsu žēlastība augstdzimušais seņjor, — sacīja Teresa, — es gan protu vērpt, bet neprotu ne kripatiņas lasīt.

—      Arī es neprotu, — piebilda Sančika, — bet uzgaidiet šeit, es ataicināšu kādu, kas prot lasīt, — vai nu pašu priesteri, vai bakalauru Samsonu Karasko, tie atnāks ar lielāko prieku, lai kaut ko uzzinātu par manu tēvu.

—      Neviens nav jāsauc, jo, kaut gan neprotu vērpt, tomēr protu lasīt un vēstuli nolasīšu pats.

Un pāžš nolasīja vēstuli, kuru jau pazīstam, tāpēc tā šeit netiek atkārtota, tad viņš izvilka no kabatas hercogienes vēstuli, kas skanēja šādi:

«Mana draudzene Teresa! Jūsu vīra Sančo sirds un prāta labās īpašības mani pamudināja un spieda lūgt manu vīru hercogu, lai viņš vienu no savām daudzajām salām nodod pārvaldīt Jūsu vīram. Man ir ziņas, ka viņš to pārvaldot kā ērglis, par ko es un tāpat mans vīrs hercogs esam visai apmierināti. Es daudzkārt pateicos debesīm, ka neesmu vīlusies, izvēlēdamās tādu gubernatoru, jo Jums jāzina, seņjora Teresa, ka pasaulē reti atrodami labi valdnieki, un lai dievs dod, ka es būtu tikpat laba kā Sančo savā valdīšanā.

Te es sūtu Jums, mana mī]ā, vienu koraļļu virkni ar zelta slēgiem, es labprāt Jums uzdāvinātu austrumu pērles, bet paruna saka: kas tev pamet kaulu, nevēl nāvi: pienāks laiks, kad iepazīsimies un iedraudzēsimies, un dievam vien zināms, kas vēl notiks. Nododiet manus sveicienus savai meitai 'Sančikai un sakiet viņai, lai viņa ir gatava, ka es viņu apprecināšu ar kādu dižciltīgo, kad viņa to vismazāk gaidīs.

Esmu dzirdējusi, ka Jūsu apvidū aug lielas ozolzīles, atsūtiet man kādus pāris dučus, jo zīles, kuras Jūs salasīsiet pati ar savām rokām, būs man sevišķi mī|as. Atrakstiet man sīki par savu veselību un labsajūtu; un, ja Jums kaut kas vajadzīgs, tad sakiet tikai vārdu, un katrs Jūsu vārds tiks ievērots. Lai dievs Jūs sargā!

Jūsu draudzene, kas Jūs mīl, Hercogiene.»

Rakstīta manā pilī.

—     Ak, — iesaucās Teresa, noklausījusies vēstuli, — kas tā par labu, laipnu un vienkāršu seņjoru! Ar tādu seņjoru es varētu kopā apgulties, jo viņa nav tāda kā mūsu ciemata idalgo sievas, kuras gribētu, lai vējš uz viņām nepūš, tāpēc ka viņas ir muižnieces, un uz baznīcu viņas iet tik uzpūtušās, it kā būtu karalienes, un liekas, ka paskatīties uz zemnieci viņām šķiet negods; bet redziet, šī labā seņjora, būdama hercogiene, mani sauc par draudzeni un raksta man tā, it kā es būtu viņai līdzīga; kaut es viņu redzētu līdzināmies visaugstākajam zvana tornim visā Lamančā. Bet, kas attiecas uz zīlēm, mans seņjor, tad es jūsu augstībai aizsūtīšu veselu selemīnu1 , un tās būs tik lielas, ka visi, uz tām raugoties, pabrīnīsies. Bet tagad, Sančika, parūpējies, lai šis seņjors tiktu pacienāts, novieto viņa zirgu, atnes no kūts olas, nogriez krietnu gabalu speķa, un pabarosim viņu kā princi, jo viņš to pelnījis par labajām vēstīm un par to, ka viņš pats ir labs; bet es pa to laiku aizskriešu pie kaimiņienēm un pastāstīšu viņām mūsu prieka vēstis un arī pie priestera tēva un bārddziņa, meistara Nikolasa, kas bija un arī tagad ir tava tēva draugi.

—     Es to darīšu, māt, — atbildēja Sančika, — bet pielūko, ka puse šās korajļu virknes tiktu iedota man, jo es nedomāju, ka seņjora hercogiene būtu tāda muļķe, ka atsūtītu tev visu virkni.

—     Ņem to visu, meit, — atbildēja Teresa, — bet atļauj man to pavalkāt dažas dienas ap kaklu, jo patiesi tad man šķiet, it kā mana sirds priecātos.

—    Jūs ne mazāk priecāsieties, — sacīja pāžs, — kad ielūkosieties šajā ceļasomā, kur atradīsiet vissmalkākās vadmalas tērpu, ko gubernators valkājis tikai vienu dienu medībās un tagad to sūta seņjorai Sančikai.

' Mērs.

—     Lai viņš dzīvo tūkstoš gadu, — iesaucās Sančika, — un tikpat ilgi lai dzīvo tērpa atvedējs, un pat divi tūkstoši gadu, ja

vajadzīgs.

Teresa izgāja no mājas ar vēstulēm rokā un ar krellēm ap kaklu, sizdama ar pirkstiem pa vēstulēm, it kā tās būtu bungas; nejauši viņa satika priesteri un Samsonu Karasko, sāka lēkāt un

teica:

—     Patiešām, tagad mēs esam lielos rados! Mēs esam gubernatori! Atvediet man visuzpūtīgāko muižnieci, un es viņai parādīšu!

—     Ko tas nozīmē, Teresa Pansa? Kādas muļķības jūs runājat, un kas tie ir par papīriem?

—     Tās nav nekādas muļķības, bet hercogieņu un gubernatora vēstules, un ap kaklu man ir vissmalkākie koraļļi, uz kuriem skaitīšu «Ave Maria», bet «Tēvreizi» uz zelta krellītēm*, un es pati esmu gubernatoriene.

—     Dievs vien zina, ko jūs runājat, Teresa, bet mēs jūs nesaprotam.

—     Paskatieties paši! — atbildēja Teresa.

Un viņa tiem sniedza vēstules. Priesteris tās skaļi nolasīja Samsonam Karasko, un Samsons un priesteris saskatījās, it kā izbrīnā par lasīto, tad bakalaurs vaicāja, kas atvedis šīs vēstules. Teresa teica, lai viņi nākot tai līdz uz viņas mājām, kur varēšot redzēt ziņnesi, kas esot nevis jauneklis, bet tīrais zelts un atvedis tai vienu dāvanu, kurai esot vēl lielāka vērtība. Priesteris noņēma tai no kakla koraļļus, aplūkoja tos no visām pusēm un, pārliecinājies, ka tie ir īsti, atkal izbrīnījās, un sacīja:

—     Zvēru pie sava amata tērpa, ka nezinu, ko teikt un ko domāt par šīm vēstulēm un šīm dāvanām: te es redzu un taustu īstus koraļļus un te atkal lasu, ka hercogiene lūdz tai atsūtīt pusduci zīļu.

—     Tiec nu gudrs! — iesaucās Karasko. — Labi, iesim apskatīt šo vēstuļu atnesēju; varbūt viņš izkliedēs visas mūsu šaubas.

Tā viņi darīja, un Teresa kopā ar tiem atgriezās mājās. Viņi atrada pāžu sijājam auzas savam zirgam un Sančiku griežam speķi, lai pagatavotu olu kulteni un pacienātu viesi, kura āriene un iznesība ļoti patika abiem atnācējiem; viņi pieklājīgi viens otru sveicināja, tad Samsons lūdza, lai pāžs pastāstot jaunās ziņas par donu Kihotu un Sančo Pansu; kaut gan viņi jau lasījuši Sančo un seņjoras hercogienes vēstules, tomēr esot neziņā un nevarot saprast, ko nozīmējot, ka Sančo esot gubernators un turklāt vēl salā, jo visas salas, kas atrodoties Vidusjūrā, piederot Viņa Majestātei. Pāžs viņam atbildēja:

—      Ka seņjors Sančo Pansa ir gubernators, par to nav ne mazāko šaubu; vai viņš ir valdnieks uz salas vai citur, par to nevaru spriest, bet pietiks, ja sacīšu, ka to apgabalu apdzīvo tūkstoš cilvēku; bet par zīlēm varu teikt, ka mana seņjora hercogiene ir tik laipna un vienkārša, ka viņai šķiet tīrais nieks palūgt zīles zemniecei un viņai gadījies sūtīt kalpotāju pie kaimiņienes pēc aizdotas sukas. Es gribu, lai jūsu žēlastība zinātu, ka Aragonas dižciltīgās dāmas nav tik uzpūtīgas un augstprātīgas kā kastīliešu dāmas un satiksmē ar ļaudīm ir vienkāršas.

Šai brīdī ieskrēja Sančika, nesdama svārku stērbelē olas, un jautāja pāžam:

—      Sakiet, seņjor, — vai seņjors mans tēvs, kopš kļuvis gubernators, valkā garas bikses*?

—      Neesmu to ievērojis, — atbildēja pāžs, — bet viņš droši vien tādas valkā.

—      Ak mans dievs! — iesaucās Sančika. — Kā es gribētu redzēt tēvu pieguļošās biksēs! Vai tas nav brīnums, ka es kopš bērnības vēlos redzēt savu tēvu garās biksēs?

—      To jūs redzēsiet, jūsu žēlastība, ja dzīvosiet, — atbildēja pāžs. — Zvēru pie dieva, ja jūsu tēvs valdīs vēl divus mēnešus, mēs viņu beigās redzēsim pat ceļa maskā*-

Priesteris un bakalaurs labi saprata, ka pāžs runā zobgalīgi, tomēr smalkie koraļļi un Sančo atsūtītais medību tērps bija ar šīm zobgalībām pretrunā (tērpu Teresa tiem bija jau parādījusi), un viņi pasmējās par Sančikas vēlēšanos, bet vēl vairāk viņus sasmīdināja Teresa, teikdama:

—      Seņjor priesteri, esiet tik laipni un uzziniet, vai kāds no šejienes nebrauc uz Madridi vai Tolēdo, lai tas man nopērk īstus un pamatīgus krinolīna svārkus, un lai tie būtu vislabākie un pēc pēdējās modes; jo, patiešām, man taču jādara gods savam vīram gubernatoram, kā un cik vien varu; un, ja noskaitīšos, aizbraukšu uz galvaspilsētu un tur iegādāšos karieti kā visas dāmas; tagad, kad mans vīrs ir gubernators, es varu sev atjauties braukt karietē.

—      Un kā vēl, māt! — iesaucās Sančika. — Un lai dievs dod, ka tas notiktu jau šodien, nevis rīt; un lai tad saka tie, kas mani redzēs sēžam karietē kopā ar manu mātes kundzi: «Paskat, šāda tāda zemnieķele, ķiploku rīma atgāzusies karietē it kā pati pāvestiene!» Nekas, lai viņi brien pa dubļiem, bet es braukšu savā karietē, kājas pacēlusi. Lai ļaunas dienas nāk visiem mēlnešiem pasaulē; ja tik man ir silti, lai ļaudis smejas par manu cilti. Vai es runāju pareizi, māt?

—       Pavisam pareizi, meit! — atbildēja Teresa. — Visu šo laimi, un vēl lielāku, mans labais Sančo man jau pareģoja, un tu redzēsi, meit, ka es vēl kļūšu grāfiene, jo tas ir vēl tikai laimes sākums; un esmu dzirdējusi tavu labo tēvu vairākkārt sakām (jo viņš ir ne tikai tavs, bet arī parunu tēvs): «Ja tev dod gotiņu, dzen to mājās ar slotiņu», tātad, ja tev dod gubernatora vietu, tad pieņem to, ja dod grāfisti — grāb to ciet, un, ja tev saka «ņem, ņem» un pasniedz kādu labu dāvanu, tad iebāz to kabatā. Ja esi miegamice, tad guli un neatbildi, kad laime un labklājība klauvē pie tavas mājas durvīm!

— Un kāda man daļa, — piebilda Sančika, — kad, redzot mani augstprātīgu un iedomīgu, ļaudis teiks: «Apģērbiet sunim bikses, viņš ar citiem suņiem nesatiksies.»

To dzirdot, priesteris sacīja:

—      Esmu spiests domāt, ka visi Pansas dzimtas locekļi piedzimst ar parunu maisu; es nepazīstu nevienu no viņiem, kas nebārstītu parunas katrā laikā un katrā sarunā.

—      Pilnīgi pareizi, — sacīja pāžs, — arī seņjors gubernators tās saka uz katra soļa, un, ja arī daudzas no tām nav īsti vietā, tomēr sagādā baudu, un mani kungi, hercogiene un hercogs, tās ļoti slavē.

—      Tātad jūs joprojām apgalvojat, mans seņjor, — sacīja bakalaurs, — ka Sančo patiesi ir gubernators un ka pasaulē ir tāda hercogiene, kas sūta dāvanas un raksta vēstules viņa sievai? Mēs gan šīs dāvanas esam rokās turējuši un vēstules lasījuši, tomēr visam tam neticam un domājam, ka tā ir mūsu kaimiņa dona Kihota izdoma; viņam visi notikumi šķiet burvestības, un man gribētos aptaustīt un pārbaudīt jūsu žēlastību, vai esat ziņnesis rēgs vai cilvēks ar miesu un kauliem.

—      Seņjori, es neko vairāk nevaru teikt par sevi, — atbildēja pāžs, — ka esmu īstens ziņnesis un ka seņjors Sančo Pansa patiesi ir gubernators, ka mani seņjori, hercogs un hercogiene, varēja viņam piešķirt un piešķīra gubernatora amatu, un esmu dzirdējis, ka Sančo Pansa to izpildot vareni: vai tā ir burvestība vai nav, to jūsu žēlastības izspriediet paši savā starpā; vairāk es neko nezinu, to varu zvērēt pie savu vecāku dzīvības, kuri ir vēl dzīvi un kurus es ļoti mīlu un cienu.

— Varbūt tas tā ir, — atbildēja bakalaurs, — bet. dubilat Augusi inus .

— Lai šaubās, kam patīk šaubīties, — atbildēja pāžs, — esmu runājis patiesību, un tā vienmēr paceļas pāri meliem, tāpat kā eļļa peld virs ūdens; ja neticat, tad operibus credite, et non veibis  — lai kāds no jūsu žēlastībām dodas man līdz, un viņa acis ieraudzīs to, kam ausis negrib ticēt.

—     Es to darīšu! — iesaucās Sančika. — Uzsēdiniet mani, žēlīgais seņjor, uz sava zirga, un ar vislielāko prieku aizjāšu apraudzīt seņjoru manu tēvu.

—      Gubernatoru meitām neklājas jāt pa ceļiem vienām, bez karietes, nestuvēm un bez liela bara kalpotāju.

—      Nudien, — iesaucās Sančika, — es tikpat labi jūtos ēzelienes mugurā kā karietē. Es nemaz neesmu izvēlīga!

—      Ciet klusu, skuķi! — sacīja Teresa. — Tu nezini, ko tu runā; šim seņjoram ir taisnība; kādi laiki, tādi tikumi: kad tavs tēvs bija vienkāršs Sančo, tu biji Sanča, bet, kad viņš ir gubernators, tu esi seņjora; manuprāt, es runāju pareizi.

—      Seņjora Teresa runā pareizāk nekā viņa pati to domā, — sacīja pāžs, — bet tagad dodiet man ēst un tad atlaidiet mani, jo es gribu vēl līdz vakaram atgriezties mājās.

Tad priesteris sacīja:

— Nāciet, jūsu žēlastība, iebaudiet maltīti pie manis, jo seņjora Teresa ar vislielāko gribu neatradīs mājās tādus ēdienus, ar ko varētu pacienāt tik cienījamu viesi.

Pāžs atteicās, bet beigās atzina, ka tā būs labāk, un priesteris ar lielāko prieku aizveda viņu sev līdz, lai varētu viņu sīki izjautāt par donu Kihotu un viņa varoņdarbiem.

Bakalaurs piedāvājās Teresai uzrakstīt atbildes vēstules, bet viņa nevēlējās, lai bakalaurs jauktos viņas darīšanās, pazīdama viņa zobgalīgo dabu, un tāpēc iedeva maizi un divas olas kādam rakstītpratējam baznīcas kalpotājam, un tas viņai uzrakstīja divas vēstules — vienu — viņas vīram, otru — hercogienei; tanīs izpaudās Teresas saprātīgums, un tās nav sliktākās šajā lielajā vēstījumā, kā to redzēsim turpmāk.

LI nodaļa. par sanČo pansas turpmĀko VALDĪŠANU UN PAR CITIEM LIELISKIEM NOTIKUMIEM

Atausa diena pēc nakts, kurā gubernators bija apstaigājis savu salu un kuru pilszinis bija aizvadījis bez miega, jo viņa domas nodarbināja pārģērbtās jaunavas seja, pievilcība un daile; majordoms nakts atlikušo daļu pavadīja, rakstīdams saviem kungiem vēstuli par to, ko Sančo Pansa bija darījis un runājis, pats būdams pārsteigts par viņa darbiem un vārdiem, jo tie bija gudrības un muļķības mistrojums. Beidzot seņjors gubernators piecēlās, un, ievērojot doktora Pedro Resjo noteikumus, viņam brokastīs atļāva iebaudīt mazliet ievārījuma un četrus malkus auksta ūdens, ko Sančo labprāt būtu iemainījis pret maizes gabalu un vīnogu ķekaru; bet, redzēdams, ka šādas brokastis viņam uzspiež pret viņa gribu, viņš padevās ar sāpēm dvēselē un ar tukšuma sajūtu vēderā, jo Pedro Resjo viņu pārliecināja, ka mērena un viegla barība ierosina prāta darbību, ka tikai tāda vislabāk noderot personām augstos amatos, kas prasa ne tik daudz miesas kā gara spēkus.

Par spīti šiem sofismiem, Sančo sajuta izsalkumu, turklāt tik lielu, ka savas sirds dziļumos nolādēja gubernatora amatu un pat to, kas viņam šo amatu bija piešķīris; taču, apēdis ievārījumu un badu ciezdams, viņš šai dienā atkal sēdās tiesneša krēslā, un pirmais pie viņa ieradās kāds svešinieks, kas majordoma un visu pārējo klātbūtnē viņam sacīja:

— Seņjor, kādas muižas zemi pārdala divās daļās liela upe. Es lūdzu jūsu žēlastību klausīties uzmanīgi, jo šī lieta ir ļoti svarīga un diezgan sarežģīta. Pār šo upi ir uzcelts tilts, kura galā atrodas karātavas un kaut kas līdzīgs tiesas namam, kur parasti sapulcējas četri tiesneši, kas spriež tiesu saskaņā ar likumu, ko izdevis upes, tilta un muižas īpašnieks, un šis likums skan šādi: «Katram, kas iet pār šo tiltu no viena krasta uz otru, ar zvērestu jāpaskaidro, kurp viņš iet un kādā nolūkā; tam, kas zvēr patiesi, jāļauj iet tālāk, bet, kas melo, tas bez žēlastības jāpakar pie karātavām, kas šeit atrodas.» Kopš šā likuma bargie noteikumi kļuvuši zināmi, daudz cilvēku gājuši pāri šim tiltam, un, tiklīdz tiesneši pārliecinājās, ka viņi zvērēdami runājuši patiesību, tie ļāva viņiem brīvi turpināt savu ceļu. Bet notikās, ka kāds cilvēks, kuru atveda pie viņiem, zvērēja un sacīja, ka viņš ieradies šurp tikai tādēļ, lai viņu pakārtu pie šīm karātavām. Sis zvērests apmulsināja tiesnešus, un viņi sacīja: «Ja mēs šim cilvēkam atļausim brīvi doties tālāk, viņš būs lauzis zvērestu un saskaņā ar likumu viņam būs jāmirst, bet, ja mēs viņu pakārsim, jo viņš taču zvērējis, ka nācis mirt pie karātavām, tad viņa zvērests būs bijis patiess un saskaņā ar likumu mums jāatļauj viņam brīvi doties tālāk.» Es lūdzu jūsu žēlastību, seņjor gubernator, pasacīt, ko lai tiesneši dara ar šo cilvēku, jo viņi līdz šim brīdim ir šaubās un apjukumā. Izdzirdējuši par jūsu žēlastības aso un cildeno prātu, viņi mani sūta, lai es lūgtu jūsu žēlastību izteikt savas domas par šo sarežģīto un neizprotamo gadījumu.

Sančo atbildēja:

—     Man jāsaka, ka šie seņjori tiesneši, kas jūs atsūtījuši, varēja to nedarīt, jo esmu vairāk stulbs nekā atjautīgs cilvēks, tomēr atstāstiet man vēlreiz visus apstākļus, lai es tos varētu pilnīgi izprast, varbūt ka trāpīšu naglai uz galvas.

Lūdzējs vēlreiz atstāstīja visu, ko bija pirmo reizi stāstījis, un Sančo teica:

—     Manuprāt, šo lietu var izšķirt zibens ātrumā, un proti: šis cilvēks zvērējis, ka viņš ieradies, lai viņu pakārtu, un, ja viņu pakārs, tad viņš būs zvērējis patiesi un saskaņā ar likumu viņam būtu jāatļauj brīvi iet pār tiltu, bet, ja viņu nepakārs, tad viņš būs zvērējis nepatiesi un saskaņā ar likumu pelnījis, ka viņu pakārtu.

—     Seņjors gubernators runā pilnīgi pareizi, — atbildēja sūtnis, — jūs neapšaubāmi esat pilnīgi izpratis un aptvēris šo gadījumu.

—     Tad es saku, — turpināja Sančo, — ka to cilvēka daļu, kas runāja patiesību, tiesneši lai palaiž brīvībā, un to daļu, kas meloja, pakar, un šādā veidā tilta pāriešanas likums būs pilnīgi ievērots.

—     Šādā gadījumā, seņjor gubernator, — atbildēja svešinieks, — šis cilvēks būtu jāpārgriež divās daļās: melīgajā un patiesīgajā; un, ja viņu pārgriež, tad viņam neglābjami jāmirst, un tad netiktu ievērots neviens likuma noteikums, bet ir pilnīgi nepieciešami šo likumu ievērot.

—      Paklausieties, labais seņjor, — atbildēja Sančo, — ja es neesmu. tukšgalvis, tad šim ceļiniekam ir tikpat daudz tiesību mirt kā palikt dzīvam un pāriet tiltu; ja patiesība viņu glābj, tad meli viņu pazudina, un tāpēc varat teikt tiem seņjoriem, kas jūs pie manis sūtījuši, ka manas domas ir šādas: ja viņiem ir tikpat daudz iemeslu viņu nosodīt kā apžēlot, tad lai viņi jauj tam netraucēti iet tālāk; jo vienmēr ir teicamāk darīt labu nekā jaunu; un zem šāda lēmuma es parakstītu savu vārdu, ja mācētu rakstīt, taču visu, ko nupat teicu, neesmu es pats izdomājis, bet man ienāca prātā padomi, kurus man deva mans kungs dons Kihots tās dienas priekšvakarā, kurā atbraucu uz šo salu, lai kļūtu par gubernatoru; viņš teica, ja gadoties kāda grūti iztiesājama lieta, lai es piekāpjoties, izrādot žēlsirdību, un dievam labpatikās, ka es atcerējos šo pamācību, kas te ir īsti vietā.

—     Tā gan, — piebilda majordoms, — un, manuprāt, pats Likurgs, kas deva likumus lakedaimoniešiem, nebūtu labāk izspriedis šo lietu kā lielais Pansa. Ar to mēs beigsim šā rīta sēdi, un es došu pavēli, lai seņjors gubernators varētu pusdienot tā, kā viņam patīk.

—     Atklāti runājot, es to lūdzu, — sacīja Sančo, — dodiet man ēst, un lai tad visādas sarežģītas lietas birst uz mani, es tās noskaidrošu vienā mirklī.

Majordoms izpildīja savu solījumu, jo sirdsapziņa viņam neatļāva mērdēt badā tik gudru gubernatoru, bez tam viņš bija nolēmis šovakar pabeigt viņam uzdotos jokus ar Sančo.

Un notika, ka šodien, kad Sančo, paēdis pretēji visiem doktora Tirteafueras noteikumiem un pamācībām, piecēlās no galda, ienāca vēstnesis ar dona Kihota vēstuli gubernatoram. Sančo pavēlēja sekretāram to izskatīt klusām un, ja tur neesot nekādu noslēpumu, nolasīt to skaļā balsī. Sekretārs tā darīja un, pārlaidis skatienu vēstulei, sacīja:

—     To var lasīt skaļā balsī, jo viss, ko seņjors dons Kihots raksta jūsu žēlastībai, ir vērts, ka to iespiestu un uzrakstītu zelta burtiem, un viņš raksta tā:

LAMANČAS DONA KIHOTA VĒSTULE SANČO PANSAM BARATĀRIJAS SALAS GUBERNATORAM

«Es gaidīju, ka saņemšu ziņas par tavām nolaidibām un kļūdām, draugs Sančo, bet es esmu dzirdējis par tavu gudrību, par ko sevišķi pateicos debesim, kas nabagus' paceļ no pīšļiem un muļķus padara gudrus. Man saka, ka tu valdot it kā īstens cilvēks, bet savā cilvēcībā tu esot tik pazemīgs kā dzīvnieks; un es gribētu tev sacīt, Sančo, ka daudzreiz pienākas un ir nepieciešami augstā amatā pārvarēt savas sirds pazemību, jo cilvēkam, kas izpilda atbildīgu amatu, jārūpējas par to, lai viņa izturēšanās atbilstu viņa stāvokļa prasībām, un viņam nav jāpakļaujas tieksmēm, kuras radījusi viņa zemā izcelšanās. Ģērbies labi, jo pat nūja, ja to izgreznojam, neliekas vairs esam nūja. Es nesaku, lai tu uzcirstos un staigātu greznos tērpos un, izpildot tiesneša pienākumus, ģērbtos kā kareivis, bet lai tu valkātu tērpu, kas atbilstu tavam amatam, būtu tīrs un glīts.

Lai iegūtu tevis pārvaldītās tautas labvēlību, tev, starp citu, jāievēro divas lietas: pirmkārt, — esi laipns pret visiem, ko es tev jau kādreiz esmu teicis; otrkārt, — tev jārūpējas par uzturvielu pārpilnību, jo nekas tā nenospiež nabago sirdis kā bads un dārdzība. Neizdod pārāk daudz pavēļu, un, ja tās izdod, tad pielūko, lai tās būtu saprātīgas, un sevišķi seko tam, lai tās visi ievērotu un izpildītu; jo neizpildītas pavēles ir tikpat kā neizdotas pavēles: tās rada pārliecību, ka valdniekam bijis pietiekami daudz gudrības un varas tās izdot, bet ka viņam pietrūcis drosmes panākt to, lai tās tiktu ievērotas; likumi, kas iedveš bailes, bet netiek izpildīti, atgādina kluci, kas kļuva varžu karalis*. Sākumā tas viņas izbiedēja, bet ar laiku tās sāka viņu nicināt un lēkt tam virsū.

Esi tikumu tēvs un netikumu patēvs. Neesi vienmēr stingrs, neesi vienmēr lēnprātīgs, bet atrodi vidusceļu starp divām galējībām; jo šai vidusceļā slēpjas augstākā gudrība. Apmeklē cietumus, gaļas veikalus un tirgus laukumus, jo gubernatora ierašanās šādās vietās ir ļoti svarīga; viņš nomierina ieslodzītos, kas cer uz drīzu atbrīvošanu, iebiedē miesniekus, kas viņa klātbūtnē sāk pareizi svērt gaļu, un šā paša iemesla dēļ viņš ir biedēklis visām tirgus sievām. Gadījumā, ja tu esi mantrausīgs, sieviešu mednieks un rīma (ko gan es par tevi nedomāju), nevienam to neizrādi, jo tad tauta un tev pakļautie (audis, nomanīdami tavas vājības, sāks tevi apkarot, līdz pazudinās.

Vēl un vēlreiz apsver un arvien pārdomā padomus, kurus tev esmu uzrakstījis, un tos, kurus tev devu pirms tavas aizbraukšanas; tos ievērojot, tu redzēsi, ka tie tev būs nesamaksājams atbalsts un palīdzēs tev pārvarēt raizes un grūtības, kas gubernatoriem rodas uz katra soļa. Atraksti hercogam un hercogienei un izsaki viņiem savu pateicību, jo nepateicība ir uzpūtības meita un viens no lielākajiem grēkiem, kādi mums zināmi, un cilvēks, kas ir pateicīgs saviem labdariem, liek domāt, ka viņš ir pateicīgs ari dievam, kas viņam darījis un joprojām dara ti"k daudz laba. Seņjora hercogiene aizsūtīja pie tavas sievas Teresas Pansas ziņnesi ar tavu tērpu un dāvanu no viņas pašas; jebkuru bridi gaidām viņas atbildi. Es biju mazliet sasirdzis kaķu trača dēļ, kurā cieta mans deguns; bet tas ir nieks; ja ari daži burvji man uzbrūk, tad citi burvji mani aizstāv.

Paziņo man, vai majordomam, kas atrodas pie tevis, ir kaut kas kopīgs ar grālieni Trifaldi, kā tev sākumā šķita, un ziņo man par visu, kas tev atgadās, jo dzīvojam tuvu viens otram; turklāt esmu nolēmis drīz izbeigt šo dīko dzīves veidu, jo neesmu tādam dzimis.

Man te atgadījies kāds notikums, kura dēļ varbūt nokļūšu šo seņjoru nežēlastībā; un, kaut gan tas man ir ļoti nepatīkami, tomēr nevaru neko darīt, jo galu galā man visvairāk jārūpējas par to, lai izpildītu savu pienākumu, nevis lai viņiem izpatiktu, saskaņā ar pazīstamo parunu: «Amicus Plato, sed magis amica veritas.»

Es tev rakstu latīņu valodā, jo ceru, ka tu, kopš esi gubernators, būsi šo valodu iemācījies. Paliec sveiks, un lai dievs tevi pasargā tā, ka tev nevienā nebūtu jāmodina līdzjūtība.

Tavs draugs Lamančas dons Kihots.»

Sančo noklausījās vēstuli joti uzmanīgi, un visi pārējie klausītāji cildināja vēstuli un atzina, ka tā gudri uzrakstīta, tad Sančo piecēlās no galda un, pasaucis sekretāru, ieslēdzās ar viņu savā istabā, un nevilcinādamies nolēma tūlīt atbildēt savam seņjoram donam Kihotam, tāpēc pavēlēja sekretāram uzrakstīt visu, ko viņš teikšot, neko nepieliekot un neatņemot, ko tas arī izdarīja; atbildes vēstule bija šāda.

SANCO PANSAS VĒSTULE LAMANČAS DONAM KIHOTAM

«Esmu tik ļoti aizņemts savā amatā, ka man neatliek laika sev pakasīt galvu un apgriezt nagus, tāpēc tie man izauguši tik gari, ka tīrais negals. Es to saku tādē], mans mīļais kungs, lai jūsu žēlastība neuztrauktos par to, ka līdz šim neesmu jums ziņojis, vai man klājas labi vai ļauni, pārvaldot šo salu, kurā es ciešu badu vairāk nekā tad, kad abi klīdām pa mežiem un tuksnešiem.

Sajās dienās es saņēmu no mana seņjora hercoga vēstuli, kurā viņš man ziņo, ka šajā salā ielavījušies daži spiegi, lai mani nogalinātu, bet līdz šim esmu atklājis tikai vienu — kādu ārstu, kuru šeit algo, lai tas nogalinātu visus gubernatorus, kas ierodas salā: viņu sauc par doktoru Pedro Resjo, viņš dzimis Tirteafuerā; jūsu žēlastība redzat, ka šāds vārds vien var iedvest bailes, ka būs jāmirst no viņa rokām! Šis ārsts saka pats par sevi, ka viņš neārstējot slimības, bet tās jau iepriekš novēršot, lai tās nemaz nerastos; un viņa zāles ir diēta un vēlreiz diēta, līdz no slimnieka paliek tikai kauli, it kā izdilšana būtu mazāks Jaunums nekā drudzis, īsi sakot, viņš mani mērdē badā, un es mirstu aiz dusmām, jo es taču domāju, ka, gubernatora amatā būdams, varēšu ēst siltu un dzert aukstu, atpūtināt savu miesu holandiešu palagos uz dūnu pē|iem, bet es te dzīvoju tik nožēlojami, it kā kāds eremīts; un, tā kā es to daru pret savu gribu, tad man šķiet, ka beidzot mani paraus velns.

Līdz šim nodokļus neesmu piedzinis un kukuļus neesmu ņēmis, un nevaru saprast, ko tas viss nozīmē, jo šeit man stāsta, ka gubernatoriem, kas ierodas šai salā, iedzīvotāji jau iepriekš dāvinot vai aizdodot daudz naudas un ka šāds paradums esot ne tikai šajā salā, bet visur, kur vien ir valdnieki.

Pagājušā naktī, apstaigājot salu, es satiku kādu ļoti skaistu jaunavu vīriešu tērpā un viņas brāli sieviešu tērpā; meitenē iemīlējās mans pilszinis un, ka viņš saka, domās izvēlējies viņu sev par sievu, bet jaunekli es esmu izraudzījies sev par znotu; šodien mēs abi par mūsu nodomiem aprunāsimies ar jauniešu tēvu, kas saucas Djēgo de la Ļjana, ir idalgo un īsts kristietis, neko labāku nevaram vēlēties.

Es apmeklēju tirgus laukumus, kā jūsu žēlastība to man ieteicāt, un vakar es ieraudzīju vienu tirgotāju, kura pārdeva jaunienākušos riekstus, bet es pierādīju, ka viņa vienai fanēgai jaunienākušos riekstu bija piejaukusi klāt vienu fanēgu vecu, tukšu un izkurtējušu riekstu; es pavēlēju nodot visus riekstus bāreņu skolas audzēkņiem, kas tos pratīs labi atšķirt, un tirgotājai aizliedzu divas nedēļas ierasties tirgus laukumā. Man saka, ka es esot rīkojies pareizi, jo varu teikt jūsu žēlastībai, ka šajā pilsētā tirgotājas dēvē par visļaunākajām būtnēm pasaulē, jo viņas visas esot nekaunīgas, cietsirdīgas un uzbāzīgas, un arī es tā domāju, jo esmu viņas novērojis citās pilsētās.

Esmu ļoti apmierināts, ka seņjora hercogiene aizrakstījusi manai sievai Teresai Pansai un aizsūtījusi viņai dāvanu, kā jūsu žēlastība to apgalvo, un es papūlēšos savā laikā viņai par to pateikties; noskūpstiet viņai rokas manā vietā, jūsu žēlastība, un sakiet, ka viņas dāvanas nav iebērtas caurā maisā, par ko viņa pārliecināsies īstenībā.

Es nevēlētos, ka jūsu žēlastībai būtu nepatikšanas ar hercogu un hercogieni, jo, kad jūsu žēlastība ar viņiem sastrīdēsies, tad ir skaidrs, ka tas man kaitēs, un nebūtu labi, ka jūsu žēlastība, kas mani mācāt būt pateicīgam, pats nebūtu pateicīgs tiem, kas mums parādījuši tik lielu laipnību un mūs tik viesmīlīgi uzņēmuši savā pilī. Par kaķu traci es neko nesaprotu, bet man liekas, ka tā būs bijusi viena no tām nekrietnībām, kuras mēdz pret jums pastrādāt ļaunie burvji; un es to noskaidrošu, kad tiksimies.

Es ļoti gribētu kaut ko aizsūtīt jūsu žēlastībai, bet nezinu, ko sūtīt, varbūt dažas klizmu caurulītes, kuras šajā salā ļoti veikli piestiprinātas pie pūšļiem; bet, ja es ilgāk palikšu savā amatā, es sameklēšu kaut ko, lai jums aizsūtītu kā dāvanu.

Ja man atraksta mana sieva Teresa Pansa, tad samaksājiet, jūsu žēlastība, atjiesējam' un atsūtiet man vēstuli, jo es ļoti ilgojos kaut ko uzzināt par māju, sievu un bērniem. Un tagad lai dievs atbrīvo jūsu žēlastību no ļaunprātīgiem burvjiem un palīdz man netraucēti un mierīgi atstāt gubernatora amatu, ko gan īsti neceru, jo laikam man te būs jāzaudē sava dzīvība, par ko gādās ārsts Pedro Resjo.

Jūsu žēlastības kalps, Gubernators Sančo Pansa.»

Sekretārs aizzīmogoja vēstuli un tūlīt aizsūtīja ziņnesi ar to atpakaļ, bet visi Sančo izjokotāji sapulcējās un apspriedās, kā aizgādāt projām pašu gubernatoru; Sančo šo nakti pavadīja, sastādīdams dažus rīkojumus par to, kā uzlabot valdīšanu savā iedomātajā salā; viņš aizliedza sīktirdzniecību ar ēdamvielām visā valstī un atļāva ievest vīnu no visiem apgabaliem, ar noteikumu, ka jāuzrāda vieta, kur tas ražots, vīna cenai jāatbilst tā vērtībai, labumam un šķirnei, bet tie, kas vīnam piejauc ūdeni vai vilto nosaukumu, jāsoda ar nāvi; viņš pazemināja visu apavu, sevišķi zābaku, cenas, kas viņam šķita pārāk augstas; noteica algu apmērus kalpiem, kas pārāk Jāva vaļu savtīgām tieksmēm, noteica bargus sodus tādiem, kas dzied dienā un naktī neķītras un nepieklājīgas dziesmas, aizliedza aklajiem apdziedāt brīnumus, ja tie nespēj neapšaubāmi pierādīt, ka šie brīnumi patiešām notikuši, jo viņam šķita, ka aklo apdziedātie brīnumi ir izdomāti un kaitē īstajiem brīnumiem, viņš pavēlēja nodibināt algvasila amatu ubagiem, ne tāpēc, lai tos vajātu, bet lai tos pārbaudītu, vai tie patiešām ir nabagi, jo bieži zem šķietamās nabadzības maskas un zem viltotām rētām slēpjas zagļi ar veiklām rokām un veselīgi plītnieki. īsi sakot, viņš izdeva tik labus likumus, ka tie vēl līdz šai dienai tiek ievēroti tajā apvidū un saucas «Lielā gubernatora Sančo Pansas konstitūcija».

LII nodaļa, KURĀ ATSTĀSTĪTS PIEDZĪVOJUMS AR OTRU DUEŅJU DOLORĪDU JEB DUEŅJU AUGUSTIĀDU, KURU CITĀ VĀRDĀ SAUC PAR DOŅJU RODRĪGESU

Sids Amets stāsta, ka dons Kihots, sadziedējis skrāpējumus, atzina, ka viņa dzīve šajā pilī ir pretrunā visiem bruņinieku ordeņa noteikumiem, un tāpēc nolēma lūgt hercogu pāri atļaut viņam doties uz Saragosu, kur drīz vajadzēja notikt svētkiem un kur viņš cerēja sev iegūt bruņas, kādas svētkos piešķir kā uzvaras balvu. Kādā dienā sēžot pie galda ar hercogu un hercogieni, viņš nolēma izpildīt savu nodomu un lūgt atļauju, bet ieraudzīja pa lielās zāles durvīm ienākam divas sievietes (kā tas vēlāk noskaidrojās), no galvas līdz papēžiem tērpušās sēru drānās, un viena no viņām, tuvodamās donam Kihotar % »krita visā garumā uz grīdas, ar lūpām pieplaka pie dona oil ".m un sāka tik skumji,

dziļi un žēli vaimanāt, ka apniiuiinaia''visus, kas to dzirdēja un redzēja; un, lai gan hercogs un hercogiene domāja, ka kāds no viņu kalpotājiem grib izjokot donu Kihotu, tomēr, dzirdot, cik izmisīgi sieviete nopūšas, vaid un raud, viņi jutās apmulsuši un pārsteigti, līdz dons Kihots līdzjūtīgi pacēla sievieti no grīdas un lūdza, lai viņa atsedz plīvuru un parāda savu saraudāto seju. Viņa to darīja, un atklājās kaut kas pilnīgi negaidits: hercogienes dueņjas Rodrigesas seja, bet otrā sieviete sēru tērpā bija viņas meita, ko bija piesmējis bagātā zemnieka dēls. Visi, kas dueņju pazina, izbrīnījās, un par visiem vairāk hercogu pāris; kaut gan viņa tiem allaž šķita vientiesīga un aprobežota, bet ne tāda muļķe, kas būtu spējīga uz šādām neprātībām. Beidzot doņja Rodrīgesa, pagriezusies pret saviem seņjoriem, sacīja:

—      Jūsu augstības, esiet tik žēlīgi un atļaujiet man mazliet parunāties ar šo bruņinieku, jo tas man nepieciešami, lai izietu no kļūmīgā stāvokļa, kurā esmu iekļuvusi kāda ļaunprātīga zemnieka nekaunības dēļ.

Hercogs teica, ka viņš tai atjaujot runāt ar seņjoru donu Kihotu, cik vien vēloties.

Tad viņa, pievēršot savu balsi un seju donam Kihotam, sacīja:-

—     Pirms dažām dienām, drosmīgais bruņiniek, es jums pastāstīju, cik nejēdzīgi un nodevīgi kāds Jauns zemnieks izturējies pret manu ļoti dārgo un mīļoto meitu, kas tagad nelaimīga stāv šeit, un jūs man apsolījāties aizstāvēt viņu un atriebt viņai nodarīto pārestību; bet tagad man kļuvis zināms, ka jūs gribot atstāt šo pili, lai meklētu veiksmīgus piedzīvojumus, kurus lai dievs jums neliedz; tāpēc es vēlētos, lai jūs, iekams dodaties ceļā, izaicinātu divkaujā šo izlaidīgo zemnieku un piespiestu viņu apprecēt manu meitu, jo, pirms viņš ar viņu bija izpriecājies, tas solijās kļūt par viņas vīru; gaidīt, ka mans seņjors hercogs aizstāvētu manu taisno lietu, nozīmētu vīksnā meklēt bumbierus, un iemeslus es jūsu žēlastībai slepeni jau esmu pateikusi. Lai dievs dod jūsu žēlastībai labu veselību un arī mūs lai neatstāj.

Dons Kihots viņai atbildēja loti nopietni un svinīgi:

—     Labā dueņja, apvaldiet savas asaras, pareizāk sakot, noslaukiet tās un veltīgi nenopūtieties, jo es apņemos palīdzēt jūsu meitai, kaut gan labāk būtu, ja viņa neuzticētos tik ātri mīlnieku solījumiem, jo viņiem ir viegli dot solījumus, bet grūti tos izpildīt; un tāpēc ar seņjora hercoga atjauju es tūliņ došos meklēt šo bezsirdīgo jaunekli, izaicināšu viņu divkaujā un nogalināšu, ja tas atteiksies izpildīt doto vārdu, jo manas kalpošanas galvenais mērķis ir piedot pazemīgajiem un sodīt augstprātīgos, es gribu teikt: palīdzēt nelaimīgajiem in iznīdēt cietsirdīgos.

—     Jūsu žēlastībai n iv jāpūlas meklēt šo zemnieku, par kuru šī labā seņjora sūdzas, — ātbildēja hercogs, — jūsu žēlastībai arī nav jālūdz man atļauja viņu izaicināt divkaujā, jo es uzskatu, ka viņš ir jau izaicināts, vr os pats viņam šo izaicinājumu darīt zināmu, piespiest ">emt un ierasties dot jums gandarījumu manā pilī, kur es ;>ruo jums abiem ierādīšu divkaujai piemērotu vietu un parūpēšos, lai tiktu ievēroti visi tie noteikumi, kas šādos gadījumos jāievēro, un paturu tiesības par jums abiem spriest tiesu, kā tas pienākas ikvienam valdniekam, kas atjāvis vietu divkaujai savas zemes robežās.

—     Ja jūs dodat man tādu solījumu, — atbildēja dons Kihots, — tad es ar jūsu gaišības atjauju varu šeit teikt, ka šoreiz atsakos no savas idalgo kārtas priekšrocībām, pazemojos līdz vainīgā zemajam stāvoklim un pielīdzinos viņam, dodams tam iespēju ar mani cīnīties; un tā, kaut gan viņa šeit nav, es viņu izaicinu un apsūdzu kā nelieti, kas piekrāpis šo nelaimīgo, kura kādreiz bijusi jaunava, bet viņa vainas dēļ vairs tāda nav, tāpēc viņam jāizpilda dotais vārds un jākļūst par viņas likumīgo vīru vai jāmirst divkaujā.

Tad, novilcis vienu cimdu, viņš to nometa zāles vidū, hercogs cimdu pacēla un paziņoja, ka viņš, kā jau teicis, pieņemot šo izaicinājumu sava vasaļa vārdā, divkauja notikšot pēc sešām dienām, un divkaujas vieta būšot pils laukums; ieroči — parastais bruņinieku apbruņojums: šķēps, vairogs un bruņu krekls, ar visiem pārējiem piederumiem, bez blēdībām, krāpšanām un burvībām, jo Visu pārbaudīšot divkaujas tiesneši.

—     Taču vispirms vajadzīgs, lai krietnā dueņja un nelaimīgā jaunava apstiprinātu seņjoru donu Kihotu kā savu tiesību aizstāvi, jo citādi viņš neko nevar uzsākt un viņa izaicinājums paliktu bez sekām.

—     Es viņu apstiprinu, — sacīja dueņja.

—     Arī es, — raudādama piebilda meita kaunīgā un satrauktā balsī.

Hercogs deva vajadzīgos rīkojumus un norādījumus, kā šo lietu nokārtot, un dāmas sēru tērpā aizgāja, tad hercogiene pavēlēja turpmāk pret viņām izturēties nevis kā pret viņas kalpotājām, bet kā pret ievērojamām seņjorām, kas ieradušās viņas pilī meklēt taisnību; abām ierādīja atsevišķas istabas, un viņas tika apkalpotas kā svešinieces par izbrīnu pārējām kalpotājām, kas nesaprata, ar ko beigsies doņjas Rodrīgesas un viņas nelaimīgās meitas muļķīgā pārdrošība. Sai mirklī, lai svētki būtu vēl priecīgāki un mielasts beigtos labi, zālē ienāca pāžs, kas bija aizvedis gubernatora Sančo Pansas sievai Teresai Pansai vēstules un dāvanas; pāža ierašanās ļoti iepriecināja hercogu pāri, kas vēlējās zināt, kā veicies .viņa ceļojums; iztaujāts pāžs atbildēja, ka nevarot to izstāstīt citu klātbūtnē un īsos vārdos, lai viņu gaišības atļaujot izstāstīt to viņiem vienatnē, bet pagaidām lai izklaidējoties ar dažām vēstulēm. Un, izvilcis divas vēstules, viņš tās ii iika hercogienei rokās. Viena bija adresēta «Vēstule seņjorai hercogienei, kuras vārdu nezinu», un otra — «Manam vīram Sančo Pansam, Baratārijas salas gubernatoram, kuram lai dievs dod garāku mūžu nekā man». Hercogiene, kā mēdz teikt, sēdēja kā vy adatām, tik ļoti viņa vēlējās izlasīt vēstuli; viņa to atplēsa, izlasīja klusām, un, redzēdama, ka vēstuli var lasīt balsī,īdi""hercogs un klātesošie to dzirdētu, viņa to nolasīja.

TERESAS PANSAS VĒSTULE HERCOGIENEI

«Mani loti iepriecināja, mana seņjora, vēstule, kuru jūsu augstība man atrakstījusi un kuru, patiesību sakot, esmu Joti gaidījusi. Koraļļu virkne ir ļoti laba, un mana vīra medību uzvalks nav sliktāks. Viss mūsu ciemats ļoti priecājas par to, ka jūsu augstība iecēlusi manu vīru Sančo par gubernatoni, lai gan visi to apšauba, sevišķi priesteris, bārddzinis meistars Nikolass un bakalaurs Samsons Karasko, bet man tas ir vienalga: ja viss tā ir, tad lai katrs runā, ko grib; kaut gan, patiesību sakot, ja nebūtu atsūtīti koraļļi un uzvalks, es arī šaubītos, jo mūsu ciematā visi manu viru uzskata par stulbeni, un, tā kā līdz šim viņš pārvaldījis tikai kazu baru, tad neviens nevar iedomāties, ka viņš spētu būt labs valdnieks. Lai dievs viņam palīdz un vada viņu tā, ka viņš pūlētos par labu saviem bērniem!

Esmu nolēmusi, mana dārgā seņjora, ar jūsu žēlastības atļauju ielaist laimi sava mājā un aizbraukt uz galvaspilsētu nopirkt sev karieti, lai visiem maniem skauģiem, kādu man tagad ir tūkstošiem, izsprāgtu acis no pieres; tāpēc lūdzu jūsu augstību: pavēliet, lai mans vīrs atsūtītu man naudiņu, jo vairāk, jo labāk, tāpēc ka galvaspilsētā būs lieli izdevumi: maize tur maksā vienu reālu, gaļas mārciņa trīsdesmit maravedī, kas ir nedzirdēti; un, ja viņš nevēlas, lai es turp brauktu, lai man steidzīgi paziņo, jo man zeme deg zem kājām, tik ļoti gribu doties ceļā; manas draudzenes un kaimiņienes apgalvo, ja es un mana meita ieradīsimies uzposušās un izgreznojušās galvaspilsētā, tad mans vīrs kļūšot vairāk pazīstams manis dēļ nekā es viņa dē], jo daudzi vaicāšot: «Kas ir šis seņjoras karietē?» Un mans kalpotājs atbildēs: «Baratārijas salas gubernatora Sančo Pansas sieva un meita.» Un tādā kārta Sančo kļūs pazīstams, bet es tikšu godāta, un visiem būs labi. T

Man ļoti žēl, ka šogad mūsu novadā neievācām daudz zīļu, bet tomēr aizsūtu jūsu augstībai pusi selemīna zīļu, kuras ikvienu pati esmu mežā sameklējusi un noplūkusi, lielākas es nevarēju atrast, bet ļoti vēlētos, lai tās būtu strausa olu lielumā.

Neaizmirstiet, jūsu diženība, man atrakstīt, es katrā ziņā jums atbildēšu un pastāstīšu par savu veselību un par visu, kas noticis mūsu ciematā, kurā palieku lūgdama dievu, lai tas sargātu jūsu augstību un neaizmirstu mani. Mana meita Sanča un mans dēls skūpsta jūsu žēlastībai rokas.

Tā, kas labāk vēlētos jūsu augstību redzēt nekā tai rakstīt,

jūsu kalpone Teresa Parisa.»

_ Ar lielu patiku visi noklausījās Teresas Pansas vēstuli; sevišķu baudu tā sagādāja hercogu pārim, un hercogiene jautāja donam Kihotam, vai būtu pieklājīgi atvērt vēstuli, kas sūtīta gubernatoram, kura droši vien esot ļoti jauka. Dons Kihots teica, ka viņš pats to atvēršot, lai sagādātu tiem prieku; tā viņš arī izdarīja un nolasīja sekojošo.

TERESAS PANSAS VĒSTULE VIŅAS VĪRAM SANČO PANSAM

«Tavu vēstuli es saņēmu, mans sirdsmīļais Sančo, un es tev apgalvoju un zvēru kā kristiete un katoliete, ka no prieka gandrīz kļuvu ārprātīga. Patiešām, dārgais, kad uzzināju, ka tu esi gubernators, man likās, ka no lielas sajūsmas nobeigšos, jo tu taču zini parunu, ka negaidīts prieks var tāpat nogalināt kā lielas sāpes. Tava meita Sančika no prieka, pati to nemaz nemanīdama, nolaida ūdeni. Manā priekšā bija uzvalks, ko tu man atsūtīji, seņjoras hercogienes man atsūtītie koraļļi bija ap manu kaklu, vēstules es turēju rokā, un to atnesējs stāvēja man blakus, un tomēr man šķita, ka viss, ko es redzu un aptaustu, ir tikai sapnis, jo kas gan varēja domāt, ka kazu gans kļūs par gubernatoru, bet atceries, draugs, ka mana māte teica: «Kas ilgi dzīvo, tas daudz ko pieredz»; es to saku tāpēc, ka ceru daudz ko pieredzēt; ja vēl ilgi dzīvošu, es nerimšos, līdz redzēšu tevi arendatora vai nodokļu atpircēja amatā, un, lai gan šajos amatos velns aizrauj peklē tos, kas dara blēdības, taču galu galā tiem vienmēr ir rokās nauda. Seņjora hercogiene tev pastāstīs, ka man radusies vēlēšanās aizbraukt uz galvaspilsētu: pārdomā to un atraksti man, vai tu piekriti; es tur braukšu karietē, lai darītu tev godu.

Priesteris, bārddzinis, bakalaurs un pat ķesteris negrib ticēt, ka esi gubernators, un saka, ka viss esot māņi vai burvestības, kā jau viss, kas atgadās tavam seņjoram donam Kihotam. Samsons saka, ka viņš tevi uzmeklēšot un izdzīšot no tavas galvas visas gubernatora iedomas un no dona Kihota smadzenēm viņa ārprātu; bet es tikai par to pasmejos, skatos uz savu koraļļu virkni un domāju, kādu tērpu izšūt mūsu meitai no tava uzvalka.

Es aizsūtīju seņjorai hercogienei dažas zīles; man ļoti gribētos, lai tās būtu no tīra zelta. Atsūti man dažas pērļu virknes, ja tādas dabūjamas tavā salā.

Jaunākie notikumi mūsu ciematā ir šādi: Berueka izprecinājusi savu meitu kādam neprašam gleznotājam, kas bija ieradies mūsu ciematā gleznot visu, kas pagadās; viņš saņēma no ciemata padomes pasūtījumu uzgleznot karaļa ģerboni virs rātsnama durvīm; viņš par to prasīja divus dukātus, viņam tos izmaksāja iepriekš, viņš nostrādāja veselu nedēļu un beigās neko neuzgleznoja un tikai pateica, ka nevarot gleznot tādus niekus, — atdeva atpakaļ naudu un tomēr pēc tam apprecējās, izlikdamies par labu meistaru; tagad viņš atmetis otu un ķēries pie lāpstas un staigā pa tīrumiem gluži kā kāds lielkungs. Pedro de Lobo dēls ieguvis skolā visas pakāpes un tonzūru un gribot kļūt par garīdznieku, bet to uzzinājusi Mingiļja — Mingo Silvāto mazmeita — un viņu iesūdzējusi, jo viņš esot solījies viņu precēt; ļaunas mēles tenko, ka meitene esot no viņa grūta, bet viņš to ietiepīgi noliedz.

Šogad olīvas mums nav padevušās, un visā ciematā nav atrodams ne piliens etiķa. Caur mūsu ciematu gāja vesels pulks kareivju un aizveda sev līdz trīs mūsu meitenes, es tev nenosaukšu viņu vārdus; varbūt viņas vēl atgriezīsies un atradis sev vīrus, kaut arī tām būtu šādi vai tādi grēki.

Sančika tamborē mežģīnes; viņa nopelna astoņus maravedī dienā un liek tos krājkasītē, lai krātu pūra naudu; bet tagad viņa ir gubernatora meita un viņai nav jāstrādā, jo tu viņai iedosi pūru. Aka mūsu laukumā izžuvusi, zibens iespēris kauna stabā — kaut visi šie stabi tiktu sasperti.

Es gaidu atbildi uz savu vēstuli un tavu lēmumu par manu braucienu uz galvaspilsētu; bet tagad lai dievs tev dod vairāk mūža gadu nekā man vai vismaz tikpat daudz, jo man negribētos tevi atstāt bez manis šajā pasaulē.

Tava sieva Teresa Pansa.»

Vēstules izraisīja sajūsmu, smieklus, uzslavas un apbrīnu; un noslēgumā ieradās ziņnesis, kas atnesa Sančo vēstuli donam Kihotam; šī vēstule tāpat tika skali nolasīta un radīja šaubas par gubernatora muļķību. Hercogiene aizgāja, lai no pāža uzzinātu, ko tas bija piedzīvojis Sančo ciematā, un pāžs visu sīki atstāstīja, nenoklusēdams nevienu notikumu; pasniedza hercogienei Teresas sūtītās zīles un sieru, kas labumā bija pārāks par Trončonas sieru. Hercogiene sūtījumu saņēma ar vislielāko prieku, un tagad mēs viņu atstājam, lai atstāstītu, kā beidzās lielā Sančo Pansas, visu salu gubernatoru zieda un spīdekļa, valdīšana.

LIII nodaļa. par sanco pansas valdĪŠanas BĒDĪGO GALU UN NOSLĒGUMU

«Domāt, ka šajā dzīvē visas lietas paliek mūžīgi vienā un tajā pašā stāvoklī, nozīmē maldīties; gluži otrādi, viss kustas riņķveidīgi: pavasarim seko vasara, vasarai rudens, rudenim ziema, ziemai pavasaris, un tā laiks nemitīgi griežas kā ritenis; tikai cilvēka dzīve steidzas pretim savam galam ātrāk nekā vējš, tā var cerēt uz atjaunošanu vienīgi citā esamībā, kurai nav robežu un beigu.» Tā saka Sids Amets, muhamedāņu filozofs; un arī daudzi citi bez ticības gaismas, tikai ar dabas doto saprātu izpratuši zemes dzīves mainību un nepastāvību un cerētās mūžīgās dzīves nebeidzamību; bet šajā gadījumā mūsu autors to saka, domādams par to, cik ātri izbeidzās, sabruka, pazuda un izgaisa kā ēna un dūmi Sančo valdīšana salā.

Savas valdīšanas septītajā naktī viņš gulēja gultā, pārsātināts nevis ar maizi un vīnu, bet ar tiesas spriedumiem, izdotiem rīkojumiem, sastādītiem likumiem un pavēlēm, un, par spīti izsalkumam, miegs jau sāka vērt ciet viņa plakstienus, kad viņš pēkšņi izdzirda tik spalgas zvanu skaņas un kliedzienus, it kā visa sala ietu bojā. Viņš piecēlās gultā sēdus un vērīgi klausījās, mēģinādams uzminēt šā lielā trokšņa cēloņus, taču neko nevarēja saprast, jo' kliedzieniem un zvanu dunoņai pievienojās vēl neskaitāmu tauru pūtieni un bungu rīboņa, kas viņu vēl vairāk apmulsināja, iedvešot bailes un šausmas, un, piecēlies no gultas, viņš apāva tupeles, jo grīda bija mitra, un, neapvilcis rīta svārkus vai citu līdzīgu tērpu, piesteidzās pie savas istabas durvīm un ieraudzīja gaitenī skrējām vairāk nekā divdesmit cilvēku ar aizdegtām lāpām un kailiem zobeniem rokās, un visi viņi skaļi kliedza:

—     Pie ieročiem, pie ieročiem, seņjor gubernator! Pie ieročiem, jo neskaitāmi ienaidnieku pulki iebrukuši mūsu salā, un mēs būsim pagalam, ja jūsu gudrība un drosme mūs neglābs!

Ar tādiem satrauktiem un skaļiem saucieniem viņi tuvojās Sančo, kas bija pārsteigts un apstulbis no visa, ko viņš dzirdēja un redzēja, un, kad tie bija pienākuši klāt, viens viņam uzsauca:

—    Apbruņojieties, jūsu dižciltība, ja negribat pazudināt sevi un visu salu!

—     Kādēļ man apbruņoties, — atbildēja Sančo, — ja es neko nesajēdzu no ieročiem un aizstāvības? Tādas lietas mēs varētu labāk uzticēt manam seņjoram donam Kihotam, kas zibens ātrumā visu nokārtotu, un mēs būtu drošībā; bet es, nabaga grēcinieks, neko nesaprotu no visas šīs kņadas.

—    Ak, seņjor gubernator! — iesaucās otrs. — Kāpēc tāda bezrūpība? Apbruņojieties, jūsu žēlastība, jo mēs jums atnesām ieročus uzbrukumam un aizstāvībai, iznāciet laukumā, esiet mūsu pavēlnieks un karavadonis, jo jums kā mūsu gubernatoram tādam jābūt.

—     Labi, apbruņojiet mani! — sacīja Sančo.

Tai pašā mirklī viņam pasniedza divus vairogus, kas bija jau iepriekš atnesti, un pielika tos viņam pie krūtīm un pie muguras tieši virs krekla, neatļaujot apģērbt neko citu, rokas viņam lika izbāzt caur vairogos ietaisītiem caurumiem un stingri apsēja viņu ar virvēm, tā ka Sančo tika saspiests un iežņaugts vairogos un turējās taisni kā vārpsta, nespēdams ne saliekt ceļus, ne paspert soli. Rokās viņam ielika šķēpu, uz kura atspiedies viņš varēja noturēties stāvus. Tā viņu ietērpuši, tie sacīja, lai viņš ejot pa priekšu un vadot tos un iedvešot viņiem cīņas'sparu; ja viņš būšot tiem ceļa zvaigzne, gaisma un spīdeklis, tad viņu cīna beigšoties labi.

—     Kā lai es, nelaimīgais, eju, — iesaucās Sančo, — ja nevaru pakustināt ceļgalus, jo man to neatļauj šie dēji, kas it kā pienagloti manām miesām? Jūs vienīgi varat mani pacelt uz rokām un nolikt slīpi vai stāvus kādos vārtos, un es tos aizsargāšu vai nu ar šķēpu, vai ar savu ķermeni.

—     Ejiet, seņjor gubernator, — teica kāds cits, — jūsu gaitu kavē vairāk bailes nekā dēļi; pasteidzieties beidzot, ir pēdējais laiks, jo ienaidnieku pulki pieaug, saucieni kļūst skaļāki un briesmas draudīgākas.

Sādi pierunāts un nopelts, nabaga gubernators mēģināja pakustēties, bet nogāzās zemē ar tādu troksni, it kā viņš sašķīstu gabalos. Viņš gulēja kā bruņurupucis, saspiests un ieslēgts savās bruņās, vai arī kā šķiņķis starp divām cepešpannām, vai arī kā laiva, kas iestrēgusi smiltīs; bet, redzot viņu pakritušu, šie viņa izzobotāji nejuta ne mazāko līdzcietību; gluži otrādi, viņi nodzēsa lāpas, sāka kliegt vēl stiprāk un vēl neatlaidīgāk aicināt pie ieročiem, steidzīgi lēkdami pāri nabaga Sančo, bez pārtraukuma dauzot ar zobeniem pa viņa vairogiem, un, ja viņš nebūtu savilcies un ierāvis galvu starp vairogiem, tad nabaga gubernatoram būtu klājies ļoti ļauni; gluži saspiests, sviedriem pārplūdis, viņš no visas sirds piesauca dievu, lai tas viņu paglābtu no šīm briesmām. Daži uz viņa ķermeņa paklupa, citi nogāzās uz viņa, un viens pat uzkāpa tam virsū un ilgāku laiku kā no sargtorņa komandēja karapulkus, skaļā balsī saukdams:

—     Ei, mūsējie, steidzieties šurp! Ienaidnieks visvairāk uzbrūk no šās puses! Sargājiet šo ieeju, aizslēdziet vārtus, nocietiniet šīs kāpnes! Nesiet šurp degvielas, lej iet darvu un piķi verdošos eļļas katlos! Aizsprostojiet ielas ar gultas maisiem!

īsi sakot, viņš dedzīgi uzskaitīja visus kara piederumus, ierīces un kaujas līdzekļus, ar kuriem aizsargā pilsētu pret uzbrukumu, un samīdītais Sančo, kas visu to dzirdēja un izcieta, teica pats sev: «Ak mans dievs, liec šo salu ātrāk ieņemt ienaidniekam un sūti man nāvi vai izglāb mani no šīm lielajām briesmām!» Debesis uzklausīja viņa lūgšanu, un gluži negaidot viņš izdzirdēja saucienus: — Uzvara, uzvara! Ienaidnieki ir satriekti! Seņjor gubernator, piecelieties, jūsu žēlastība, baudiet uzvaras augļus un sadaliet trofejas, ko jūsu neuzvaramās rokas spēks atņēmis ienaidniekam!

—      Pieceliet mani! — sāpīgā balsī teica izmocītais Sančo.

Viņam palīdzēja piecelties, un nostājies viņš teica:

—     Ja es esmu uzvarējis kādu ienaidnieku, tad pienaglojiet to man pie pieres. Es nevēlos sadalīt ienaidniekam atņemtās trofejas, bet lūdzu, ja starp jums ir kāds mans draugs, lai viņš man pasniedz malku vīna, jo mana rīkle ir izkaltusi, un lai viņš noslauka man sviedrus, kuros es peldu kā ūdenī.

Kad viņam noslaucīja sviedrus, pasniedza vīnu un atsēja vairogus, viņš apsēdās gultā un no bailēm, satraukuma un atslābuma zaudēja samaņu. Jokdari nožēloja, ka viņu joks bija iznācis pārāk stiprs, bet Sančo drīz atģidās, un viņu sirdsapziņas nemiers par viņa ģīboni norima. Viņš vaicāja, cik pulkstenis; viņam atbildēja, ka jau austot rīts. Viņš apklusa un, neteikdams vairs ne vārda, sāka ģērbties, iegrimis klusēšanā, un visi skatījās uz viņu, gaidot, ar ko beigsies šī steidzīgā ģērbšanās. Beidzot apģērbies un lēniem soļiem — jo bija tā sasists, ka ar pūlēm kustināja kājas — viņš devās uz zirgu stalli; kurp viņam sekoja arī visi klātesošie, un, piegājis klāt savam pelēcim, apskāva to, maigi noskūpstīja uz pieres un ar asarām acīs tam sacīja:

—      Nāc, mans biedri un mans draugs, manu rūpju un nelaimju līdzgaitniek; kad es dzīvoju kopā ar tevi, manas vienīgās rūpes bija tikai, lai tavi apauši un segli būtu kārtībā un tavs vēders pilns, tad manas stundas, manas dienas un mani gadi bija laimīgi, bet, kopš es tevi atstāju un uzkāpu godkāres un uzpūtības torņos, manu dvēseli piemeklēja tūkstoš nelaimju, tūkstoš rupju un četri tūkstoši nemieru.

To teikdams, viņš segloja savu ēzeli, un neviens neiebilda ne vārda. Apseglojis pelēci, viņš ar lielām pūlēm un grūtībām uzsēdās tam mugurā un sacīja šādus vārdus majordomam, sekretāram, pilszinim, arstam Pedro Resjo un vel daudziem citiem klātesošajiem:

— Atbrīvojiet ceļu, mani seņjori, un ļaujiet man atgriezties manā agrākajā brīvībā, ļaujiet man meklēt savu pazudušo dzīvi, lai es varētu atdzimt no manas tagadējās nāves. Neesmu dzimis, lai kļūtu gubernators un aizstāvētu salas un pilsētas pret ienaidniekiem, kas tām gribētu uzbrukt. Es daudz labāk protu art un rakt zemi, apgriezt un dēstīt vīnogulājus nekā izdot likumus vai aizstāvēt provinces un karaļvalstis. Svētajam Pēterim ir labi Romā: es gribu teikt, ka katram jāstrādā tas darbs, kādam viņš ir dzimis. Man labāk piederas turēt rokā sirpi nekā gubernatora zizli; labāk pieēsties ar putru nekā būt atkarīgam no kāda nekaunīga daktera skopulības, kurš mani mērdē badā; un man labāk patīk vasarā vāļāties ozola paēnā un ziemā apsegties ar divu aitādu kažoku un būt brīvam nekā šajā gubernatora jūgā gulēt uz holandiešu palagiem un valkāt caunādu kažoku. Dzīvojiet veseli, jūsu žēlastības, un sakiet seņjoram hercogam, ka pliks esmu piedzimis, pliks esmu palicis, ne ko ieguvis, ne ko zaudējis: es gribu teikt, ka bez graša kabatā te iesāku valdīt un bez graša kabatā aizeju — gluži pretēji, nekā parasti no salām mēdz aizbraukt gubernatori. Tagad pašķiriet ceļu un ļaujiet man doties projām, lai es sevi izdziedinātu ar plāksteriem, jo man šķiet, ka man salauztas visas ribas, tāpēc ka ienaidnieki šonakt pastaigājās pa mani.

—     Nevajag tā darīt, seņjor gubernator, — teica ārsts Resjo, — es iedošu jūsu žēlastībai dzērienu pret sasitumiem un lūzumiem, un jūs tūlīt atgūsiet savu agrāko veselību un spirgtumu; kas attiecas uz ēdienu, tad apsolos jūsu žēlastībai laboties un ļaut jums ēst neierobežoti visu, ko jūs kārojat.

—    Par vēlu! — atbildēja Sančo. — Drīzāk es kļūšu par turku nekā palikšu šeit. Tādi joki otrreiz neatkārtosies. Zvēru pie dieva, ka nepalikšu šeit pie jums par gubernatoru un nepieņemšu arī citu gubernatora vietu, pat ja man to pasniegtu uz šķīvja, jo bez spārniem debesīs neielidosi. Esmu no Pansu dzimtas, un tie visi ir ietiepīgi, un, ja tie vienreiz saka «nē», tad «nē» arī paliek, kaut vai visa pasaule teiktu «jā». Atstāšu šajā zirgu stallī tos skudras spārnus*, kas mani pacēla gaisā, lai mani tur noknābtu svīres un citi putni; es nolaidīšos zemē, lai vienkārši staigātu kājām; ja tās nebūs apautas izšūtos Kordovas zābakos, tad tomēr vienkāršo auklu sandaļu mums nekad netrūks. Katrai aitai jābūt savā ganāmpulkā, un nestiep kājas ārpus palaga, bet tagad ļaujiet man aizjāt, jo ir jau vēla stunda.

Majordoms atbildēja:

—     Seņjor gubernator, — mēs labprāt atļaujam jūsu žēlastībai doties ceļā, kaut gan mums ir ļoti žēl jūs zaudēt; jo jūsu saprāts un kristīgā rīcība mums liek jūs cienīt; taču ir zināms, ka ikvienam gubernatoram, atstājot savu vietu, jādod pārskats par savu darbību; dodiet mums to, jūsu žēlastība, par jūsu valdīšanas desmit dienām un tad ejiet dieva mierā.

—     Neviens nevar to no manis prasīt, — atbildēja Sančo, — atskaitot cilvēku, kuru pilnvaros mans seņjors hercogs; es došos pie viņa un viņam sniegšu skaidru pārskatu; jo vairāk tāpēc, ka aizeju no šejienes pliks, un kādi pierādījumi tad vēl būtu vajadzīgi, kas apliecinātu, ka esmu valdījis kā viens eņģelis.

—     Dieva vārds, lielajam Sančo ir taisnība, — iesaucās ārsts Resjo, — un, manuprāt, viņam jāatļauj doties ceļā, jo hercogam būs bezgalīgs prieks viņu redzēt.

Visi viņam piekrita un atļāva Sančo doties ceļā, piedāvādami viņam pavadoņus, sargus, kā arī visu, ko viņš vēlētos savām personīgajām vajadzībām un ceļojuma ērtībām. Sančo atbildēja, ka viņš vēlētos tikai mazliet auzu pelēcim un sev pašam pusi siera riteņa un pusklaipu maizes; jo ceļš esot visai īss, tāpēc lielāki vai labāki pārtikas krājumi neesot vajadzīgi. Visi viņu apskāva, arī viņš raudādams visus apskāva un atstāja tos izbrīnījušos par viņa vārdiem un par viņa nelokāmo un gudro lēmumu.

LIV nodaļa, kurĀ ir runa par lietĀm, kas attiecas UZ ŠO STĀSTU UN NE UZ KĀDU CITU

Hercogs un hercogiene vienojās, ka divkaujai, kurā dons Kihots bija izaicinājis viņa vasali iepriekš minēto iemeslu dēļ, būtu katrā ziņā jānotiek, taču vainīgais jauneklis atradās Flandrijā, kurp viņš bija aizbēdzis, lai doņja Rodrīgesa nekļūtu viņa sievasmāte, un tāpēc hercogu pāris nolēma viņu aizstāt ar vienu savu sulaini — gaskonieti Tosilosu, iepriekš viņam labi ieskaidrojot visu, kas būs jādara. Pēc divām dienām hercogs paziņoja donam K-ihotam, ka pēc četrām dienām ieradīšoties viņa pretinieks, cīņas vietā atjāšot bruņinieka apbruņojumā un tur apgalvošot, ka jaunava melojot par pusi savas bārdas vai pat par visu bārdu*, ja viņa sakot, ka tas devis savu vārdu viņu apprecēt. Dons Kihots ļoti priecājās par šādām ziņām un pats sev solījās šajā gadījumā parādīt brīnumus, un viņam šķita liela laime, ka būs izdevība parādīt šiem seņjoriem, cik tālu sniedzas viņa varenās rokas spēks; priecīgs un apmierināts viņš gaidīja, kad paies šīs četras dienas, kas viņa nepacietībai šķita četri gadsimti.

Bet ļausim šīm dienām aizritēt (tāpat kā esam ļāvuši notikt daudz kam citam) un dosimies pavadīt Sančo, kas pa pusei priecīgs, pa pusei noskumis jāja uz sava pelēča, lai atgrieztos pie sava kunga, kura sabiedrība viņam šķita tīkamāka nekā visu pasaules salu pārvaldīšana. Tomēr gadījās, ka viņš nebija vēl tālu aizjājis no savas pārvaldītās salas (viņam neienāca prātā pārbaudīt, vai viņš bija pārvaldījis salu, pilsētu, miestu vai ciematu), kad ieraudzīja, ka pa ceļu viņam pretim nāk seši svētceļnieki ar spieķiem rokās — tie bija svešzemnieki, kas dziedot lūdz dāvanas; tuvodamies viņam, tie nostājās rindā un visi reizē sāka dziedāt savā valodā, "kuru Sančo nesaprata, atskaitot tikai vienu vārdu, ko viņi skaidri izrunāja, «dāvana», un Sančo atskārta, ka viņi ar savu dziesmu lūdza dāvanu; un, tā kā viņš, kā to apgalvo Sids Amets, bija ļoti žēlsirdīgs, tad izņēma no savas somas visu savu pārtiku — pusklaipu maizes un pusriteni siera 1 — un atdeva to viņiem, ar zīmēm rādīdams, ka viņam nekā cita nav ko iedot. Viņi Sančo dāvanu pieņēma ļoti labprāt un sauca:

—     Gelte, Gelte!*

—     Es nesaprotu, — atbildēja Sančo, — ko jūs no manis lūdzat, labie ļaudis.

Tad viens no svētceļniekiem izvilka no azotes maku un rādīja to Sančo, kas saprata, ka no viņa lūdz naudu; pielicis īkšķi sev pie kakla un izpletis pārējos pirkstus, Sančo tiem rādīja, ka viņam nav ne plika graša, paskubināja pelēci un jāja tālāk, bet, jājot garām svētceļniekiem, viens no tiem viņu ļoti vērīgi uzlūkoja, metās viņam klāt, apskāva ap vidukli un skaidrā spāniešu valodā skali iesaucās:

—    Žēlīgais dievs! Ko es redzu? Vai iespējams, ka es savās rokās turu savu dārgo draugu un labo kaimiņu Sančo Pansu? Tiešām, tas ir viņš, jo es nesapņoju un neesmu piedzēries!

Sančo bija pārsteigts, ka viņu nosauc vārdā un apskauj svešzemju svētceļnieks, un vērīgi skatījās svešiniekā, nerunādams ne vārda, taču nekādi nevarēja viņu pazīt; redzot viņa pārsteigumu, svētceļnieks viņam teica:

—     Vai tiešām, brāli Sančo Pansa, tu nepazīsti savu kaimiņu morisku Rikoti, sava ciemata bodnieku?

Tad Sančo ielūkojās viņā vēl vērīgāk un mēģināja atcerēties, līdz beidzot visnotaļ viņu pazina un, nenokāpdams no ēzeļa, aplika rokas kaimiņam ap kaklu un sacīja:

—     Kāds velns gan varētu tevi pazīt, Rikote, šādās āksta drēbēs? Saki man, kā tu kļuvi par svētceļnieku un kā tu iedrošinājies atgriezties Spānijā, kur tevi var noķert un pazīt, un tad tev klātos plāni?

— Ja tu mani nenodosi, Sančo, — atbildēja svētceļnieks, — tad esmu pārliecināts, ka šajā tērpā mani neviens nepazīs, bet aiziesim sāņus no ceļa papeļu birzī, kas no šejienes redzama, mani biedri vēlas tur paēst un atpūsties, arī tu varēsi iebaudīt kopā ar viņiem, jo viņi ir ļoti viesmīlīgi ļaudis, un es tev pa to laiku pastāstīšu visu, ko esmu piedzīvojis, kopš aizgāju no mūsu ciemata, paklausīdams Viņa Majestātes pavēlei; tu taču būsi dzirdējis, cik barga bija šī pavēle pret maniem nelaimīgajiem tautas brāļiem.

Sančo pieņēma viņa priekšlikumu, Rikote aprunājās ar pārējiem svētceļniekiem, un visi devās uz papeļu birzi, kas atradās diezgan attālu no lielceļa. Šeit viņi nometa spieķus, novilka savus apmetņus jeb pelerīnus un palika tikai uzvalkos; visi viņi bija jauni ļaudis un ļoti stalti, atskaitot Rikoti, kas bija jau gados vecāks vīrs. Visiem bija somas, un šīs somas bija acīm redzot krietni piebāztas, galvenokārt ar kairinošiem uzkožamiem, kas varēja radīt slāpes pat divu jūdžu attālumā. Visi atlaidās uz zemes un tieši uz mauriņa nolika maizi, sāli, nažus, riekstus, siera gabalus un apgrauztus šķiņķa kaulus, kurus gan vairs nevarēja grauzt, bet tīri labi sūkāt. Vēl viņi nolika melnu ēdienu, kas, kā saka, saucoties kaviārs, tiekot izgatavots no zivju ikriem un radot stipras slāpes. Netrūka arī olīvu, kaut gan sausu un bez jebkādām piedevām, tomēr tās bija garšīgas un kairinošas. Bet viskrāšņāk šai dzīru laukā izcēlās seši ādas maisiņi ar vīnu, kurus svētceļnieki katrs pa vienam izņēma no savām somām; pat labais Rikote, kas no moriska bija pārvērties vācietī vai teitonī, izņēma no savas somas vīna maisu, kas apjomā varēja sacensties ar visiem pieciem pārējiem vīna maisiem.

Viņi sāka ēst ar vislielāko baudu un ēda ļoti lēnām, ņemdami ar naža galu pa kumosam no katra ēdiena, pēc tam visi kā viens tūlīt pacēla rokas un vīna maisus pret debesīm, veldzēja savus kaklus no maisu kakliem, neatlaidīgi pievērsuši acis debesīm, it kā tajās tēmēdami, un grozīja galvas pa labi un pa kreisi par zīmi, ka patīk dzēriena sniegtā bauda; šādā stāvoklī viņi palika vēl diezgan ilgi, pārliedami trauka saturu savos vēderos. Visu to redzēja Sančo, un nekas viņu neapbēdināja: gluži otrādi, ievērodams viņam labi pazīstamo parunu: «Ja tu dzīvo Romā, tad dari visu tā kā pārējie,» viņš palūdza no Rikotes vīna maisu un, tāpat kā citi, sāka tēmēt debesīs, sajuzdams ne mazāku baudu kā viņi.

Četras reizes tika pacelti vīna maisi, bet darīt to piekto reizi bija neiespējami, jo tie bija izsūkti un kļuvuši sausāki nekā kūla, un šis apstāklis apēnoja līdzšinējo līksmību. Laiku pa laikam kāds no svētceļniekiem ar savu labo roku spieda Sančo roku un teica: — Spānietis un vācietis visi viens: labs draugs!

Un Sančo atbildēja:

—      Labs draugs, zvēru pie dieva!

To teikdams, viņš sāka smieties un smējās tā veselu stundu, aizmirsdams visu, kas viņam bija atgadījies gubernatora amatā, jo tajos laika sprīžos, kad ēdam un dzeram, raizēm ir niecīga vara. Pēdēji, vīnam izbeidzoties, sākās miegs, kas pārņēma visus svētceļniekus, kuri iesnaudās uz savu dzīru galdiem un paklājiem; vienīgi Rikote un Sančo palika nomodā, jo viņi bija ēduši vairāk un dzēruši mazāk; Rikote un Sančo aizgāja nomaļus un apsēdās zem kāda skābarža, atstādami svētceļniekus iegrimušus saldā miegā, un Rikote, ne mirkli neierunādamies morisku izloksnē, skaidrā spāniešu valodā izstāstīja sekojošo:

—      Tu labi zini, mans kaimiņ un draugs Sančo Pansa, kādas šausmas un izbailes radīja manos tautas brāļos Viņa Majestātes svinīgi izdotais rīkojums pret manu tautu*, vismaz man tas iedvesa tādas šausmas, ka vēl pirms nosacītā laika, kad mums bija jāatstāj Spānija, man šķita, ka mani un manus bērnus jau piemeklējis bargs sods. Es nolēmu un, manuprāt, diezgan saprātīgi (jo ikviens cilvēks, kas zina, ka tam pēc kāda laika jāatstāj māja, kurā viņš dzīvo, parūpēsies par citu dzīves vietu, kurp pārvietoties), es nolēmu, atkārtoju, aiziet viens bez ģimenes no sava ciemata un uzmeklēt vietu, kurp pārvietot ģimeni ar visām ērtībām un bez tās steigas, kādā aizbrauca pārējie, jo sapratu, tāpat kā visi mūsu vecie ļaudis, ka šie rīkojumi nebija tukši draudi, kā to daži apgalvoja, bet īsti likumi, kas nosacītā laikā tiks izpildīti; es biju spiests ticēt šai patiesībai, jo zināju savu tautiešu noziedzīgos un muļķīgos nodomus, tik Jaunus, ka, manuprāt, tikai pats dievs bija pamudinājis Viņa Majestāti patiesi izpildīt savu vīrišķīgo lēmumu, ne jau tāpēc, ka mēs visi būtu vainīgi, jo starp mūsējiem bija stingri un īsti kristieši, bet viņu bija tik maz, ka tie nespēja pretoties tiem, kas nebija kristieši, un ir bīstami glabāt uz krūtīm čūsku un atjaut savā mājā dzīvot ienaidniekiem. īsi sakot, mēs tikām taisnīgi sodīti ar izraidīšanu, kuru daudzi uzskatīja par mīkstu un mērenu sodu, bet mums tas šķita visbriesmīgākais, kāds vien var būt. Visur, kurp vien ejam, mēs apraudam Spāniju; mēs taču esam tajā dzimuši, un tā ir mūsu īstā tēvzeme; nekur mūs neuzņem tā, kā mūsu nelaimē mēs to vēlētos; Berberijā un visur Āfrikā, kur cerējām atrast patvērumu, atsaucību un viemīlību, mūs visvairāk apvaino un nicina. Mēs savu laimi novērtējām tikai tad, kad bijām to pazaudējuši, un mēs visi tik ļoti vēlamies atgriezties Spānijā, ka vairums tādu (un to ir daudz), kas prot spāniešu valodu, tāpat kā es, atgriežas atpakaj, sievas un bērnus pamezdami bez atbalsta, tik ļoti mīlam Spāniju; un tikai tagad es no pieredzes saprotu, cik pareizi mēdz teikt, ka saldi ir mīlēt tēviju. Kā jau teicu, es atstāju mūsu ciematu, aizbraucu uz Franciju, un, kaut gan mūs tur uzņēma labi, es vēlējos redzēt arī citas zemes. Nokļuvu Itālijā, tad ierados Vācijā, un man šķita, ka tur var dzīvot vislabāk; iedzīvotāji tur nav sīkumaini, katrs dzīvo, kā grib, jo gandrīz visā zemē valda sirdsapziņas brīvība. Es noīrēju māju kādā miestā netālu no Augsburgas un pēc tam pievienojos šiem svētceļniekiem, kuriem paradums katru gadu bariem doties uz Spāniju, lai apciemotu tur svētās vietas, jo Spānija ir viņiem otrā Amerika, droša peļņas un ienākumu vieta. Tie izstaigā visu zemi, un nav tāda ciemata, no kura tie aizietu, kā mēdz teikt, nepaēduši un nepadzēruši un neieguvuši vismaz vienu reālu naudas, tā ceļojuma beigās viņiem paliek vismaz simt eskudo ienākuma, kurus tie iemaina pret zeltu, ko noslēpj savos spieķos vai iešuj savu apmetņu oderēs un ar visādiem viltus paņēmieniem no karaļvalsts aizgādā uz savu zemi, par spīti robežu barjerām un muitnīcām, kur viņus pārmeklē. Tagad, Sančo, esmu nolēmis atrakt savu mantu, kuru atstāju apraktu zemē, un, tā kā esmu to apracis ārpus ciemata, tad varu to izdarīt bez briesmām; pēc tam no Valensijas aizrakstīšu savai meitai un sievai vai arī pats pie viņām aizbraukšu, jo zinu, ka viņas atrodas Alžīrā, un pacentīšos tās aizgādāt uz kādu ostu Francijā un no turienes aizvest uz Vāciju, un tur gaidīsim, ko dievs būs mums lēmis; jo es labi zinu, Sančo, ka mana meita Rikota un mana sieva Fransiska Rikota ir katolietes un kristietes, un, kaut gan pats tāds neesmu, tomēr manī ir vairāk no kristieša nekā no maura un es vienmēr lūdzu dievu, lai viņš atvērtu mana saprāta acis un ļautu man izprast, kā man viņam jākalpo. Es tikai brīnos un nesaprotu, kāpēc mana sieva un meita aizbraukušas uz Berberiju, bet nevis uz Franciju, kur tās varētu dzīvot kā kristietes.

Sančo viņam atbildēja:

— Paklausies, Rikote, to viņas nevarēja izdarīt, jo tās aizveda sev līdz Huans Tiopjejo, tavas sievas brālis, un, tā kā viņš ir ļoti gudrs maurs, tad aizbrauca uz vispiemērotāko vietu; bet, manuprāt, tu veltīgi meklēsi to, ko atstāji apraktu, jo mums ir ziņas, ka tavam svainim un tavai sievai muitā atņēmuši daudz pērļu un daudz zelta naudas.

—     Ļoti iespējams, — atbildēja Rikote, — bet es zinu, Sančo, ka manu mantu viņi nav aizskāruši, jo es tiem neatklāju, kur tā aprakta, baidīdamies no varbūtējas nelaimes; un, ja tu, Sančo, gribētu nākt man līdz un palīdzēt man izrakt un noslēpt šo mantu, es tev dotu divsimt eskudo, ko tu varētu izlietot savām vajadzībām, jo zinu, ka tev tādu ir daudz.

—     Es to darītu, — atbildēja Sančo, — bet neesmu mantkārīgs, citādi es šorīt nebūtu izlaidis no rokām kādu amatu, kurā paliekot es varētu savas mājas sienas uzcelt no zelta un pēc pusgada ēst no sudraba traukiem; šā iemesla dēļ un arī tādēļ, ka palīdzēt mana karaļa ienaidniekiem man šķiet nodevība, es neiešu tev līdz, pat ja apsolīto divsimt eskudo vietā tu man tepat noskaitītu veselus četrus simtus.

—     Bet no kāda amata tu atteicies, Sančo? — jautāja Rikote.

—     Esmu atteicies no kādas salas gubernatora amata, — atbildēja Sančo, — un tādas salas, kādu droši vien neatradīsi, ar uguni meklēdams.

—     Kur tad atrodas šī sala? — jautāja Rikote.

—     Kur? — atvaicāja Sančo. — Divu jūdžu attālumā no šejienes, un tā saucas Baratārijas sala.

—     Nemuldi, Sančo, — sacīja Rikote, — salas taču atrodas jūrā, bet uz sauszemes nav salu.

—     Kā nav? — iesaucās Sančo. — Es tev saku, draugs Rikote, šorīt es no turienes izjāju un vakar vēl to pārvaldīju pēc savas patikas kā strēlnieks savu stopu; taču es to atstāju, jo gubernatora amats man šķita bīstams.

—     Un cik tad nopelnīji, būdams gubernators? — jautāja Rikote.

—      Nopelnīju atziņu, — atbildēja Sančo, — ka neesmu dzimis, lai pārvaldītu salu, bet tikai lai pārvaldītu ganāmpulku, un ka gubernatora amatā iegūtās bagātības jāsamaksā ar atteikšanos no miera, miega un pat no uztura, jo salu gubernatoriem jāēd maz, sevišķi ja tiem klāt ir ārsts, kas rūpējas par viņu veselību.

—     Es tevi nesaprotu, Sančo, — teica Rikote, — bet man šķiet, ka tu runā muļķības; kas tad tevi varēja iecelt par salas gubernatoru? Vai tad pasaulē nav cilvēku, kas vairāk piemēroti gubernatora amatam nekā tu? Nerunā, Sančo, atjēdzies un pārdomā, vai tu tomēr nenāktu man līdz, kā tev sacīju, lai palīdzētu man atrakt mantu, kuru atstāju noslēptu (un patiesi tur esmu apracis tik daudz, ka to var saukt par mantu), un, atkārtoju, es tev iedošu tik daudz, ka tev pietiks visam mūžam.

—      Bet es jau tev teicu, Rikote, — atbildēja Sančo, — ka nevēlos to darīt, apmierinies ar to, ka tevi nenododu, turpini ar dieva palīgu savu ceļu, bet man ļauj turpināt manējo; es zinu, ka pat godīgi nopelnīta manta dažreiz jāzaudē, bet negodīgi iegūtā pazūd pati un pazudina savu īpašnieku.

—       Es negribu tiepties, Sančo, — sacīja Rikote, — bet saki man: vai tu biji ciemata, kad no turienes aizbrauca mana sieva, mana meita un mans svainis?

—     Jā, biju, — atbildēja Sančo, — un varu teikt: tava meita bija tik daiļa, ka visi ciemata ļaudis sanāca uz viņu paskatīties, un visi teica, ka viņa esot visdaiļākā būtne pasaulē. Viņa gāja raudādama, apskāva visas savas draudzenes un paziņas un tos, kas nāca no viņas atvadīties, un visus lūdza par viņu aizlūgt dievu un svēto dievmāti; to viņa teica tik izjusti, ka pat es apraudājos, kaut gan neesmu pārāk raudulīgs. Goda vārds, daudzi vēlējās viņu noslēpt vai nolaupīt ceļā, bet tos atturēja bailes rīkoties pret karaļa pavēli*. Sevišķi bija iededzies dons Pedro Gregorio, šis jaunais, bagātais majorāta mantinieks, kuru tu pazīsti; stāsta, ka viņš ļoti iemīlējies tavā meitā; pēc viņas aizbraukšanas viņš vairs nerādās mūsu ciematā, un mēs visi domājam, ka tas viņai devies pakaļ, lai viņu nolaupītu; bet līdz šim par viņiem nav nekādu ziņu.

—     Man jau vienmēr bija nelaba nojauta, — teica Rikote, — ka šis kabaļjēro iemīlējies manā meitā, bet es paļāvos uz manas Rikotas godīgumu un par viņa mīlestību nemaz neuztraucos, jo tu jau būsi dzirdējis, Sančo, ka moriskietes ļoti reti saistās vai nekad nesaistās mīlestībā ar īstiem kristiešiem, un mana meita vairāk grib būt kristiete nekā iemīlējusies, tāpēc ceru, ka viņa neievēros šā mantīgā seņjora uzmācību.

—     Lai dievs dod, — atbildēja Sančo, — citādi abiem klātos slikti. Un tagad ļauj man doties projām no šejienes, draugs Rikote, jo es gribu vēl šovakar nokļūt tur, kur atrodas mans seņjors dons Kihots.

—     Ar dieva palīgu, brāli Sančo, jo mani ceļa biedri sāk jau kustēties, un arī mums ir laiks turpināt ceļu.

Tad abi apskāvās, Sančo uzsēdās uz pelēča, Rikote atbalstījās uz sava spieķa, un viņi šķīrās.

LV nodaļa. par to, kas sanČo pansam ATGADĪJĀS CEĻĀ, UN PAR CITIEM IEVĒRĪBAS CIENĪGIEM NOTIKUMIEM

Satikšanās ar Rikoti aizkavēja Sančo, un viņš nepaspēja tajā pašā dienā nokļūt līdz hercoga pilij; pusjūdzes attālumā no tās viņu pārsteidza nakts, tumša un necaurredzama; bet, tā kā bija vasara, tad viņš daudz nenoskuma un, nogriezies no ceļa, nolēma gaidīt rītu; taču viņa sūrais un nelabvēlīgais liktenis gribēja, ka, meklējot vietu, kur ērtāk apmesties, viņš ar savu pelēci iegāzās dziļā un pavisam tumšā bedrē, kas atradās starp kādu vecu celtņu drupām, un krītot viņš no visas sirds sevi novēlēja dievam, domādams, ka iegāžas visdziļākajā bezdibenī. Bet tā tas nebija, jo apmēram triju estādio* dziļumā pelēča kājas pieskārās zemei, un Sančo palika sēžam viņa mugurā neievainots un neieskrambāts. Viņš aptaustīja sev visu ķermeni un aizturēja elpu, lai pārliecinātos, vai ir vesels un vai nav kādā vietā ieskrambāts; bet, pārliecinājies, ka ir sveiks, neievainots un patiešām vesels, viņš neskopojās ar pateicību dievam mūsu kungam par viņam parādīto žēlastību, jo nemaz nebija šaubījies, ka būs sadauzīts tūkstoš gabalos. Viņš ar rokām aptaustīja bedres sienas, lai pārliecinātos, vai bez citu palīdzības no tās būtu iespējams izkļūt, bet sienas bija gludas, bez neviena izciļņa, par ko Sančo ļoti noskuma, sevišķi kad dzirdēja, ka pelēcis klusi un žēli ievaidas, un ēzelis stenēja pamatoti, nevis aiz slikta ieraduma, jo patiesi bija nokritis ne visai laimīgi.

— Ek, — pēkšņi iesaucās Sančo Pansa, — cik daudz negaidītu notikumu uz katra soļa atgadās tiem, kas dzīvo šajā nožēlojamā pasaulē! Kas gan to varētu iedomāties, ka cilvēks, kas vakar sēdēja salas gubernatora tronī un izdeva pavēles saviem kalpiem un vasaļiem, šodien jau aprakts bedrē un nav neviena, kas tam palīdzētu, ne kalpa, ne vasaļa, kas steigtos tam palīgā! Seit jānobeidzas badā man un manam ēzelim, ja vien mēs nenomirsim agrāk: viņš no ievainojumiem un lūzumiem, bet es no bēdām. Es jau nu gan nebūšu tik laimīgs kā mans seņjors Lamančas dons Kihots, kad viņš nolaidās un iekļuva apburtajā Montesīnosa alā, kur viņu uzņēma labāk nekā paša mājās, jo viņu tur gaidīja klāts galds un uzposta gulta. Viņš tur redzēja skaistas un mierīgas ainas, bet es šeit, domājams, ieraudzīšu krupjus un čūskas. Es nelaimīgais! Lūk, kur mani novedis mans ārprāts un manas iedomas! No šejienes — ja debesīm labpatiksies, lai mani atrastu — izvilks manus gludos, baltos un izkaltušos kaulus kopā ar mana labā pelēča kauliem, un šie kauli varbūt liks noprast, kas mēs bijām, vismaz tiem, kas zina, ka Sančo Pansa nekad nešķīrās no sava ēzeļa, ne viņa ēzelis no Sančo Pansas. Es atkārtoju, mēs nelaimīgie, mūsu sūrais liktenis nav vēlējis mums nomirt dzimtenē starp savējiem, kur pat neglābjamā nelaimē atrastos kāds. kas mūs žēlotu un mūsu pēdējā nāves brīdī aizspiestu mums acis. Ak, mans biedri un draugs, cik slikti esmu tev atmaksājis par tavu labo kalpošanu! Piedod man un, cik labi spēdams, lūdz likteni, lai tas mums palīdzētu izkļūt no šīs nelāgās klizmas, kurā abi esam iestiguši; es par to apsolu tev galvā uzlikt lauru vainagu, lai tu līdzinātos ar lauriem vainagotam dzejniekam, un es tev došu divkāršu barības devu.

Tā sūrojās Sančo Pansa, un ēzelis klausījās viņā, neatbildēdams ne vārda: tik drūms un nomākts bija nabaga dzīvnieks. Visu nakti viņi pavadīja žēlabainās nopūtās un vaimanās, tad beidzot atausa diena, un tās spožajā gaismā Sančo pārliecinājās, ka ir pilnīgi neiespējami bez palīdzības izkļūt no šās akas; viņš sāka vaimanāt un kliegt, cerēdams, ka viņu kāds sadzirdēs, bet viņa balss bija saucēja balss tuksnesī, jo visā apkārtnē nebija neviena, kas būtu varējis viņu sadzirdēt, un viņš beidzot noprata, ka viņam šeit būs jāmirst. Ēzelis gulēja, izslējis purnu, Sančo palīdzēja tam piecelties, bet pelēcis ar pūlēm turējās uz kājām; tad Sančo izvilka no ceļa somas — kuru bija piemeklējis līdzīgs liktenis; jo arī tā bija iekritusi šeit — gabalu maizes un sniedza to savam ēzelim, kas no tās neatteicās, un sacīja lopiņam, it kā tas spētu saprast:

—     Visas bēdas var remdināt, ja ir maize.

Sajā brīdī viņš ieraudzīja bedres sienā caurumu, pa kuru saliecies un sarāvies varēja izlīst cilvēks. Sančo metās pie cauruma, sarāvies ielīda tajā un redzēja, ka tas ir plats un garš, un to ieraudzīt viņam palīdzēja saules stars, kas iespīdēja it kā caur jumtu, visu apgaismodams. Viņš arī redzēja, ka eja tālāk kļūst aizvien platāka un izbeidzas plašā alā; to visu apskatījis, viņš atgriezās pie sava ēzeļa un ar akmeni sāka izdrupināt caurumu, tā ka pēc īsa brīža tas kļuva tik plats, ka caur to jo viegli varēja izvest ēzeli, ko Sančo arī darīja: satvēris to pie pavadas, viņš devās tālāk pa eju, lai pārliecinātos, vai otrā galā neatradīsies izeja. Brīžiem viņš gāja tumsā, brīžiem puskrēslā, bet ne mirkli viņu neatstāja bailes. «Visvarenais dievs, palīdzi man!» viņš teica sevī. «Šo manu nelaimi mans kungs dons Kihots uzskatītu par vislielāko piedzīvojumu. Viņam šie bezdibeņi un šīs bedres liktos ziedoši dārzi un Galjanas pilis*, un viņš cerētu no šās tumsas un šaurības izkļūt kādā ziedošā pļavā, bet es, nelaimīgais, vājš saprašanā un mazdūšīgs, pie katra soļa gaidu atveramies zem savām kājām otru bedri, vēl dziļāku nekā pirmo, kas mani galīgi aprīs. Ja nelaime nāk viena, tad vēl ir labi.»

Tādā veidā un ar tamlīdzīgām domām Sančo bija nostaigājis — kā viņam šķita — vairāk nekā pusjūdzi, kad beidzot ieraudzīja vāju gaismu, līdzīgu dienas gaismai, kas nezin no kurienes iespīdēja un norādīja, ka šim ceļam, kas Sančo Pansam šķita ceļš uz viņpasauli, ir brīva izeja.

Šeit Sids Amets Benenheli viņu atstāj un atgriežas pie dona Kihota, kas satraukts un priecīgs gaidīja divkauju ar doņjas Rodrīgesas meitas pavedēju, kurai ļaunprātīgi nodarīto pārestību un netaisnību viņš gribēja atriebt. Gadījās, ka viņš kādā rītā izjāja no pils, lai pēc paraduma pavingrinātos gaidāmajai cīņai, kurai bija jānotiek nākošajā dienā; viņš dzina Rosinanti straujos rikšos, un zirgs pieskrēja tik tuvu pie kādas bedres, ka neglābjami būtu tajā iegāzies, ja dons Kihots stingri nepievilktu pavadas. Šādi viņš apturēja Rosinanti, ka tas neiegāzās dziļumā; piejājis tuvāk, dons Kihots, nenokāpjot no zirga, ielūkojās šajā bedrē; un, tā skatoties, izdzirdēja dziļumā skaļus saucienus; vērīgi ieklausījies, viņš skaidri uztvēra vārdus:

—      Ej, jūs tur augšā! Vai tur nav neviena kristieša, kas mani dzird, vai kāda līdzjūtīga bruņinieka, kas iežēlotos par dzīvu apraktu grēcinieku, par nelaimīgu gubernatoru bez guberņas?

Donam Kihotam šķita, ka viņš dzird Sančo Pansas balsi, kas viņu pārsteidza un samulsināja; cik spēdams skalā balsī viņš iesaucās:

—      Kas ir tur apakšā? Kas tur vaimanā?

—     Kas šeit var būt un kas šeit var vaimanāt, — viņam atbildēja balss, — ja ne pagurušais Sančo Pansa, kas par saviem grēkiem un sev par nelaimi bija iecelts par Baratārijas salas gubernatoru, bet agrāk bija slavenā Lamančas bruņinieka dona Kihota ieroču nesējs?

To dzirdēdams, dons Kihots vēl vairāk izbrīnījās, un viņa apmulsums pieauga, jo viņš pēkšņi iedomājās, ka Sančo Pansa ir nomiris un ka šajā pazemē cieš viņa dvēsele; šīs domas satraukts, viņš sacīja:

—     Es tevi visnotaļ apzvērinu kā kristietis un katolis: saki man, kas tu esi; un, ja tu esi dieva nepieņemta dvēsele, tad saki man, ko tu vēlies, lai es izdarītu tavā labā, jo mans pienākums ir atbalstīt šās pasaules nelaimīgos un tiem palīdzēt, bet esmu gatavs sniegt atbalstu un palīdzību arī tiem cietējiem, kas dzīvo viņpasaulē un paši nevar sev palīdzēt.

—     Šādi runāt, — atbildēja saucējs, — var vienīgi viņa žēlastība mans seņjors Lamančas dons Kihots, un arī balss neapšaubāmi ir viņa.

—     Esmu dons Kihots, — atbildēja dons Kihots, — tas, kura pienākums ir sniegt atbalstu un palīdzību visās nelaimēs kā dzīvajiem, tā mirušajiem. Tāpēc saki man, kas tu esi, jo tu mani apmulsini: ja tu esi mans ieroču nesējs Sančo Pansa un esi miris, un ja tevi nav aiznesuši velni, bet dieva žēlastības dēļ tu atrodies šķīstītavā, tad mūsu mātei svētajai Romas katoļu baznīcai ir pietiekami daudz līdzekļu, kā tevi izpestīt no tavām tagadējām mokām, un arī es no savas puses tevis labā pūlēšos, pat ja man vajadzētu atdot visu savu mantu, tāpēc nosauc sevi vārdā un saki, kas tu esi.

—      Es zvēru pie visiem svētajiem, — atsaucās balss, — un pie ikviena cilvēka dzimšanas, kuru jūsu žēlastība, seņjor Lamančas don Kihot, gribētu nosaukt, ka esmu jūsu ieroču nesējs Sančo Pansa un ka savā mūžā nekad vēl neesmu miris, bet atstāju savu gubernatora vietu tādu apstākļu un iemeslu dēļ, kurus izstāstīt man patlaban nav laika; šonakt es iegāzos šajā bedrē, kur tagad atrodos, kopā ar savu pelēci, kas neļaus man melot, jo viņš kā pierādījums atrodas šeit man blakus.

Un pēc visa tā ēzelis, it kā būtu sapratis Sančo vārdus, sāka bļaurot tik stipri, ka visa ala nodunēja.

—     Varens liecinieks! — iesaucās dons Kihots. — Es viņa bļaurošanu pazīstu tik labi, it kā viņš būtu mans dēls, un es dzirdu arī tavu balsi, mans Sančo. Uzgaidi mani, es došos uz hercoga pili šeit tuvumā un atvedīšu ļaudis, kas tevi izvilks no šās bedres, kurā tevi iegrūduši tavi grēki!

—       Jājiet turp, jūsu žēlastība, — sacīja Sančo, — un dieva dēļ atgriezieties ātrāk, jo es nespēju izturēt, ka esmu dzīvs aprakts, un mirstu aiz bailēm.

Dons Kihots viņu atstāja un aizjāja uz pili, kur izstāstīja hercogam un hercogienei, kas bija atgadījies ar Sančo, par ko viņi visi stipri izbrīnījās, lai gan noprata, ka Sančo bija iegāzies vienā no tām pazemes ejām, kas bija izraktas šajā apvidū kopš senseniem laikiem, bet viņi nevarēja saprast, kāpēc Sančo bija atstājis gubernatora vietu, nepaziņodams viņiem par savu ierašanos. Beidzot, kā mēdz teikt, laida darbā virves un auklas, un vairāki vīri ar lielām pūlēm izvilka pelēci un Sančo Pansu no tumsas dienas gaismā. Kāds students, paskatījies uz Sančo, teica:

—      Visiem sliktajiem gubernatoriem vajadzētu atstāt savas vietas tā, kā šis grēcinieks atstāj šo dziļo bezdibeni — badā pamiris, bāls un, kā man šķiet, bez graša kabatā.

Sančo, to izdzirdējis, sacīja:

—      Pirms astoņām vai desmit dienām, brāli pēlēj, es iesāku pārvaldīt salu, kuru man uzdāvāja, un visā šajā laikā neesmu pat maizi kārtīgi paēdis; tur mani mocīja ārsti un manus kaulus salauza ienaidnieki; man nebija laika ne ievākt nodevas, ne ņemt kukuļus, un, ja tas ir tā, tad, manuprāt, neesmu pelnījis aiziet šādā veidā, taču cilvēks domā, bet dievs dara, un dievs labāk zina, kas mums katram vajadzīgs, un kādi laiki, tādi ļaudis, un neviens lai nespļauj akā, un, kur ceram atrast speķi, tur neatrodam pat iesmu, un pietiek, dievs mani saprot, es neteikšu vairāk ne vārda, kaut gan varētu teikt daudz.

—      Nedusmojies, Sančo, un neesi apbēdināts par to, ko dzirdi runājam, jo runām nekad nav gala; ja tikai tava sirdsapziņa tīra, tad lai viņi saka, ko grib; un mēģināt piesiet tenkotāja mēli ir tikpat kā tīrumam pielikt durvis. Ja gubernators no savas vietas aiziet bagāts, tie saka, ka viņš bijis zaglis, ja viņš aiziet nabags, tad saka, ka tas bijis vientiesis un muļķis.

—      Droši vien, — atbildēja Sančo, — šoreiz mani nosauks drīzāk par muļķi nekā par zagli.

Šādi sarunādamies, zēnu un dažādu citu ļaužu pavadīti, viņi ieradās pilī, kur uz balkona jau stāvēja hercogs un hercogiene, gaidīdami donu Kihotu un Sančo, bet Sančo, iekams devās pie hercoga, vispirms novietoja stallī savu pelēci, teikdams, ka ēzelis esot pavadījis ļoti sliktu nakti viesnīcā; tad viņš gāja pie saviem pavēlniekiem, nometās viņu priekšā ceļos un sacīja:

—      Seņjori, jūsu augstības vēlējās, lai es, bez jebkādiem nopelniem no manas puses, pārvaldītu jūsu salu Baratāriju, kurā ierados pliks un pliks arī aizgāju, neko nezaudējis un neko neieguvis. Vai esmu valdījis labi vai slikti, par to varēs liecinieki stāstīt, kas tiem patīk. Esmu izkliedējis šaubas, spriedis tiesu un visu laiku cietis badu, kā to vēlējās doktors Pedro Resjo, dzimis Tirteafuerā, šās salas un gubernatora ārsts. Mums naktī uzbruka ienaidnieki, un pēc lielas cīņas salinieki paziņoja, ka esot nosargājuši savu brīvību un ieguvuši uzvaru, pateicoties manas rokas spēkam, un lai dievs dod viņiem veselību, ja tie runā patiesību. īsi sakot, šajā laikā es pārcietu visas grūtības un izpildīju visus pienākumus, ko uzliek gubernatora amats, un esmu atzinis, ka mani pleci tos nevar nest un maniem kauliem tas viss ir par smagu, un ka šīs bultas neiederas manā makā, tāpēc es nolēmu atteikties no gubernatora amata, iekams mani no tā atcel, un vakarrīt atstāju salu tādu, kādu biju to atradis: ar tām pašām ielām, namiem un jumtiem, kādi tur bija, kad ierados. Neesmu nevienam neko parādā un neesmu ieguvis nekādus ienākumus, un, lai gan gribēju izdot dažus derīgus likumus, tomēr nevienu neizdevu, jo baidījos, ka tos neviens neievēros, un tad jau vienalga, vai tos izdod vai neizdod. Kā jau teicu, es atstāju salu tikai sava pelēča pavadībā, iegāzos kādā bedrē, mēģināju no tās izkļūt un šorīt, saulei lecot, atradu izeju, bet ne visai ērtu, un, ja debess man nebūtu sūtījusi manu seņjoru donu Kihotu, es tur paliktu līdz pasaules galam. Tātad, mani seņjori hercog un hercogiene, šeit stāv jūsu gubernators Sančo Pajnsa, kas no savām desmit valdīšanas dienām ieguvis tikai vienu labumu: atziņu, ka ne tikai salas, bet arī visas pasaules pārvaldīšana nav nenieka vērta; un ar šo pārliecību es skūpstu jūsu žēlastību kājas, un, atdarinot zēnu rotaļu, kuri saka: «Lec tu šurp, es turp,» es aizlecu no gubernatora vietas un iestājos sava seņjora dona Kihota dienestā; kaut gan pie viņa ēdu maizi ar bailēm, tomēr vismaz esmu paēdis, un man ir vienalga — burkāni vai irbes, — ja tikai esmu paēdis.

Tā nobeidza savu garo runu Sančo, bet dons Kihots visu laiku baiļojās, vai tikai viņš nesarunās tūkstoš muļķību, un, kad bija dzirdējis no viņa mutes tik maz muļķību, bruņinieks savā sirdī pateicās debesīm, bet hercogs apskāva Sančo un izteica dziju nožēlu par to, ka viņš tik ātri atstājis gubernatora vietu, un apsolījās pagādāt viņam savā zemē citu, vieglāku un ienesīgāku amatu. Arī hercogiene apskāva Sančo un pavēlēja viņu pacienāt, jo viņš izskatījās visai novārdzis un panīcis.

LVI nodaļa. PAR NEPARASTO UN NEKAD NEREDZĒTO DIVKAUJU STARP LAMANČAS DONU KIIIOTU UN SULAINI TOSILOSU, AIZSTĀVOT DUEŅJAS RODRlGESAS MEITU

Hercogu pāris nenožēloja joku, ko bija sarīkojis ar Sančo Pansu, piešķirot tam gubernatora vietu, jo vairāk tāpēc, ka tajā pašā dienā ieradās viņu majordoms un tiem sīki atstāstīja visu, ko Sančo bija sarunājis un darījis šajās dienās, un beidzot attēloja ienaidnieka uzbrukumu salai, Sančo bailes un viņa aizjāšanu, un šis stāsts hercogu pārim sagādāja lielu baudu. Pēc tam vēstījumā stāstīts, ka pienākusi divkaujas diena un hercogs, kas bija apmācījis savu sulaini Tosilosu, kā viņam jācīnās ar donu Kihotu, lai to nenogalinātu un neievainotu, pavēlējis noņemt šķēpiem dzelzs smailes, teikdams donam Kihotam, ka kristietība, kuras likumus viņš svēti ievērojot, nepieļauj, lai šī divkauja tik loti apdraudētu dzīvību, un lai dons Kihots apmierinātos ar to, ka hercogs atvēlot divkaujai notikt savas zemes robežās, kaut gan pārkāpjot svētā koncila rīkojumu, kas aizliedz šādas divkaujas, bet viņš negribot, ka tik smaga cīņa beigtos ar kāda dalībnieka nāvi. Dons Kihots paskaidroja, ka viņa augstība varot šādā gadījumā ^ot tādus rīkojumus, kādi tam labpatīkoties, jo viņš tiem visnotaļ paklausīšot.

Beidzot pienāca briesmīgā diena; pēc hercoga pavēles laukumā pils priekšā bija uzcelts plašs paaugstinājums divkaujas tiesnešiem, taisnības meklētājām dueņjām — mātei un meitai, bet no visiem apkārtējiem ciematiem un sādžām bija sanākuši bezgala daudz Jaužu, lai noskatītos neparasto kauju, kādu līdz šim šajā zemē vēl nebija redzējuši, ne arī par tādu dzirdējuši ne dzīvie, ne mirušie.

Pirmais kaujas lauka arēnā iznāca ceremoniju meistars, kas apskatīja un izstaigāja visu divkaujas laukumu, lai pārliecinātos, vai tur nav kādas lamatas vai kāds apslēpts šķērslis, pret ko varētu klupt un pakrist; tad ienāca dueņjas un apsēdās savos krēslos, ar mantiļām aizsegušas acis un visu seju, un, donam Kihotam iejājot arēnā, viņas izskatījās ļoti satrauktas. Drīz pēc tam, atskanot daudzu tauru pūtieniem, laukuma vienā malā, visai zemei nodunot, parādījās uz spēcīga zirga diženais sulainis Tosiloss ar nolaistu bruņu cepures aizlaidni, viscaur ietērpts stingrās, mirdzošās bruņās. Viņa zirgs bija, acīm redzot, frīziešu sugas, platu muguru un pelēkābolains; pie katras kājas tam bija lieli spalvu kušķi. Šo drosmīgo cīnītāju viņa seņjors hercogs bija labi apmācījis, kā tam jāizturas pret vīrišķo Lamančas donu Kihotu, piekodinot, ka viņu nekādā gadījumā nedrīkst nogalināt, bet ka Tosilosam jāizvairās no pirmās sadursmes, lai nerastos nāves briesmas, abiem saskrejoties pilnā sparā. Tosiloss apjāja apkārt laukumam un, nokļuvis līdz tai vietai, kur sēdēja dueņjas, ilgi uzlūkoja to, kas viņu pieprasīja sev par vīru. Ceremoniju meistars, stāvēdams Tosilosam blakus, pasauca donu Kihotu, kas jau bija ieradies laukumā, un vaicāja dueņjām, vai viņas atzīstot par savu tiesību aizstāvi Lamančas donu Kihotu. Viņas atbildēja ar «jā» un ka atzīšot visas dona Kihota rīcības šajā gadījumā par labām, negrozāmām un pareizām. Šai laikā hercogs un hercogiene jau bija apsēdušies galerijā, kas atradās tieši pretim ārēnai, kuru kā vainags ieslēdza neskaitāms laužu bars, kas vēlējās noskatīties nekad neredzeto bargo cīņu. Cīņas noteikums bija, ka, donam Kihotam uzvarot, viņa pretiniekam jāapprec doņjas Rodrīgesas meita, bet, ja bruņinieks tiktu uzvarēts, tad apsūdzētais būtu atbrīvots no dotā vārda un nekāds cits gandarījums no viņa vairs netiktu pieprasīts.

Ceremoniju meistars nostādīja abus tā, lai tos vienādi apspīdētu saule, un ierādīja katram vietu, kur nostāties. Norībēja bungas, gaisā ieskanējās tauru pūtieni, zem kājām nodrebēja zeme, skatītāju sirdis bija mulsas un satrauktas, daži izjuta bailes, citi gaidīja šās cīņas labo vai Jauno iznākumu. Beidzot dons Kihots, no visas sirds sevi uzticēdams dievam un savai seņjorai Tobosas Dulsinejai, gaidīja tikai noteikto kaujas sākuma signālu, kamēr mūsu sulainis domāja pavisam par ko citu, un tūlīt pateiksim, par ko.

Kad viņš uzlūkoja savu ienaidnieci, viņa tam šķita visskaistākā sieviete, kādu viņš visā savā mūžā bija redzējis, un aklais zēns, kuri* ļaudis mēdz saukt par Amoru, negribēja palaist garām izdevību pieveikt šā sulaiņa dvēseli un ieskaitīt to savos upuros; tāpēc, neviena nepamanīts, viņš klusiņām piezagās un iešāva nabaga sulainim divas olektis garu bultu kreisajos sānos, kura tam izurbās caur sirdi; un to varēja darīt pilnīgi netraucēts, jo Amors ir neredzams, viņš nāk un iet, kurp vēlas, un neviens tam neprasa norēķinus par viņa darbiem. Tāpēc, kad atskanēja kaujas signāls, mūsu sulainis aizgrābts domāja par skaistuli, kas bija paspējusi nolaupīt viņa sirds brīvību, un nedzirdēja taures skaņas, bet dons Kihots, tās saklausījis, tūlīt dzina Rosinanti pilnos rikšos pretim ienaidniekam; redzot savu kungu traucamies kaujā, viņa krietnais ieroču nesējs Sančo skaļā balsī iesaucās:

—     Lai dievs tev palīdz, klaiņojošo bruņinieku zieds un košums! Lai dievs tev piešķir uzvaru, jo taisnība ir tavā pusē!

Kaut gan Tosiloss redzēja sev tuvojamies donu Kihotu, viņš ne soli neizkustējās no savas vietas, bet skaļā balsī sauca ceremoniju meistaru, kas viņam pienāca klāt, lai uzzinātu, ko viņš vēlas; Tosiloss tam jautāja:

—     Seņjor, vai tad šī divkauja nenotiek, lai izlemtu, vai man jāprec vai nav jāprec šī seņjora?

—     Tā ir, — viņam atbildēja.

—     Šādā gadījumā, — sacīja sulainis. — es baidos no savas sirdsapziņas, kurai uzkraušu lielu nastu, ja došos šajā kaujā; tāpēc atzīstu sevi par uzvarētu un paziņoju, ka tūlīt gribu apprecēt šo seņjoru.

Ceremoniju meistars izbrīnījās par Tosilosa vārdiem, bet, tā kā viņš bija viens no šās komēdijas līdzzinātājiem, tad nesaprata, ko atbildēt. Redzēdams, ka viņa ienaidnieks tam neuzbrūk, dons Kihots apstājās pusceļā. Hercogs nesaprata, kāpēc kauja neturpinās, un, kad ceremoniju meistars tam paziņoja Tosilosa vārdus, viņš ārkārtīgi izbrīnījās un noskaitās. Bet Tosiloss pa to laiku piegāja pie paaugstinājuma, kur sēdēja doņja Rodrīgesa, un sauca skaļā balsī:

—     Seņjora, es vēlos apprecēt jūsu meitu un negribu ar divkauju un cīņām iegūt to, ko varu iegūt mierīgi, bez nāves briesmām.

To dzirdējis, drosmīgais dons Kihots sacīja:

—     Ja tas ir tā, tad esmu atbrīvots no sava solījuma; precieties laimīgi, un, ko dievs mūsu kungs dod, to svētais Pēteris lai apsvētī.

Hercogs nonāca lejā no pils galerijas un, piegājis klāt Tosilosam, jautāja:

—     Vai tā ir patiesība, bruņiniek, ka jūs sevi atzīstat par uzvarētu un ka, sirdsapziņas pārmetumu mudināts, jūs gribat apprecēt šo jaunavu?

—     Jā, seņjor! — atbildēja Tosiloss.

—      Viņš rīkojas ļoti pareizi, — pēkšņi iesaucās Sančo Pansa, — kas jādod pelei, dod to kaķim, un gals būs raizēm.

Tosiloss atraisīja bruņu cepures auklas un lūdza, lai tam steigšus palīdzot, jo viņam trūkstot elpas un viņš nevarot tik ilgi būt ieslēgts šajā šaurajā bruņu sprostā.

Viņam ātri noņēma bruņu cepuri, un atklājās un kļuva redzama sulaiņa seja. To ieraudzījušas, doņja Rodrīgesa un viņas meita sāka skaļā balsī kliegt:

—     Tā ir krāpšana! Tā ir krāpšana! Mūsu īsto precinieku samainījuši ar mūsu seņjora hercoga sulaini! Lai dievs un karalis mūs aizsarga pret tādu ļaunprātību, lai neteiktu — blēdību!

—     Neuztraucieties, seņjoras! — sacīja dons Kihots. — Tā nav ne ļaunprātība, ne blēdība, jo te nav vainīgs hercogs, bet ļaunie burvji, kas mani vajā; apskauzdami slavu, kuru es iegūtu ar šo uzvaru, viņi pārvērtuši jūsu precinieka seju — kā jūs sakāt — hercoga sulaiņa sejā. Pieņemiet manu padomu un, par spīti maniem ienaidniekiem, apprecieties ar viņu, jo viņš neapšaubāmi ir tas, kuru jūs vēlējāties iegūt sev par vīru.

Hercogs, to dzirdot, juta, ka smiekli nomāc viņa dusmas, un teica:

—      Seņjoram donam Kihotam atgadās tik neparastas lietas, ka man jānotic — šis nav mans sulainis, taču pielietosim šādu viltību: atliksim kāzas uz divām nedēļām, ja nav iebildumu, un paturēsim ieslodzītu šo cilvēku, kas mums liekas šaubīgs; varbūt viņš šajā laikā atgūs savu agrāko izskatu, jo diezin vai burvji tik ilgi dusmosies uz seņjoru donu Kihotu, turklāt ja šīs viņu viltības un pārvērtības tiem atnes tik maz labuma.

—     Ak, seņjor! — iesaucās Sančo. — Šiem neliešiem ir paradums un ieraša pārvērst visu, kas attiecas uz manu kungu. Kādu Spoguļu bruņinieku, ko viņš nesen pieveica, viņi pārvērta par bakalauru Samsonu Karasko, mūsu ciemata iemītnieku un mūsu labu draugu, un Tobosas seņjoru Dulsineju tie pārvērta vienkāršā zemniecē; un tāpēc, manuprāt, šis sulainis nodzīvos savu mūžu un nomirs kā sulainis.

Tad ierunājās Rodrīgesas meita:

—     Lai šis cilvēks, kas vēlas mani apprecēt, būtu kas būdams, es viņam par to pateicos, jo labāk būt sulaiņa likumīgai sievai nekā muižnieka atstātai mīļākai, kaut gan mans piesmējējs nav muižnieks.

Galu galā pēc visām šim pārrunām un notikumiem Tosilosu ieslodzīja, lai novērotu, ar ko beigsies viņa pārvēršanās; visi apsveica donu Kihotu kā uzvarētāju, bet lielākā dala skatītāju bija skumji un grūtsirdīgi, redzot, ka pretinieki šajā ilgi gaidītajā divkaujā viens otru nesakapāja gabalos, tāpat kā zēni ir apbēdināti, ja notiesāto neaizved uz pakāršanu, tāpēc ka viņam piedevis sūdzētājs vai viņu apžēlojusi tiesa. Pūlis izklīda, hercogs un dons Kihots atgriezās pilī. Tosilosu ieveda cietumā, bet doņja Rodrīgesa un viņas meita bija loti apmierinātas par to, ka šādi vai citādi lieta beigsies tomēr ar kāzām, un arī Tosiloss gaidīja tikai tās.

LVII nodaļa, kas stĀsta par to, kĀ dons kihots ATVADĪJĀS no hercoga un ko viŅŠ piedzĪvoja AR VILTĪGO UN IZLAIDĪGO HERCOGIENES KALPONI altisidoru

Donam Kihotam šķita, ka būtu labi izbeigt dīko dzīvošanu pilī; viņš domāja, ka izdara lielu kjūdu, paliekot šeit bezdarbībā un laiskumā, piedaloties neskaitāmās dzīrēs un izpriecās, kuras šie seņjori tam sarīkoja kā klaiņojošam bruņiniekam, un viņš bažījās, ka debesīs būs jāatbild par visu šo dīkdienību un slinkošanu, tāpēc kādā dienā lūdza no hercoga un hercogienes atļauju doties ceļā. Viņi to atļāva, izteicot dziļu nožēlu par to, ka bruņinieks viņus atstāj. Hercogiene iedeva Sančo Pansam viņa sievas vēstuli, un viņš, slacīdams to asarām, teica:

— Kas varēja iedomāties, ka lielās cerības, ko manas sievas Teresas Pansas sirdī modināja ziņa, ka esmu gubernators, beigsies ar to, ka es tagad atgriežos pie sava kunga Lamančas dona Kihota nožēlojamiem piedzīvojumiem. Tomēr es priecājos, redzot, ka mana Teresa pierādījusi, kas viņa ir, atsūtīdama hercogienei zīles; ja viņa tās nebūtu atsūtījusi, tas mani sarūgtinātu, jo tad viņa pierādītu savu nepateicību. Mani mierina arī tas, ka šo dāvanu nevar nosaukt par kukuli, jo es jau biju gubernators, kad viņa atsūtīja zīles, un ir pilnīgi pareizi, ja par saņemtu labdarību izrādām pateicību, kaut vai ar kādu nieciņu. Patiesi, pliks es iekļuvu gubernatora amatā un pliks to atstāju; tāpēc varu teikt ar skaidru sirdsapziņu, un šāda sirdsapziņa nozīmē daudz, — «pliks esmu piedzimis, pliks esmu palicis, neesmu neko ieguvis, nedz zaudējis.»

Tā sarunājās Sančo pats ar sevi aizbraukšanas dienā; bet dons Kihots, iepriekšējā vakarā atvadījies no hercoga un hercogienes, agrā rītā, bruņās tērpies, iejāja pils laukumā. No galerijas viņā raudzījās visi pils iemītnieki, arī hercogs un hercogiene iznāca viņā paskatīties.

Sančo sēdēja uz sava pelēča, ar ceļa somu, maisu un pārtikas saini, ļoti apmierināts, jo hercoga majordoms, kas bija tēlojis grāfieni Trifaldi, viņam bija iedevis maku ar divsimt zelta eskudo ceļa izdevumiem, bet dons Kihots par to neko nezināja. Kamēr, kā jau teicām, visi uzlūkoja donu Kihotu, pēkšņi hercogienes dueņju un kalpoņu barā, kas viņu vēroja, atskanēja izlaidīgās un viltīgās Altisidoras balss, kas skumji skandēja šādus vārdus:

— Klausies, bruņiniek Jaunais, Mazliet pavadas pievelc; Negrūd tā piešus sānos Savam tramīgam lopam

Zini, viltniek, tu aizbēdz Nevis no čūskas ļaunas, Bet no jēriņa maiga, Kas nav vēl kļuvis par aitu.

Smejies, briesmoni baigais, Par visdaiļāko būtni, Kādu pat Diānai kalnos, Venērai mežos liegts skatīt.

Ļaunais Birēno, bēgli Enej',

Lai Baraba pavada tevi, aizej uz mūžiem.

Savos nagos tu aiznes — Ak, kāds laupījums nekrietns! Maigu jaunavas sirdi, Mīlā kautrīgu, kvēlu.

Aiznes lakatus trejus, Baltmelnas prievītes arī, Laupītas daiļām kājām, Kas kā marmors ir gludas.

Divtūkstoš nopūtu aizved; Ja tās kļūtu par liesmām, Nodegtu divtūkstoš Troju, Ja tik daudz Troju būtu.

Ļaunais Birēno, bēgli Enej,

Lai Baraba pavada tevi, aizej uz mūžiem.

Lai tavs ieroču nesējs Sančo cietsirdis paliek, Mūžam lai burvības vara Mokas cieš Dulsineja.

Vainas dēl tiksi sodits Ar visliekām mokām; Taisnie ļaudis mēdz izpirkt Citu grēkus uz zemes.

Lai tev spožākās dēkas Postu un bēdas atnes, Miegs būs izprieca tava, Neuzticīgs tu kļūsi.

Ļaunais Birēno, bēgli Enej,

Lai Baraba pavada tevi, aizej uz mūžiem.

Tevi par viltnieku dēvēs No Marčēnas* līdz Seviļai, No Granādas līdz Lohai", Un pat Londonā zākās.

Ja tu spēlēsi «simtu», «Pirmo» un «karaļvalsti», Karalis aizbēgs no tevis, Tāpat septiņnieks, dūzis.

Ja sev varžacis grieztu, Lai šļāc asins no brūces, Un, kad tev dzerokļus izrauj, Lai tiem salauztu saknes.

Ļaunais Birēno, bēgli Enej,

Lai Baraba pavada tevi, aizej uz mūžiem.

Kamēr nelaimīgā Altisidora šādi žēlojās, dons Kihots viņu uzlūkoja un, neatbildējis viņai ne vārda, pagrieza seju pret Sančo, un viņam sacīja:

—    Es nozvērinu tevi pie taviem senčiem, mans Sančo, saki man patiesību. Saki man, vai tu nejauši neesi paņēmis trīs lakatiņus un prievītes, ko pieminēja šī iemīlējusies jaunava?

Sančo atbildēja:

—     Trīs lakatiņus es tiešām paņēmu, bet par prievītēm viņa melš niekus.

Hercogiene izbrīnījās par Altisidoras nekautribu; jo, lai gan viņa to uzskatīja par pārgalvīgu, jautru un vajīgu, tomēr neiedomājās, ka viņa iedrošinātos būt tik izlaidīga; un hercogienes izbrīna bija jo lielāka tāpēc, ka viņai par šo joku nekas iepriekš nebija sacīts.

Hercogs, gribēdams kāpināt jautrību, teica:

—     Manuprāt, nav labi, seņjor bruņiniek, ka, baudījis manā pilī viesmīlību tin laipnību, kuru jums izrādījām, jūs iedrošinājāties piesavināties trīs lakatiņus un pat prievītes, kas pieder mūsu kalponei; tas liecina, ka jums ir Jauna sirds, kura neatbilst jūsu labajai slavai. Atdodiet prievītes, ja ne, es jūs izaicināšu divkaujā uz dzīvību un nāvi, nebaidoties, ka ļauni burvji pārvērtīs un izķēmos man seju, kā tie pārvērtuši mana sulaiņa Tosilosa izskatā to, kas devās ar jums divkaujā.

—      Dievs pasarg, — atbildēja dons Kihots, — ka es paceltu savu zobenu pret jūsu augsto personu, kas man parādījusi tik lielu laipnību; es atdošu lakatiņus, jo Sančo saka, ka tie atrodoties pie viņa; bet atdot prievītes nespēju: ne es, ne viņš tās neesam piesavinājušies, un, ja jūsu kalpone labi visus kaktus pārmeklēs, viņa droši vien tās atradīs. Es, seņjor hercog, nekad neesmu bijis zaglis un, ja dieva roka mani pasargās, tāds nebūšu visu savu mūžu. Šī jaunava runā (kā to liecina viņas vārdi) kā iemīlējusies, par ko es viņu nevainoju; un man nav jāatvainojas ne viņai, ne jūsu gaišībai, es lūdzu jūs: domājiet par mani labāk un vēlreiz atļaujiet man turpināt ceļu.

—      Vēlu jums laimīgu ceļu, — sacīja hercogiene, — seņjor don Kihot, lai mēs vienmēr dzirdētu labas vēstis par jūsu varoņdarbiem. Turpiniet savu ceļu ar dieva palīgu, jo ilgāk jūs šeit kavēsieties, jo stiprāk iedegsies mīlas liesmas visu to jaunavu sirdīs, kuras uz jums noraugās, bet savu kalponi es sodīšu, lai viņa turpmāk neatļautos vaļības ne skatienos, ne valodā.

—      Uzklausi vēlreiz mani, drosmīgais don Kihot! — iesaucās Altisidora. — Es lūdzu tev piedošanu, ka apvainoju tevi prievīšu zādzībā, jo zvēru pie dieva un savas dvēseles, ka tās ir man apsietas ap kājām, un esmu bijusi tik izklaidīga kā tas cilvēks, kas meklēja savu ēzeli, sēdēdams tam mugurā.

—      Vai es to neteicu? — iesaucās Sančo. — Neesmu zagtu mantu slēpējs. Ja es būtu gribējis, man bija daudz iespēju darīt to, kad biju gubernators.

Dons Kihots nolieca galvu un paklanījās hercogam, hercogienei un visiem klātesošajiem, tad, pagriezis Rosinanti, atstāja pili Šančo pavadībā, kurš sēdēja uz ēzeļa, un abi devās ceļā uz Saragosu.

LVIII nodaļa, kurĀ ir runa par neskaitĀmiem PIEDZĪVOJUMIEM, KAS CITS PĒC CITA BEZ APSTĀJAS TRAUCĀS PRETIM DONAM KIHOTAM

Kad dons Kihots jāja klajā laukā, brīvs un atsvabināts no Altisidoras uzmācības, viņam šķita, ka viņš atguvis pats sevi un ka viņa gara spēki atjaunojas, lai tas turpinātu savas bruņinieka gaitas, un, pagriezies pret Sančo, viņš sacīja:

—     Brīvība, Sančo, ir viena no dārgākajām mantām, ko debess piešķīrusi cilvēkiem; tai nevar līdzināties nekādi dārgumi, kas slēpjas zemes klēpī un jūras dzīlēs; brīvības un goda dēļ var un vajag likt uz spēli dzīvību; nebrīvība turpretim ir lielākais ļaunums, kāds vien var piemeklēt cilvēkus. Es to saku, Sančo, tāpēc, ka tu labi redzēji to krāšņumu un pārpilnību, ar kādu mūs uzņēma pili, kuru atstājām, bet, ēdot visādus gardumus un dzerot spirdzinošus dzērienus, man šķita, ka ciešu briesmīgu badu, jo es tos nebaudīju tik brīvi, kā būtu baudījis, ja tie piederētu man pašam; pienākumi, ko uzliek pateicība par saņemtām labdarībām un laipnībām, ir važas, kas nejauj cilvēka garam būt brīvam. Laimīgs ir tas, kam debesis piešķīrušas maizes gabalu, par kuru viņam nav jāpateicas nevienam citam kā tikai pašām debesīm.

—      Par spīti visam, ko jūsu žēlastība man nupat teica, — sacīja Sančo, — būtu ļauni no mūsu puses nepateikties par maku ar divsimt zelta eskudo, kuru man iedeva hercoga majordoms; to glabāju kā dziedinošu plāksteri uz sirds neparedzētiem gadījumiem, jo mēs ne vienmēr atradīsim pilis, kurās mūs pacienās, bet dažreiz nokļūsim iebraucamajās vietās, kur mūs piekaus.

Šādās un līdzīgās sarunās klaiņojošais bruņinieks un klaiņojošais ieroču nesējs jāja tālāk un, nojājuši mazliet vairāk par jūdzi, ieraudzīja kādus divpadsmit cilvēkus zemnieku drēbēs, kas, izklājuši zaļā pļaviņā savus apmetņus, ieturēja maltīti. Blakus tiem bija redzami ar baltiem palagiem apklāti priekšmeti, kas stāvēja izslieti nelielā atstatumā cits no cita. Dons Kihots tuvojās ēdējiem un, tos pieklājīgi sveicinājis, apjautājās, kas atrodas zem šiem audekliem. Viens no viņiem atbildēja:

—      Seņjor, zem šiem audekliem atrodas dažu svēto reljefi un statujas, kuriem jāgrezno baznīca, ko ceļam mūsu ciematā; mēs tēlus apklājām, lai tie nesabojātos, un nesam tos uz pleciem, lai tie nesalūztu.

—      Ar jūsu atļauju, — atbildēja dons Kihots, — es vēlētos šos tēlus aplūkot, jo tiem droši vien jābūt ļoti labiem, ja nesat tos tik saudzīgi.

—      Un kā vēl! — iesaucās kāds cits zemnieks. — Varu teikt, cik tie maksā, jo, patiesību sakot, te nav neviena tēla, kas maksātu mazāk par piecdesmit dukātiem, un, lai jūsu žēlastība pārliecinātos par šo vārdu patiesību, uzgaidiet mazliet un jūs aplūkosiet tēlus pats ar savām acīm.

Pārtraucis ēšanu, viņš piecēlās un noņēma apsegu pirmajai statujai, kur bija attēlots svētais Juris kā jātnieks, kam pie kājām locījās čūska, kurai tas bargās dusmās, kā to mēdz attēlot, iegrūdis šķēpu rīklē. Tā nebija statuja, bet, tā sakot, tīrais zelts! To ieraudzījis, dons Kihots sacīja:

—      Šis bija viens no labākajiem klaiņojošiem bruņiniekiem debesu karapulkos; viņš saucās dons svētais Juris un bija turklāt jaunavu aizstāvis. Aplūkosim tagad nākošo!

Zemnieks atsedza otru statuju: tas bija svētais Mārtiņš, kas, sēžot zirgam mugurā, dalīja savu apmetni ar ubagu, dodams tam pusi; tiklīdz dons Kihots viņu ieraudzīja, viņš teica:

—     Šis bruņinieks arī bija kristiešu piedzīvojumu meklētājs, un, manuprāt, viņa devīgums bija lielāks nekā viņa drosme, jo redzi, Sančo, viņš pārplēš savu apmetni, lai pusi atdotu nabagam; droši vien tad bija ziema, jo citādi viņš būtu atdevis visu apmetni, tik liela bija viņa žēlsirdība.

—     Diezin vai viņš bija tāds, — sacīja Sančo, — viņš droši vien rīkojās saskaņā ar parunu, kas saka: «Vai dodi vai paturi, visu dari ar prātu.»

Dons Kihots pasmējās un lūdza pacelt nākošo apklāju, zem kura atradās Spānijas patrons jāšus zirgā, ar asiņainu zobenu satriekdams maurus un nocirzdams tiem galvas; viņu ieraudzījis, dons Kihots teica:

—     Šis ir bruņinieks no Kristus karapulkiem un saucas dons Djēgo Maurukāvējs, viens no visdrosmīgākajiem svētajiem un bruņiniekiem, kādi jebkad dzīvojuši pasaulē, un tagad viņš mājo debesīs.

Tad zemnieks noņēma vēl vienu apklāju, un izrādījās, ka zem tā bija svētais Pāvils, nokritis no zirga, tādos apstākļos, kādos mēdz attēlot viņa atgriešanu. Viss bija atveidots tik dzīvi, it kā Kristus jautātu un Pāvils atbildētu.

—      Šis vīrs bija kādreiz dieva baznīcas lielākais ienaidnieks un tās lielākais aizstāvis, kāds jebkad tai būs, — sacīja dons Kihots, — savā dzīvē klaiņojošs bruņinieks un izcils svētais, pat savā nāvē nenogurstošs strādnieks tā kunga vīna dārzā, ļaužu mācītājs, kura skola bija debesis, bet viņa skolotājs un meistars bija pats Jēzus Kristus.

Vairāk tēlu nebija, un dons Kihots lūdza tos atkal apsegt, pēc tam teica ļaudīm, kas tēlus nesa:

—      Brāļi, es uzskatu par labu zīmi to, ko esmu redzējis, jo šie svētie un bruņinieki darbojās tāpat kā es — viņi bija kareivji; bet atšķirība starp mani un viņiem ir tāda: tie bija svētie un cīnījās par dievišķīgu mērķi, bet es esmu grēcinieks un cīnos par cilvēcisku mērķi. Viņi ar savu roku spēku iekaroja debesis, jo debesis ļauj sevi iekarot ar spēku, bet es līdz šim vēl nezinu, ko esmu iekarojis ar savu spēku un pūliņiem; taču, ja Tobosas Dulsineja atbrīvotos no ciešanām, tad mans liktenis kļūtu labāks, mans prāts nostiprinātos un varbūt es staigātu pa labāku ceļu nekā līdz šim.

—      Lai Dievs to dzird, bet velns lai ir kurls! — piebilda Sančo.

Zemnieki brīnījās par dona Kihota izskatu un valodu, nesaprazdami pat pusi no tā, ko viņš tiem sacīja. Paēduši viņi pacēla sev uz pleciem savus tēlus un, atvadījušies no dona Kihota, turpināja savu ceļu.

Sančo šķita, it kā viņš nekad nebūtu pazinis savu kungu; viņš apbrīnoja tā zināšanas un nodomāja, ka nav pasaulē tāda stāsta vai notikuma, ko dons Kihots nepazītu kā savus piecus pirkstus un ko nebūtu paturējis atmiņā; un Sančo tam sacīja:

—      Patiesi, seņjor mans kungs, ja to, kas mums šodien atgadījās, varam saukt par piedzīvojumu, tad tas ir viens no visjaukākiem un vispatīkamākiem piedzīvojumiem, kas mums atgadījies visā mūsu cejojumu laikā: tas mums beidzies bez belzieniem un bez jebkādiem uztraukumiem, mums nevajadzēja tvert rokās zobenus, ne kult zemi ar savu ķermeni, nedz badoties. Lai slavēts dievs, kas ļāva man ar savām acīm skatīt šādu piedzīvojumu!

—       Tu runā labi, Sančo, — sacīja dons Kihots, — bet tev jāsaprot, ka viena diena nelīdzinās otrai, ka laime ir mainīga un ka viss, ko vienkāršā tauta mēdz saukt par likteņa zīmēm, kurām nav nekāda prātam aptverama dabiska pamata, izglītotam cilvēkam jāatzīst un jānovērtē kā labvēlīgas parādības. Dažs māņticīgs cilvēks, rītā agri piecēlies, iziet no savas mājas un, sastapis kādu svētlaimīgā Franciska ordeņa mūku, pagriež tam muguru, it kā būtu sastapis kādu grifu*, un ieiet atpakaļ mājā. Reiz Mendosam izbira sāls uz galda, un tūlīt sirdī tam iebira grūtsirdība*, it kā dabai vajadzētu mūs brīdināt no nākotnes nelaimēm. Gudrs kristietis necentīsies ar tādiem niekiem izdibināt debess nodomus. Scipions, ieradies Āfrikā, izkāpis krastā, paklupa, un viņa kareivjiem tā šķita ļauna zīme, bet viņš, apskaudams zemi, iesaucās: «Tu nevari aizbēgt no manis, Āfrika, jo es tevi turu savos apskāvienos.» Tā, Sančo, sastapšanās ar šiem tēliem ir man ļoti laimīgs atgadījums.

—      Es arī tāpat domāju, — atbildēja Sančo, — un gribētu, lai jūsu žēlastība man pateiktu, kāpēc spānieši, dodamies kaujā, piesauc svēto Djēgo Maurukāvēju: «Svētais Jāgo, aizver Spāniju!»* Vai tad Spānija būtu atvērta un to vajadzētu aizvērt jeb vai tas nozīmē ko citu?

—      Tu esi vientiesis, Sančo! — atbildēja dons Kihots. — Saproti, ka šo lielo bruņinieku ar sarkano krustu dievs piešķīris Spānijai par patronu un sargu, sevišķi spāniešu bargajās cīņās ar mauriem, un tāpēc viņi, dodamies kaujā, piesauc šo svēto kā aizstāvi, un daudzreiz viņš kaujas laukā tika redzēts satriecam, samīdām, iznīcinām un nogalinām agarēnu* pulkus, un šo patiesību es tev varētu pierādīt ar daudziem piemēriem no patiesīgām spāniešu hronikām.

Sančo, pārmainot sarunu tematu, teica savam kungam:

—      Es brīnos, seņjor, par hercogienes kalpones Altisidoras nekaunību; tā sauktais Amors viņu ir pamatīgi ievainojis un sašāvis, lai gan stāsta, ka šis zēns esot akls, bet, par spīti savām iekaisušajām acīm vai, pareizāk sakot, — savai aklibai, viņš, tēmēdams kādā sirdī, lai arī tā būtu vismazākā, to trāpa un pilnīgi caururbj ar savām bultām. Esmu arī dzirdējis sakām, ka jaunavu kautrīgums un atturība šīs mīlas bultas padarot trulas un tās salaužot, bet Altisidora šīs bultas vairāk uzasinājusi nekā notrulinājusi.

—       Iegaumē, Sančo, — sacīja dons Kihots, — ka mīla nekam nepakļaujas, tā neievēro saprāta likumus savās izpausmēs un tās daba ir līdzīga nāvei; jo tā ielaužas gan augstākajās karaļu pilīs, gan nabadzīgajās ganu būdās un, ieguvusi pilnīgi savā varā kādu dvēseli, vispirms izdzen no tās bailes un kaunu; tāpēc, zaudējusi kaunu, Altisidora man atklāja savas jūtas, kuras manās krūtīs radīja drīzāk apmulsumu nekā līdzjūtību.

—      Briesmīga cietsirdība! — iesaucās Sančo. — Nedzirdēta nepateicība! Par sevi varu teikt, ka pat vismazākais viņas mīlas vārds mani uzvarētu un padarītu par vergu. Velns lai parauj, kāda jums marmora sirds, kādas bronzas krūtis, kāda kaļķu dvēsele! Es tomēr nesaprotu, ko gan šī jaunava tādu ieraudzījusi jūsu žēlastībā, kas viņu spēja tā pieveikt un sagūstīt; kur ir tas staltums, tas spožums, tā iznesība, tas sejas glītums, kas, ņemot visu kopā un atsevišķi, varēja viņu savaldzināt? Jo, patiesību sakot, esmu vairākkārt paguvis aplūkot jūsu žēlastību no papēžiem līdz matu galiem un esmu vienmēr saskatījis daudz vairāk tādu īpašību, kas var atbaidīt, nevis apburt; esmu dzirdējis sakām, ka cilvēki iemīloties vispirms un galvenokārt skaistumā, bet, tā kā jūsu žēlastībai nav nekāda skaistuma, tad nesaprotu, ko šī nabadzīte varēja jūsos iemīlēt.

—      Iegaumē, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — ka ir divi skaistuma veidi: dvēseles skaistums un ķermeņa skaistums; dvēseles skaistums izpaužas un atklājas prātā, godīgumā un krietnās rīcībās, dāsnumā un labā uzvedībā, un visas šīs īpašības var sevī apvienot arī neglīts cilvēks; un, kad skatiens pievēršas šādam skaistumam, nevis ķermeņa skaistumam, tad parasti dzimst kvēla un spēcīga mīlestība. Es, Sančo, pats redzu, ka neesmu skaists, bet es arī zinu, ka neesmu izdzimums, — un pietiek, ka labs cilvēks neizskatās kā briesmonis, lai viņu varētu iemīlēt, ja tam ir tās dvēseles īpašības, kuras nupat pieminēju.

Šādi spriežot un sarunājoties, viņi jāja pa mežu, attālu no ceļa, un pēkšņi, gluži negaidot, dons Kihots sapinās zaļu diegu tīklā, kas bija izstiepts starp kokiem, un, nevarēdams saprast, ko tas nozīmē, viņš teica Sančo:

—     Man šķiet, Sančo, ka šis notikums ar zaļajiem tīkliem būs viens no visneparastākajiem piedzīvojumiem, kādu vien var iedomāties. Lai mani nosit, ja burvji, kas mani vajā, nevēlas mani sagūstīt šajā tīklā un aizkavēt mani ceļā, lai atriebtos par cietsirdību, kuru izrādīju Altisidorai. Bet es viņiem saku: pat ja šie tīkli, kas izgatavoti no zaļiem diegiem, būtu veidoti no viscietākajiem dimantiem, vēl stiprāki nekā tas tīkls, ar kuru greizsirdīgais kalēju dievs apvija Venēru un Marsu*, es to saraušu, it kā tas būtu veidots no jūras niedrēm vai kokvilnas šķiedrām.

Bet, kad dons Kihots gribēja virzīties tālāk un saraut tīklu, nemanot no koku paēnas viņa priekšā iznira divas brīnum daiļas ganes, vismaz viņas bija tērpušās kā ganes, kaut gan viņu kažociņi un brunči bija izgatavoti no smalka brokāta, tas ir, viņu brunči bija no krāšņa, ar zeltu izšūta tafta. Matu cirtas, kas apvija viņu plecus, savā zeltainajā spožumā varēja sacensties ar saules stariem, viņu galvas rotāja zaļu lauru un sarkanu amarantu vainagi. Tās varēja būt piecpadsmit līdz astoņpadsmit gadu vecas.

Viņas ieraugot, Sančo izbrīnījās, dons Kihots bija pārsteigts; likās, pati saule apturēja savu gaitu, lai tās aplūkotu, un visi četri neizpratnē klusēja. Beidzot pirmā ierunājās viena no ganēm, sacīdama donam Kihotam:

—     Apstājieties, seņjor kabaļjēro, un nesaraujiet tiklu, jo tas izkārts šeit nevis lai nodarītu jums jaunu, bet gan mums par laika kavēkli; un, zinot, ka jūs gribat jautāt, kāpēc tas šeit izkārts un kas mēs tādas esam, pateikšu jums to īsos vārdos. Kādā ciematā, divu jūdžu attālumā no šejienes, kur dzīvo daudz dižciltīgu ļaužu, daudz idalgo un bagātnieku, vairāki draugi un radinieki vienojās, ka tie kopā ar saviem dēliem, sievām un meitām, kaimiņiem, draugiem un radiem apmetīsies šajā vietā, kas ir viena no visjaukākajām visā mūsu novadā, lai šeit patīkami pavadītu laiku, un visi esam nodibinājuši jaunu ganu Arkādiju, kurā jaunavas pārģērbušās par ganēm un jaunekļi par ganiem. Esam iemācījušies divas eklogas*, vienu no tām sacerējis slavenais dzejnieks Garsilāso*, otru — nesalīdzināmais Kamoenss* portugāliešu valodā, bet vēl līdz šim neesam tās izrādījuši. Mēs šeit ieradāmies tikai vakar, esam zem šo koku zariem uzcēluši tā saucamās ceļojumu teltis pie kāda diezgan dziļa strauta, kas slacina visas apkārtējās pļavas, un pagājušā vakarā izkārām kokos tīklus, lai notvertu vientiesīgos putniņus, kas, mūsu saceltā trokšņa izbiedēti, ielido šajos tīklos. Ja jums labpatiktos, seņjor, būt mūsu viesim, mēs jūs uzņemsim laipni un sirsnīgi, jo pašlaik šajā vietā nedrīkst ielauzties ne garlaicība, ne skumjas.

Viņa apklusa un neko vairāk neteica, bet dons Kihots viņai atbildēja:

—     Patiesi, visdaiļākā seņjora, pats Aktaions*, nejauši ieraugot ūdeņos peldamies Diānu, nevarēja būt vairāk pārsteigts un izbrīnījies kā es, ieraugot jūsu skaistumu. Esmu sajūsmināts par jūsu izpriecām un pateicos par uzaicinājumu; ja varu jums kaut kā pakalpot, tad jums tikai jāpavēl, un esiet pārliecinātas, ka es visu izpildīšu, jo man nav cita pienākuma kā būt pateicīgam un darīt labu visiem ļaudīm, sevišķi tik dižciltīgām personām, kādas esat jūs; un, ja šie tīkli, kas aizņem tik mazu vietu, apklātu visu zemes virsu, es meklētu citas pasaules, kur varētu staigāt, tīklus nesaraujot; un, lai jūs spētu kaut cik noticēt šiem vārdiem, kas jums var likties pārspīlēti, tad ziniet vismaz, ka jums to sola Lamančas dons Kihots, ja vien esat kādreiz dzirdējušas šo vārdu.

—     Ak, dārgā draudzene, — iesaucās šai mirklī otrā gane, — cik lielu laimi mēs piedzīvojam! Vai tu redzi šo seņjoru mūsu priekšā? Tev jāzina, ka viņš ir visdrosmīgākais no drosmīgajiem, vislielākais mīlētājs un vislaipnākais cilvēks pasaulē, ja vien grāmatā iespiestais stāsts par viņa varoņdarbiem, kuru esmu lasījusi, nav melīgs un mūs nemāna. Es varu derēt, ka šis viņa krietnais pavadonis ir Sančo Pansa, viņa ieroču nesējs, kura asprātībām nekas nevar līdzināties.

—       Tā ir patiesība, — sacīja Sančo, — es esmu tas asprātis un tas ieroču nesējs, par kuru jūsu žēlastība runā, un šis seņjors ir mans kungs, tas pats Lamančas dons Kihots, par kuru stāstīts un vēstīts grāmatā.

—     Ak, — iesaucās pirmā gane, — lūgsim viņu, draudzene, palikt pie mums, tad mūsu vecāki un brāļi par to.ļoti priecātos; jo arī es esmu dzirdējusi par viņa drosmi un laipnību visu to, ko tu man teici, un turklāt par viņu stāsta, ka viņš esot vispastāvīgākais un uzticīgākais mīlētājs, kādu vien pazīstam, un ka viņa sirdsdāma esot Tobosas Dulsineja, kas visā Spānijā atzīta par pirmo skaistuli.

—     Pilnīgi pamatoti, — sacīja dons Kihots, — ja tikai par to neliktu šaubīties jūsu nesalīdzināmais daiļums. Bet nepūlieties, seņjoras, mani aizturēt, jo neatliekami mana amata pienākumi man neatļauj nekur atpūsties.

Šajā mirklī šiem četriem pienāca klāt vienas ganes brālis, ari gana tērpā, kas greznumā un krāšņumā līdzinājās abu jaunavu tērpiem; viņas tam pateica, ka svešinieks, ar kuru tās sarunājoties, esot drosmīgais Lamančas dons Kihots un otrais esot viņa ieroču nesējs Sančo; abu vārdi jauneklim bija pazīstami, jo arī viņš bija lasījis stāstu par donu Kihotu. Staltais gans piedāvāja donam Kihotam savus pakalpojumus un lūdza viņu ienākt teltī; dons Kihots beidzot piekāpās un palika. Šai laikā sākās putnu trenkāšana, un tīkls pildījās ar dažādiem putniņiem, kas, tīkla krāsas maldināti, iekļuva nelaimē, no kuras tie bēga. Šajā vietā sapulcējās vairāk nekā trīsdesmit cilvēku, visi greznos ganu tērpos, un acumirklī kļuva zināms, ka abi svešinieki ir dons Kihots un viņa ieroču nesejs; par to visi ļoti priecājās, jo arī bija lasījuši grāmatu par viņiem un pazina tos. Visi devās uz teltīm, kur galdi bija jau bagātīgi klāti ar daudziem un labi sagatavotiem ēdieniem; godinot donu Kihotu, tie viņu nosēdināja labākajā vietā; visi viņu uzlūkoja un brīnījās par viņa izskatu. Kad mielasts bija beidzies, dons Kihots pacēla balsi un svinīgi sacīja:

—      Kaut gan daudzi apgalvo, ka cilvēka lielākais grēks esot augstprātība, es saku, ka lielākais grēks ir nepateicība, jo turos pie vispārpieņemtā uzskata, ka ar nepateicīgiem ir pilna elle. No šā grēka esmu pēc iespējas centies izvairīties kopš tā laika, kad mans prāts sāka nobriest: un, ja nevaru atlīdzināt labus darbus, kurus kāds man izdara, ar tādiem pašiem labiem darbiem, es vismaz domās vēlos tos izdarīt, un, ja arī tas man šķiet nepietiekami, es stāstu citiem par man izdarīto pakalpojumu; jo, kas atklātībā runā par saņemto labdarību, tas, acīm redzot, censtos ar labiem darbiem to atlīdzināt, ja vien tas būtu iespējams, jo pa lielākai daļai saņēmēji ir zemākā stāvoklī nekā devēji; bet dievs stāv augstāk par visiem, tāpēc ka viņš ir vislielākais devējs, un cilvēku dāvanas nevar līdzināties dieva dāvanām, jo tās šķir bezgalīgs attālums, un šo cilvēka iespēju aprobežotību un šaurību zināmā mērā var izpirkt pateicība. Tāpēc, pateikdamies par man izrādīto laipnību un nevarēdams to pilnā mērā atlīdzināt, paliekot savu šauro iespēju robežās, es piedāvāju jums to, kas ir manos spēkos un ko varu paveikt; apsolos jums, ka, nostājoties tā lielceļa vidū, kas ved uz Saragosu, es divas dienas visiem stāstīšu, ka šeit klātesošās seņjoras, kas pārģērbtas par ganēm, ir visskaistākās un laipnākās jaunavas pasaulē, atskaitot tikai nesalīdzināmo Tobosas Dulsineju, manu domu vienīgo valdnieci; to miermīlīgi saku visiem un visām, kas manī klausās.

To dzirdēdams, Sančo, kas klausījās ar lielu uzmanību, skaļā balsī iesaucās:

—     Vai tiešām atradīsies pasaulē kāds cilvēks, kas iedrošinātos teikt un apzvērēt, ka mans kungs esot ārprātīgs! Sakiet, jūsu žēlastības seņjori gani, vai kāds lauku priesteris, lai tas būtu diez cik gudrs un izglītots, spētu pateikt tādus vārdus kā mans kungs, vai arī kāds klaiņojošais bruņinieks, lai arī tas būtu sevišķi slavens ar savu drosmi, spētu jums piedāvāt to, ko piedāvāja mans kungs?

Dons Kihots pagriezās pret Sančo un ar dusmās pietvīkušu seju tam sacīja:

—      Vai tiešām, Sančo, atradīsies uz visas zemes tāds cilvēks, kas teiktu, ka tu neesi stulbenis, turklāt piebāzts ar ļaunprātības un blēdības drazām? Kas tev liek iejaukties manās darīšanās un pārbaudīt, vai esmu saprātīgs vai ārprātīgs? Nerunā un neatbildi neko, bet labāk ej apseglo Rosinanti, ja tas atseglots; mēs dosimies izpildīt manu solījumu, un, tā kā patiesība ir manā pusē, tad var uzskatīt par uzvarētiem visus tos, kas iedrošinātos man runāt pretī.

Un viņš ļoti sadusmots un acīm redzami saīdzis piecēlās no krēsla, bet visi klātesošie bija apjukuši, nezinādami, vai viņu uzskatīt par ārprātīgu vai prātā veselu cilvēku. Beidzot tie mēģināja viņu atrunāt no šāda nodoma, jo visi tāpat pazīstot viņa pateicīgo sirdi un neesot vajadzīgi jauni pierādījumi viņa gara drosmei, to pietiekami pierādot stāsts par viņa varoņdarbiem; tomēr dons Kihots palika pie sava nodoma, izgāja laukā un, uzsēdies Rosinantem mugurā, aizsedzās ar vairogu, satvēra šķēpu un uzjāja uz lielceļa, kas atradās netālu no zaļās pļavas. Viņam sekoja Sančo uz sava pelēča un ganu bars, kuri vēlējās redzēt, kā beigsies šī pārdrošā un nekad neredzētā rīcība.

Dons Kihots, izjājis, kā jau teicām, lielceļa vidū, satricināja gaisu ar šādiem vārdiem:

—      Ak jūs, garāmgājēji un ceļinieki, bruņinieki, ieroču nesēji, kājnieki un jātnieki, kas nākošajās divās dienās dosieties pa šo ceļu! Ziniet, ka Lamančas dons Kihots, klaiņojošs bruņinieks, te nostājies, lai aizstāvētu savu apgalvojumu, ka skaistumā un laipnībā šo pļavu un mežu nimfas pārspēj visas būtnes pasaulē, atskaitot vienīgi manas dvēseles valdnieci Tobosas Dulsineju. Bet, ja kādam ir pretēji ieskati, lai tas steidzas šurp, es viņu šeit gaidu.

Viņš divreiz atkārtoja šos vārdus, un abas reizes neviens piedzīvojumu meklētājs tos nesadzirdēja; taču liktenis, kas kļuva viņam arvien labvēlīgāks, bija izlēmis citādi: pēc neilga laika uz ceļa parādījās jātnieku bars, daudziem no tiem bija rokās šķēpi, un viņi visi jāja ciešā barā, traukdamies lielā ātrumā. Dona Kihota pavadoņi, tos ieraudzījuši, tūlīt pagrieza viņiem muguru un aizgāja labi tālu no lielceļa, jo saprata, ka, šeit paliekot, tiem varēja draudēt briesmas; tikai dons Kihots ar savu bezbailīgo sirdi palika savā vietā, un Sančo Pansa noslēpās aiz Rosinantes sāniem.

Jātnieki šķēpiem rokās tuvojās, un viens no viņiem, kas jāja priekšgalā, skaļi uzsauca donam Kihotam:

—     Vācies projām no ceļa, velna bērns, citādi tevi samīdīs vērši!

—     Tu nelieti! — atbrēca dons Kihots. — Es nebaidos ne no kādiem vēršiem, pat ja tie būtu vismežonīgākie, kas auguši Haramas krastos*! Atzīstiet, rīkļurāvēji, viss jūsu bars, ka manis teiktie vārdi ir patiesība, citādi es jūs izaicinu kaujā!

Vēršu dzinējs nepaguva atbildēt, ne dons Kihots aizjāt sāņus, pat ja viņš to gribētu, jo bars mežonīgu vēršu, kurus kopā ar rāmiem vēršiem liels skaits vēršu dzinēju un citu ļaužu dzina uz ciematu, kur nākošajā dienā bija jānotiek vēršu cīņām, — drāzās virsū donam Kihotam, Sančo, Rosinantem un pelēcim, nogāza tos visus zemē un atsvieda sāņus. Sančo bija sadauzīts, dons Kihots apstulbināts, pelēcis samīdīts, un arī Rosinante nebija izgājis sveikā; tomēr beidzot visi piecēlās, un dons Kihots klupdams un krizdams dzinās pakaļ vēršu baram, kliegdams:

—     Apstājieties un uzgaidiet, nekrietnie ļaundari! Jūs gaida tikai viens bruņinieks, kas nepiekrīt tiem, kuri saka, ka bēgošam ienaidniekam jāuzceļ sudraba tilts!

Bet šie vārdi neapstādināja steidzīgos bēgļus, kas viņa draudus ievēroja tikpat maz kā pērnā gada mākoņus. Nogurums lika apstāties donam Kihotam, un viņš, vairāk saniknots nekā sevi atriebis, apsēdās ceļmalā, gaidīdams atnākam Sančo, Rosinanti un pelēci. Tie ieradās, kungs un kalps sēdās atkal seglos un, neatgriezdamies, lai atvadītos no šķietamās vai atdarinātās Arkādijas, vairāk apkaunoti nekā iepriecināti turpināja savu ceļu.

LIX nodaļa, kurĀ pastĀstĪts ĀRKĀRTĪGAIS NOTIKUMS, KO VAR SAUKT PAR PIEDZĪVOJUMU, KAS ATGADĪJĀS DONAM KIHOTAM

No putekļiem un noguruma, ko dons Kihots un Sančo bija guvuši, satiekot nepieklājīgos vēršus, viņus atbrīvoja skaidrs un dzidrs avots, kuru viņi uzgāja kādas birztalas svaigajā paēnā; noņēmuši Rosinantem un pelēcim iemauktus un apaušus, kungs un kalps, abi stipri sabelzti, nosēdās šā avota malā. Sančo atvēra savu noliktavu — ceja somu — un izvilka to, ko viņš mēdza saukt par uzkožamajiem, tad izskaloja muti, bet dons Kihots nomazgāja seju un, šādi veldzējušies, viņi atkal atspirga. Dons Kihots bija tā nomākts, ka nevarēja ēst, bet Sančo neiedrošinājās pieklājības dēļ pieskarties ēdienam, kas atradās viņiem priekšā, un gaidīja, ka viņa seņjors ēdienu nogaršos pirmais, taču, redzēdams, ka tas, domās iegrimis, aizmirsa pielikt maizi pie mutes, Sančo, nesakot ne vārda un pārkāpjot visus pieklājības likumus, sāka pildīt vēderu ar maizi un sieru, kas to vilināja.

—      Ēd, draugs Sančo, — sacīja dons Kihots, — uzturi savu dzīvību, kas tev dārgāka nekā man manējā, bet man ļauj mirt no manu domu smaguma un mana Jaunā likteņa triecieniem. Esmu, Sančo, dzimis, lai dzīvotu mirdams, un tu — lai mirtu ēzdams; un, lai tu pārliecinātos, ka saku tev patiesību, tad paskaties, kāds esmu notēlots grāmatā; tur esmu slavens karotājs, pieklājīgs savās rīcībās, valdnieku godāts, jaunavu mīlēts; beidzot, kad gaidīju palmas, triumfus un vainagus, ko esmu pelnījis par saviem varoņdarbiem, mani šodien samīdīja, satrieca un saspārdīja šie netīrie un pretīgie lopi. Šī doma notrulina manus priekšzobus, padara vājus manus dzerokļus, sastindzina manas rokas un laupa man jebkuru ēstgribu, tā ka man rodas doma sevi nomērdēt badā, kas ir visbriesmīgākā no visām nāvēm.

—      Acīm redzot, — teica Sančo, joprojām steidzīgi gremodams, — jūsu žēlastība neatzīst sakāmvārdu: «Paēdušam vieglāk mirt.» Man gan nenāk ne prātā pašam sevi nogalināt, es darīšu kā kurpnieks, kas ar zobiem velk ādu tik ilgi, līdz tā izstiepjas, cik tam vajadzīgs; tā es ēzdams vilkšu savu dzīvību tik ilgi, cik to debess būs nolēmusi, jo ziniet, seņjor, ka nav lielāka neprāta par to, kā tīšām sevi novest izmisumā, ko dara jūsu žēlastība, un paklausiet mani: vispirms paēdiet un tad mazliet nosnaudieties uz šās zaļās zāles segas, un atmodies jūs jutīsieties daudz vieglāk.

Dons Kihots nolēma tā darīt, jo viņam šķita, ka Sančo runā kā filozofs un nevis kā muļķis, un viņš tam sacīja:

—     Ja tu, Sančo, būtu ar mieru izdarīt manis labā to, ko tev tūlīt lūgšu, tad man noteikti kļūtu vieglāk un manas bēdas nebūtu tik lielas, un proti: kamēr es, paklausīdams tavam padomam, gulēšu, tu aizej mazliet sāņus no šejienes un, izslējis gaisā savu dibenu, ar Rosinantes pavadām uzskaiti sev trīssimt vai četrsimt cirtienu no tiem vairāk nekā trīstūkstoš pātagas cirtieniem, ar kuriem tev sevi vēl jāieper, lai atburtu Dulsineju; jo tiešām tas ir ļoti sāpīgi, ka tavas nevīžības un nevērības pēc šī nabaga seņjora vēl joprojām paliek apburta.

—     Par to vēl daudz kas būtu sakāms, — teica Sančo. — Tagad abi nosnaudīsimies un vēlāk redzēsim, ko dievs liks darīt. Jūsu žēlastībai jāzina, ka cilvēkam sevi aukstasinīgi pātagot ir ļoti grūti, sevišķi ja cirtieni skar vāju un slikti barotu ķermeni; lai seņjora Dulsineja paciešas; gluži negaidot viņa redzēs, ka es sevi pamatīgi izpēršu, jo, kamēr cilvēks nav miris, viņš ir dzīvs, un es ar to gribu teikt, ka esmu dzīvs un vēlos izpildīt savu solījumu.

Dons Kihots viņam pateicās un mazliet ieēda, bet Sančo ēda daudz, tad viņi nolikās gulēt, atļaudami abiem nešķiramajiem biedriem un draugiem, Rosinantem un pelēcim, brīvi un netraucēti ganīties kuplajā zālē, kas krāšņi auga šajā pļavā. Viņi pamodās diezgan vēlu, sēdās saviem jājamlopiem mugurā un steidzās nokļūt viesnīcā, kas bija redzama jūdzes attālumā. Es saku viesnīcā, jo dons Kihots to tā nosauca, atkāpdamies no sava paraduma dēvēt visas iebraucamās vietas par pilīm.

Viņi nokļuva līdz iebraucamajai vietai un vaicāja saimniekam, vai varot dabūt naktsmājas. Viņiem atbildēja, ka naktsmāju varot dabūt ar tādām ērtībām un tādu apkalpošanu kā Saragosā. Viņi nokāpa no saviem lopiņiem, un Sančo aiznesa savu pārtiku pieliekamajā kambarī, kura atslēgu tam iedeva saimnieks, tad aizveda lopus stallī, iedeva tiem ēdamo un, slavēdams debesis par to, ka viņa kungam šī viesnīca nelikās pils, devās saņemt pavēles no dona Kihota, kas sēdēja uz sola pie vārtiem. Pienāca vakariņu laiks, un viņi atgriezās savā istabā; Sančo vaicāja saimniekam, ko viņš tiem varot piedāvāt vakariņās. Saimnieks viņam atbildēja, ka tie varot dabūt visu, ko mute kāro, lai tik prasot, ko vēloties, jo šī iebraucamā vieta esot apgādāta gan ar debess putniem, gan ar mājputniem, gan ar jūras zivīm.

—      Mums tik daudz nevajag, — atbildēja Sančo, — mums pietiktu ar pāris ceptiem cāļiem, jo mans seņjors ir smalks un ēd maz, un arī es neesmu nekāds rīma.

Saimnieks atbildēja, ka cāļu viņam neesot, jo tos aiznesuši vanagi.

—      Nu tad, seņjor saimniek, lieciet nokaut kadu mīkstāku vistu.

—      Vistu? Ak tētīt! — iesaucās saimnieks. — Ticiet man, es vakar aizsūtīju uz pilsētu kādas piecdesmit vistas pārdošanai; prasiet no manis, jūsu žēlastība, visu, ko vēlaties, atskaitot vistas.

—      Tādā gadījumā, — teica Sančo, — jums droši vien būs teļa vai kazas gaļa.

— Patlaban mums tās aptrūcis, — atbildēja saimnieks, — bet nākošajā nedēļā būs pārpilnām.

—      Tad nu gan mums neveicas! — iesaucās Sančo. — Bet varu saderēt, ka visus šos trūkstošos gardumus var aizstāt liels daudzums speķa un olu.

—      Dieva vārds, — iesaucās saimnieks, — mans viesis ir apbrīnojami neatlaidīgs! Es taču jums teicu, ka man nav ne cāļu, ne vistu, — kur tad lai es ņemu olas? Runājiet, ja vēlaties, par citiem gardumiem un neprasiet man putna pienu.

—      Pie velna, izšķirsim šo jautājumu, — iesaucās Sančo. — Sakiet man beidzot, kas jums ir, seņjor saimniek, un izbeigsim šo sarunu!

Saimnieks atbildēja:

—       Man patiesībā un īstenībā ir tikai pāris govju nagu, kas līdzinās teļa kājām, vai divas teļa kājas, kas līdzinās govju nagiem, tās ir savārītas ar zirņiem, sīpoliem un speķi un ik brīdi sauc: «Apēd mani, apēd mani!»

—      Es tās tūlīt ņemu, — sacīja Sančo, — un lai neviens tām nepieskaras, es par tām samaksāšu labāk nekā jebkurš cits, jo tas ir mans mīļākais ēdiens, un man ir vienalga, vai tie ir nagi vai kājas.

—      Neviens tām nepieskarsies, — sacīja saimnieks, — jo pārējie viesi ir ievērojami ļaudis un ved sev līdz pavāru, apkalpotāju un pārtiku.

—      Ja runājam par ievērojamiem ļaudīm, — teica Sančo, — tad neviens nevar būt ievērojamāks par manu kungu, bet viņa amats neatļauj tam vest līdzi pārtikas un dzērienu krājumus: mēs ar viņu atguļamies pļavā un pārtiekam no zīlēm un kizila.

Tā sarunājās Sančo ar saimnieku, bet Sančo nevēlējās sarunu turpināt un neatbildēja, kad saimnieks jautāja, kāds esot viņa kunga amats un stāvoklis. Pienāca vakariņu laiks, dons Kihots iegāja savā istabā, saimnieks tur ienesa pasūtīto ēdienu, un dons Kihots apsēdās, lai ērti paēstu vakariņas. Bet šajā brīdī blakus istabā, kas bija atdalīta ar plānu starpsienu, dons Kihots sadzirdēja kādu balsi sakām:

—      Lūdzu jūs, seņjor don Heronimo, kamēr mums vēl nav pasniegtas vakariņas, izlasīsim vēl vienu nodaļu no Lamančas dona Kihota otrās daļas.

Izdzirdējis savu vārdu, dons Kihots pietrūkās kājās un, vērīgi ausīdamies, saklausīja šādu uzrunātā dona Heronimo atbildi:

—      Kāpēc, jūsu žēlastība don Huan, vēlaties, lai mēs lasītu šādas blēņas? Katram, kas lasījis Lamančas dona Kihota dzīves stāsta pirmo daļu, nebūs ne mazākās patikas lasīt šo otro daļu.

—      Tomēr, — sacīja dons Huans, — to derētu izlasīt, jo nav tik sliktas grāmatas, kurā nebūtu kaut kā laba. Šajā otrajā daļā man visvairāk nepatīk tas, ka dons Kihots tur tēlots kā tāds, kas vairs nemīl Tobosas Dulsineju*.

To izdzirdējis, dons Kihots dusmu un sašutuma pilns pacēla balsi un sacīja:

—      Katram, kas apgalvo, ka Lamančas dons Kihots aizmirsis vai spētu aizmirst Tobosas Dulsineju, es divkaujā ar ieročiem rokās pierādīšu, ka viņš tālu atkāpies no patiesības, jo nesalīdzināmo Tobosas Dulsineju nevar aizmirst, un dons Kihots nav no tiem, kas aizmirst: viņa devīze ir uzticība un viņa uzdevums — glabāt savu uzticību ar maigumu, bez jebkādiem spaidiem.

—      Kas mums atbild? — vaicāja otrā istabā.

—      Kas gan tas varētu būt, — atbildēja Sančo Pansa, — ja ne pats Lamančas dons Kihots, kas pratīs pierādīt to, ko viņš teica un ko vēl teiks, jo labs maksātājs nebaidās ieķīlāt mantas.

Tikko Sančo bija to izteicis, pa viņu istabas durvīm ienāca divi kabaļjēro, vismaz tādi viņi izskatījās, un viens no tiem, aplicis rokas ap dona Kihota kaklu, viņam teica:

—      Jūsu izskats apliecina jūsu vārdus, un jūsu vārdi nav pretrunā ar jūsu ārieni: neapšaubāmi jūs, seņjor, esat īstais Lamančas dons Kihots, visu klaiņojošo bruņinieku ceļa zvaigzne un spīdeklis, par spīti un par nepatiku tam, kas gribējis piesavināties jūsu vārdu un nozākāt jūsu varoņdarbus, kā darījis, šās grāmatas autors, ko jums tagad pasniedzu.

Un, paņēmis no sava biedra rokām kādu grāmatu, viņš to sniedza donam Kihotam, kas grāmatu pašķirstīja un pēc īsa brīža atdeva atpakaļ, teikdams:

—      Tikai nedaudz ieskatījies šajā grāmatā, es ievēroju trīs lietas, kuru dēļ autors ir peļams. Pirmkārt, par dažiem vārdiem, kurus izlasīju prologā, otrkārt, par to, ka grāmata sarakstīta aragoniešu izloksnē, jo dažreiz ir izlaisti artikuli, un treškārt, ka viņš spilgti apliecina savu nezināšanu, kļūdīdamies vienā no vissvarīgākajiem punktiem visā stāstā — apgalvojot, ka mana ieroču nesēja Sančo Pansas sievu saucot par Marī Gutjeresu, taču viņu nesauc tā, bet gan par Teresu Pansu; un, kas kļūdījies tik svarīgā lietā, var kļūdīties arī visās pārējās.

To dzirdot, Sančo sacīja:

—      Ir gan gudrs rakstītājs! Acīm redzot, viņš labi zina visu par mums, ja sauc manu sievu Teresu Pansu par Marī Gutjeresu. Paņemiet grāmatu vēlreiz, seņjor, un paskatieties, vai arī es tur esmu pieminēts un vai mans vārds nav saputrots.

—      Spriežot pēc jūsu vārdiem, draugs, — sacīja dons Heronimo, — jūs neapšaubāmi esat Sančo Pansa, seņjora dona Kihota ieroču nesējs.

—      Jā, tas es esmu, — atbildēja Sančo, — un lepojos ar to.

—      Ticiet man, — teica kabaļjēro, — ka šis jaunais autors nenotēlo jūs tik krietnu, kāds jūs patiesībā esat, bet tēlo jūs kā rīmu, vientiesi, nesaprātīgu un gluži citādu Sančo, nekā esat aprakstīts jūsu kunga dzīves stāsta pirmajā daļā.

—     Lai dievs viņam piedod, — teica Sančo, — labāk viņš mani būtu licis mierā un mani neatcerējies, katrs dara kā māk, un svētajam Pēterim ir labi Romā.

Abi kabaļjēro uzaicināja donu Kihotu ienākt viņu istabā un kopā ar viņiem paēst vakariņas, jo viņi labi zināja, ka šajā iebraucamajā vietā nebija tādu ēdienu, kas būtu cienīgi, lai tos piedāvātu šādai personai. Dons Kihots, būdams vienmēr pieklājīgs, pieņēma viņu ielūgumu un kopīgi ar viņiem paēda vakariņas, bet Sančo ieguva pasniegto virumu pilnīgi savā rīcībā: viņš nosēdās pie gaida goda vietā, viņam piebiedrojās saimnieks, kas ne mazāk kā Sančo cienīja teļa kājas un govju nagus. Vakariņu laikā dons Huans jautāja donam Kihotam, kādas ziņas tas esot saņēmis par Tobosas Dulsineju, vai viņa apprecējusies, vai tai bijušas dzemdības, vai varbūt viņa esot grūta, bet, ja saglabājusi nevainību, vai tad savā tiklībā un godīgumā viņa atceroties seņjora dona Kihota mīlas jūtas. Dons Kihots tam atbildēja:

—       Dulsineja ir palikusi nevainīga, un manas jūtas ir spēcīgākas nekā jebkad, taču mūsu attiecības ir tikpat apvaldītas kā agrāk, bet viņas daiļums pārvērsts rupjas zemnieces neglītumā.

Tad viņš tiem visos sīkumos izstāstīja seņjoras Dulsinejas apburšanu un to, kas bija noticis Montesīnosa alā, un arī to, ko gudrais Merlēns bija ieteicis darīt, lai atburtu Dulsineju, proti: ka Sančo pašam sevi jāizper. Abiem kabaļjēro sagādāja lielu baudu dona Kihota stāsts par viņa neparastajiem piedzīvojumiem, un tie vienlīdz brīnījās par viņa neprātīgajām iedomām un par viņa smalko stāstīšanas veidu. Brīžiem viņš tiem šķita saprātīgs cilvēks, bet brīžiem viņa prāts atkal samežģījās, un tie nevarēja izprast, cik daudz viņā bija prāta, cik ārprāta.

Sančo pabeidza vakariņot un, atstājis saimnieku iereibušu, iegāja istabā, kur atradās viņa kungs, un, tur ieiedams, sacīja:

—     Lai mani nosit, seņjori, ja šās grāmatas autors, kura pieder jūsu žēlastībām, negrib sanākt ar mani naidā; es vēlētos, lai viņš, kas mani nosaucis par rīmu, kā to saka jūsu žēlastības, nebūtu nosaucis mani par žūpu.

—     Viņš jūs tā nosauc, — sacīja dons Heronimo, — tikai neatceros, ar kādiem izteicieniem, kaut gan zinu, ka tie ir nejauki vārdi un turklāt melīgi, ko varu secināt, uzskatot labā Sančo seju.

—     Ticiet man, jūsu žēlastības, — sacīja Sančo, — ka Sančo un dons Kihots šajā stāstā ir gluži citādi nekā tie, kas aprakstīti Sida Ameta Benenheli sacerētajā grāmatā, un tādi mēs tiešām esam: mans kungs ir drošsirdīgs, gudrs un iemīlējies, bet es esmu vientiesīgs jokdaris, taču nekāds rīma, nedz žūpa.

—      Ēs arī tāpat domāju, — atbildēja dons Huans, — un, ja būtu iespējams, vajadzētu aizliegt jebkuram citam rakstīt kaut ko par lielo donu Kihotu kā vienīgi viņa pirmajam autoram Sidam Ametam, gluži tāpat kā Aleksandrs Lielais pavēlējis, ka neviens cits gleznotājs nedrīkst viņu gleznot kā vienīgi Apeless.

—      Lai mani glezno katrs, kam tas patīk, — sacīja dons Kihots, — bet lai tikai mani neizķēmo, jo var zaudēt pacietību no tik biežiem un smagiem apvainojumiem.

—     Nav tādu apvainojumu, — iebilda dons Huans, — kurus seņjors dons Kihots nespētu atriebt, ja vien viņš tos neatvaira ar savas pacietības vairogu, kas, manuprāt, ir stiprs un liels.

Tamlīdzīgās sarunās tiem pagāja nakts lielākā daļa, un, kaut gan dons Huans vēlējās, lai dons Kihots palasītu vairāk šo grāmatu un par to izteiktos, tomēr bruņinieks atteicās to darīt, sacīdams, ka uzskatot grāmatu jau par izlasītu, atzīstot to par ļoti muļķīgu un nevēloties, lai tās autors nejauši uzzinātu, ka dons Kihots šo sacerējumu turējis rokās, un pat nopriecātos, domādams, ka viņš to lasījis; no neķītrām un rupjām lietām esot jānovērš domas un vēl jo vairāk — acis. Viņam jautāja, kurp viņš nodomājis tagad doties. Viņš atbildēja, ka uz Saragosu, lai piedalītos šās pilsētas rīkotajā gadskārtējā turnīrā, kurā uzvarētāji saņemšot godalgas. Dons Huans viņam teica, ka jaunajā grāmatā esot attēlots, ka dons Kihots vai kāda cita persona ar viņa vārdu piedalījies šā turnīra rikšošanas sacīkstēs ar riņķiem, un šā turnīra attēlojums esot bez izdomas, bāli uzrakstīts, turnīra dalībnieki parādīti nabadzīgos apģērbos, un visā norisē esot daudz muļķību.

—     Tādā gadījumā, — atbildēja dons Kihots, — es savu kāju nesperšu Saragosā, lai šādi pienaglotu pie kauna staba šo jaunizcepto melīgo rakstnieku, un cilvēki redzēs, ka es neesmu tas dons Kihots, kuru viņš attēlo.

—      Jūs darīsiet labi, — teica dons Heronimo, — un Barselonā notiks otrs turnīrs, kurā seņjors dons Kihots varēs parādīt savu drošsirdību.

—      Ta es domāju darīt, — teica dons Kihots, — bet tagad, jūsu žēlastības, atļaujiet man atvadīties, jo ir laiks doties pie miera, un ieskaitiet mani savu labāko un pakalpīgāko draugu sarakstā.

—      Un mani tāpat, — piebilda Sančo, — varbūt es kaut kur noderēšu.

Tā viņi atvadījās, un dons Kihots un Sančo iegāja savā istabā, atstādami donu Huanu un donu Heronimo izbrīnījušos par šādu gudrības un ārprāta sajaukumu, un viņi patiešām ticēja, ka tie bija redzējuši īsteno donu Kihotu un Sančo, nevis tos, kurus bija aprakstījis aragoniešu autors.

Dons Kihots piecēlās agrā rītā un, pieklauvēdams pie starpsienas, atvadījās no abiem kabaļjēro, pie kuriem bija viesojies. Sančo bagātīgi samaksāja saimniekam un deva tam padomu mazāk slavēt savas viesnīcas pārtikas krājumus, bet tos vairāk iegādāties.

LX nodaļa. par to, kas atgadĪjĀs donam kihotam CEĻĀ UZ BARSELONU

Rīts bija dzestrs, un šķita, ka tāda būs arī diena, kurā dons Kihots izjāja no iebraucamās vietas, iepriekš apvaicājies, pa kādu ceļu visātrāk varētu nokļūt Barselonā, neiegriežoties Saragosā; tik ļoti viņš vēlējās pierādīt jaunā stāstu rakstnieka melus, kurš viņu, kā ļaudis stāstīja, bija tā nozākājis. Sešu dienu laikā donam Kihotam neatgadījās nekas tāds, ko būtu vērts atzīmēt rakstos, bet septītajā dienā, kad viņš novirzījās no ceļa, nakts viņu pārsteidza ozolu vai korķozolu mežā, ko Sids Amets nepasaka tik noteikti, kā parasti mēdz darīt.

Kungs un kalps nokāpa no saviem jājamlopiem un novietojās starp kokiem. Sančo, kas šajā dienā bija kaut ko ieēdis, tūlīt iegāja miega vārtos, bet dons Kihots, kuram domas vairāk nekā izsalkums nejāva aizvērt acis un iemigt, savā iztēlē klejoja pa tūkstoš vietām. Brīžiem viņam šķita, ka tas atrodas Montesīnosa alā, brīžiem viņš redzēja, ka zemniecē pārvērstā Dulsineja ieskriedamās uzlec ēzelienei mugurā; brīžiem viņa ausīs ieskanējās gudrā Merlēna vārdi, kas norādīja iespējas un paņēmienus, ar kuriem atburt Dulsineju. Viņš bija izmisis par sava ieroču nesēja Sančo gļēvumu un cietsirdību, jo, kā donam Kihotam bija zināms, tas bija sev uzskaitījis tikai piecus cirtienus, ļoti niecīgu un nesamērīgu daļu salīdzinājumā ar tiem bezgala daudzajiem cirtieniem, kas viņam vēl bija sev jāuzskaita; tas bruņiniekā radīja tādas skumjas un īgnumu, ka viņš pats sev teica:

—     Aleksandrs Lielais pārcirta Gordija mezglu, sacīdams: «Vienalga^vai to atraisa vai pārcērt», un tas viņu netraucēja kļūt par visas Āzijas vienīgo valdnieku; gluži tāpat es varētu rīkoties, lai atburtu Dulsineju, izperot Sančo pret viņa gribu; ja šā glābiņa vienīgais noteikums ir, ka Sančo jāsaņem vairāk nekā trīstūkstoš pātagas cirtienu, vai tad nav vienalga, vai viņš tos sev uzskaita pats vai viņu ieper kāds cits, jo svarīgi ir tikai, ka viņš šos cirtienus saņemtu, lai tie nāktu no kurienes nākdami. — Ar šādu nodomu, paņēmis Rosinantes pavadu un to parocīgi pēršanai sakārtojis, viņš piegāja pie Sančo un sāka atraisīt viņa siksnu, patiesību sakot, atpogāja tikai priekšējo pogu, kas vienīgā saturēja Sančo platās bikses; bet, tiklīdz viņš pieskārās ieroču nesējam, Sančo spēji pamodās un jautāja:

—     Kas tas tāds? Kas man pieskaras un mani izģērbj?

—     Tas esmu es, — atbildēja dons Kihots, — es nāku labot tavas kļūdas un atvieglot savas ciešanas: nāku tevi iepērt, Sančo, un palīdzēt tev vismaz daļēji izpildīt tavu pienākumu. Dulsineja iet bojā, bet tu dzīvo bezrūpīgi, es mirstu ilgās, un tāpēc novelc bikses labprātīgi, jo esmu nolēmis šajā vientuļajā vietā tev uzskaitīt vismaz divi tūkstoši cirtienu.

—     To nu gan ne, — iesaucās Sančo, — nomierinieties, jūsu žēlastība, ja ne, tad zvēru pie patiesā dieva, ka mūs sadzirdēs pat kurlie. Pašpēršanai, ko esmu uzņēmies, jābūt labprātīgai, nevis varmācīgai, un patlaban man nav nekāda prieka sevi pērt; pietiek, ja jūsu žēlastībai apsolos, ka sevi pātagošu un pēršu tad, kad man tas iepatiksies.

—     Uz tavu laipnību nevar paļauties, Sančo, — teica dons Kihots, — jo tava sirds ir cieta, bet tava miesa — kaut gan esi zemnieks — pārāk mīksta.

To pateicis, viņš mēģināja ar visiem spēkiem ieroču nesējam novilkt bikses; to redzot, Sančo Pansa pietrūkās kājās, metās uz savu kungu, sagrāba viņu un sāka cīkstēties, tad, aizlicis viņam kāju priekšā, nogāza viņu zemē, piespieda savu labo ceļgalu pie viņa krūtīm un ar rokām turēja dona Kihota rokas tik cieši, ka bruņinieks nevarēja ne pakustēties, ne paelpot.

Dons Kihots iesaucās:

—     Kā, nodevēj? Tu pacel roku pret savu kungu un īsteno seņjoru? Tu uzbrūc tam, kas tev dod maizi?

—     Ne es karaļus atceļu, ne ieceļu*, — atbildēja Sančo, — bet tikai palīdzu pats sev, jo esmu savs kungs. Jūsu žēlastībai jāapsolās, ka būsiet mierīgs un nemēģināsiet mani tagad pērt, tad es jūs palaidīšu vaļā, bet, ja ne, tad:

Tu šeit mirsi, nodevēj* — Doņjas Sančas ienaidnieki

Dons Kihots apsolījās un zvērēja pie savas dvēseles jūtām, ka nepieskaršoties pat Sančo drēbju vīlei un atļaušot, lai tas sevi noperot labprātīgi, kad viņam patiksies. Sančo piecēlās un aizgāja labu gabalu sāņus, bet, kad gribēja novietoties zem cita koka, sajuta, ka kaut kas pieskaras viņa galvai, un, pacēlis rokas, sataustīja divas kurpēs un zeķēs tērptas cilvēka kājas. Sančo bailēs nodrebēja un steidzās pie nākošā koka, bet arī tur atkārtojās tas pats. Viņš skaļā balsī sāka saukt palīgā donu Kihotu. Dons Kihots piesteidzās un vaicāja, kas viņam atgadījies un kas viņu tā izbiedējis; Sančo atbildēja, ka te visos kokos karājoties cilvēku kājas. Dons Kihots apstaigāja kokus, tūlīt saprata patiesos apstākļus un teica Sančo:

—     Tev nav ko baidīties, jo šīs kājas, kuras tu satausti, bet neredzi, pieder noziedzniekiem un laupītājiem, kas tikuši pakārti pie šiem kokiem; kad tiesa viņus notver, tā parasti liek tos šeit pakārt, pa divdesmit vai trīsdesmit cilvēku reizē; no tā secinu, ka esam Barselonas tuvumā*.

Un viņa nojauta bija pareiza. Rītam austot, viņi pacēla acis un ieraudzīja kokos kā ķekarus karājamies laupītājus. Kļuva aizvien gaišāks, un, ja viņus bija pārbiedējuši mirušie, tad ne mazākas bailes tiem iedvesa kādi četrdesmit dzīvi laupītāji, kas tos negaidot ielenca un kataloniešu valodā pavēlēja stāvēt mierīgi un nekustēties, līdz atnāks viņu barvedis. Dons Kihots stāvēja kājās, viņa zirgs bija bez iemauktiem, viņa šķēps bija atsliets pret koku — īsi sakot, viņš nevarēja nekādi aizstāvēties, un tāpēc tam šķita prātīgāk sakrustot rokas un noliekt galvu, taupot spēkus labākiem laikiem un izdevīgākiem apstākļiem.

Laupītāji pasteidzās pārmeklēt pelēci un piesavinājās visu, ko atrada ceļa somā un maisā; bet par laimi Sančo bija hercoga dāvinātos zelta eskudo un no mājām līdzpaņemto naudu noslēpis savā jostā; tomēr šie brašie ļaudis būtu viņu izkratījuši, lai pārbaudītu, vaidam kaut kas nav noslēpts starp ādu un miesu, ja vien šaja brīdī neierastos barvedis — apmēram trīsdesmit četrus gadus vecs cilvēks, spēcīgs, liela auguma, ar drūmu skatienu un melnīgsneju seju. Viņš sēdēja varena zirga mugurā, tērpies tērauda bruņu krekla, un pie sāniem tam bija četras pistoles (kas šajā apvidū tiek sauktas par «kramenīcām»). Ieraudzījis, ka viņa ieroču nesēji— kā mēdz dēvēt cilvēkus, kas izvēlējušies sev šādu amatu — grib aplaupīt Sančo Pansu, viņš tiem pavēlēja rimties, un tie tūlīt paklausīja; un josta bija glābta. Barvedis izbrīnījās, redzēdams pie koka atslieto šķēpu, zemē nolikto vairogu un bruņās tērpto domīgo donu Kihotu, kura seja bija tik skumja un grūtsirdīga, it kā viņš būtu pats bēdu iemiesojums. Barvedis viņam tuvojās un sacīja:

—     Neskumstiet, labais cilvēk, jo jūs neesat nokļuvis kada nežēlīga Osīrija* rokās, bet gan pie Rokes Ginarta*, kas ir vairāk žēlsirdīgs nekā cietsirdīgs.

—      Es neskumstu tāpēc, ka esmu nokjuvis tavā varā, — atbildēja dons Kihots, — ak, drosmīgais Roke, kura slavai šajā pasaulē nav robežu, bet skumstu tāpēc, ka manas bezrūpības dēl tavi kareivji mani varēja negaidot sagūstīt, taču saskaņā ar klaiņojošo bruņinieku noteikumiem, pie kuru ordeņa es piederu, man jādzīvo pastāvīgā trauksmē, vienmēr jābūt pašam sev par sargu, jo tev jāzina, ak, lielais Roke: ja viņi man uzbruktu, kad es sēdētu sava zirga mugurā, ar šķēpu un vairogu rokās, tad viņiem nebūtu viegli mani pieveikt, jo esmu Lamančas dons Kihots, kura varoņdarbu slavu daudzina visā pasaulē.

Roke Ginarts tūlīt saprata, ka dons Kihots ir vairāk ārprātīgs nekā drosmīgs, un, kaut gan bija šad un tad dzirdējis pieminam viņa vārdu, tomēr nekad neticēja, ka dona Kihota varoņdarbi būtu notikuši īstenībā; viņš arī apšaubīja to, ka šādas iedomas varētu sagrābt savā varā kāda cilvēka sirdi; tāpēc viņš loti priecājās par šo sastapšanos un izdevību tuvumā pārliecināties par to, ko bija iztālēm dzirdējis, un teica donam Kihotam:

—      Drosmīgais bruņiniek, nedusmojieties un neuzskatiet šo notikumu par nelaimi: varbūt, saduroties ar šiem šķēršjiem, jūsu līkumotais likteņa ceļš iztaisnosies, jo bieži debesis dīvainā, cilvēkiem neizprotamā un neredzētā veidā paceļ pakritušos un padara nabagos bagātus.

Dons Kihots jau gribēja viņam pateikties, kad viņi pēkšņi izdzirda aiz sevis troksni, it kā aulekšotu zirgu bars, bet tas bija tikai viens zirgs, kuru neprātīgos aujos dzina jauneklis, kas sēdēja tam mugurā, — kādus divdesmit gadus vecs, ģērbies zajā zīda kamzolī ar zelta uzšuvēm, platās biksēs, garos svārkos, galvā tam bija valoņu stila cepure ar spalvu, kājās šauri vaskoti zābaki ar piešiem, pie sāniem duncis un zelta zobens, rokā neliela muskete un aiz jostas divas pistoles. Izdzirdējis troksni, Roke atskatījās un ieraudzīja skaisto jātnieku, kas, pieauļojis pie viņa, sacīja:

—      Es tevi meklēju, ak, drosmīgais Roke! Ja tu nespēsi man palīdzēt, tad vismaz atvieglosi manu nelaimīgo likteni, un, lai tu nebrīnītos— jo redzu, ka mani nepazīsti — es tev pateikšu, kas esmu: es esmu Klaudija Heronima, un mans tēvs ir Simons Forte, tavs labākais draugs un Klaukela Toreļjasa ienaidnieks, un Toreljasa ir arī tavs ienaidnieks, jo viņš pieder tavu pretinieku varzai; un tu zini, ka šim Toreļjasam ir dēls, ko sauc par donu Visentu Toreljasu, vismaz tā viņš saucās pirms divām stundām. Lai nevilktu garumā savu nelaimes stāstu, es tev teikšu īsos vārdos, ko man nodarījis šis cilvēks. Viņš mani ieraudzīja, atklāja man mīlestību, es viņu uzklausīju un iemīlēju, manam tēvam nezinot, jo ikviena sieviete, ari visatturīgākā un kautrīgākā, prot atrast laiku, lai piepildītu savas viskvēlākās vēlēšanās. Beidzot viņš solījās kjūt par manu vīru, un arī es devu viņam vārdu, ka būšu viņa sieva, bet vairāk mēs arī nekā neizdarījām. Vakar es uzzināju, ka, aizmirsis savu pienākumu pret mani, viņš precas ar kādu citu un ka šorīt jābūt viņu kāzām, — šī ziņa satrauca manu prātu un darīja galu manai pacietībai; tā kā mans tēvs patlaban ir aizbraucis, tad pārģērbos šajā tērpā un, dzīdama zirgu pilnos aulekšos, panācu donu Visentu kādas jūdzes attālumā no šejienes, un, netērējot laika žēlabām, neuzklausīdama viņa taisnošanos, es izšāvu uz viņu no šās musketes un piedevām no abām pistolēm; un man šķiet, ka ietriecu viņa ķermenī vismaz divas locies, atvērdama vārtus, pa kuriem kopā ar viņa asinīm aizplūda arī mans gods. Tur viņš palika ar saviem kalpiem, kas neiedrošinājās un nespēja viņu aizstāvēt. Es tevi uzmeklēju tāpēc, lai tu man palīdzētu nokjūt Francijā, kur man ir radi, pie kuriem varēšu dzīvot, gribu tevi arī lūgt aizstāvēt manu tēvu, lai dona Visenta daudzie tuvinieki neiedrošinātos viņam nežēlīgi atriebties.

Skaistās Klaudijas staltuma, greznā tērpa, daijā izskata un visa notikuma pārsteigts, Roke viņai teica:

—     Nāc, seņjora, iesim paskatīties, vai tavs ienaidnieks ir miris, pēc tam redzēsim, kas tavā labā darāms.

Dons Kihots, kas uzmanīgi bija noklausījies Klaudijas stāstu un Rokes Ginarta atbildi, teica:

—     Lai neviens nepūlas aizstāvēt šo seņjoru, jo šīs rūpes uzņemos es: dodiet man manu zirgu un manus ieročus un gaidiet mani šeit, jo es došos uzmeklēt šo kabaļjēro — dzīvu vai mirušu — un piespiedīšu viņu izpildīt šai skaistulei doto solījumu.

—      Lai neviens par to nešaubās, — teica Sančo, — jo manam kungam ir viegla roka saprecināšanai; vēl pirms nedaudz dienām viņš piespieda apprecēties kādu jaunekli, kas arī gribēja noliegt solījumu, ko bija devis kādai jaunavai; un, ja vien burvji, kas vajā manu kungu, nebūtu pārvērtuši šā jaunekļa seju sulaiņa sejā, tad tagad šī jaunava būtu jau sieva.

Roke, kura domas vairāk nodarbināja skaistās Klaudijas piedzīvojums nekā kunga un kalpa vārdi, viņos nemaz neklausījās; pavēlējis saviem ieroču nesējiem atdot Sančo visu to, ko tie bija noņēmuši no pelēča, viņš piekodināja abiem atgriezties atpakaļ tajā vietā, kur tie bija pavadījuši nakti, tad steidzīgi aizjāja līdzi Klaudijai, lai uzmeklētu ievainoto vai mirušo donu Visentu. Viņi aizjāja līdz tai vietai, kur Klaudija bija viņu satikusi, un atrada tur tikai nesen izlietu asiņu pēdas, bet, apskatījušies visapkārt, ieraudzīja kāda kalna nogāzē dažus cilvēkus un pareizi uzminēja, ka tur dona Visenta kalpi viņu aiznes dzīvu vai mirušu, lai ārstētu vai apbedītu; abi pasteidzināja savu zirgu gaitu, un, tā kā kalpi gāja lēnām, tad viņi viegli tos panāca. Abi ieraudzīja donu Visentu savu kalpu rokās, kuriem viņš gurdenā un vājā balsī lūdza atstāt viņu nomirt šeit, jo ievainojumi esot tik sāpīgi, ka viņš nevarot atļaut tiem iet tālāk.

Klaudija un Roke nolēca no saviem zirgiem un piegāja viņam klāt; ieraugot Roki, kalpi nobijās, bet Klaudiju satrieca dona Visenta izskats; reizē aizkustināta un barga viņa piegāja tam klāt, satvēra viņa rokas un teica:

—     Ja tu man būtu sniedzis šo roku, kā mēs vienojāmies, tad tevi nekad nepiemeklētu šāds liktenis.

Ievainotais kabaļjēro atvēra savas gandrīz jau aizdarījušās acis un, pazinis Klaudiju, viņai sacīja:

—      Es zinu, daiļā un maldinātā seņjora, ka tā esi tu, kas mani nogalinājusi, kaut gan šādu sodu neesmu pelnījis, jo ne domās, ne darbos neesmu gribējis tevi apvainot.

—      Vai tad nav taisnība, — jautāja Klaudija, — ka tu biji nodomājis šorīt salaulāties ar bagātā Balvastro meitu Leonoru?

—      Protams, ne, — atbildēja dons Visents, — mans ļaunais liktenis gribējis, lai tevi aizsniegtu šī ziņa un tu greizsirdībā laupītu man dzīvību, bet, tā kā es no dzīves varu šķirties tavās rokās, tad uzskatu savu likteni par laimīgu. Un, lai tu pārliecinātos par manu vārdu patiesību, sniedz man savu roku un, ja vēlies, kļūsti mana sieva, jo citu lielāku gandarījumu nevaru tev dot par pārestību, kuru, kā tu domā, esmu tev nodarījis.

Klaudija spieda viņa roku, un viņas sirds tik ļoti sažņaudzās, ka viņa bez samaņas nokrita uz dona Visenta asiņainajām krūtīm, bet Visentu sāka raustīt nāves krampji. Roke stāvēja apmulsis un nezināja, ko darīt. Kalpi aizskrēja meklēt ūdeni, lai ar to apslacītu Visenta un Klaudijas seju, — tie ūdeni atnesa un apslacīja abu sejas. Klaudija atguva samaņu, bet dons Visents vairs neatmodās, jo viņa dzīvība bija izdzisusi. Klaudija saprata, ka viņas mīļotais vīrs bija miris, satricināja gaisu ar savām žēlabām, satrauca debesis ar savām vaimanām, plēsa sev matus, kas plīvoja sejā, saskrāpēja ar nagiem sev seju un izrādīja tādas sāpes un ciešanas, kādas spēj izpaust tikai bēdu pilna sirds.

—      Ak, cietsirdīgā un nesaprātīgā sieviete, — viņa sauca, — cik viegli tu esi izpildījusi savu ļauno nodomu! Ak, mežonīgais greizsirdības spēks, kādā izmisīgā galējībā tu iedzen tos, kas tevi ielaiž savā sirdī! Ak, mans vīrs, tāpēc ka esi mans visdārgākais, tavs ļaunais liktenis tevi nogulda nevis kāzu gultā»,bet kapā.

Tik sāpīgas bija Klaudijas žēlabas, ka izvilināja asaras Rokes acīs, kas nekādos apstākļos nebija paradis raudāt. Arī kalpi raudāja, Klaudija katru brīdi zaudēja samaņu, un visa apkārtne šķita bēdu lauks un nelaimes vieta. Beidzot Roke Ginarts pavēlēja dona Visenta kalpiem aiznest viņa ķermeni uz viņa tēva ciematu, kas atradās tuvumā, un tur to apglabāt. Klaudija teica Rokem, ka gribot iestāties kādā klosterī, kura priekšniece esot viņas radiniece, un tur nobeigt savas dzīves dienas, izvēloties sev labāko un nemirstīgāko līgavaini. Roke slavēja viņas teicamo nodomu, piedāvājās viņu pavadīt turp, kur viņa vēlētos, un aizstāvēt viņas tēvu pret

Visenta radiniekiem un pret visiem cilvēkiem, kas gribētu viņu apvainot. Bet Klaudija nekādā ziņā nevēlējās, lai viņu pavada, un, pateikusies par viņa piedāvājumu ar vislaipnākajiem vārdiem, raudādama no viņa atvadījās. Dona Visenta kalpi aiznesa sava kunga ķermeni, Roke atgriezās pie saviem ļāudīm, un tā beidzās Klaudijas Heronimas mīla. Bet par to nav daudz jābrīnās, jo viņas bēdīgā likteņa stāsta audumu bija auduši nepieveicamie un niknie greizsirdības spēki.

Roke Ginarts atrada savus ieroču nesējus norādītajā vietā, un starp viņiem bija ari dons Kihots: sēdēdams uz Rosinantes, viņš laupītājiem teica runu, kurā mēģināja tos pārliecināt, lai tie atmestu savu dzīves veidu, kas tikpat bīstams dvēselei kā miesai; bet, tā kā viņu vairums bija gaskonieši, rupji un izlaidīgi jaudis, tad dona Kihota runa tos nemaz neietekmēja. Piegājis tuvāk, Roke jautāja Sančo Pansam, vai tam atdotas atpakaļ tās dārgās mantas un vērtslietas, kuras viņa Jaudis noņēmuši pelēcim. Sančo atbildēja, ka mantas atdotas, bet trūkstot tikai trīs lakatiņu, kas esot tikpat vērti, cik trīs pilsētas.

—      Ko tu runā, cilvēk? — iesaucās viens no klātesošajiem, — šie lakatiņi ir pie manis, un tie nav triju reālu vērti.

—      Taisnība, — sacīja dons Kihots, — bet mans ieroču nesējs tos vērtē tik augstu aiz cieņas pret personu, kas man šos lakatiņus dāvinājusi.

Roke Ginarts pavēlēja tūlīt atdot lakatiņus Sančo, tad lika saviem jaudīm sastāties rindā un izkraut sev priekšā apģērbus, dārglietas, naudu un visu, ko tie bija salaupījuši kopš pēdējās laupījuma dalīšanas; viņš ātri visu novērtēja un pārrēķināja naudā tās lietas, kas nebija dalāmas, tad sadalīja visu starp saviem Jaudīm tik taisnīgi un noteikti, ka ne par matu nepārkāpa sadalīšanas tiesības un nekādi pret tām nenoziedzās. To padarījis un visus iepriecinājis, apmierinājis un atalgojis, Roke teica donam Kihotam:

—      Ja es nerīkotos tik noteikti, tad ar viņiem nebūtu iespējams sadzīvot.

Sančo piebilda:

—      Spriežot pēc tā, ko te esmu redzējis, taisnība ir tik laba, ka tā nepieciešama pat zagļiem.

To izdzirdēja viens no ieroču nesējiem, atvēzējās ar arkebūzas resgali un ar to droši vien būtu sašķaidījis Sančo galvu, ja Roke Ginarts tam neuzsauktu, lai viņš paliek mierā. Sančo sastinga un nolēma vairs neatvērt muti, kamēr atradīsies starp šiem ļaudīm.

Šajā brīdī piesteidzās viens un pēc tam vairāki no tiem ieroču nesējiem, kas bija nostādīti sardzē pie ceļiem, lai vērotu gājējus un braucējus un par tiem ziņotu savam vadonim. Viens no viņiem teica:

—      Seņjor, netālu no šejienes pa Barselonas ceļu tuvojas liels Jaužu bars.

Roke atbildēja:

—     Vai tu novēroji, kas tie ir — vai tādi, kas meklē mūs, vai tādi, kurus meklējam mēs?

—     Tādi, kurus meklējam mēs, — atbildēja ieroču nesējs.

—     Tad ejiet turp visi, — teica Roke, — un atvediet tos šurp, bet tā, lai neviens neizbēgtu.

Laupītāji aizgāja, palika tikai dons Kihots, Sančo un Roke, gaidīdams, ko ieroču nesēji atvedīs; šajā starplaikā Roke teica donam Kihotam:

—     Seņjoram donam Kihotam droši vien šķiet neparasts mūsu dzīves veids, neparasti un bīstami mūsu pieredzējumi; un es par to nebrīnos, jo man patiešām jāatzīstas, ka nav nemierīgākas un trauksmainākas dzīves par mūsējo. Mani šādā dzīvē iegrūda atriebības alkas, kas spēj satraukt pat vismiermīlīgākās sirdis: es pēc savas dabas esmu līdzjūtīgs, un mani nodomi bija labi, bet, kā jau teicu, vēlēšanās atriebties par man nodarītu pārestību sagandēja visas manas labās īpašības, un es turpinu dzīvot šajā stāvoklī, par spīti un pretēji manam saprātam; un, kā viens bezdibenis atver otru un viens grēks rada otru, tāpat manas atriebības tieksmes ir tā sarežģījušās, ka es atriebjos jau ne tikai par sevi, bet arī par citiem; lai gan esmu iekļuvis maldu labirintā, tomēr — gods dievam — nezaudēju cerību iziet no tā un nokļūt miera ostā.

Dons Kihots izbrīnā klausījās Rokes labajos un saprātīgajos vārdos, jo necerēja atrast starp tiem, kuru amats ir laupīt, slepkavot un uzbrukt, cilvēku, kas spēj tik prātīgi domāt, un viņš tam atbildēja:

—     Seņjor Roke, ja kāds cilvēks pazīst savu slimību un grib lietot zāles, kuras parakstījis ārsts, tad tāds sper pirmo soli uz atveseļošanos: jūsu žēlastība esat slims, jūs pazīstat savu slimību, un debesis jeb, labāk sakot, dievs, mūsu ārsts, parakstīs jums zāles, kas jūs izdziedinās, — zāles, kas izdziedinās pamazām, nevis pēkšņi un brīnumainā veidā; turklāt saprātīgie grēcinieki vieglāk labojami nekā nesaprātīgie; un, tā kā jūsu žēlastība ar saviem vārdiem izpaudāt savu gudrību, tad esiet vīrišķīgs un gaidiet, ka jūsu sirdsapziņas kaite tiks dziedināta; un, ja jūsu žēlastība velētos saīsināt ceļu un drīzāk atrast glābšanas taku, tad nāciet man līdz, es jūs iemācīšu kļūt par klaiņojošu bruņinieku, kam jācieš tik daudz grūtību un nelaimju, ka, uzņemdamies tās par grēku izpirkšanu, jūs tieši nokļūsiet debesīs.

Roke pasmaidīja par dona Kihota padomu un, novirzīdams sarunu uz citu pusi, pastāstīja traģisko notikumu ar Klaudiju Heronimu, kas ārkārtīgi satrieca Sančo, kuram bija iepaticies jaunavas daiļums, drosme un iznesība.

Šajā brīdī atgriezās ieroču nesēji no sirojuma, vezdami sev līdz divus jātniekus, divus svētceļniekus, kas gāja kājām, karieti, kurā brauca vairākas sievietes, un sešus kalpus, kas tās pavadīja jāšus un kājām, un divus mūļu dzinējus, kas apkalpoja jātniekus. Laupītāji viņus bija ielenkuši; kā uzvarētie, tā uzvarētāji klusēja, gaidīdami, ka runās Roke Ginarts; viņš vaicāja jātniekiem, kas tie esot, kurp jājot un cik daudz naudas vedot sev līdz. Viens no tiem atbildēja:

—      Seņjor, mēs esam divi spāniešu infantērijas kapteiņi; mūsu rotas atrodas Neapolē, un mēs dodamies uz Barselonu, jo no turienes, kā stāsta, četras galeras braukšot uz Sicīliju. Mums ir klāt divi simti vai trīs simti eskudo, un mēs jūtamies bagāti un apmierināti, jo karavīru trūcība tiem neļauj sakrāt lielākas bagātības.

Roke jautāja svētceļniekiem to pašu ko kapteiņiem; tie atbildēja, ka gribot kuģī doties uz Romu un ka abiem kopā esot sešdesmit reālu. Roke apvaicājās, kas braucot karietē un uz kurieni un cik naudas vedot sev līdz, un viens no jātniekiem atbildēja:

—     Mana seņjora, doņja Giomara de Kiņjonesa, Neapoles augstākā tiesneša sieva, ar mazgadīgu meitu, kalponi un dueņju brauc karietē; viņas pavada seši kalpi, un viņām ir sešsimt eskudo.

—     Tātad, — sacīja Roke Ginarts, — mums te ir deviņsimt eskudo un sešdesmit reālu; man ir sešdesmit kareivju, tad palūkosim, cik katram pienākas, jo es esmu slikts rēķinātājs.

To dzirdēdami, laupītāji skaļi sauca:

—     Lai dzīvo ilgus gadus Roke Ginarts par postu neliešiem, kas grib viņu iznīcināt!

Kapteiņi bija apbēdināti, tiesneša sieva noskuma, un arī svētceļnieki neielīksmojās, redzot, ka atņem viņu mantu. Roke kādu brīdi ļāva viņiem palikt šādā nomāktībā, bet, negribēdams paildzināt viņu skumjas, kas bija redzamas pat arkebūzas šāviena atstatumā, viņš piegāja pie kapteiņiem un teica:

—      Jūsu žēlastības seņori kapteiņi, esiet tik laipni un aizdodiet man sešdesmit eskudo, bet tiesneša laulātajai draudzenei es palūgšu astoņdesmit eskudo, lai apmierinātu šo manu pavadoņu pulku, jo jūs zināt, ka abats pārtiek no svētām dziesmām; tad varat brīvi un netraucēti turpināt savu ceļu, es jums došu pavadrakstu, lai gadījumā, ja jūs sastaptu kāds cits no maniem pulkiem, kurus esmu izsūtījis šajā apvidū, tie jums nenodarītu neko ļaunu; jo es nevēlos nodarīt pārestību ne karavīriem, ne sievietēm, it sevišķi ja tās ir dižciltīgas.

Kapteiņi pateicās neskaitāmos un daiļrunīgos vārdos Rokem par to, ka viņš tik laipni un devīgi atstāj viņiem viņu pašu naudu. Seņjora doņja Giomara de Kiņjonesa gribēja izlēkt no karietes, lai noskūpstītu kājas un rokas lielajam Rokem, bet viņš to nekādi nepieļāva; gluži otrādi, pats lūdza viņai piedošanu par pārestību, kuru esot spiests tai nodarīt saskaņā ar sava ļaunā amata stingrajiem noteikumiem. Augstākā tiesneša sieva pavēlēja saviem kalpiem izdot astoņdesmit eskudo, kurus no viņas pieprasīja, un kapteiņi noskaitīja sešdesmit eskudo. Arī svētceļnieki bija gatavi atdot visus savus niecīgos grašus, bet Roke teica, lai viņi nepūloties, un, pagriezies pret saviem ļaudīm, sacīja:

—     No šās naudas jūs katrs saņemsiet divus eskudo, paliek pāri divdesmit; desmit no tiem iedosim šiem svētceļniekiem un otrus desmit šim krietnajam ieroču nesējam, lai viņš ar labu prātu pieminētu šo piedzīvojumu.

Kad Rokem pasniedza rakstāmos piederumus, kurus viņš vienmēr veda sev līdz, viņš izrakstīja pavadrakstu uzrādīšanai viņa pulku barvežiem un, atvadījies no gūstekņiem, atlaida tos brīvībā, bet atbrīvotie apbrīnoja viņa cildenumu, stalto izskatu un neparasto rīcību: viņš vairāk līdzinājās Aleksandram Lielajam nekā slavenam laupītājam. Viens no viņa ieroču nesējiem sacīja savā gaskoniešu un kataloniešu izloksnē:

—      Mūsu vadonis vairāk atgādina mūku nekā laupītāju; ja viņš vēl turpmāk gribēs izrādīt tādu devību, tad lai dara to uz savas, ne mūsu mantas rēķina.

Nelaimīgais šos vārdus izrunāja pietiekami skaļi, lai tos sadzirdētu Roke, kas, izrāvis zobenu, pāršķēla tam galvu, teikdams:

—      Tā es sodu nekauņas, kas nesavalda mēli.

Visi sastinga, un neviens neiedrošinājās teikt ne vārda, tik ļoti tie paklausīja savam vadonim.

Roke aizgāja sāņus un uzrakstīja vēstuli savam draugam, kas dzīvoja Barselonā, un paziņoja tam, ka pie viņa atrodoties slavenais Lamančas dons Kihots, daudzinātais klaiņojošais bruņinieks, piebilzdams, ka tas esot vispatīkamākais un visgudrākais cilvēks pasaulē un ka pēc četrām dienām, proti — Jāņa Kristītājā dienā, viņš nogādāšot donu Kihotu pilnā apbruņojumā uz Rosinantes muguras pilsētas jūrmalā, kopā ar viņa ieroču nesēju Sančo Pansu uz ēzeļa, un lūdza pavēstīt to draugiem Njarrosiem*, jo dons Kihots viņiem sagādāšot labu uzjautrinājumu; Roke labprāt laupītu šo prieku saviem ienaidniekiem Kadelliem*, bet nevarot to izdarīt, jo dona Kihota neprāts un gudrība un viņa ieroču nesēja Sančo Pansas joki sagādāšot baudu visai pasaulei. Viņš aizsūtīja šo vēstuli ar vienu savu ieroču nesēju, kas pārmainīja laupītāja apģērbu pret zemnieka apģērbu, ieradās Barselonā un nodeva vēstuli tam, kam tā bija sūtīta.

LXI nodaļa. par to, kas atgadĪjĀs donam kihotam, IEJĀJOT BARSELONĀ, UN PAR CITĀM LIETĀM, KAS IR VAIRĀK PATIESAS NEKĀ SAPRĀTĪGAS

Trīs dienas un trīs naktis dons Kihots pavadīja kopā ar Roki, un, pat ja būtu nodzīvojis viņa sabiedrībā trīssimt gadu, tam netrūktu ko vērot un apbrīnot laupītāju dzīvē: viņi vienā vietā pamodās, otrā vietā ēda pusdienas, dažreiz bēga, paši nezinādami, no kā, un citreiz gaidīja, paši nezinādami, ko. Viņi gulēja, kājās stāvēdami, bieži pārtraukdami miegu un klejodami no vienas vietas uz otru. Viņi nemitīgi izsūtīja spiegus, pārklaušināja sardzes, tīrīja savu arkebūzu degļus, kaut gan arkebūzu tiem nebija daudz, jo gandrīz visi laupītāji bija apbruņoti ar kramenīcām. Roke pavadīja naktis nevis pie saviem ļaudīm, bet gan viņiem nezināmās vietās, jo Barselonas vicekaraļa izsolītā atlīdzība par Rokes galvu radīja viņā nemieru un bailes, un viņš neiedrošinājās nevienam uzticēties un baidījās, ka viņa paša ļaudis viņu vai nu nogalinās, vai izdos tiesai: patiesi, tā bija nožēlojama un apnicīga dzīve.

Beidzot pa nomaļiem ceļiem un slepenām takām Roke, dons Kihots, Sančo un seši ieroču nesēji devās uz Barselonu. Viņi ieradās Barselonas jūrmalā naktī, Jāņa Kristītāja svētku priekšvakarā; Roke apskāva donu Kihotu un Sančo, kuram tikai tagad iedeva apsolītos desmit eskudo, un, kad visi bija cits citam pateikuši tūkstoš laipnību, viņš no tiem šķīrās.

Roke aizjāja, bet dons Kihots, sēdēdams zirgā, palika gaidot dienas ausmu, un drīz jau austrumu balkonos parādījās Auroras gaišā seja, iepriecinādama zāli un puķes, nevis cilvēku dzirdi*, taču šajā pašā mirklī arī ceļotāju dzirdi iepriecināja daudzu tauru un bungu skaņas, zvārguļu šķinda un aulekšotāju saucieni: «Pašķirieties! Dodiet ceļu! Dodiet ceļu!», un visas šīs skaņas šķita atlidojam no pilsētas. Aurora savu vietu atdeva saulei, kuras seja, lielāka nekā vairogs, lēnām pacēlās virs apvāršņa.

Dons Kihots un Sančo skatījās uz visām pusēm un ieraudzīja jūru, kuru līdz šim nebija redzējuši; tā viņiem šķita milzīga un plaša, daudz lielāka nekā Ruidēras lagūnas, kuras tie bija redzējuši Lamančā; viņi krastmalā pamanīja arī galeras, kuru teltsjumes bija nolaistas, atsedzot skatieniem daudz vimpeļu un karodziņu, kas plīvoja vējā un glāsaini skāra ūdeni; galeru iekšpusē bija dzirdamas ragu, tauru un oboju skaņas, kas tuvu un tālu piepildīja gaisu gan maigām, gan kareivīgām melodijām. Tad galeras sāka slīdēt pār rāmajiem ūdeņiem un devās šķietamā jūras kaujā; līdzīgu kaujas spēli uzsāka arī neskaitāmie grezni tērptie jātnieki, kas uz skaistiem zirgiem bija atjājuši no pilsētas. Karavīri nerimdamies raidīja no galerām lielgabalu šāviņus, kuriem atbildēja lielgabali no pilsētas vaļņiem un fortiem, smagās artilērijas briesmīgie dārdi satricināja gaisu, un tiem atbildēja lielgabali uz galeru klāja. Priecīgā jūra, līksmā zeme, dzidrais gaiss, kuru tikai dažbrīd aptumšoja lielgabalu dūmi, visos ļaudīs radīja un izraisīja spēju prieku. Sančo nevarēja saprast, kā gan milzeņiem, kas kustējās jūrā, varēja būt tik daudz kāju.

Šajā brīdī jātnieki ar skaļiem un jautriem saucieniem pieauļoja vietai, kur stāvēja pārsteigtais un apmulsušais dons Kihots, un viens no viņiem, kuram Roke bija rakstījis vēstuli, skaļā balsī sacīja donam Kihotam:

— Lai sveicināts mūsu pilsētā visu klaiņojošo bruņinieku spogūlis, bāka, spīdeklis un ceļa zvaigzne, it kā tā mirdzētu manā priekšā*! Es saku: lai sveicināts drošsirdīgais Lamančas dons Kihots, nevis viltotais, nevis neīstais un izdomātais, kādu viņu mums tagad attēlo daži melīgi stāsti, bet īstais, neviltotais un neapšaubāmais, kādu viņu apraksta visu stāstnieku zieds — Sids Amets Benenheli.

Dons Kihots neatbildēja ne vārda, un jātnieki arī negaidīja no viņa atbildi, tikai drasēja viņam apkārt kopā ar pārējiem jātniekiem, kas tiem sekoja, bet dons Kihots, pagriezies pret Sančo, sacīja:

—     Šie ļaudis mūs pazina: esmu gatavs derēt, ka tie lasījuši ne tikai īsto stāstu par mums, bet arī to stāstu, ko nesen laidis klajā aragonietis*.

Jātnieks, kas bija runājis ar donu Kihotu, piejāja tam vēlreiz klāt un sacīja:

* — Jūsu žēlastība seņjor don Kihot, jājiet mums līdz, mēs esam jūsu kalpi un Rokes Ginarta labi draugi.

Dons Kihots viņam atbildēja:

—     Ja laipnība izraisa laipnību, tad jūsējā, seņjor kabaļjēro, ir lielā Rokes laipnības meita vai ļoti tuva radiniece. Vediet mani, kurp gribat, jo jūsu griba ir mana griba, sevišķi ja es varētu jums ar to pakalpot.

Kabaļjēro viņam atbildēja ar tikpat laipniem vārdiem, un pārējie jātnieki, ielenkuši donu Kihotu no visām pusēm, oboju un bungu skaņu pavadīti, devās kopā ar viņu uz pilsētu; bet, iejājot pilsētā, paša nelabā pamudināti, kas visur sēj ļaunumu, divi nekaunīgi un pārdroši puikas, ļaunāki par pašu nelabo, izspraucās cauri ļaužu pūlim: viens puika pacēla pelēča asti, otrs Rosinantes asti un pabāza zem tām ērkšķu zarus. Nabaga dzīvnieki sajuta šo neparasto piešu dūrienus, ierāva savas astes, šādi pastiprinot nepatīkamo sajūtu tik lielā mērā, ka tie sāka spārdīties un nosvieda savus jātniekus zemē. Dons Kihots samulsis un aizvainots pasteidzās izvilkt šo greznojumu no sava klepera astes apakšas, un Sančo no tā atbrīvoja savu pelēci. Dona Kihota pavadoņi gribēja sodīt zēnus par viņu bezkaunību, bet nevarēja to izdarīt, jo vainīgie bija iejukuši lielā zēnu barā, kas skrēja tiem pakaļ.

Dons Kihots un Sančo atkal sēdās seglos un tās pašas mūzikas skaņu pavadībā aizjāja līdz sava vadoņa mājai, kas bija liela un grezna, kādas mēdz būt bagātu kabaļjēro mājas; un tur mēs viņus tagad atstāsim, jo to vēlas Sids Amets.

LXII nodaļa, kas vĒsta par piedzĪvojumu ar apburto GALVU UN PAR CITĀM BĒR-NIŠĶĪBĀM, KURAS NEVARAM NEATSTĀSTĪT

Dona Kihota saimnieks saucās dons Antonio Morēno, viņš bija bagāts un gudrs kabaļjēro, kam patika godīgi un jauki izpriecāties; atvedis donu Kihotu savā mājā, viņš sāka domāt, kādā veidā, nenodarot bruņiniekam pārestību, varētu viņu pamudināt izrādīt savu ārprātu; jo slikti ir tādi joki, kas sagādā sāpes, un nekur neder tādi laika kavēkļi, kas kādam citam liek ciest. Vispirms viņš lūdza donu Kihotu noņemt bruņas un, kad tas palika savā šaurajā kamieļvilnas kamzolī, ko esam vairākkārt jau aprakstījuši un attēlojuši, izveda to uz balkona, no kura bija redzama viena no pilsētas galvenajām ielām, parādīja no turienes bruņinieku visiem ļaudīm un zēniem, kas uz viņu skatījās kā uz kādu mērkaķi. Dona Kihota priekšā atkal sāka jādelēt greznie jātnieki, it kā viņi būtu tā greznojušies vienīgi viņa, nevis svētku dēļ; Sančo bija ārkārtīgi apmierināts, jo viņam šķita, ka nesaprotamā kārtā viņš atkal nokļuvis vai nu Kamačo kāzās, vai dona Djēgo de Mirandas mājā, vai hercoga pilī.

Šajā dienā pie dona Antonio pusdienoja daži viņa draugi, kas visi parādīja cieņu donam Kihotam un izturējās pret viņu kā pret klaiņojošu bruņinieku, un viņš ar lepnu un cienīgu izskatu gandrīz vai plīsa aiz apmierinātības. Sančo asprātības bija tik lieliskas, ka mājas kalpotāji un pārējie klausītāji skatījās viņam tieši mutē. Sēžot pie galda, dons Antonio teica Sančo:

—     Mums kļuvis zināms, labais Sančo, ka jums tik ļoti garšojot baltā putnu gaļa un frikadeles, ka, pārpilnām ar tām pieēdies, jūs tās glabājot azotē vēl nākošajai dienai*.

—     Nē, seņjor, tas nav tiesa, — atbildēja Sančo, — es esmu tīrīgs cilvēks un neesmu nekāds rīma, un mans seņjors dons Kihots, kas šeit sēž, labi zina, ka ar riekšavu zīļu vai riekstu mēs abi esam iztikuši veselu nedēļu. Tiesa, dažreiz, kad man dod gotiņu, es steidzos paņemt slotiņu: gribu teikt, ka ēdu to, ko man dod, un pielāgojos apstākļiem, un, ja kāds par mani saka, ka esmu rijīgs ēdājs un netīrs, tad ticiet, ka šis cilvēks ir pārskatījies; es varētu izteikties citādi, bet negribu aizvainot cienījamos klātesošos, kas sēž pie šī galda.

—     Tiešām, — teica dons Kihots, — Sančo ēšanā ir tik mērens un tīrīgs, ka viņa vārdu vajadzētu iekalt-un iegrebt bronzas plāksnēs, lai viņa piemiņu saglabātu nākošos gadsimtos. Tiesa, kad viņš ir izsalcis, tad šķiet mazliet ēdelīgāks, jo ēd ātri un košļā ar abiem žokļiem; tomēr tīrībā viņš ir vienmēr nevainojams un, kad bija gubernators, iemācījās smalki ēst; viņš lietoja dakšiņas, pat ēdot vīnogas un granātu sēkliņas.

—     Kā? — iesaucās dons Antonio. — Sančo bijis gubernators?

—     Jā, — atbildēja Sančo, — tā sauktajā Baratārijas salā. Desmit dienas es to pārvaldīju pēc sava prāta un šai laikā pazaudēju dvēseles mieru un iemācījos nicināt visas valdīšanas, kādas vien ir pasaulē; es aizbēgu no turienes, iekritu kādā bedrē, kur domāju, ka man pienācis gals, bet mani izglāba brīnums.

Dons Kihots visos sīkumos atstāstīja Sančo gubernatora gaitas, sagādādams ar to klausītājiem lielu baudījumu.

Kad galds bija nokopts, dons Antonio satvēra dona Kihota roku un ieveda viņu kādā attālākā istabā, kurā atradās tikai galds, kā likās, izgatavots no jaspisa, ar tāda paša materiāla kāju; uz šī galda bija nolikta it kā no bronzas veidota galva, kas atgādināja romiešu imperatoru krūšutēlus. Dons Antonio pastaigājās ar donu Kihotu pa istabu, vairākkārt gāja apkārt galdam un pēc tam sacīja:

—     Tagad, seņjor don Kihot, kad esmu pārliecinājies, ka mūs te nedzird un ka durvis aizslēgtas, gribu jūsu žēlastībai pastāstīt vienu ļoti dīvainu piedzīvojumu vai, labāk sakot, visneparastāko notikumu, kādu vien var iedomāties, bet ar nosacījumu, ka visu, ko jūsu žēlastībai pastāstīšu, jūs glabāsiet kā vislielāko noslēpumu.

—      Es to zvēru, — atbildēja dons Kihots, — un lielākas drošības labad esmu gatavs šo noslēpumu apklāt ar akmens plāksni; jums jāzina, jūsu žēlastība seņjor don Antonio (donam Kihotam viņa vārds jau bija zināms), ka jūs runājat ar tādu cilvēku, kam gan ir ausis, lai dzirdētu, bet kura mēle nerunā par dzirdēto, un tāpēc jūsu žēlastība varat droši izkratīt savu sirdi manējā un būt pārliecināti, ka viss iekritīs klusēšanas bezdibenī.

—     Paļaudamies uz šo solījumu, — atbildēja dons Antonio, — es gribu pārsteigt jūsu žēlastību ar to, ko tūlīt redzēsiet un dzirdēsiet, un tā atvieglot mokas, kuras ciešu tādēļ, ka man nav neviena cilvēka, kam atklāt savus noslēpumus, jo tos nevar visiem uzticēt.

Dons Kihots nepacietīgi gaidīja, ar ko beigsies šādi ievadvārdi. Tad dons Antonio satvēra viņa roku, pārvilka to pār bronzas galvu un pār visu galdu un pat pār galda kāju un pēc tam sacīja:

—     So galvu, seņjor don Kihot, izgatavojis un darinājis viens no lielākajiem burvjiem un zintniekiem pasaulē; ja nemaldos, viņš bija poļu tautības un slavenā Eskotiļjo* skolnieks, par kuru stāsta tik daudz brīnumu; dzīvodams manā mājā," šis burvis par tūkstoš eskudo izveidoja šo galvu, kurai piemīt spēja un īpašība atbildēt uz visiem jautājumiem, kurus tai iečukst ausī. Viņš zīmēja figūras, rakstīja maģiskus burtus, vēroja zvaigznes, noteica viņu stāvokļus un beidzot izveidoja šo galvu tik pilnīgu, kādu to redzēsim rītdien; jo piektdienās viņa ir mēma, un, tā kā šodien ir piektdiena, tad mums jāgaida līdz rītam. Pa šo laiku jūsu žēlastība varēs apdomāt, ko gribēsiet tai jautāt; man no pieredzes zināms, ka viņas atbildes ir patiesas.

Dons Kihots pabrīnījās par galvas spējām un īpašībām un īsti nevarēja ticēt donam Antonio, bet, tā kā nebija vairs ilgi jāgaida iespēja pašam galvu pārbaudīt, tad dons Kihots tikai pateicās donam Antonio par to, ka tas viņam atklājis tik lielu noslēpumu. Viņi izgāja no istabas, dons Antonio aizslēdza durvis ar atslēgu, un abi iegāja zālē, kur atradās pārējie kabāļjēro. Šai laikā Sančo tiem bija pastāstījis daudzus piedzīvojumus un notikumus, kas bija atgadījušies viņa kungam.

Šajā vakarā tie pierunāja donu Kihotu izjāt, bez bruņām, tikai izejamā tērpā un gaišbrūnā apmetnī, zem kura šādā gadalaikā pat ledus sāktu svīst. Bet sulaiņiem bija pavēlēts izklaidēt Sančo, lai viņu noturētu mājās. Dons Kihots jāja nevis uz Rosinantes, bet uz liela greznota mūļa, kam bija lēna gaita. Pie bruņinieka apmetņa, mugurpusē, viņam nemanot, piestiprināja pergamentu, uz kura ar lieliem burtiem bija uzrakstīts: «Tas ir Lamančas dons Kihols». Izjājiena laikā šis uzraksts saistīja garāmgājēju skatienus, un, kad tie skaļi lasīja: «Tas ir Lamančas dons Kihots,» dons Kihots brīnījās par to, ka katrs, kas viņu ierauga, tūlīt viņu pazīst un nosauc vārdā; pagriezies pret donu Antonio, kas jāja viņam blakus, viņš tam sacīja:

—     Klaiņojošiem bruņiniekiem ir lielas priekšrocības, jo tie kļūst pazīstami un slaveni visās pasaules malās; ja tas tā nebūtu, jūsu žēlastība seņjor don Antonio, vai tad mani pazītu pat visi šās pilsētas zēni, kas mani nekad nav redzējuši?

—      Tā tas ir, seņjor don Kihot, — atbildēja dons Antonio, — jo, tāpat kā uguni nevar noslāpēt vai apsegt, tā arī cilvēka diženums nevar palikt nepazīstams; un diženums, kuru iegūstam ar ieroču mākslu, pārspēj un aptumšo jebkuru citu diženumu.

Gadījās, ka, donam Kihotam tik svinīgi jājot, kā nupat to attēlojām, kāds kastīlietis, kas izlasīja uzrakstu uz viņa muguras, skaļā balsī uzsauca:

—      Ej pie velna, Lamančas don Kihot! Kā tu esi atkūlies līdz šejienei, nenomiris no neskaitāmajiem sitieniem, kas biruši uz tavas muguras? Tu esi ārprātīgs, un, ja tu tāds būtu tikai sevī, ieslēdzies savā ārprātā, tad vēl nebūtu tik ļauni, bet. tev piemīt spēja padarīt par ārprātīgiem un muļķiem visus, kas ar tevi satiekas un sarunājas; pietiek tikai paskatīties uz šiem seņjoriem, kas tevi pavada. Atgriezies, vientiesi, mājās, rūpējies par savu saimniecību, savu sievu un bērniem un atmet šīs blēņas, kas tev izžāvē smadzenes un aptumšo prātu.

—      Brāli, — sacīja dons Antonio, — ejiet savu ceļu un nedodiet padomus tara, kas jums tos neprasa. Lamančas seņjors dons Kihots ir ļoti saprātīgs, un mēs, kas viņu pavadām, neesam muļķi. Krietnums jāgodā visur, kur tas parādās; bet jūs ejiet pie velna un neiejaucieties tur, kur jūs neviens neaicina.

—      Nudien, jūsu žēlastībai ir taisnība, — atbildēja kastīlietis, — jo dot padomus šim lāga vīram ir tas pats kā sist ar dūri pa naža asmeni; tomēr man ļoti žēl, ka gaišais prāts, kuru, kā daži apgalvo, šis ārprātīgais izrādot visās pārējās lietās, nepareizi novirzīts uz klaiņojošiem bruņiniekiem; un lai mani un visus manus pēcnācējus parauj velns — kā izteicās jūsu žēlastība —, ja es kopš šās dienas, arī ja dzīvotu ilgāk nekā Metuzāls, dotu kādam padomu, pat ja tas man to lūgtu.

Padomdevējs aizgāja; pastaiga turpinājās, bet zēni un visvisādi ļaudis sāka tik cītīgi lasīt uzrakstu, ka dons Antonio to beidzot noņēma, izlikdamies, ka noņem kaut ko citu.

Iestājās nakts; viņi atgriezās mājās, kur tos gaidīja balle ar dāmām, jo dona Antonio sieva, dižciltīga seņjora — jautra, skaista un gudra, bija ielūgusi savas draudzenes, lai tās atnāktu godināt viņas viesi un papriecāties par viņa neredzēto ārprātu.

Draudzenes ieradās, un pēc lieliskām vakariņām, ap desmitiem vakarā, sākās balle. Starp dāmām bija divas asprātīgas zobgales un joku mīļotājas, kas, gan visai pieklājīgi, atļāvās dažus patīkamus un nevainīgus jokus. Viņas tik ļoti centās dejot ar donu Kihotu, ka nomocīja ne tikai viņa miesu, bet arī dvēseli. Bija ko skatīties, kad dejoja dons Kihots — garš, izstīdzējis, kaulains, dzeltenbāls, iežņaugts šaurā tērpā, neveikls un turklāt ar smagām kustībām. Dāmas it kā zagšus viņu aplidoja, un viņš, tāpat zagšus, no viņām vairījās; bet, redzot, ka tās nerimstas, viņš pacēla balsi un sacīja:

—     Fugite, partes adversae/* Lieciet, mani mierā, ļaunie nodomi! Ar šādām jūtām ejiet citur, seņjoras, jo manas sirds valdniece, nesalīdzināmā Tobosas Dulsineja, neatļautu citu sieviešu jūtām — tik vienīgi savējām — mani pakļaut un valdzināt.

To pateicis, viņš apsēdās uz grīdas zāles vidū, gluži salauzts un nokausēts no dejas piepūles. Dons Antonio pavēlēja viņu aiznest gultā, un pirmais pie dona Kihota piesteidzās Sančo, teikdams:

—     Sasodīts, cik jūs slikti dejojat, mans kungs un seņjor! Vai jūs domājat, ka visiem drošsirdīgajiem vīriem jābūt arī dejotājiem un ka klaiņojošiem bruņiniekiem jābūt danču meistariem? Ja jūs tā domājat, tad jūs maldāties: ir cilvēki, kas drīzāk iedrošinātos nogalināt milzi nekā spert vienu dejas soli. Ja būtu jādejo tas dancis, kurā jāsit sev pa pazolēm, tad es varētu jūs aizstāt, jo to es dejoju kā ērglis, bet pilsētnieku dejas neesmu iemācījies.

Ar šādām un citām runām sasmīdinājis balles dalībniekus, Sančo aiznesa savu kungu gultā, apsedza viņu, lai tas izsviedrētos un atveseļotos, jo dejojot bija saaukstējies.

Nākošajā dienā dons Antonio nolēma, ka būtu labi izdarīt mēģinājumu ar burvju galvu, un kopā ar donu Kihotu, Sančo, diviem saviem draugiem, abām dāmām, kuras ar dejām bija nomocījušas donu Kihotu un pārnakšņojušas pie dona Antonio sievas, viņš ieslēdzās istabā, kurā atradās galva. Dons Antonio pastāstīja viņiem par galvas īpašībām, piekodinādams stingri glabāt noslēpumu, un sacīja, ka šodien pirmo reizi gribot pārbaudīt burvju galvas spējas; atskaitot abus Antonio draugus, neviens nezināja, kāds āķis slēpjas šajā burvībā, un, ja dons Antonio to iepriekš nebūtu atklājis saviem draugiem, tie arī izbrīnītos tāpat kā pārējie, jo citādi arī nevarēja būt: tik meistarīgi un apbrīnojami bija veidota šī galva.

Pirmais pie galvas auss noliecās pats dons Antonio, teikdams klusā balsī, bet ne tik klusā, lai to visi nedzirdētu:

—      Saki man, galva, ar savu burvju spēku, ko es tagad domāju! — Un galva viņam atbildēja, nepakustinot lūpas, skaidrā un saprotamā balsī, kuru visi dzirdēja, šādus vārdus:

—      Es domas nelasu.

To dzirdot, visi bija pārsteigti, jo vairāk tāpēc, ka visā istabā un galdiņa tuvumā nebija nevienas dzīvas būtnes, kas būtu varējusi atbildēt.

—      Cik cilvēku mēs šeit esam? — atkal jautāja dons Antonio. Un viņam tā pati balss atbildēja tikpat skaidri:

—      Šeit atrodas tava sieva, divi tavi draugi, divas viņas draudzenes, kāds slavens bruņinieks, saukts Lamančas dons Kibots, un viņa ieroču nesējs, kura vārds ir Sančo Pansa.

Bija atkal par ko brīnīties, un visiem aiz bailēm mati sacēlās stāvus. Dons Antonio, atkāpies no galvas, sacīja:

—      Ar to man pietiek, lai pārliecinātos, ka mani nav pievīlis cilvēks, kas man pārdeva tevi, gudrā galva, runājošā galva, kas prot atbildēt, brīnišķīgā galva! Lai nāk citi un vaicā, ko vien vēlas!

Tā kā sievietes parasti ir nepacietīgas un ziņkārīgas, tad pirmā galvai tuvojās viena no dona Antonio sievas draudzenēm un jautāja:

—      Saki man, galva, kas man jādara, lai es kļūtu ļoti skaista!

Galva atbildēja:

—      Esi ļoti godīga.

—      Es vairāk neko nevaicāšu, — sacīja jautātāja.

Tad pienāca viņas draudzene un sacīja:

—      Es vēlētos zināt, galva, vai mans vīrs mani patiesi mīl.

Un viņai atbildēja:

—      Vēro, kā viņš pret tevi izturas, tad tu visu sapratīsi.

Precētā dāma atkāpās un sacīja:

—     Lai saņemtu šādu atbildi, nebija vērts jautāt, jo patiesi cilvēka rīcība izpauž viņa jūtas.

Tad pienāca viens no dona Antonio draugiem un vaicāja:'

—      Kas es esmu?

Galva atbildēja:

—      Tu to zini.

—      To es tev nejautāju, — sacīja kabaļjēro, — bet saki man, vai arī tu pazīsti mani!

—      Jā, pazīstu, — viņam atbildēja, — tu esi dons Pedro Noriss.

—      Es negribu neko vairāk zināt, lai pārliecinātos, ka tu, galva, visu zini.

Tiklīdz viņš atgāja sāņus, tuvojās otrs dona Antonio draugs un vaicāja:

—      Saki, galva, ko vēlas mans dēls, mans mantinieks!

—      Es jau teicu, — atbildēja galva. — ka nevaru uzminēt vēlēšanos, bet tomēr varu tev pateikt, ka tavs dēls vēlas tevi apglabāt.

—      Tiešām tā, — sacīja kabaļjēro, — tas ir acīm redzams un rokām taustāms.

Un vairāk viņš nejautāja. Pienāca dona Antonio sieva un teica:

—      Es nezinu, galva, ko tev jautāt; es tikai gribētu zināt, vai mans labais vīrs vēl ilgi dzīvos man par prieku.

Viņai atbildēja:

—      Jā, ilgi, jo viņa veselība un mērenais dzīves veids sola viņam daudzus dzīves gadus, kurus daži sev saīsina ar visādām pārmērībām.

Tad pienāca dons Kihots un jautāja:

—      Saki man, atbildētāja, vai viss, ko stāstīju par notikumiem Montesīnosa alā, bija īstenība vai sapnis? Vai mans ieroču nesējs Sančo sevi patiešām nopērs? Vai šādi tiks atburta Dulsineja?

—     Kas attiecas uz alu, — viņam atbildēja, — tad tur varētu daudz ko teikt, jo tur bija gan īstenība, gan sapnis; Sančo pašpēršanās ieilgs; Dulsineja tiks atburta savā laikā.

—      Vairāk es neko nevēlos zināt, — teica dons Kihots, — jo, kad redzēšu Dulsineju atburtu, tad man liksies, ka visa manis kārotā laime uzreiz būs sasniegta.

Pēdējais jautātājs bija Sančo, un viņa jautājums bija šāds:

—      Saki uz labu laimi, galva, vai es vēl kādreiz būšu gubernators? Vai atbrīvošos no trūcīgā ieroču nesēja amata? Vai es vēl redzēšu savu sievu un bērnus?

Viņam atbildēja:

—      Tu būsi gubernators savā mājā un, ja tur atgriezīsies, sastapsi savu sievu un bērnus, un, atstājis savu dienestu, tu nebūsi vairs ieroču nesējs.

—      Dieva vārds, smuka atbilde! — iesaucās Sančo Pansa. — To arī es pats varētu pateikt; un vairāk nepateiktu arī pravietis Perogruļjo.

—      Tu lops, — iesaucās dons Kihots, — kādas atbides tu vēlies? Vai nepietiek, ka šās galvas atbildes atbilst jautājumiem?

—      Jā, pietiek, — atbildēja Sančo, — bet es vēlētos, lai tā izteiktos vairāk un atbildētu skaidrāk.

Ar to izbeidzās jautājumi un atbildes, bet neizbeidzās izbrīns, kādu sajuta visi klātesošie, atskaitot dona Antonio draugus, kas zināja patiesos apstākļus. Un tos Sids Amets Benenheli gribējis noskaidrot tūlīt, lai neatstātu visus šādā sasprindzinājumā un nepamudinātu tos ticēt kādai burvībai vai kaut kam sevišķi noslēpumainam, kas iemiesojies šajā galvā, un tāpēc paskaidro, ka dons Antonio, reiz ieraudzījis Madridē šādu galvu, ko bija izgatavojis kāds kokgrebējs, licis tādu izveidot arī savā mājā, lai izklaidētos un pārsteigtu nezinātājus. Galva bija ierīkota šādi: galds bija darināts no koka, apkrāsots un nolakots tā, ka atgādināja jaspisu, tāpat bija izkrāsota galda kāja, kas stingri balstījās uz četrām ērgļa ķetnām. Galva, kas šķita darināta no bronzas un līdzinājās kāda romieša imperatora krūšutēlam, bija iekšpusē izdobta, tāpat kā galda dēlis, kurā tā bija iestiprināta tik stingri, ka salaidums nemaz nebija manāms. Arī galda kājā bija dobums, it kā galvas rīkles un krūšu turpinājums, un tas viss bija savienots ar otru istabu, kas atradās zem telpas, kurā bija novietota galva. Caur šo galda kājas, galda virsmas, galvas krūšu un rīkles dobumu bija tik veikli izvilkta skārda caurule, ka to neviens nevarēja pamanīt. Apakšējā telpā, tieši zem virsējās telpas, novietojās tas, kam vajadzēja atbildēt, pielika muti pie caurules gala, un balss kā pa rupora tauri skanēja gan uz augšu, gan uz apakšu, un katrs vārds bija skaidri sadzirdams, — un šo viltību nebija iespējams atklāt. Atbildētājs bija kāds students, dona Antonio radinieks, visai atjautīgs un gudrs, kuram viņa tēvocis bija iepriekš pastāstījis, kas kopā ar viņu ienāks galvas istabā, tāpēc viņam bija viegli atbildēt ātri un pareizi uz pirmo jautājumu, uz pārējiem viņš atbildēja uz labu laimi un, kā jau atjautīgs cilvēks, nekļūdījās. Sids Amets vēl stāsta, ka šī brīnumainā ierīce darbojusies desmit vai divpadsmit dienas, bet tad pilsētā sākušas klīst valodas, ka dona Antonio mājā esot burvju galva, kas atbildot uz visiem jautājumiem, un viņš, baidīdamies, ka šīs valodas neaizsniegtu mūsu modro ticības sargu ausis, pats visu pastāstīja seņjoriem inkvizitoriem, kas viņam pavēlēja šo galvu iznīcināt un savus jokus neturpināt, lai nejauktu prātus tumšajam pūlim, bet donam Kihotam un Sančo Pansam šī galva šķita apburta un spējīga dot atbildes, kuras gan vairāk apmierināja donu Kihotu nekā Sančo Pansu.

Sās pilsētas kabaļjēro, lai izpatiktu donam Antonio, godinātu donu Kihotu un dotu viņam iespēju parādīt savas neprātības, nolēma sarīkot pēc sešām dienām jāšanas sacīkstes ar riņķiem*, kuras tomēr nenotika, kā to pastāstīsim vēlāk. Dons Kihots vēlējās pastaigāties pa pilsētu vienkārši kājām, negribēdams jāt uz zirga, lai viņu nevajātu zēni, un tāpēc viņš kopā ar Sančo un diviem kalpiem, kurus tam dons Antonio bija norīkojis kā pavadoņus, izgāja pastaigā. Gadījās, ka, staigājot pa kādu ielu, dons Kihots pacēla acis un ieraudzīja pār kāda nama durvīm izkārtni, kur ar lieliem burtiem bija uzrakstīts: «Šeit iespiež grāmatas»; tas viņu ļoti iepriecināja, jo viņš vēl nekad nebija redzējis nevienu spiestuvi un vēlējās paskatīties, kā iespiež grāmatas. Viņš iegāja spiestuvē līdz ar visiem saviem pavadoņiem un redzēja, ka vienā vietā iespieda, otrā lasīja korektūru, trešajā salika burtus un ceturtajā laboja, īsi sakot, redzēja visu lielās spiestuves iekšējo iekārtu. Piegājis pie vienas salikuma kastes, dons Kihots vaicāja, ko te darot; darbinieki viņam to paskaidroja, viņš pabrīnījās un gāja tālāk. Tad viņš piegāja pie kāda cita strādnieka un jautāja, ko tas darot. Strādnieks viņam atbildēja:

— Seņjor, šis kabaļjēro, — viņš norādīja uz kādu cilvēku ar glītu seju un ārieni, kas izskatījās diezgan nopietns, — pārtulkojis kādu itāliešu grāmatu mūsu, kastīliešu valodā, un es to salieku iespiešanai.

—      Kāds ir šis grāmatas nosaukums? — vaicāja dons Kihots.

Tulkotājs viņam atbildēja:

—     Seņjor, šī grāmata itāliešu valodā saucas le Bagatelle.

—      Un ko nozīmē le bagatelle mūsu valodā? — jautāja dons Kihots.

—      Le bagatelle, — sacīja autors, — mūsu valodā nozīmē nieki; kaut gan nosaukums nenozīmīgs, tā satur daudz laba un vērtīga.

—       Es mazliet protu itāliešu valodu, — sacīja dons Kihots, — un lepojos ar to, ka varu nodziedāt dažas Ariosto stances. Bet sakiet man, jūsu žēlastība mans seņjor (es to jautāju nevis tādēļ, lai pārbaudītu jūsu žēlastības zināšanas, bet tikai aiz ziņkārības): vai šajā sacerējumā kaut kur sastopams vārds pignata?

—      Jā, daudzreiz, — atbildēja tulkotājs.

—      Un kā jūsu žēlastība šo vārdu tulko mūsu valodā? — jautāja dons Kihots.

—      Kā gan citādi to tulkot, ja ne ar vārdu krāsns pods?

— Pie velna! — iesaucās dons Kihots. — Jūsu žēlastība gan dziļi izprot itāliešu valodas īpatnības. Esmu gatavs saderēt, ka tur, kur itālieši saka piace, jūsu žēlastība savā valodā saka — patīk, kur saka piū — jūs sakāt vairāk, un su jūs tulkojat augšā, bet giū — apakšā.

— Protams, katrā ziņā, — sacīja tulkotājs, — jo tāds ir pareizais tulkojums mūsu valodā.

—       Es varu zvērēt, — teica dons Kihots, — ka jūsu žēlastība neesat pazīstams pasaulē, jo pasaulei nepatīk apbalvot izcilas dotības un teicamus darbus. Cik daudz spēju tāpēc gājušas bojā! Cik daudz talantu palikuši neievēroti! Cik daudz tikumu nav noniecināti! Tomēr, manuprāt, tulkot no vienas valodas otrā, ja vien netulkojam no visu valodu karalienēm — grieķu un latīņu valodām, ir gluži tas pats kā aplūkot flāmu paklājus no kreisās puses; lai gan figūras redzamas, tomēr daudzie diegi tās padara neskaidras un neredzam labās puses gludumu un krāsainību: tulkojot no vieglajām valodām, nevajag ne atjautības, ne daiļrunības, tāpat kā tās nav vajadzīgas pārrakstītājam vai kopētājam. Es negribu ar to teikt, ka tulkot nebūtu ieteicami, jo ir cilvēki, kas nodarbojas ar vēl sliktākām un nederīgākām lietām. Viss sacītais neattiecas vienīgi uz diviem slaveniem tulkotājiem: doktoru Kristobalu de Figeroa un viņa «Uzticīgo ganu»* un donu Huanu de Hauregi un viņa «Amintu»*, kuru tulkojumi ir tik veiksmīgi, ka tos nevar atšķirt no oriģināla. Bet sakiet man, jūsu žēlastība, vai jūs šo grāmatu iespiežat uz sava rēķina jeb vai esat to pārdevuši kādam grāmatu izdevējam?

—      Es to iespiežu uz sava rēķina, — atbildēja tulkotājs, — un ceru nopelnīt vismaz tūkstoš dukātu ar šo pirmo iespiedumu, kas iznāks divi tūkstoši eksemplāros, un, ja katra grāmata maksās sešus reālus, tās izpirks vienā rāvienā.

—      Labs aprēķins, jūsu žēlastība! — iesaucās dons Kihots. — Skaidri redzams, ka jūs nepazīstat grāmatizdevēju viltīgos paņemienus un viņu savstarpējo saistību. Varu galvot, ka, uzlicis sev plecos šīs divi tūkstoši grāmatas, jūsu ķermenis tā sagrīļosies, ka jūs pārņems izbailes, it sevišķi ja grāmata nav pievilcīga un saistoša.

—     Nu un tad? — atbildēja tulkotājs. — Vai jūsu žēlastība grib, lai es to nodotu kādam grāmatizdevējam, kas man par šo priekšrocību samaksātu trīs maravedī un domātu, ka viņš ir mans labdaris. Es neiespiežu savas grāmatas, lai iegūtu slavu pasaulē, kurai mani darbi ir pazīstami, es gribu nopelnīt, jo slava bez pelņas nav ne kvatrīna*'vērta.

—     Lai dievs dod jūsu žēlastībai veiksmi! — sacīja dons Kihots.

Viņš gāja tālāk un ieraudzīja, ka laboja salikumu kādai grāmatai, kas saucās «Dvēseles gaisma»*, un, ieraudzījis virsrakstu, teica:

—     Šādas grāmatas, kuru gan ir diezgan daudz, jāiespiež, jo arī grēcinieku skaits ir liels un vajag bezgala daudz gaismas tiem daudzajiem, kas maldās tumsā.

Iedams tālāk, viņš ieraudzīja labojam vēl kādu citu grāmatu; un, kad ievaicājās, kā to saucot, viņam atbildēja, ka tā esot Atjautīgā Lamančas idalgo dona Kihota otrā dala, kuras sacerētājs dzīvojot Tordesijjasā.

—     Esmu jau dzirdējis par šo grāmatu, — sacīja dons Kihots, — un, patiesību sakot, domāju, ka tā jau sadedzināta un pārvērsta pelnos savas nekaunības dēj; bet ari tai pienāks sava sv. Mārtiņa diena kā jebkurai cūkai*; izdomātie stāsti tikai tad ir labi un baudāmi, ja tuvi patiesībai vai patiesības šķietamībai, un patiesie stāsti ir jo labāki, jo tie patiesāki.

To pateicis, viņš ar zināmu īgnumu izgāja no spiestuves. Sajā pašā dienā dons Antonio gribēja donam Kihotam parādīt galeras, kas stāvēja krastmalā, par ko Sančo ļoti priecājās, jo nebija tādas savā mūžā redzējis. Dons Antonio paziņoja galeru komandierim, ka vakarā viņš ieradīšoties parādīt galeras savam viesim, slavenajam Lamančas donam Kihotam, par kuru komandieris un visi pilsētas iedzīvotāji jau bija dzirdējuši; kas notiks uz galerām, to pastāstīsim nākošajā nodajā.

LXIII nodaļa. PAR NELAIMI, KAS ATGADĪJĀS SANCO PANSAM, APMEKLĒJOT GALERAS, UN PAR NEPARASTO PIEDZĪVOJUMU AR DAIĻO MORISKIETI

Dons Kihots ilgi domāja par burvju galvas atbildi, un viņam neienāca prātā, ka tā varētu būt viltota: visas viņa domas saistīja solījums, kas tam šķita patiess, ka Dulsineja tiks atburta. Viņš pie šīs domas nemitīgi atgriezās un sevī priecājās, ticēdams, ka šis solījums drīz piepildīsies; bet Sančo, kaut gan viņam gubernatora amats, kā zinām, bija apriebies, tomēr vēlējās atkal citiem pavēlēt un iedvest tiem paklausību; tādu nelaimi rada vara, kaut arī tā būtu piešķirta tikai pa jokam.

Šai vakarā mājas saimnieks dons Antonio Morēno, viņa divi draugi, dons Kihots un Sančo devās uz galerām. Tiklīdz galeru komandieris, kas bija iepriekš brīdināts par šo jauko apciemojumu, ieraudzīja abas slavenības, donu Kihotu un Sančo krastā, viņš deva zīmi visām galerām nolaist teltis; atskanēja oboju mūzika, ūdenī nolaida laivu, kas bija izklāta ar krāšņiem paklājiem un sarkana samta spilveniem, un, tiklīdz dons Kihots iekāpa laivā, uz komandiera galeras klāja nodunēja lielgabala šāviens, kam sekoja šāvieni no pārējām galerām, un, kad dons Kihots kāpa augšup pa borta kāpnēm, visa komanda viņu sveica ar parasto trīskārtējo «u-u-u», ko mēdz saukt, kad uz galerām ierodas ievērojamas personas. Ģenerālis, kā mēs turpmāk dēvēsim šo dižciltīgo Valensijas kabaļjēro, sniedza donam Kihotam roku un apskāva viņu, teikdams:

— Šo dienu es atzīmēšu ar baltu akmeni kā vienu no labākajām dienām manā mūžā, jo šodien redzu Lamančas seņjoru donu Kihotu, kas sevī ietver un iemieso visu klaiņojošo bruņinieku drošsirdību.

Ar tikpat pieklājīgiem vārdiem viņam atbildēja dons Kihots, bezgala iepriecināts par viņam parādīto godu. Visi novietojās galeras pakaļgalā, kas bija ļoti izgreznots, un atsēdās uz soliem; pār klāju aizsoļoja bocmanis un ar svilpi deva komandai pavēli nomest drēbes, ko tā izpildīja vienā acumirklī. Sančo, ieraudzījis tik daudz puskailu ļaužu, apmulsa, un apmulsums pieauga, kad viņš redzēja, cik ātri paceļ teltis, jo viņam šķita, ka te darbojas visi velni; tomēr tie bija tīrie nieki salīdzinājumā ar to, ko pastāstīšu turpmāk. Sančo bija apsēdies pie labā borta blakus pirmajam airētājam, kas, iepriekš pamācīts, pēkšņi satvēra Sančo, pacēla viņu uz rokām, kamēr visa komanda bija modrā gatavībā, un Sančo sāka lidot gar labo bortu no rokas rokā, no sola uz solu, tik lielā ātrumā, ka nabadziņam metās tumšs gar acīm un viņš, protams, nodomāja, ka viņu aiznes paši velni; bet airētāji nemitējās, līdz viņš gar kreisā borta malu tika aizmests atpakaļ galeras pakaļgalā. Nelaimīgais pakrita sadauzīts, aizelsies un sviedriem apklāts, nekādi nesaprazdams, kas ar viņu bija noticis.

Dons Kihots, kas redzēja Sančo bezspārnu lidojumu, vaicāja ģenerālim, vai viņiem esot paradums sarīkot šādas ceremonijas visiem, kas pirmo reizi uznāk uz galerām; ja tas esot tā, tad viņš nevēloties ievērot šo paražu un izdarīt šādus vingrojumus un zvērot pie dieva, ka ikvienam, kas viņu satveršot, lai mestu gaisā, viņš izraušot dvēseli no miesas; to teikdams, viņš pietrūkās kājās un satvēra savu zobenu.

Šajā mirklī aizvāca teltis un ar lielu troksni tika nolaista rāja.

Sančo Pansam šķita, ka debess izkrīt no virām un nogāžas viņam uz galvas, un izbailēs viņš ievilka to starp ceļiem. Arī donam Kihotam sagrīļojās kājas; viņš nodrebēja, ierāva galvu plecos un nobālēja. Komanda tikpat ātri un ar tikpat lielu troksni rāju atkal pacēla, un visu to jūrnieki veica klusēdami, it kā tiem nebūtu ne balss, ne elpas. Bocmanis deva zīmi pacelt enkuru, tad, uzlēcis uz klāja, ar pātagu vai pletni rokās sāka sist airētājiem pa pleciem, un galera lēnām attālinājās no krasta jūrā. Kad Sančo ieraudzīja kustamies tik daudz sarkanu kāju, jo airi viņam šķita kājas, viņš sevī sacīja:

—     Jā, te patiesi ir apburtas lietas, nevis tās, par kurām runā mans kungs. Ko nodarījuši šie nelaimīgie, ka viņus tik nežēlīgi sit, un kā iedrošinās viens cilvēks, kas te staigā svilpodams, sist tik daudz ļaužu? Jāsaka, ka te nu ir elle vai vismaz šķīstītava.

Dons Kihots, redzēdams, cik uzmanīgi Sančo vēro notiekošo, sacīja viņam:

—    Ak, draugs Sančo, cik ātri un viegli jūs varētu, ja vien vēlētos, izģērbties puskails un pievienoties šiem seņjoriem, lai beidzot atburtu Dulsineju! Jo starp tik daudzu cilvēku mokām un ciešanām jūs nejutīsiet tik ļoti savējās; un varbūt gudrais Merlēns ieskaitīs jums katru sitienu no šās spēcīgās rokas kā desmit sitienus to sitienu skaitā, kas jums vēl sev pašam jāuzcērt.

Ģenerālis gribēja vaicāt, kas tie esot par sitieniem un ko nozīmējot Dulsinejas atburšana, kad sardzes jūrnieks iesaucās:

—     No Monžuikas* raida signālu, ka rietumu pusē piekrastē parādījies airu kuģis.

To izdzirdis, ģenerālis uzskrēja uz klāja un sauca:

—     Ei, zēni, nepalaidiet garām šo kuģi! Droši vien bāka mums ziņo par kādu Alžīrijas pirātu kuģi.

Pārējās trīs galeras piebrauca pie komandiera galeras, lai uzzinātu, kādas būs viņa pavēles. Ģenerālis pavēlēja divām galerām izbraukt jūrā, bet trešajai sekot viņa galerai gar krastu, lai brigantīna tiem neaizbēgtu. Komanda sāka straujāk cilāt airus, un galeras traucās tik ātri, it kā lidotu. Abas galeras, kas izbrauca jūrā, pēc divām jūdzēm panāca brigantīnu, kurai, kā likās, bija četrpadsmit vai piecpadsmit airētāju solu, kas vēlāk apstiprinājās arī īstenībā. Kad brigantīna pamanīja galeras, tā sāka braukt ātrāk, cerēdama no tām aizbēgt ar savu straujo gaitu, bet tas tai neizdevās, jo komandiera galera bija viens no ātrākajiem kuģiem, kāds jebkad braucis jūrā, un tā sāka strauji traukties uz priekšu, tā ka brigantīnas komanda saprata, ka nevar izbēgt, un tāpēc arāess pavēlēja nolikt airus un padoties, lai pārlieku nesakaitinātu mūsu galeru kapteini; bet liktenis bija lēmis citādi: kad komandiera galera piebrauca jau tik tuvu, ka brigantīnas ļaudis varēja sadzirdēt mūsu jūrnieku saucienus, lai tie padodas, divi piedzērušies loraki, tas ir, turki, kas atradās uz brigantīnas ar divpadsmit saviem tautiešiem, izšāva no divām musketēm un nogalināja divus mūsu kareivjus, kas stāvēja uz galeras pakaļējā klāja. To redzot, ģenerālis zvērēja, ka neatstās dzīvu nevienu, ko notvers uz brigantīnas, kurai strauji uzbruka galera, bet tai izdevās paslīdēt zem galeras airiem un aizpeldēt. Galera aiztraucās uz priekšu labu gabalu; brigantīnas ļaudis redzēja, ka ir pazuduši, un, galerai tuvojoties, uzvilka buras, un tad ar burām un airiem mēģināja glābties; bet šāda veiklība tiem neko nelīdzēja, un viņu pārdrošība viņus tikai pazudināja, jo pēc pusjūdzes komandiera galera panāca brigantīnu, aizķēra to ar airiem un visu komandu dzīvu saņēma gūstā. Tad piebrauca abas pārējās galeras, un visas četras galeras ar gūstekņiem atgriezās ostā, kur tās gaidīja neskaitāms ļaužu bars, kas gribēja redzēt, ko galeras atved. Netālu no krasta komandieris pavēlēja izmest enkuru un ieraudzīja, ka krastmalā ieradies pilsētas vicekaralis. Komandieris lika nolaist ūdenī laivu, lai atvestu vicekarali, un pavēlēja pacelt rāju un pie tās nekavējoties pakārt arāesu un pārējos turkus, ko bija sagūstījis, pavisam trīsdesmit sešus cilvēkus, kas bija stalti vīri un vairākums musketieri.

Ģenerālis jautāja, kurš no viņiem esot brigantīnas arāess, un viens no gūstekņiem, kas izrādījās spāniešu atkritējs, atbildēja viņam kastīliešu valodā:

—     Šis jauneklis, seņjor, ko šeit redzat, ir mūsu arāess.

Viņš norādīja uz vienu no visdaiļākajiem un staltākajiem jaunekļiem, kādu vien var iedomāties cilvēka iztēle. Tas varēja būt nepilnus divdesmit gadus vecs.

Ģenerālis viņam vaicāja:

—      Saki man, nesaprātīgais suns, — kas tevi pamudināja nogalināt manus karavīrus, kad redzēji, ka nevari izbēgt? Vai tādu cieņu tu izrādi komandiera kuģim? Vai tu nezini, ka neapdomība nav varonība? Kad zūd cerība, tad cilvēkam jākļūst drosmīgam, nevis neapdomīgam.

Arāess gribēja atbildēt, bet ģenerālis nevarēja uzklausīt viņa atbildi, jo viņš steidzās pretim vicekaralim, kas jau bija ieradies uz galeras kopā ar dažiem saviem kalpiem un vairākiem šās pilsētas iedzīvotājiem.

—     Jums bijušas veiksmīgas medības, seņjor ģenerāli! — sacīja vicekaralis.

—      Ļoti veiksmīgas, — atbildēja ģenerālis, — par ko jūsu augstība pati pārliecināsies, kad redzēsiet medījumu pakārtu pie rājas.

—     Kādēļ tad tā? — vaicāja vicekaralis.

—     Tādēļ, ka viņi nogalinājuši, pretēji visiem kara likumiem un ierašām, divus manas galeras labākos kareivjus, un es zvērēju pakārt visus, kurus sagūstīšu, sevišķi šo jaunekli, kas ir brigantīnas arāess.

Un viņš norādīja uz jaunekli, kas sasietām rokām un ar cilpu kaklā gaidīja nāvi. Vicekaralis uzlūkoja jaunekli, un tas viņam šķita tik skaists, smuidrs un pazemīgs, ka viņa skaistums šajā mirklī bija labākais ieteikuma raksts, un vicekaralim radās vēlēšanās paglābt viņu no nāves, tāpēc viņš tam jautāja:

—      Saki man, arāes, — vai tu esi pēc tautības turks, maurs vai atkritējs?

Jauneklis tāpat kastīliešu valodā atbildēja:

—      Es neesmu ne turks, ne maurs, ne atkritējs.

—      Kas tad tu esi? — jautāja vicekaralis.

—      Sieviete un kristiete, •— atbildēja jauneklis.

—      Sieviete un kristiete šādā tērpā un šādos apstākjos? Tas rada tādu izbrīnu, ka grūti tam ticēt.

—      Seņjori, atlieciet mana nāves soda izpildīšanu, — sacīja jauneklis, — jūsu atriebe daudz nezaudēs, ja atļausiet man tikai izstāstīt savu dzīvi.

Vai viscietākā sirds nekļūtu mīksta no šādiem vārdiem vismaz tik daudz, lai noklausītos, ko gribēja stāstīt skumjais un nelaimīgais jauneklis? Ģenerālis viņam teica, lai viņš stāstot, ko gribot, bet lai necerot iegūt piedošanu par savu acīm redzamo noziegumu. Ieguvis šo atļauju, jauneklis savu stāstu iesāka šādi:

—      Es piederu tai tautai, ko var drīzāk saukt par nelaimīgu nekā saprātīgu un kura tagad iegrūsta nelaimes jūrā, mani vecāki ir moriski.. .* Kad sākās mūsu nelaimes, divi mani tēvoči mani aizveda uz Berberiju, lai gan es viņiem teicu, ka esmu kristiete, un patiešām tāda arī esmu, nevis šķietama un viltīga, bet gan īsta katoliete. Veltīgi es atklāju šo patiesību tiem, kuriem bija uzdots mūs izraidīt posta pilnā trimdā, pat mani tēvoči man neticēja, bet domāja, ka es meloju un izliekos, lai tikai paliktu dzimtenē, un tie mani ar varu un pret manu gribu aizveda sev līdz. Mana māte ir kristiete, un arī mans tēvs, saprātīgs cilvēks, ir kristietis; esmu ar mātes pienu iezīdusi katoļu ticību, esmu uzaudzināta labos tikumos; ne mana valoda, ne uzvedība, manuprāt, neliecināja, ka esmu moriskiete. Kamēr es tā ieaugu tikumos (jo tie man šķiet tikumi), pieauga arī mans skaistums, ja man tāds piemīt, — un, kaut gan dzīvoju stingrā noslēgtībā un vienatnībā, tomēr ne tik stingrā, lai mani neieraudzītu kāds jauns kabaļjēro dons Gaspars Gregorio, kāda mūsu kaimiņa vecākais dēls un mantinieks. Par to, kā viņš mani ieraudzīja, kā mēs runājām, kā viņš pazaudēja manis dēļ savu sirdi un kā arī es nesaglabāju savējo, būtu pārāk gari ko stāstīt, — sevišķi šādā brīdī, kad bailēs gaidu, ka nežēlīgā cilpa, kas mani apdraud, sažņaugsies ap manu kaklu; teikšu tikai, ka Gregorio vēlējās mani pavadīt trimdā. Labi prazdams arābu valodu, viņš pievienojās moriskiem, kas brauca no citiem ciematiem, un ceļojuma laikā iedraudzējās ar manu tēvoci un viņa sievu, kuriem braucu līdz arī tādēļ, ka mans tēvs, būdams gudrs un tālredzīgs, izdzirdis pirmās ziņas par mūsu izdzīšanu, bija tūlīt atstājis mūsu ciematu un aizbraucis, lai sameklētu mums patvērumu citās zemēs. Viņš noslēpa un apraka kādā vietā, kas tikai man vienai zināma, daudz pērļu un dārgakmeņu un kādu summu naudas — krusādo un zelta dublonos. Viņš man pavēlēja šai mantai nekādā zinā nepieskarties, pat ja mūs izraidītu, iekams viņš paspētu atgriezties. Es viņam paklausīju un, kā jau teicu, kopā ar savu tēvoci un viņa sievu un vēl citiem radiem aizbraucu uz Berberiju, kur mēs apmetāmies Alžīrā un nokļuvām īstā ellē. Karalis izdzirdēja valodas par manu skaistumu un arī par manu bagātību, kas zināmā mērā man nāca par labu. Viņš mani ataicināja pie sevis un vaicāja, no kāda Spānijas apvidus es esot, cik daudz naudas un kādus dārgakmeņus vedot sev līdz. Es nosaucu viņam mūsu ciematu un teicu, ka dārgakmeņi un nauda tur aprakti, bet būtu viegli atrodami, ja es pati turp aizbrauktu. Es to visu viņam teicu, cerēdama, ka mantkārība viņu apstulbos vairāk nekā mana daile. Kamēr mēs tā sarunājāmies, viņam tika paziņots, ka kopā ar mani ieradies kāds jauneklis, tik stalts un skaists, ka skaistāku grūti iedomāties. Es nopratu, ka runa ir par donu Gasparu Gregorio, kam skaistumā neviens nevar līdzināties. Doma par briesmām, kas varēja draudēt donam Gregorio, mani satrauca, jo šie barbari turki skaistu jaunekli vērtē augstāk nekā visskaistāko sievieti. Karalis t.ūlīt pavēlēja jaunekli atvest, lai viņš uz to paskatītos, un vaicāja man, vai esot taisnība, ko par šo zēnu stāstot. Tad es, it kā debess iedvesmota, sacīju karalim, ka šis jauneklis nav vīrietis, bet gan sieviete tāpat kā es, un lūdzu karalim man atļaut meiteni ietērpt sievietes drēbēs, lai viņas skaistums būtu redzams visā pilnībā un viņa bez mulsuma varētu nostāties tā priekšā. Karalis teica, ka es varot tagad mierīgi aiziet, bet kādu citu dienu mēs parunāšot par to, kā es varētu atgriezties Spānijā un iegūt aprakto mantu. Es aprunājos ar donu Gasparu un pastāstīju viņam, kādas briesmas tam draudēja kā vīrietim, ietērpu viņu maurietes drēbēs un tajā pašā vakarā aizvedu pie karaļa, kas, sajūsmināts par viņa izskatu, nolēma meiteni paturēt pie sevis un uzdāvināt to lielsultānam; lai atvairītu briesmas, kas viņai draudēja no viņa paša, ja viņa paliktu karaļa sievu seraļjā, viņš pavēlēja jaunavu novietot pie kādām ievērojamām maurietēm, lai tās viņu apsargātu un apkalpotu; un donu Gasparu tūdaļ aizveda. Ko mēs abi izjutām (es nevaru noliegt, ka viņu mīlu), to sapratīs tie, kas zina, ko nozīmē šķirties no mīļota cilvēka. Karalis tūlīt pavēlēja mani aizvest uz Spāniju šajā brigantīnā to divu tīrasiņu turku pavadībā, kuri nošāva jūsu kareivjus. Man līdzi brauca vēl šis spāniešu atkritējs, — un viņa norādīja uz cilvēku, kas pirmais bija sarunājies ar komandieri, — par kuru es labi zinu, ka viņš slepenībā ir kristietis un dodas uz Spāniju ar nodomu tur palikt, nevis atgriezties Berberijā; pārējā brigantīnas komanda sastāv no mauriem un turķiem, kas ir vienkārši airētāji. Abi turki, mantkārīgi nekauņas, neievēroja viņiem doto pavēli — vispirms izsēdināt Spānijas krastā mani un šo atkritēju, kas bijām tērpušies mums piegādātās kristiešu drēbēs, bet nolēma vispirms pārlūkot krastu un, ja iespējams, iegūt kādu laupījumu, jo viņi baidījās, ka, izsēdināti krastā, mēs kaut kāda nejauša gadījuma dēļ varētu atklāt iestādēm, ka netālu jūrā ir brigantīna, un, ja krastmalā būtu galeras, tās viņus sagūstītu. Pievakarē mēs tuvojāmies ostai un neievērojām šās četras galeras, kuras mūs ieraudzīja, un tālāk viss notika jūsu acu priekšā. īsi sakot, dons Gregorio palika sievietes tērpā starp sievietēm, kur tam katru mirkli draud briesmas tikt pazudinātam, un es šeit stāvu ar sasietām rokām, gaidīdama nāvi vai, labāk sakot, baidīdamās pazaudēt dzīvību, kaut gan tā man apnikusi. Tāds, seņjori, ir manu bēdu stāsta nobeigums, kas tikpat patiess, cik bēdīgs; es tikai lūdzu jūs, ļaujiet man mirt kā kristietei, jo, kā jau jums teicu, neesmu līdzvainīga savas tautas noziegumos.

Tad viņa apklusa, un viņas acis pildījās karstām asarām, kas izraisīja asaras arī daudzu klātesošo acīs. Vicekaralis, aizkustināts un līdzjūtības pilns, klusēdams pienāca viņai klāt un ar savām rokām atraisīja cilpu, kas saistīja moriskietes daiļās rokas.

Kamēr moriskiete stāstīja savu neparasto stāstu, no viņas nenolaida acis kāds vecs svētceļnieks, kas kopā ar vicekarali bija uznācis uz galeras; tiklīdz moriskiete nobeidza savu stāstu, viņš nokrita ceļos pie viņas kājām un, tās apskaudams, iesaucās ar nopūtām un šņukstiem:

—      Ak, Anna Felisa, mana nelaimīgā meita! Es esmu tavs tēvs Rikote, kas atbraucis tevi meklēt, jo nevaru bez tevis dzīvot: tu esi manas dvēseles prieks!

Pie šiem vārdiem Sančo atvēra acis un pacēla galvu (kuru bija noliecis, domādams par savu neveiksmīgo pastaigu) un, uzlūkojis svētceļnieku, pazina Rikoti, kuru bija sastapis tajā dienā, kad atstāja savu gubernatora vietu, un pārliecinājās, ka moriskiete ir tiešām viņa meita, kas tagad, no virvēm atbrīvota, apkampa savu tēvu, sajaukdama savas asaras ar viņa asarām; Rikote teica ģenerālim un vicekaralim:

—       Seņjori, šī ir mana meita, kuras vārds neatbilst viņas nelaimīgajam liktenim. Viņa saucas Anna Felisa*, uzvārdā Rikote, un ir slavena tikpat daudz ar savu skaistumu kā ar manu bagātību. Es aizbraucu no savas dzimtenes meklēt svešās valstīs mums patvērumu un pajumti un, atradis to Vācijā, atgriezos dzimtenē svētceļnieka tērpā, dažu vāciešu pavadībā, lai uzmeklētu savu meitu un izraktu savas lielās bagātības, kuras biju tur noslēpis. Es neatradu savu meitu, bet atradu savus dārgumus, kurus vedu sev līdz, un tagad dīvainas sagadīšanās dēļ, kurai jūs bijāt liecinieki, esmu atradis savu vislielāko dārgumu — savu mīļoto meitu. Ja mūsu niecīgais pārkāpums un mūsu abu asaras varētu jūsu stingrajam taisnīgumam likt atvērt durvis žēlastībai, tad izrādiet to mums, kas nekad neesam gribējuši jūs apvainot un nekad neesam atzinuši mūsu tautiešu nodomus, kuru dēļ tie tika taisnīgi izraidīti.

Tad Sančo teica:

—      Es labi pazīstu Rikoti un zinu, ka Anna Felisa ir patiešām viņa meita, bet kāpēc viņš aizbraucis un atbraucis un vai viņa nodomi ir labi vai ļauni, — tādos niekos es neiemaisos.

Visus klātesošos pārsteidza neparastais notikums, un ģenerālis teica:

—      Jūsu asaras man neļauj izpildīt manu zvērestu; dzīvojiet, daiļā Anna Felisa, tik daudz mūža gadu, cik debesis jums piešķīrušas, bet nekaunīgie un pārdrošie noziedznieki lai saņem pelnīto sodu.

Un viņš pavēlēja pakārt pie rājas abus turkus, kas bija nogalinājuši viņa kareivjus; bet vicekaralis viņu lūdza tos nepakārt, jo viņu rīcībā bijis vairāk neprāta nekā drosmes. Ģenerālis izpildīja vicekaraļa lūgumu, jo atriebe nav patīkama, kad dusmas rimušas; pēc tam visi sāka pārdomāt, kā izglābt donu Gasparu Gregorio no briesmām, kas viņam draudēja; Rikote solīja vairāk nekā divi tūkstoši dukātu pērlēs un dārgakmeņos par viņa atbrīvošanu. Tika ieteikti daudzi paņēmieni, bet vislabākais paņēmiens bija tas, ko ieteica atkritējs spānietis: viņš piedāvājās atgriezties Alžīrā ar kādu nelielu kuģi, kurā būtu tikai seši soli un kristieši airētāji, jo viņš zinot, kad, kā un kur izkāpt krastā, un viņam esot arī zināma māja, kurā palicis dons Gaspars. Ģenerālis un vicekaralis šaubījās, vai var paļauties uz atkritēju un uzticēt viņam kristiešus airētājus; bet Anna Felisa par viņu galvoja, un viņas tēvs Rikote apsolījās izpirkt kristiešus gadījumā, ja tie kristu gūstā.

Kad šāds pasākums bija atzīts par labu, vicekaralis devās uz krastu, un dons Antonio Morēno aizveda sev līdz moriskieti un viņas tēvu; vicekaralis donam Antonio iepriekš piekodināja tos pēc iespējas laipni uzņemt un par tiem rūpēties, no savas puses piedāvādams visu, kas atrodas viņa mājā, lai pacienātu šos viesus. Tādu laipnību un žēlsirdību Annas Felisas daiļums bija pamodinājis vina krūtīs.

LXIV nodaļa, kurĀ stĀstĪts par PIEDZĪVOJUMU, KAS DONAM KIHOTAM SAGĀDĀJA VAIRĀK BĒDU NEKĀ VISI TIE, KAS VIŅAM BIJA ATGADĪJUŠIES lĪdz Šim

Stāstā tālāk teikts, ka dona Antonio Morēno sieva priecājās par Annas Felisas ierašanos viņas mājā. Viņa to uzņēma ļoti laipni, viņas dailes un gudrības valdzināta, jo moriskieti daba bija pilnā mērā apveltījusi ar abām šīm īpašībām; un visi pilsētas iedzīvotāji, it kā zvanu dimdoņas aicināti, nāca uz viņu paskatīties.

Dons Kihots teica donam Antonio, ka dona Gregorio atbrīvošanas plāns neesot labs, drīzāk bīstams nekā izdevīgs, un labāk būtu, ja viņu pašu pilnā apbruņojumā un jāšus uz zirga aizsūtītu uz Berberiju; viņš atbrīvotu gūstekni, par spīti visiem mauriem, tāpat kā dons Gaifēross atbrīvojis savu sievu Melisendru.

—     Apdomājiet, jūsu žēlastība, — teica Sančo, to dzirdot, — ka seņjors dons Gaifēross atbrīvoja savu laulāto draudzeni uz sauszemes un pa sauszemi aizveda viņu uz Franciju, bet, ja mēs izglābtu donu Gregorio, tad tomēr nespētu viņu nogādāt uz Spāniju, jo šķērslis mums būtu jūra.

—     Pret visu, atskaitot nāvi, ir līdzekļi, — atbildēja dons Kihots, — krastā piestāsies kuģis, un mēs ar to aizbrauksim, pat ja visa pasaule mums stātos pretim.

—      Jūsu žēlastība to attēlo lieliski, un viss jums veicas ļoti viegli, — teica Sančo, — bet vārdi vēl nav darbi, un es vairāk paļaujos ūz atkritēju, kas man šķiet visai krietns cilvēks ar labu dvēseli.

Dons Antonio sacīja, ja atkritējs neko nepanākšot, tad viņi lūgšot lielo donu Kihotu doties uz Berberiju. Pēc divām dienām atkritējs aizbrauca vieglā kuģī, kurā bija seši airētāju soli un drosmīga komanda, vēl pēc divām dienām arī galeras devās uz austrumiem; pirms aizbraukšanas ģenerālis lūdza vicekarali, lai tas viņam ziņojot par dona Gregorio atbrīvošanu un par to, kā klājas Annai Felisai, un vicekaralis apsolījās viņa lūgumu izpildīt.

Kādā rītā dons Kihots jāja pa jūrmalu pilnā bruņu tērpā, jo, kā viņš daudzkārt mēdza izteikties, viņa greznums bija ieroči, viņa atpūta — cīņa; un tāpēc viņš ne mirkli nešķīrās no sava apbruņojuma; pēkšņi viņš ieraudzīja, ka tam pretim jāja bruņinieks, arī apbruņojies no galvas līdz kājām, un uz viņa vairoga bija uzgleznots mirdzošs mēness; kad bruņinieks piejāja tik tuvu, ka viņu varēja sadzirdēt, tas stingrā balsī sacīja donam Kihotam šādus vārdus:

—      Diženais un vēl nepietiekami cildinātais Lamančas don Kihot, es esmu Baltā Mēness bruņinieks, kura nedzirdētie varoņdarbi droši vien saglabājušies tavā atmiņā; es ierados šeit cīnīties ar tevi un pārbaudīt tavu roku spēku, lai piespiestu tevi atzīt un apstiprināt, ka mana dāma — lai viņa būtu kas būdama — ir nesalīdzināmi daiļāka par tavu Tobosas Dulsineju; ja tu to tūlīt atklāti atzīsi, tad tu sevi paglābsi no nāves un aiztaupīsi man pūles tevi nogalināt; bet, ja tu cīnīsies un es tevi uzveikšu, tad man nevajag cita gandarījuma kā vien to, lai tu noliktu ieročus, atteiktos turpmāk vēl meklēt piedzīvojumus un dotos uz savu ciematu tur vientulīgi nodzīvot vienu gadu, neņemot rokā zobenu, klusā mierā un svētīgā atpūtā, jo tas vajadzīgs tavas mantas vairošanai un tavas dvēseles glābiņam; ja tu uzvarēsi mani, tad vari nocirst man galvu un paņemt manus ieročus un zirgu un pievienot manu varoņdarbu slavu savējai. Apdomā, kā tev labāk rīkoties, un tad atbildi man nekavējoties, jo esmu nolēmis šodien visu to nokārtot.

Dons Kihots bija pārsteigts un sašutis gan par Baltā Mēness bruņinieka nekaunību, gan par izaicinājuma ieganstu, un viņš mierīgi ar stingru sejas izteiksmi tam atbildēja:

—      Baltā Mēness bruņiniek, kura varoņdarbi man līdz šim nav kļuvuši zināmi, varu zvērēt, ka jūs nekad neesat redzējis augstdzimušo Dulsineju, jo esmu pārliecināts, ka, viņu redzējis, jūs atturētos no šāda izaicinājuma; viņas izskats jūs pārliecinātu, ka nav bijis un nevar būt tāda daiļuma, kas varētu līdzināties viņas daiļumam, tāpēc es neteikšu, ka jūs melojat, bet ka jūs maldāties, taču pieņemu jūsu izaicinājumu ar visiem noteikumiem un prasu, lai cīnāmies tūlīt, neatliekot divkauju līdz nākošajai dienai; vienīgais noteikums, ko nepieņemu, ir tas, ka jūsu varoņdarbu slavu pievienotu manējai, jo es nezinu, kādi ir jūsu varoņdarbi un kā jūs tos esat veicis; man pietiek savu varoņdarbu, lai tie būtu kādi būdami. Izmeklējiet sev pēc patikas vietu kaujas laukā, es darīšu tāpat, un, kam dievs dos laimi, lai svētais Pēteris to svēta.

Baltā Mēness bruņinieks bija jau pilsētā pamanīts, un vicekaralim ziņoja, ka viņš sarunājies ar Lamančas donu Kihotu. Vicekaralis, domādams, ka gaidāms kāds jauns piedzīvojums, ko izgudrojis dons Antonio vai kāds cits vietējais kabaļjēro, tūdaļ kopā ar donu Antonio un daudziem citiem kabaļjēro devās uz krastmalu un ieradās tur tieši tajā mirklī, kad dons Kihots pagrieza Rosinanti, lai ieskrietos uzbrukumam. Vicekaralis, redzēdams, ka abi bruņinieki gatavojas drāzties viens otram pretim, nostājās starp tiem un vaicāja, kāds iemesls viņus pamudinājis uzsākt tik neparedzētu divkauju.

Baltā Mēness bruņinieks atbildēja, ka iemesls tai esot strīds par daiļumu, un īsos vārdos pateica, ko bija teicis donam Kihotam, pieminēdams arī divkaujas noteikumus, par kuriem abas puses bija vienojušās. Vicekaralis piejāja klāt donam Antonio un klusi tam vaicāja, vai viņš zinot, kas ir šis Baltā Mēness bruņinieks, un vai viss šis notikums esot sagudrots, lai izjokotu donu Kihotu. Dons Antonio atbildēja, ka nepazīstot šo bruņinieku un nezinot, vai izaicinājums esot joks vai nopietni domāts. Šī atbilde samulsināja vicekarali, un viņš šaubījās, vai pieļaut šo divkauju; tomēr, domādams, ka izaicinājums ir tikai joks, aizgāja sāņus un sacīja:

— Seņjori kabaļjēro, ja nav citas izejas kā tikai atzīt pretinieka domas vai mirt, bet seņjors dons Kihots paliek pie saviem ieskatiem un jūsu žēlastība, Baltā Mēness bruņiniek, neatkāpjas no saviem, tad lai dievs jums palīdz — sāciet cīņu!

Baltā Mēness bruņinieks pieklājīgos un atjautīgos vārdos pateicās vicekaralim par doto atļauju; to pašu darīja arī dons Kihots, kas, no visas sirds sevi uzticējis debesīm un Dulsinejai (ko viņš mēdza darīt pirms katras kaujas), atjāja vēlreiz sāņus, lai ieskrietos, jo redzēja, ka arī viņa pretinieks tā darīja, un bez taures vai kāda cita instrumenta kaujas signāla abi bruņinieki reizē pagrieza zirgus un traucās viens otram pretim; tā kā Baltā Mēness bruņinieka zirgs bija ātrāks, tas noskrēja divas trešdaļas atstatuma, kas viņus šķīra, un Baltā Mēness bruņinieks uzdrāzās donam Kihotam ar tādu sparu, ka, neaizskarot viņu ar šķēpu (ko tīšām bija izslējis gaisā), bīstamā kārtā notrieca viņu zemē kopā ar Rosinanti. Baltā Mēness bruņinieks vienā mirklī atradās pie dona Kihota un, pielicis šķēpu pie bruņu cepures aizlaidņa, sacīja:

—     Jūs esat uzvarēts, bruņiniek, un mirsiet, ja negribēsiet izpildīt mūsu divkaujas noteikumus.

Dons Kihots, sadauzīts un apstulbināts, nepaceldams bruņu cepures aizlaidni, vārgā un dobjā balsī, it kā no kapa, atbildēja:

—     Tobosas Dulsineja ir visskaistākā sieviete pasaulē, un es esmu visnelaimīgākais bruņinieks uz zemes, bet mans nespēks nevar satricināt šo patiesību. Iedur manī savu šķēpu, bruņiniek, un atņem manu dzīvību, jo manu godu jau esi atņēmis.

—     To es nekāda ziņā nedarīšu! — teica Baltā Mēness bruņinieks. — Lai dzīvo, lai dzīvo pasaulē Tobosas Seņjoras Dulsinejas skaistuma slava visā savā pilnībā, es apmierināšos ar to, ka lielais dons Kihots atgriezīsies savā ciematā un paliks tur vienu gadu vai tik ilgi, cik es tam norādīšu, kā mēs vienojāmies pirms šīs divkaujas.

Visu to dzirdēja vicekaralis, dons Antonio un daudzi citi, kas tur bija; un tie dzirdēja arī dona Kihota atbildi, ka viņš esot ar mieru kā īstens un apzinīgs bruņinieks izpildīt visu, ko no viņa prasot, ja vien tas nekaitējot Dulsinejas godam.

Noklausījies šo paskaidrojumu, Baltā Mēness bruņinieks pagrieza zirgu, nolieca galvu, atvadīdamies no vicekaraļa, un mērenos auļos aizjāja uz pilsētu.

Vicekaralis lūdza donu Antonio sekot bruņiniekam un visādā ziņā noskaidrot, kas viņš esot par cilvēku. Donu Kihotu piecēla no zemes, un, kad atsedza viņa seju, kļuva redzams, ka tā bāla un pārklāta sviedriem. Rosinante jutās tik slikti, ka nevarēja vēl pakustēties. Sančo, dziļi apbēdināts un nomākts, nezināja, ko teikt un ko darīt: viņam šķita, ka viss notiek sapnī vai arī kādā burvju jezgā. Sančo acu priekšā viņa kungs bija uzvarēts un piespiests nolikt ieročus uz vienu gadu; un viņam šķita, ka dona Kihota varoņdarbu slava aptumšojusies un arī viņa paša cerības, ko dons Kihots ar jauniem solījumiem bija iedvesis, izklīst kā dūmi vējā. Viņš baidījās, ka Rosinante būs izmežģījis kaulus un ka arī viņa kunga kauli būs izšķobījušies, lai gan tā nebūtu bijusi liela nelaime, ja reizē ar to kungs būs atguvis prātu. Beidzot donu Kihotu aiznesa uz pilsētu nestuvēs, kuras vicekaralis bija pavēlējis atgādāt šurp, un tagad viņš pats tām sekoja, vēlēdamies uzzināt, kas ir Baltā Mēness bruņinieks, kurš tik nežēlīgi bija apgājies ar donu Kihotu.

LXV nodaļa, kurĀ pastĀstĪts, kas bija BALTĀ MĒNESS BRUŅINIEKS, KĀ ATBRĪVOJA DONU GREGORIO, UN ATTĒLOTI ARĪ CITI NOTIKUMI

Antonio Morēno sekoja Baltā Mēness bruņiniekam, kuram nopakaļ skrēja, gandrīz vai viņu vajādami, vesels bars puiku, kamēr viņš nozuda kādā "šās pilsētas viesnīcā.

Ari dons Antonio iegāja viesnīcā, lai iepazītos ar svešinieku; bruņiniekam pretim iznāca ieroču nesējs, lai noņemtu viņa bruņas; bruņinieks iegāja apakšstāva zālē, un viņam sekoja dons Antonio, kuram pat negribējās ēst, iekams nebija noskaidrots, kas bfja šis bruņinieks. Redzēdams, ka kabajjēro no viņa neatstājas, Baltā Mēness bruņinieks viņam sacīja:

—     Es labi saprotu, seņjor, ka jūs esat atnācis, lai uzzinātu, kas es esmu; un, tā kā man nav jāslēpjas, tad, kamēr kalps man noņems bruņas, es jums sīki pastāstīšu visu patiesību.

Tad ziniet, seņjor, ka esmu bakalaurs Samsons Karasko un dzīvoju tajā pašā ciematā, kur Lamančas dons Kihots, kura ārprāts un sajukums modina līdzjūtību visos, kas viņu pazīst, un es esmu viens no tiem, kas visdziļāk par viņu iežēlojies; domādams, ka veselību viņš atgūs tikai mierīgā dzīvē savā dzimtenē un savā mājā, es izgudroju viltību, kā viņu piespiest atgriezties mājās, un j§u pirms trim mēnešiem panācu viņu cejā, pārģērbies par klaiņojošu bruņinieku, un, nosaukdams sevi par Spoguļu bruņinieku, nolēmu ar donu Kihotu cīnīties un viņu uzvarēt, nenodarot viņam pāri, iepriekš uzstādot cīņas noteikumus, ka uzvarētais padodas uzvarētāja gribai; es gribēju no viņa pieprasīt (jau iepriekš uzskatīdams viņu par uzvarētu), lai viņš atgriežas savā ciematā un neatstāj to veselu gadu, jo šai laika sprīdī viņš varētu tikt izārstēts; bet liktenis bija lēmis citādi, jo dons Kihots mani uzvarēja un notrieca no zirga, un tā mans nodoms neizdevās; viņš turpināja savu ceļu, bet es atgriezos mājās uzvarēts, apkaunots un sasities kritienā, kam varēja būt bīstamas sekas; tomēr es neatkāpos no sava nodoma vēlreiz viņu sameklēt un uzvarēt, kā jūs to šodien redzējāt. Un, tā kā viņš ļoti kārtīgi izpilda klaiņojošo bruņinieku ordeņa noteikumus, tad noteikti ievēros arī manu prasību un izpildīs savu doto vārdu. Lūk, seņjor, tas ir viss, un vairāk man jums nav ko teikt. Es lūdzu jūs, nenododiet mani un nepasakiet donam Kihotam, kas es esmu, lai varētu izpildīties mani labie nodomi un lai atgūtu savu saprātu cilvēks, kuram tas ir lielisks, tiklīdz viņš aizmirst savas bruņinieku blēņas.

—     Ak, seņjor, — teica dons Antonio, — lai dievs jums piedod to pārestību, kuru esat nodarījis visai pasaulei, gribēdams atdot saprātu vistīkamākajam neprātim, kāds jebkad dzīvojis! Vai jūs nesaprotat, seņjor, ka labums, kuru dos dona Kihota atveseļošanās, nevar līdzināties tam labumam, ko dod prieks par viņa neprātībām? Bet es domāju, ka visa seņjora bakalaura viltība izrādīsies nepietiekama, lai atdotu saprātu cilvēkam, kas tik nelabojami sajucis; un, ja vien es negrēkotu pret žēlsirdību, tad vēlētos teikt, kaut dons Kihots nekad neatveseļotos, jo, tiklīdz viņš atgūs veselību, mēs zaudēsim ne tikai viņa, bet arī viņa ieroču nesēja Sančo Pansas atjautības, kas var iepriecināt pašu grūtsirdību. Tomēr es klusēšu un neko neteikšu, lai redzētu, vai attaisnosies manas aizdomas, ka seņjora Karasko pūles būs gluži veltīgas.

Bakalaurs atbildēja, ka viņa pasākums palēnām ievirzījies vēlamās sliedēs un ka tāpēc viņš gaidot laimīgu iznākumu; dons Antonio piedāvāja tam savus pakalpojumus, tad viņi atvadījās, un Karasko lika uzkraut visas savas bruņas mūlim mugurā un pats, fte mirkli nekavēdamies, uzsēdās tai pašā zirgā, ar kuru bija devies kaujā, un šajā pašā dienā atstāja pilsētū un atgriezās mājās, nepiedzīvojis ceļā neko tādu, ko derētu pieminēt šajā patiesīgajā stāstā.

Dons Antonio izstāstīja vicekaralim visu, ko bija uzzinājis no Karasko, bet vicekaralim tas nepatika, jo ar dona Kihota atgriešanos dzimtenē tika atņemts prieks visiem, kas pazina viņa ārprātu.

Dons Kihots sešas dienas nogulēja gultā slābans, skumjš, domīgs un drūms, nemitīgi domās atgriezdamies pie nelaimīgās divkaujas, kurā viņš tika uzvarēts. Sančo viņu mierināja un starp citu sacīja viņam šādus vārdus:

—     Mans seņjor, paceliet galvu un mēģiniet kļūt jautrāks, ja varat, un pateicieties debesīm, ka, krītot zemē, neesat salauzis nevienu kaulu, un jums jāzina, ka tas, kas dod, arī ņem, un ne vienmēr speķis if tur, kur iesms, parādiet ārstam pigu (jo jūsu slimību nevar ārstēt), atgriezīsimies mājās, nemeklēsim vairs piedzīvojumus svešās zemēs un pilsētās; un, ja labi apdomājam, tad visvairāk zaudējis esmu es, lai gan jūsu žēlastību piemeklējusi vislielākā nelaime. Kopš atstāju gubernatora vietu, es vairs nevēlos būt šādā amatā, bet vēlētos vēl kļūt par grāfu, kas gan nekad nenotiks, jo jūsu žēlastība, atteicoties no bruņinieka amata, nekad nekļūs par karali; un tāpēc manas cerības izgaist kā dūmi.

—     Ciet klusu, Sančo, jo tu taču zini, ka mans ieslodzījums un vienatnība ilgs ne vairāk kā vienu gadu, un tad tūlīt atsākšu savu cienījamo nodarbošanos, iegūšu sev karaļvalsti, bet tev piešķiršu grāfisti.

—     Lai dievs jūs dzird, — teica Sančo, — un lai nelabais ir kurls, un es vienmēr esmu dzirdējis sakām, ka labas cerības ir vairāk vērtas nekā slikts ieguvums.

Viņiem tā sarunājoties, ienāca dons Antonio un ļoti priecīgi teica:

—      Labas vēstis, seņjor don Kihotl Dons Gregorio kopā ar atkritēju, kas aizbrauca viņu atvest, ieradušies ostā! Ko es saku — ostā! Viņi ir jau pie vicekaraļa un jebkuru mirkli var ierasties šeit.

Dons Kihots kļuva mazliet priecīgāks un teica:

—     Patiesi man jāsaka, ka es priecātos vairāk, ja viss būtu noticis otrādi, ja mani būtu sūtījuši uz Berberiju, tad es ar savu roku spēku atbrīvotu ne tikai donu Gregorio, bet visus sagūstītos kristiešus, kas atrodas Berberijā. Bet ko es runāju, nelaimīgais? Vai tad es neesmu uzvarēts? Vai neesmu satriekts? Vai es neesmu tas, kas nedrīkst pieskarties ieročiem veselu g^ctu? Ko es varu solīt? Ar ko es varu lepoties, ja man vairāk piederētos turēt rokās vārpstu nekā zobenu?

—     Nerunājiet tā, seņjor, — sacīja Sančo, — lai dzīvo vista, kaut arī ar kārpu uz mēles! Šodien tu un rīt es, nav vērts raizēties par šīm sadursmēm un kautiņiem, jo tas, kas šodien krīt, var pacelties rīt, ja vien tam labāk nepatīk vāļāties gultā; es gribu teikt, ja viņš nav tā sašļucis, ka tam pietrūkst spēka jaunām cīņām. Bet tagad piecelieties, jūsu žēlastība, lai apsveiktu donu Gregorio, jo man šķiet, ka dzirdu troksni, un tātad viņš jau ieradies.

Tā arī bija; jo, kad dons Gregorio un atkritējs bija ziņojuši vicekaralim par to, kas viņiem bija atgadījies ceļā un atceļā, dons Gregorio, vēlēdamies redzēt Annu Felisu, kopā ar atkritēju ieradās dona Antonio mājā; no Alžīras dons Gregorio bija izbraucis, tērpies sieviešu drēbēs, bet kuģī viņš apmainījās drēbēm ar kādu gūstekni, kas brauca kopā ar viņiem, — un Gregorio jebkurā tērpā izskatījās pievilcīgs, smalks un cienījams, jo viņš bija ārkārtīgi skaists un, kā likās, ap septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu vecs. Rikote un viņa meita iznāca viņu sagaidīt, tēvs ar asarām acīs un meita ar tiklu atturību. Abi mīlētāji viens otru neapskāva, jo liela mīla neizpaužas pārmērīgās jūtu izplūsmēs. Visi klātesošie sevišķi apbrīnoja dona Gregorio un Annas Felisas saskanīgo skaistumu. Abu mīlētāju klusēšana izteica vairāk nekā vārdi, un viņu acis, nevis lūpas, izpauda viņu līksmās un nevainīgās domas. Atkritējs pastāstīja, kādu viltību viņš bija pielietojis, lai atbrīvotu donu Gregorio; dons Gregorio attēloja briesmas un grūtības, kādas viņš bija piedzīvojis, atrazdamies starp sievietēm, un visu to viņš izstāstīja īsos vārdos, nekavēdamies pie sīkumiem, ar to pierādīdams, ka viņa prāts ir vairāk nobriedis, nekā tas mēdz būt šādā vecumā. Tad Rikote devīgi samaksāja atkritējam un airētājiem. Atkritējs atkal pievienojās katoļu baznīcai un, grēkus nožēlojis un šķīstījies, kļuva no satrunējuša par tīru un veselu tās locekli.

Pēc divām dienām vicekaralis apspriedās ar donu Antonio, kā rīkoties, lai Anna Felisa un viņas tēvs paliktu Spānijā, jo viņiem šķita, ka nebūs nekāds ļaunums, ja šeit paliktu tik īsta kristiete un viņas tēvs, kas, acīm redzot, bija tikpat dievticīgs. Dons Antonio piedāvājās aizbraukt uz galvaspilsētu un tur šo lietu nokārtot, jo viņam vajadzēja turp braukt arī citu darīšanu dēļ, un viņš lika saprast, ka ar augstu personu labvēlību un dāvanām var atrisināt daudzus sarežģījumus.

—     Nē, — teica Rikote, kas piedalījās šajā sarunā, — uz augstu personu labvēlību un dāvanām nav ko cerēt, jo lielo donu Bernardīno de Velasko*, Salasaras grāfu, kuru Viņa Majestāte pilnvarojis mūs izdzīt, neietekmē ne lūgumi, ne solījumi, ne dāvanas, ne cilvēku ciešanas; lai gan grāfs sevī apvieno žēlsirdību un taisnīgumu, tomēr, redzēdams, ka viss mūsu tautas ķermenis ir sagandēts un trūd, viņš to ārstē nevis ar mīkstu ziedi, bet ar nokaitētu dzelzi, un tāpēc ar piesardzību, ar gudrību un dedzību, reizē arī iedvesdams bailes, viņš veic lielu, grūtu un sarežģītu uzdevumu, kas uzlikts viņa stiprajiem pleciem; mūsu rīcības, paņēmieni, viltības un izdomājumi nespēj aptumšot viņa Argusa acis*, kas pastāvīgi nomodā, lai šeit nepaliktu un nenoslēptos neviens no mūsējiem un kā neredzama sakne ar laiku nesāktu dzīt asnus un ieviest savus indīgos augļus visā Spānijā, kas tagad jau iztīrīta un atbrīvota no bailēm, kuras tai iedvesa mūsu tautas vairākums. Varonīgs ir lielā Filipa Trešā lēmums un neredzēta viņa gudrība, ka viņš tā izpildīšanu uzdevis Bernardīno de Velasko!

— Tomēr es pilsētā darīšu visu iespējamo, un lai debesis mums palīdz, — teica dons Antonio. — Dons Gregorio dosies man līdz, lai nomierinātu savus vecākus, kuriem viņa pazušana sagādājusi lielas ciešanas; Anna Felisa paliks vai nu pie manas sievas manā mājā, vai kādā klosterī, un es zinu, ka seņjors vicekaralis priecātos, ja labais Rikote paliktu viņa mājā, kamēr noskaidrosies, ko es būšu paveicis.

Vicekaralis piekrita visam, taču dons Gregorio, uzzinājis viņu lēmumu, nekādi negribēja atstāt šeit Annu Felisu, bet, tā kā viņš vēlējās satikties ar saviem vecākiem, tad, nolēmis pēc šis tikšanās tūlīt atgriezties pie Annas, beidzot piekrita norunai. Anna Felisa palika pie dona Antonio sievas un Rikote vicekaraļa pilī.

Pienāca dona Antonio aizbraukšanas diena, bet dons Kihots un Sančo aizjāja divas dienas vēlāk; jo kritiena dēļ bruņinieks nevarēja doties ceļā. Bija daudz asaru, nopūtu, jūtu saviļņojumu un šņukstu, kad dons Gregorio atvadījās no Annas Felisas. Rikote piedāvāja donain Gegorio tūkstoš eskudo, ja viņš tos vēlētos, bet Gregorio no tiem atteicās un aizņēmās no dona Antonio tikai piecus eskudo, apsolīdamies tos viņam atmaksāt galvaspilsētā. Tad • abi aizjāja, bet dons Kihots un Sančo, kā jau teikts, devās ceļā vēlāk; dons Kihots bez ieročiem un ceļojuma tērpā, bet Sančo gāja kājām, jo pelēcim bija uzkrautas bruņas.

LXVI nodaļa, kurĀ stĀstĪts par to, ko LASĪTĀJS REDZĒS UN KLAUSĪTĀJS DZIRDĒS

Izjājot no Barselonas, dons Kihots pagriezās, lai uzmestu skatienu vietai, kur viņu notrieca no zirga, un sacīja:

—      Te bija Troja! Šeit mans ļaunais liktenis, nevis mans gļēvums iznīcināja manis iegūto slavu; te Fortūna man pierādīja, cik tā ir mainīga, te aptumšojās manu varoņdarbu spožums, te, visbeidzot, tika satriekta mana laime, lai tā nekad vairs neceltos.

To dzirdēdams, Sančo teica:

—      Drosmīgām sirdīm, mans seņjor, jābūt nelaimē tikpat pacietīgām, cik laimē priecīgām, un to varu teikt arī pats par sevi: kad

biju gubernators, jutos priecīgs, bet tagad, kad esmu ieroču nesējs un kājnieks, nejūtos noskumis, jo esmu dzirdējis sakām, ka tā saucamā Fortūna esot plītniece un untumniece un turklāt akla: tā neredz, ko dara, un nezina, ko pazemina un ko paaugstina.

—       Tu esi liels filozofs, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — un tu runā Joti prātīgi; es nezinu, kas tev to iemācījis. Bet es tev varu teikt, ka pasaulē nav tādas Fortūnas, un viss, kas notiek — labs vai jauns —, nav nejaušība, bet notiek ar sevišķu debess ziņu, un tāpēc mēdz teikt, ka katrs ir savas laimes kalējs, bet man pietrūka vajadzīgā saprāta, un tāpēc mana pašpaļāvība mani iegrūda kaunā; man vajadzēja saprast, ka Baltā Mēness bruņinieka spēcīgajam un lielajam zirgam nevarēja pretoties mans izdilušais Rosinante. Es galu galā biju pārdrošnieks, darīju, ko varēju, bet mani notrieca no zirga, un, ja arī esmu pazaudējis godu, tomēr neesmu zaudējis un nevaru zaudēt tikumu — izpildīt savu doto vārdu. K$d biju klaiņojošs bruņinieks, pārdrošs un vīrišķīgs, es pats ar saviem darbiem un savām rokām pierādīju, kāds esmu; bet tagad, kad esmu vienkāršs idalgo, es izpildīšu savu solījumu, lai pierādītu, ko nozīmē mans vārds. Tātad uz priekšu, draugs Sančo, un pavadīsim mājās šo pārbaudes gadu un savā ieslēgtībā smelsimies jaunus spēkus, lai atsāktu atkal kara gaitas, kuras mūžam nepametīšu novārtā.

—      Seņjor, — atbildēja Sančo, — nav nemaz tik patīkami iet kājām, un man nav nekādas patikas doties lielos pārgājienos. Pakārsim šīs bruņas pie kāda koka — kāda pakaramā noziedznieka vietā un, kad uzsēdīšos pelēcim mugurā un pacelšu kājas no zemes, tad varēsim ceļot, cik vien jūsu žēlastība gribēs un pavēlēs; bet, ja jūs domājat, ka es kājām mērošu lielus ceļa gabalus, tad jūs maldāties.

—      Tu runā labi, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — pakārsim manus ieročus kokā kā trofeju un zem tiem vai blakus tiem iegrebsim koka mizā vārdus, kas bija uzrakstīti uz Rolanda trofejas ieročiem:

Neviens tiem nedrīkst pieskarties, Kas nevar ar Rolandu sacensties.

—      Tie ir zelta vārdi! — iesaucās Sančo. — Un, ja Rosinante mums nebūtu vajadzīgs ceļojumam, tad mēs varētu arī viņu tīri labi pakārt.

—      Nepakārsim ne viņu, ne bruņas, — atbildēja dons Kihots, — lai ļaudis neteiktu, ka labu kalpošanu esmu slikti atalgojis.

—     Jūsu žēlastība runā ļoti pareizi, — atbildēja Sančo, — jo gudri ļaudis domā, ka ēzeļa vaina nav jāuzkrauj segliem, un, tā lcā visā šajā notikumā vainīgs esat jūs pats, tad jūsu žēlastībai jāsoda sevi un nav jāizgāž dusmas uz šīm salauztajām un ar asinīm aptraipītajām bruņām, ne uz lēnīgo Rosinanti, ne uz manām mīkstajām kājām, liekot tām staigāt vairāk, nekā vajadzīgs.

Šādi spriedelējot un sarunājoties, viņiem pagāja visa diena un vēl četras dienas, kurās nekas viņus ceļā netraucēja; piektajā dienā, iejājot kādā ciematā, viņi kādas viesnīcas durvju priekšā ieraudzīja daudz ļaužu, kas tur svinēja svētkus. Kad dons Kihots viņiem tuvojās, kāds zemnieks stiprā balsī sacīja:

—     Lai šie seņjori, kas nupat piejāja un nevienu šeit nepazīst, izšķir mūsu strīdu.

—     Labprāt to darīšu, — atbildēja dons Kihots, — un izšķiršu taisnīgi, ja vien spēšu jūsu strīdu saprast.

—      Lieta ir šāda, labais seņjor, — sacīja zemnieks, — kāds mūsu ciemata iedzīvotājs, kas ir tik resns, ka sver vienpadsmit arobas, izaicinājis skrieties kādu savu kaimiņu, kas nesver vairāk kā piecas arobas. Noteikums bija, ka tiem jānoskrien simt soļu ar vienādu smagumu; un, kad vaicāju tam, kurš bija ierosinājis skriešanos, kā lai smagumus izlīdzina, viņš atbildēja, ka viņa kaimiņam, kas sverot tikai piecas arobas, jāņemot līdz sešas arobas dzelzs, tad kalsnais un resnais katrs būšot vienpadsmit arobu smags.

—      Nē, tā nevar! — iesaucās Sančo, iekams dons Kihots paguva atbildēt. — Kā visiem zināms, es pirms dažām dienām biju gubernators un tiesnesis, tāpēc man pienākas noskaidrot šo apšaubāmo lietu un izšķirt šo strīdu.

—     Tu ierunājies īstā brīdī, draugs Sančo, — sacīja dons Kihots, — jo es tagad nekam nederu, tik ļoti mans prāts ir apmulsis un sajucis.

Dabūjis šo atjauju, Sančo uzrunāja zemniekus, kas atplestām mutēm drūzmējās ap viņu, gaidīdami viņa lēmumu.

—      Brāļi, resnā vīra prasība ir bezjēdzīga un tajā nav pat ne taisnīguma ēnas, jo parasti tam, kuru izaicina divkaujā, ir tiesības izvēlēties ieročus, un tāpēc nav labi, ka resnais izvēlējies tādus ieročus, kas traucēs kalsno un neļaus tam uzvarēt; manuprāt, resnajam, kas izaicinājis kalsno, jāapgraiza, jāaptīra, jāapcērp, jāsaīsina un jāsašaurina pēc paša izvēles un patikas savas ķermeņa daļas tā, lai viņš zaudētu sešas arobas no savas miesas svara un beigās svērtu tikai piecas arobas, tad viņš svarā pilnīgi līdzinātos savam pretiniekam un viņi varētu skrieties kā vienlīdzīgi.

—      Pie velna! — iesaucās viens no zemniekiem, kas noklausījās Sančo spriedumu. — Šis seņjors runā kā viens svētais un spriež tiesu kā īstens kanoniķis! Bet droši vien resnais sev nenogriezīs pat vienu unci miesas, kur nu vēl sešas arobas!

—     Vislabākais būtu, ja viņi nemaz neskrietu, — piebilda kāds cits zemnieks, — lai kalsnais nesaļimtu zem smagās nastas un lai resnajam nevajadzētu sevi apgraizīt; pusi derību naudas ziedosim vīnam, ielūgsim šos seņjorus labā krodziņā un — kad būsim zem jumta, lai tad lietus līst.

—     Es jums pateicos, seņjori, — atbildēja dons Kihots, — nevaru ne mirkli kavēties, jo skumīgas domas un bēdīgi notikumi spiež mani būt nepieklājīgam un steidzina turpināt ceļu.

Un, iespiedis Rosinantem piešus sānos, dons Kihots jāja tālāk, bet zemnieki palika brīnāmies par viņa dīvaino izskatu un par viņa kalpa gudrību, jo Sančo Pansa viņiem šķita kā seņjora kalps. Kāds no zemniekiem iesaucās:

—      Ja kalps ir tik gudrs, cik gudram gan jābūt kungam! Es varu saderēt: ja viņi dodas uz Salamanku mācīties, tad itin drīz kļūs par galvaspilsētas alkaldiem; vajag tikai mācīties un mācīties, viss cits ir blēņas, un tad vēl vajadzīga kungu labvēlība un paša veiksme; un cilvēkam gluži negaidot rokā ir jau zizlis un galvā bīskapa cepure.

So nakti kungs un kalps pavadīja laukā zem klajas debess un nākošajā dienā, turpinot ceļu, ieraudzīja, ka tiem pretim nāk cilvēks, kam plecos ir soma un rokā īss šķēps jeb nūja, kādu mēdz nēsāt ziņneši, kas iet kājām; tuvodamies donam Kihotam, gājējs paātrināja gaitu un gandrīz skriešus piesteidzās tam klāt, noskūpstīja viņa labo gurnu, jo augstāk nevarēja aizsniegt, un lielā priekā iesaucās:

—      Ak, seņjor Lamančas don Kihot, cik ļoti iepriecināta būs mana seņjora hercoga sirds, uzzinot, ka jūsu žēlastība atgriežas viņa pilī, kur viņš vēl joprojām uzturas kopā ar seņjoru hercogieni.

—     Es jūs nepazīstu, draugs, — atbildēja dons Kihots, — un nezinu, kas jūs esat, ja jūs man to nepateiksiet.

—     Es, seņjor don Kihot, — iesaucās ziņnesis, — esmu Tosiloss, hercoga sulainis, kas negribēja cīnīties ar jūsu žēlastību par dueņjas Rodrīgesas meitu.

—     Žēlīgais dievs! — iesaucās dons Kihots. — Vai tiešām tas esat jūs, ko mani ienaidnieki burvji pārvērtuši, kā jūs sakāt, par sulaini, lai laupītu man šās uzvaras slavu?

—      Nerunājiet tā, labais seņjor, — atbildēja ziņnesis, — tur nebija nekādas burvības un mana seja netika pārvērsta: es arēnā uzjāju kā sulainis Tosiloss un arī aizjāju kā sulainis Tosiloss. Es nolēmu apprecēties bez kaujas, jo meitene man ļoti iepatikās; bet viss notika citādi, nekā es domāju, jo, tiklīdz jūsu žēlastība aizgāja no mūsu pils, mans seņjors hercogs pavēlēja man uzskaitīt simt nūjas sitienu, tāpēc ka nebiju izpildījis pavēles, kuras viņš man deva pirms kaujas, un viss beidzās ar to, ka meitene tagad ir mūķene, doņja Rodrīgesa atgriezusies Kastīlijā, bet es tagad eju uz Barselonu, lai nodotu mana kunga vēstules vicekaralim. Ja jūsu žēlastība vēlētos iebaudīt labu vīnu, kaut siltu,tad man ir līdz blašķe ar šo dārgo dzērienu un vairāki gabali Trončonas siera, kas var rosināt un modināt slāpes, ia tās būtu iesnaudušās.

—     Es pieņemu jūsu piedāvājumu, — teica Sančo, — visas ceremonijas pie malas, un ielejiet, labais Tosilos, par spīti un par dusmām visiem Indijas burvjiem.

—     Redzams, Sančo, — sacīja dons Kihots, — ka tu esi vislielākais rīma pasaulē un vislielākais stulbenis zemes virsū, jo tu nesaproti, ka šis ziņnesis ir apburts un šis Tosiloss nav īstais. Paliec pie viņa un piepildi savu vēderu, bet es lēnām jāšu uz priekšu, gaidīdams, kad tu mani panāksi.

Sulainis iesmējās, izvilka savu blašķi un izņēma no somas sieru un maizi, tad viņš un Sančo atsēdās zaļajā zālē un mierā un sadraudzīgā vienprātībā notiesāja visu somas saturu ar tik labu ēstgribu, ka aplaizīja pat vēstuļu sainīti tikai tāpēc, ka tas smaržoja pēc siera.

Tosiloss teica Sančo:

—      Nav šaubu, draugs Sančo, tavam kungam jābūt ārprātīgam.

—      Kāpēc jābūt? — atbildēja Sančo. — Un, ja viņš arī tāds būtu, tomēr nevienam neko nav parādā; viņš samaksā par visu, it īpaši tādās reizēs, kad viņa nauda ir ārprāts. Es to labi saprotu un daudzreiz esmu to viņam teicis, — bet kāds tur labums? Sevišķi tagad, kad viņš pavisam sajucis, tāpēc ka viņu uzvarējis Baltā Mēness bruņinieks.

Tosiloss lūdza viņu pastāstīt, kā tas noticis; tomēr Sančo atbildēja, ka būtu nepieklājīgi likt savam kungam tik ilgi viņu gaidīt, ^iņš pastāstīšot to citreiz, kad tikšoties. Tad, nokratīdams drupatas no sava apģērba un bārdas, viņš piecēlās, atvadījās no Tosilosa, paskubināja ēzeli un panāca savu kungu, kas viņu gaidīja kāda koka paēnā.

LXVII nodaļa. PAR TO, KĀ DONS KIHOTS NOLĒMA KĻŪT PAR GANU UN DZĪVOT LAUKOS VESELU GADU, KĀ BIJA SOLĪJIES, UN PAR CITIEM PATĪKAMIEM UN JAUKIEM NOTIKUMIEM

Ja donu Kihotu daudzas domas bija apsēdušas līdz viņa neveiksmei, tad vēl vairāk tās viņu mocīja pēc kritiena. Kā jau teicām, viņš gaidīja Sančo kāda koka paēnā, un tur — kā mušas medu — viņu dzeldamas apsēda domas: brīžiem viņš domāja par Dulsinejas atburšanu, brīžiem par savu turpmāko dzīvi piespiedu vientulībā. Pienāca Sančo un sāka slavēt sulaiņa Tosilosa dāsnumu.

— Vai patiesi, — viņam teica dons Kihots, — tu, Sančo, joprojām domā, ka viņš bija īsts sulainis? Acīm redzot, tu esi aizmirsis, ka pats redzēji Dulsineju pārvērstu un pārveidotu par zemnieci un Spoguļu bruņinieku pārvērstu par bakalauru Karasko. un tas viss ir manu vajātāju burvju darbs. Bet tagad saki man, vai tu pajautāji cilvēkam, kuru tu sauc par Tosilosu, kas notika ar Altisidoru: vai viņa apraudāja manu aizjāšanu jeb vai viņa nodevusi aizmirstībai mīlas jūtas, kas viņu mocīja manā klātbūtnē?

—     Es pats biju tā nodarbināts ar savām domām, — sacīja Sančo, — ka man neatlika laika vaicāt par tādām muļķībām. Pie velna, seņjor, vai jūsu žēlastība tagad spējat gudrot par svešu cilvēku domām, sevišķi mīlas domām?

—      Redzi, Sančo, — teica dons Kihots, — ir liela atšķirība starp tiem darbiem, kurus veicam mīlas dēļ, un starp tiem, kurus veicam aiz pateicības. Bruņinieks var būt neiemīlējies, bet, stingri runājot, viņš nevar būt nepateicīgs. Liekas, ka Altisidora bija manī ļoti iemīlējusies; viņa man uzdāvāja, kā tu zini, trīs lakatiņus, raudāja, man aizjājot, un, aizmirsusi kaunu, nolādēja, lamāja un apsūdzēja mani, visiem dzirdot: visas šīs pazīmes liecina, ka viņa mani dievina, jo iemīlējušos dusmas bieži izpaužas lāstos. Es nevaru viņai dot nekādas cerības un nevaru viņu apveltīt ar dārgumiem, jo visas manas cerības saistītas ar Dulsineju un klaiņojošo bruņinieku bagātība, līdzīgi sātana bagātībai, ir tikai šķietama un mānīga, un Altisidorai es varu dāvināt tikai savas atmiņas par viņu, tomēr nekaitējot Dulsinejai, kurai tu nodari pārestību, atlikdams savas miesas (lai to aprītu vilki) pēršanu un sodīšanu; jo tu savu miesu labāk gribi saglabāt tārpiem nekā ar tās palīdzību izglābt nabaga seņjoru.

—     Seņjor, — atbildēja Sančo, — patiesību sakot, es nevaru saprast, kāds sakars ir mana dibena pēršanai ar apburto atburšanu, jo tas ir tā, it kā mums sacītu: «Ja jums sāp galva, ieziediet savus ceļgalus.» Vismaz varu apzvērēt, ka stāstos par klaiņojošiem bruņiniekiem, ko jūsu žēlastība esat lasījis, jūs neesat atradis nevienu cilvēku, kas būtu atburts ar pēršanu; bet šā vai tā, es sevi izpēršu, kad man būs patika un radīsies laiks un izdevība sevi šaustīt.

—     Lai dievs dod, — atbildēja dons Kihots, — un lai debesu žēlastība tevi apgaismo un tu saprastu, ka tavs pienākums ir steigties palīdzēt manai seņjorai, kas ir arī tavējā, jo tu esi mans kalps.

Šādi sarunājoties, viņi turpināja ceļu un nokļuva līdz tai vietai, kur viņus kādreiz samīdīja vērši. Dons Kihots šo vietu pazina un teica Sančo:

—     Lūk, pļava, kur mēs satikāmies ar dīvainajām ganēm un uzpostajiem ganiem, kas šeit gribēja atjaunot un atdarināt, ganu Arkādiju — šī doma ir tikpat neparasta, cik saprātīga, un, viņus atdarinot, ja vien tu piekristu, ak, Sančo, mēs varētu būt gani visu to laiku, kamēr mums jādzīvo vientulībā. Es nopirkšu dažas avis un visas pārējās lietas, kas nepieciešamas ganiem, un nosaukšu sevi par ganu Kiholisu, bet tu sauksies par ganu Panslno,mēs klejosim pa kalniem, mežiem un pļavām gan dziedādami, gan gauzdamies, slāpes remdinādami pie avotu kristālvelgas, pie dzidriem strautiņiem vai pie dziļām upēm. Ozoli mums ar devīgu roku sniegs savus saldos augļus, korķozolu stingrie stumbri būs mūsu sēdekļi, vītoli dos mums paēnu, rozes savu smaržu, plašās pļavas savus daudzkrāsainos paklājus, gaiss savu skaidro un dzidro elpu, mēness un zvaigznes dāvinās mums savu gaismu, kas uzvar nakts tumsu, dziesmas dos baudu, asaras — prieku, Apollons — dzeju, mīla — atziņas, kas mūs padarīs mūžīgus un slavenus ne tikai tagadējos, bet arī nākamajos laikmetos.

—       Dieva vārds, — teica Sančo, — tāds dzīves veids ir man piemērots un patīkams, un ne tikai man: kad mūs ieraudzīs bakalaurs Samsons Karasko un bārddzinis meistar« Nikolass, arī viņi mums pievienosies un kļūs par ganiem, un, ja dievs gribēs, arī priesteris ienāks mūsu teltī, jo viņš ir jautrs cilvēks un viņam patīk priecīga dzīve.

—      Tu runā ļoti pareizi, — teica dons Kihots, — un, kad bakalaurs Samsons Karasko ienāks ganu kopienā, ko viņš katrā ziņā darīs, tas varēs saukties par ganu Samsonlno vai par ganu Kaiaskonu; bārddzinis Nikolass varēs saukties par Nikuloso, tāpat kā vecais Boskāns sevi sauca par Nemoroso*; nezinu, kādu vārdu dosim priesterim, — varbūt atvasināsim to no viņa amata un sauksim viņu par Priesterambro. Bet atrast vārdus ganēm, kurās būsim iemīlējušies, ir tikpat viegli kā noplūkt bumbierus; un, tā kā manas seņjoras vārds der kā ganei, tā princesei, tad es nepūlēšos meklēt citu, labāku vārdu; tu, Sančo, varēsi savai ganei izmeklēt vārdu pēc savas patikas.

—      Es saukšu viņu tikai par Teresonu, — atbildēja Sančo, — kas atbilst viņas resnumam un viņas īstajam vārdam, jo viņa saucas Teresa, un, slavinādams viņu dzejās, atklāšu savas tīrās jūtas, jo es neeju meklēt baltmaizi citu mājās. Priesterim nav vajadzīga gane, jo viņam jābūt labam paraugam, bet, ja bakalaurs grib gani, tad lai viņš dara, kā patīk.

—       Ak dievs, — iesaucās dons Kihots, — kāda mums būs dzīve, draugs Sančo! Cik daudz klarnešu, Samoras dūdu, tamburīnu, zvārguļu un ravēju skaņas priecinās mūsu dzirdi! Un, ja vēl šiem dažādajiem instrumentiem pievienosies alboges skaņas, tad mums būs gandrīz visi ganu instrumenti.

—      Kas ir alboges? — jautāja Sančo. — Neesmu par tām neko dzirdējis, ne arī tās savā mūžā redzējis.

—      Alboges, — atbildēja dons Kihots, — ir metāla šķīvji, kas atgādina vara svečturus, un, kad tos sit vienu pret otru ar to pusi, kurā ir tukšs dobums, rodas skaņa, kas gan nav sevišķi piemīlīga vai daiļskanīga, bet tomēr diezgan patīkama un labi atbilst lauku vienkāršajai dūdu un tamburīnu mūzikai; nosaukums albogues ir mauru vārds, kā visi vārdi, kas spāniešu valodā sākas ar al, proti: almohaza, almorzar, alhombia, alguacil, alhucema, almacen, alcancia un citi tamlīdzīgi; tikai trīs mauru vārdi mūsu valodā beidzas ar i, un proti: borcegui, zaquizami un maravedi. Vārdi alheli un allagui,'kas sākas ar ai un beidzas ari, ir arābu vārdi. Visu to tev teicu

1 Almohaza — skrāpis, almorzar — brokastot, alhombra — paklājs, alguacil — kārtībnieks, alhucema — lavanda, almacen — veikals, alcancia — krājkase; borcegui — puszābaks, zaquizami — būda, maravedi — spāniešu sīka monēta; alheli — lefkoja, alfaqui — musulmaņu garīdznieks.

tā starp citu, jo šie vārdi man ienāca prātā, pieminot vārdu alboge. Un, lai mēs savā jaunajā stāvoklī parādītu sevi no labākās puses, tad mums daudz palīdzēs arī tas, ka es mazliet, kā tas tev zināms, esmu dzejnieks, bet bakalaurs Samsons Karasko ir ļoti labs dzejnieks. Par priesteri es neko nevaru teikt, bet esmu gatavs saderēt, ka arī viņam dzejas māksla nav sveša, tāpat meistaram Nikolasam, par ko nešaubos; jo gandrīz visi bārddziņi spēlē ģitāru un dzied dziesmas. Es apraudāšu šķiršanos, tu cildināsi savu uzticību mīlā; gans Karaskons sūdzēsies par to, ka viņš ir mīlas atraidīts, bet priesteris Priesterambro izvēlēsies sev piemērotu nodarbošanos, un viss veiksies tā, ka labāk to nevar vēlēties.

Sančo viņam atbildēja:

—     Seņjor, es esmu tāds neveiksminieks, ka baidos nesagaidīt to dienu, kad sāksim šādu dzīvi. Cik daudz koka karošu es izgrebtu, ja kjūtu gans! Cik daudz mums būtu kaltētas maizes, cik krējuma, cik vainagu un arī citu ganiem vajadzīgu lietu! Un, ja mani arī nedēvētu par gudru, tad vismaz par veiklu cilvēku! Mana meita Saričika mums atnestu pusdienas uz lauka. Bet pag! Viņa ir joti glīta meitene, un starp ganiem ir vairāk viltnieku nekā vientiešu, un es negribu, lai viņa, iedama cirpt vilnu, atgrieztos pati apcirpta; jo mīla un nešķīstās iekāres valda kā laukos, tā pilsētās, kā ganu būdiņās, tā karaļu pilīs, bet, novēršot kārdinājumu, novērsīsim arī grēku, un, ko acis neredz, to sirds neiekāro, un labāk plūkties nekā lūgties.

—     Diezgan parunu, Sančo, — sacīja dons Kihots, — jo ikviena no tām pietiekami izsaka tavas domas; es tev vairākkārt esmu ieteicis tā nešķiesties ar parunām un tās lietot ar mēru, bet man šķiet, ka esmu saucēja balss tuksnesī, un tāda vārna pērta, tāda nepērta.

—     Manuprāt, — atbildēja Sančo, — par jūsu žēlastību varētu teikt: «Panna sacīja katlam: «Ej prom, melnaci!»» Jūs barat mani tāpēc, ka lietoju parunas, bet jūsu žēlastība pats tās skaitāt pa pāriem vien.

—      Iegaumē, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — es parunas lietoju īstā vietā, un tad tās ir kā gredzens pirkstā, bet tu tās pievelc aiz matiem un ar varu, nepielāgodams runas saturam; ja labi atceros, tad esmu tev jau teicis, ka parunas ir īsas sentences, kas radušās no pieredzes un mūsu gudro senču pārdomām; bet paruna nevietā ir drīzāk muļķība nekā sentence. Taču pietiks par to runāt, un, tā kā tuvojas nakts, tad novirzīsimies no lielceļa un pārnakšņosim tepat tuvumā; bet, kas būs rīt, to dievs zina.

Viņi aizjāja sāņus no lielceļa, paēda vēlās un trūcīgās vakariņas, kas ļoti nepatika Sančo, jo atgādināja viņam klaiņojošo bruņinieku nabadzīgo dzīvi mežos un kalnos, kura tikai dažreiz mijās ar pārpilnību pilīs un mājās kā pie dona Djēgo de Mirandas, bagātā Kamačo kāzās un dona Antonio Morēno pilī; taču, apsvērdams, ka ne diena, ne nakts nevar ilgt mūžam, Sančo nakti pavadīja miegā, bet viņa kungs nomodā.

LXVIII nodaļa. par dona kihota piedzĪvojumu ar CŪKĀM

Nakts bija diezgan tumša, kaut gan mēness bija uzlēcis, taču ne tādā vietā, kur to varētu saskatīt; jo dažreiz seņjora Diāna pastaigājās pie antipodiem, atstādama kalnus un ielejas melnā tumsā. Paklausīdams dabas aicinājumam, dons Kihots iegrima pirmajā miegā, bet nepadevās otrajam, turpretim Sančo nekad nevarēja gulēt otro miegu, jo viņam miegs nepārtraukti ilga no vakara līdz rītam, kas liecināja par viņa labo veselību un bezrūpību. Bet dona Kihota rūpes aizdzina viņa miegu, un, pamodinājis Sančo, viņš tam sacīja:

—     Sančo, mani pārsteidz tavs bezrūpīgais raksturs; man šķiet, ka tu esi veidots no marmora vai cietas bronzas, kas ir pilnīgi sastingusi un nejūtīga. Es esmu nomodā, bet tu guli; es raudu, bet tu dziedi; es mērdēju sevi badā, bet tu nevari ne paelpot, ne pakustēties aiz pārēšanās. Labam kalpam jādalās sava kunga ciešanās un vismaz pieklājības dēļ jājūt viņam līdz. Ievēro, cik klusa ir šī nakts, kādā vientulībā mēs atrodamies — tas viss mudina mūs pārtraukt mūsu miegu ar nomodu. Piecelies, esi tik labs, aizej mazliet sāņus un aiz pateicības brīvprātīgi un drosmīgi uzskaiti sev trīssimt vai četrsimt cirtienu Dulsinejas atburšanai; un to es tev lūgtin lūdzu, negribēdams ar tevi cīnīties kā pagājušo reizi, jo zinu, ka tavas rokas ir smagas. Pēc tam, kad būsi sevi izpēris, pavadīsim atlikušo nakts daļu dziedādami: es dziedāšu par šķiršanos no mīļās, bet tu par savu uzticību, šādi sākdami ganu dzīvi, kāda mums būs jādzīvo mūsu ciematā.

—     Seņjor, — atbildēja Sančo, — es neesmu mūks, lai, uzcēlies no visdziļākā miega, sevi šaustu, un man šķiet, ka pēc pašpēršanas, juzdams lielas sāpes, es nevarētu tūlīt dziedāt. Ļaujiet man gulēt, jūsu gaišība, un neuzmācieties man ar šo pašpēršanos, jo citādi es jums došu zvērestu, ka nekad nepieskaršos ne tikai savai miesai, bet pat ne savu drēbju plūksnai.

—     Ak, nejūtīgā dvēsele! Ak, bezjūtīgais ieroču nesēj! Ak, maize, nevietā izšķiesta, un dāvanas, ko esmu devis un gribēju dot tev, nepateicīgajam! Es tev palīdzēju kļūt par gubernatoru, es tev dodu cerības drīz kļūt par grāfu vai iegūt citu līdzvērtīgu titulu, un šīs cerības piepildīsies ne vēlāk kā pēc gada, jo post tenebras spero lucem

—     Es to nesaprotu, — sacīja Sančo, — bet zinu, ka tad, kad esmu aizmidzis, man nav ne baiļu, ne cerību, ne rūpju, ne lepnuma, un lai slavēts tas, kas izgudrojis miegu, šo apmetni, kas apklāj visas cilvēku domas, šo ēdienu, kas remdē izsalkumu, šo ūdeni, kas

1 Pēc tumsas ceru saredzēt gaismu.

dzesē slāpes, šo uguni, kas silda aukstumā, šo aukstumu, kas atveldzina karstumā, īsi sakot, visur derīgo naudu, ar ko var nopirkt visas lietas, šos svaru kausus, uz kuriem vienādi tiek svērti kā gans, tā karalis, kā vientiesis, tā gudrais. Tikai vienā ziņā miegs ir slikts; esmu dzirdējis sakām, ka tas līdzinoties nāvei, jo starp iemigušu un mirušu ir maza atšķirība.

—     Nekad neesmu dzirdējis, Sančo, — sacīja dons Kihots,

—     tevi runājam tik smalki kā patlaban; tagad es saprotu, cik patiesa ir paruna, ko tu bieži atkārto: «Tevi veido ne tas, kas tevi radījis, bet gan tas, kas tevi vadījis.»

—     Nu redziet, mans kungs un seņjor! — iesaucās Sančo.

—     Vairs neesmu es vien tas, kas bārsta parunas, bet arī jūsu žēlastībai tās izsprūk no mutes cita pēc citas un vēl labākas nekā man, tikai starp manējām un jūsējām atšķirība tāda, ka jūsu žēlastība saka savas parunas vietā, bet es nevietā; taču visas tās tiešām ir parunas.

Tā sarunājoties, viņi izdzirda dobju troksni un griezīgas skaņas, kas izplatījās pa apkārtējām ielejām. Dons Kihots pietrūkās kājās un satvēra zobenu. Sančo palīda zem ēzeļa, aizsedza sev sānus ar bruņām un ēzeļa segliem un bija tikpat izbijies, cik dons Kihots satraukts. Troksnis pamazītiņām pieauga un tuvojās abiem izbiedētajiem ceļiniekiem, vismaz vienam izbiedētajam, jo otra ceļinieka vīrišķība ir labi pazīstama. Apstākļi bija šādi: daži vīri dzina uz gadatirgu pārdošanai vairāk nekā seši simti cūku, kas ar savu kviekšanu un rukšķēšanu sacēla tādu troksni, ka apdullināja dona Kihota un Sančo ausis, un tie nesaprata, kas notiek. Milzīgais urkšķētāju bars, nejuzdams ne mazāko cieņu pret dona Kihota autoritāti, ne pret Sančo, brāzās viņiem pāri, apgāžot Sančo nocietinājumus un notriecot zemē ne tikai donu Kihotu, bet piedevām arī Rosinanti. Šis netīro dzīvnieku bars ar savu trokšņaino brāzmainību izmētāja un samīdīja seglus, bruņas, pelēci, Rosinanti, Sančo un donu Kihotu. Sančo ar mokām piecēlās un lūdza no sava kunga zobenu, jo gribot nokaut kādu pusduci šo nepieklājīgo seņjoru cūku, — viņš jau bija apjautis, ka tās ir cūkas. Dons Kihots viņam sacīja:

—      Draugs, neaizskar tās, jo šis apkaunojums ir sūtīts kā sods par manu grēku; taisnīgā debess soda uzvarētu klaiņojošu bruņinieku ar to, ka viņu grauž šakāļi, dzeļ lapsenes un samin cūkas.

—      Arī šo bruņinieku ieroču nesējus, acīm redzot, piemeklē debess sodība, — sacīja Sančo, — jo viņus dzeļ mušas, ēd utis un moka bads. Ja^-ieroču nesēji būtu savu b ru ņinieku dēli vai tuvi radinieki, tad mēs daudz nebrīnītos, ka tiekam sodīti par viņu grēkiem līdz cetnrfajam , augum am. — bet kas gan kopīgs Pansiem ar Kihotiem? Taču diezgan, pamēģināsim iekārtoties un nogulēsim atlikušo nakts daļu, līdz dievs sūtīs dienu, varbūt tad mums klāsies labāk.

—      Guli, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — jo esi dzimis, lai gulētu, bet es, kas esmu dzimis, lai būtu nomodā, šai laika sprīdī līdz dienas ausmai ļaušu savām domām vaļu un izteikšu tās nelielā madrigālā, kuru, tev nemanot, šonakt sacerēju savā prātā.

—     Manuprāt, domām, kuras var izteikt dziesmās, daudz prāta nevajag, — sacīja Sančo. — Jūsu žēlastība varat dziedāt, cik gribat, bet es gulēšu, cik spēšu.

Tad, nolicies uz kailas zemes, Sančo saritinājās kamolā un iegrima dziļā miegā, kurā viņu netraucēja ne domas par parādiem, ne rūpes par ķīlām, ne kādas citas ciešanas. Dons Kihots, atspiedies pret kāda skābarža vai korķozola stumbru (Sids Amets Benenheli nepasaka, kas tas bija par koku), savu nopūtu pavadībā sāka dziedāt:

Ak, mīla, domājot par tevi,

Kas lielas sāpes nodarīt man ļāvi,

Es vēlos tikai nāvi,

Lai beigtos mokas, ko man devi.

Bet, lūk, jau kapa malā kļuvis, Kur klusa osta bēdu jūrā būtu, Tik lielu prieku jūtu, Ka jaunu dzīves spēku esmu guvis.

Ja mani dzīve nogalina, Tad nāve atkal dzivi iedod jaunu, Kas gan lai izprast zina So dzīvības un nāves spēli ļaunu.

Katru vārsmu viņš pavadīja daudzām nopūtām un ne mazums afearām kā cilvēks, kura sirdi plosa sāpes par to, ka viņš uzvarēts un šķirts no Dulsinejas.

Tā uzausa diena, saules stari iespīdēja Sančo acīs; un atmodies viņš pagrozījās, sapurinājās un izstaipīja savus laiskos locekļus, tad paskatījās uz savu pārtikas somu, ko cūkas bija sapostījušas, un sāka lamāt cūku baru aizvien spēcīgākiem vārdiem. Beidzot kungs un kalps abi atsāka savas ceļa gaitas un pievakarē ieraudzīja, ka tiem tuvojas kādi desmit jātnieki un četri vai pieci kājnieki. Donam Kihotam sirds salēcās un Sančo Pansam tā bailēs nodrebēja, jo šie ļaudis bija apbruņoti šķēpiem un vairogiem un viņu izskats bija ļoti kareivisks. Dons Kihots pagriezās pret Sančo un sacīja:

—     Ja es varētu, Sančo, pielietot savus ieročus un mans solījums nesaistītu manas rokas, tad viss šis pulks, kas mums tuvojas, būtu man tikai pīrāgi un smalkmaizītes, bet varbūt mūsu bailes ir pilnīgi nepamatotas.

Sai brīdī piejāja jātnieki un, pacēluši šķēpus, nesakot ne vārda, ielenca donu Kihotu un, pielikdami šķēpu galus tam pie muguras un krūtīm, šādi piedraudēja tam ar nāvi. Viens no kājniekiem, pacēlis pirkstu pie lūpām par zīmi, ka gūstekņi nedrīkst runāt, satvēra Rosinantes iemauktus un aizveda to sāņus no ceļa, pārējie kājnieki, ielenkuši Sančo un pelēci, visi dziļi klusēdami, sekoja cilvēkam, kas aizveda donu Kihotu, kurš divi trīs reizes gribēja iejautāties, kurp viņu aizved un ko no viņa vēlas, bet, tiklīdz viņš atvēra muti, šķēpu asmeņi to viņam atkal aizvēra, un Sančo piedzīvoja to pašu, jo, tiklīdz viņš mēģināja ierunāties, kāds no kājniekiem iedūra ar nūjas smaili viņam un reizē arī pelēcim, it kā lopiņš arī būtu gribējis runāt. Iestājās nakts, svešie jātnieki un kājnieki gaitu paātrināja, bet abu gūstekņu bailes pieauga jo vairāk tad, kad laiku pa laikam bruņotie vīri viņiem uzkliedza:

—     Ātrāk, troglodīti!

— Cietiet klusu, barbari!

—      Pacietību, antropofāgi!

—     Nežēlojieties, skiti! Neatveriet acis, slepkavīgie Polifēmi, asinskārie lauvas!

Un viņi tos lamāja vēl citiem līdzīgiem vārdiem, aizvainodami nelaimīgā kunga un kalpa dzirdi. Sančo jādams sevī runāja: «Mēs esot traklodītes, berbeii, polipi, un ķite? Vai tad mēs esam kādi šuneļi, kuriem uzbrēc? Man nepatīk tādi vārdi: no tiem pūš nelabs vējš; visa šī nelaime uzbrūk mums kā sunim sitieni, un iabi ja vēl ar tiem beigtos šis nelādzīgais piedzīvojums.»

Dons Kihots apjucis, nespēdams aptvert savās domās, ko nozīmēja šie lamu vārdi, ar kuriem viņus apbēra, kas liecināja, ka no šiem ļaudīm nevarēja gaidīt neko labu, bet vajadzēja būt gatavam uz visļaunāko. Ap pulksten vieniem naktī viņi beidzot nokļuva kādā pilī, ko dons Kihots labi pazina: tā bija hercoga pils, kurā viņš nesen bija viesojies.

—      Pasarg dievs! — viņš čukstēja, pazīdams šo vietu. — Ko tas nozīmē? Sajā mājā valdīja pieklājība un laipnība, bet uzvarētiem labais izvēršas ļaunumā un ļaunais kļūst par visļaunāko.

Viņi iegāja pils galvenajā pagalmā un redzēja to tik uzpostu un izgreznotu, ka viņu izbrīns pieauga un viņu bailes divkāršojās, ko parādīsim nākošajā nodaļā.

LXIX nodaļa. par visneparastĀko un VISDĪVAINĀKO PIEDZĪVOJUMU, KĀDS DONAM KIHOTAM ATGADĪJIES ŠAJĀ LIELAJĀ VĒSTĪJUMĀ

Jātnieki nolēca no zirgiem un kopā ar kājniekiem strauji pacēla uz rokām Sančo un donu Kihotu un ienesa tos pagalmā, kam visapkārt liesmoja apmēram simt lāpu, iespraustas lākturos, un pagalma galerijās dega vairāk nekā piecdesmit kvēpekļu, tāpēc, par spīti nakts tumsai, šķita, it kā dienas gaisma nebūtu nozudusi.

Pagalma vidū bija uzcelts katafalks olekšu divu augstumā, viscaur apjumts ar ļoti platu melna samta baldahīnu. Visapkārt uz kāpnēm dega baltas vaska sveces, ieliktas vairāk nekā simt sudraba svečturos; uz šā katafalka gulēja tik daiļas meitenes nedzīvais ķermenis, ka viņa ar savu skaistumu .padarīja skaistu pat pašu nāvi. Viņas galva, greznota ar dažādu smaržīgu puķu vainagu, atdusējās uz brokāta spilvena, un rokās, kas bija saliktas uz krūtīm, viņa turēja dzeltenu uzvaras palmas zariņu*. Pagalma vienā malā bija nolikts paaugstinājums ar diviem krēsliem, kuros sēdēja divas personas: katrai no tām galvā bija kronis un rokā scepteris, kas liecināja, ka tie ir karaļi — īsti vai šķietami. Paaugstinājuma malā, kur veda daži pakāpieni, stāvēja vēl divi krēsli: tur donu Kihotu un Sančo nosēdināja ļaudis, kas bija viņus sagūstījuši, — un izdarīja to klusēdami, ar zīmēm pavēlēdami klusēt arī abiem gūstekņiem; bet tie jau būtu klusējuši bez jebkādām zīmēm, jo izbrīns par visu, ko viņi redzēja, padarīja viņu mēles mēmas. Tad uz paaugstinājuma lielas svītas pavadībā uzkāpa divas ievērojamas personas, kurās dons Kihots pazina hercogu un hercogieni, savus saimniekus, kas atsēdās divos greznos krēslos blakus tām divām personām, kas šķita esam karaļi. Kas gan nebūtu izbrīnījies par visu šo, it sevišķi, ja piebildīsim, ka dons Kihots mirušajā meitenē, kas atdusējās uz katafalka, pazina daiļo Altisidoru? Kad hercogs un hercogiene uznāca uz paaugstinājuma, dons Kihots un Sančo piecēlās un dziļi paklanījās, bet hercogu pāris tiem atbildēja tikai ar vieglu galvas mājienu.

Šajā brīdī parādījās kāds kalpotājs un, piegājis pie Sančo, uzmeta tam melnu mantiju, viscaur apšūtu ar liesmu mēlēm, un, noņēmis viņam galvassegu, uzlika galvā smailu cepuri, kāda jāvalkā ļaudīm, kurus notiesājusi Svētā inkvizīcija, un iečukstēja tam ausī, lai viņš neatverot muti, jo pretējā gadījumā tam iebāzīšot mutē sprunguli vai arī viņu nogalināšot. Sančo sevi aplūkoja no augšas līdz apakšai un redzēja, ka bija apņemts liesmām, bet, tā kā tās viņu nededzināja, tad viņš tām nepiegrieza ne mazāko vērību. Viņš noņēma cepuri un redzēja, ka uz tās uzzīmēti velni, uzlika to atpakaļ galvā un klusi teica:

— Ja liesmas mani nededzina, tad velni mani neparaus, -rArī dons Kihots paskatījās uz Sančo, un, kaut gan bailes nomāca visus viņa jutekļus, viņš nespēja novaldīt smieklus, redzēdams Sančo seju. Šajā mirklī atskanēja klusinātas un patīkamas flautas skaņas, kas nāca it kā no katafalka apakšas, un, tā kā tām nepiejaucās klāt neviena cilvēka balss, jo šajā vietā klusums lika visiem klusēt, tad šīs skaņas šķita sevišķi maigas un mīlīgas. Pēkšņi gluži negaidot pie šķietami mirušās jaunavas pagalvja parādījās skaists jauneklis romiešu tērpā un arfas pavadījumā, kuru viņš pats spēlēja, nodziedāja liegā un skaidrā balsī šādas divas stances: Dus Altisidora šeit nāves miegā baigā, Jo dons Kihots tik nežēlīgs ir bijis, Ka sēru drānās tagad dāmas staigā,

Viņš dzīvību ir dailei nolaupījis.

Sai galmā apburtā, kur valda kundze maigā,

Dueņjas nebūs gaišu tērpu spožums vijis,

Es nomirušās daili nerimdamies sveikšu,

Kā dziedonis no Trāķijas* tai slavu teikšu.

Ne tikai dzīvē, kura iznīcībā steidzas,

Pat mēlei sastingstot, es dziedāšu tai slavu.

Kad redzams būs, ka manas dienas beidzas,

Vēl dziesmā pacelšu es balsi savu,

Lai manai dvēselei no sprosta izkļūt veicas.

Vēl Stiksas straumē sveikšu daili tavu,

Un manas dzidrās dziesmas skaņas augšup celsies,

Kur tumšie aizmirstības viļņi velsies.

—     Pietiek! — šajā brīdī iesaucās viens no šķietamajiem karaļiem. — Pietiek dziesmu, dievišķīgais dziedoni, jo tā varētu līdz bezgalībai mums apdziedāt nesalīdzināmās Altisidoras nāvi un pievilcību, kas gan nav mirusi, kā domā vientiesīgie ļaudis, bet dzīvo, slavas cildināta, un dzīvos, ja šeit klātesošais Sančo Pansa izcietīs mokas, lai atdotu viņai zaudētās dzīves gaismu; un tāpēc, ak, Radamantij*, kas kopā ar mani spried tiesu drūmajas Ditas alās, jo tev ir zināms viss, ko neizdibināmais liktenis nolēmis, lai atdzīvinātu šo jaunavu, — saki un atklāj mums visu, lai mēs varētu ātrāk izbaudīt prieku, ko ceram gūt no viņas jaunās atmodas.

Tiklīdz Radamantija biedrs tiesnesis Mīnojs to bija izteicis, Radamantijs piecēlās kājās un sacīja:

—     Jūs, šās mājas kalpi, augstie un zemie, lielie un mazie, steidzieties šurp cits pēc cita un iesitiet Sančo degunam divdesmit četrus knipjus, divpadsmit reizes viņam iekniebiet un sešreiz ieduriet ar adatu viņam plecos un krustos, jo šī ceremonija vajadzīga Altisidoras glābšanai.

To izdzirdējis, Sančo Pansa pārtrauca klusēšanu un iesaucās:

—     Pie velna, es drīzāk pārvērtīšos par mauru nekā atļaušu sev sist knipjus pa degunu un apgrābstīt savu seju! Lai nelabais mani parauj! Kāds sakars manas sejas spaidīšanai ar šās jaunavas augšāmcelšanos? Skat, ko vecīši iekārojuši! Dulsineju apbūra, un man sevi jāper, lai viņu atburtu. Altisidora nomirusi slimībā, kuru dievam labpatikās viņai uzsūtīt, un, lai viņu uzmodinātu, jāsit divdesmit četri knipji pa manu degunu, jāsadursta mana miesa ar adatām un jāsaknaiba manas rokas zilumos. Tādus jokus varat atļauties ar saviem radiem, bet es esmu vecs suns un katram svilpienam neklausīšu.

—     Tu mirsi! — skaļā balsī iesaucās Radamantijs. — Rimsties, tīģeri, kļūsti pazemīgs, uzpūtīgais Nimrod*, pacieties un klusē, jo no tevis neprasa neiespējamo. Un necenties pierādīt šā pasākuma grūtības: tev būs jāpanes knipji, jāpacieš dūrieni un jāvaimanā, kad tevi knaibīs. Šurp, es saku — kalpi, izpildiet manu pavēli, un, ja jūs to nedarīsiet, tad dodu savu goda vārdu: jūs nožēlosiet, ka esat piedzimuši.

Sajā brīdī pagalmā ienāca sešas dueņjas, kas gāja cita aiz citas, četrām bija brilles, un katra bija pacēlusi labo roku, kuras četriem pirkstiem bija gari nagi, lai rokas izskatītos garākas saskaņā ar toreizējo modi. Tikko tās ieraudzījis, Sančo sāka maurot kā vērsis:

—      Es atļauju visai pasaulei sist knipjus man pa degunu, bet tikai ne dueņjām! Lai manu ģīmi saskrāpē kaķi, kā tas gadījās manam kungam šajā pilī, sadurstiet manu miesu ar asiem dunčiem, plosiet manus plecus ar nokaitētām knaiblēm, es visu to pacietīšu, lai pakalpotu šiem seņjoriem, bet nepieļaušu, ka man pieskaras dueņjas, pat ja mani parautu velns!

Dons Kihots, pārtraukdams klusēšanu, sacīja Sančo:

—      Pacieties, dēls, iepriecini šos seņjorus un pateicies debesīm, kas tavai būtnei piešķīrušas tādu spēku, ka tu ar savām mokām atbur apburtos un uzmodini mirušos.

Dueņjas jau bija pienākušas klāt pie Sančo, kas, kļūdams piekāpīgāks un sava kunga vārdu pārliecināts, atsēdās dziļāk krēslā un pievērsa savu seju un bārdu pirmajai dueņjai, un tā viņam iesita spēcīgu knipi, dziļi paklanīdamās.

—      Neesiet tik pieklājīga un lietojiet mazāk ziedes, seņjora dueņja, — teica Sančo, — jo, dieva vārds, jūsu rokas ož pēc etiķūdens.

īsi sakot, visas dueņjas viņam sita knipjus, citi mājas kalpotāji viņu knaibīja, bet viņš nespēja paciest, ka viņu durstīja ar adatām, tāpēc, pietrūcies no krēsla, acīm redzot, lielā niknumā satvēra degošu lāpu, kas atradās viņam blakus, uzbruka dueņjām un citiem saviem mocītājiem, kliegdams:

—      Prom, pekles kalpi! Es neesmu no bronzas, lai izturētu šādas niknas mocības!

Sajā brīdī Altisidora, kas droši vien bija nogurusi, gulēdama tik ilgi uz muguras, pagriezās uz sāniem; to redzot, visi klātesošie kā vienā balsī iesaucās:

—      Altisidora ir dzīva! Altisidora ir dzīva!

Radamantijs pavēlēja Sančo apvaldīt savas dusmas, jo mērķis, kādēļ viņš ticis mocīts, esot jau sasniegts.

Kad dons Kihots redzēja, ka Altisidora pakustējās, viņš nokrita uz ceļiem Sančo priekšā un iesaucās:

—      Ak, mans sirdsmīļotais dēls, nevis mans ieroču nesēj, pienācis laiks, lai tu sev uzskaitītu dažus no tiem cirtieniem, kurus esi apņēmies sev iesist Dulsinejas atburšanas labā. Tagad, es atkārtoju, pienācis laiks, kad tava spēja sasniegusi savu augstāko pakāpi un varēsi paveikt labo darbu, ko no tevis gaidām.

Sančo viņam atbildēja:

—      Aizvien trakāk un trakāk! Kas gan man dos medus maizi! Vēl nepietiek ir kniebieniem, knipjiem un dūrieniem, tagad vēl vajadzīgi pātagas cirtieni. Tad jau labāk paņemiet lielu akmeni, piesieniet to man kaklā un iemetiet mani akā, tad man būs vieglāk nekā, palīdzot citiem nelaimē, kļūt par slaucamo govi. Atstājieties no manis, citādi, dieva vārds, es te visu samalšu miltos, lai tas maksā ko maksādams.

Šajā mirklī Altisidora piecēlās sēdus uz sava katafalka, un tūlīt sāka skanēt obojas, kurām pievienojās flautu skaņas un visu klātesošo balsis, kas sauca:

—     Altisidora ir dzīva! Altisidora ir dzīva!

Hercogs un hercogiene piecēlās, līdz ar viņiem karaļi Mīnojs un Radamantijs, dons Kihots un Sančo, un visi tuvojās Altisidorai, lai viņu apsveiktu un palīdzētu tai nokāpt no katafalka; bet viņa, izlikdamās ļoti vārga, paklanījās hercogam, hercogienei un karaļiem un, greizi uzlūkodama donu Kihotu, viņam sacīja:

—      Lai dievs tev piedod, cietsirdīgais bruņiniek, jo tavas nežēlības dēļ es atrados viņpasaulē, man šķiet, vairāk nekā tūkstoš gadu; bet tev, vislīdzjūtīgākais ieroču nesēj pasaulē, es pateicos p'ar atgūto dzīvību. Kopš šās dienas, draugs Sančo, es nododu tavā rīcībā sešus savus kreklus, lai tu no tiem izgatavotu sešus kreklus sev pašam, un, ja arī tie visi nav gluži veseli, tad vismaz tie ir tīri.

Sančo, turēdams rokā smailo cepuri un nometies ceļos, noskūpstīja Altisidorai rokas. Hercogs pavēlēja atņemt Sančo neparasto galvassegu un atdot tam atpakaļ viņa paša cepuri, viņam noņēma arī liesmu mantiju un uzģērba paša kamzoli. Sančo lūdza hercogu atstāt viņam mantiju un mitru, jo viņš tās gribot aizvest uz mājām kā piemiņas zīmi par šo neredzēto notikumu. Hercogiene atļāva viņam šīs mantas paturēt, jo viņš jau zinot, cik liela draudzene viņa tam esot. Hercogs pavēlēja visiem atstāt pagalmu un doties uz savām telpām, bet donu Kihotu un Sančo aizvest uz istabām, kurās viņi jau bija dzīvojuši.

LXX nodaļa, kas seko seŠdesmit devĪtajai un STASTA PAR NOTIKUMIEM, KURI JĀZINA, LAI SKAIDRI IZPRASTU ŠO VĒSTĪJUMU

Šo nakti Sančo gulēja saliekamā gultā vienā istabā ar donu Kihotu, kaut gan viņš labprāt būtu no šādas gulēšanas izvairījies, jo zināja, ka viņa kungs ar saviem jautājumiem un sarunām tam nejaus iemigt, un viņam negribējās daudz runāt, jo sāpes no pārciestās spīdzināšanas vēl nebija mitējušās un saistīja viņa mēli, un viņš vēlējās labāk pavadīt nakti vienatnē kādā būdā, nevis divatā greznā istabā. Viņa bailes izrādījās pareizas un aizdomas pamatotas, jo, tiklīdz viņa seņjors bija apgūlies gultā, tas sacīja:

—     Ko tu teiksi, Sančo, par šās nakts notikumu? Noraidītas mīlas spēks ir liels un varens, jo tu pats ar savām acīm redzēji, ka Altisidoru nogalināja ne bultas, ne zobens, ne kāds cits ierocis, ne nāvējoša inde, bet domas par manu bargo un nicīgo izturēšanos pret viņu.

—     Lai viņa mirst vesela, kad un kā viņai iepatīkas, — atbildēja Sančo, — un lai netraucē mani, jo es neliku viņai manī iemīlēties un neesmu viņu noniecinājis visā savā mūžā. Es nesaprotu un nekādi nevaru aptvert, kāds sakars Altisidoras — šās vairāk aušīgās nekā saprātīgās skuķes — dzīvības atgūšanai ar Sančo Pansas spīdzināšanu. Tagad es skaidri un gaiši esmu pārliecinājies, ka pasaulē ir burvji un burvestības, un lai dievs mani no tiem pasarga, jo es pats sevi nevaru pasargāt; par spīti visam, es lūdzu jūsu žēlastību atļaut man gulēt un vairāk neko man nejautāt, ja jūs negribat, lai es izlecu pa logu.

—     Guli, draugs Sančo, — atbildēja dons Kihots, — ja vien tev ļaus iemigt saņemtie dūrieni, kniebieni un knipji.

—     Nekādas sāpes, — sacīja Sančo, — nevar līdzināties tam pazemojumam, ko man sagādāja knipji, jau tāpēc vien, ka tos man iesita dueņjas, lai tās parauj nelabais! Es vēlreiz lūdzu jūsu žēlastību: Jaujiet man gulēt, jo miegs atvieglo ciešanas tiem, kuri tās izjūt nomodā.

—     Lai notiek, — teica dons Kihots, — un lai dievs tev stāv klāt!

Abi iemiga, un šā plašā vēstījuma autors Sids Amets, izmantojot šo apstākli, grib pastāstīt un attēlot, kas pamudināja hercogu pāri sarīkot iepriekš aprakstīto inscenējumu. Sids Amets stāsta, ka bakalaurs Samsons Karasko nebija aizmirsis, ka dons Kihots uzvarēja un notrieca no zirga Spoguļu bruņinieku, un šī sakāve un kritiens satrieca un iznīcināja visus viņa nodomus, tāpēc viņš gribēja vēlreiz izmēģināt roku, cerēdams gūt labākus panākumus nekā pagājušo reizi; tāpēc, uzzinājis no pāža, kas atveda Sančo sievai Teresai Pansai vēstuli un dāvanu, kur atrodas dons Kihots, bakalaurs sagādāja sev jaunas bruņas un zirgu, uzgleznoja uz vairoga baltu mēnesi, uzkrāva visas bruņas uz mūļa, kuru vadīja nevis Tomē Sesjāls, viņa agrākais ieroču nesējs, bet kāds cits zemnieks, lai to nepazītu ne Sančo, ne dons Kihots. Tad bakalaurs ieradās hercoga pilī, kur uzzināja, pa kādu ceļu un kādā virzienā bija aizjājis dons Kihots, dodamies uz turnīru Saragosā. Hercogs viņam pastāstīja jokus, kādus bija sagudrojis Dulsinejas atburšanai, kurai bija jānotiek uz Sančo dibena rēķina. Beigās hercogs viņam atklāja arī, kā Sančo bija izjokojis savu kungu, iestāstīdams tam, ka Dulsineja esot apburta un pārvērsta zemniecē, un kā viņa sieva hercogiene pārliecinājusi Sančo, ka viņš piekrāpis pats sevi, jo Dulsineja esot patiesi apburta, par ko bakalaurs loti smējās un pabrīnījās, novērtēdams Sančo viltību un vientiesību un dona Kihota galējo ārprātu. Hercogs lūdza bakalauru, ja tas sastaptu donu Kihotu — vienalga, vai viņš to uzvarētu vai neuzvarētu— iegriezties pēc tam šajā pili un pastāstīt, kā viss noticis. Bakalaurs tā arī izdarīja; viņš devās meklēt donu Kihotu; neatradis viņu Saragosā, jāja tālāk un tad piedzīvoja to, ko jau aprakstījām. Viņš atgriezās hercoga pilī un tam visu pastāstīja: arī divkaujas noteikumus un to, ka dons Kihots, būdams krietns klaiņojošais bruņinieks, izpildot savu doto vārdu, tagad dosies uz savu ciematu, lai tur pavadītu vienu gadu, un bakalaurs piebilda, ka šajā laikā tas varbūt atvesejošoties no sava ārprāta; tikai šis nolūks viņu pamudinājis uz šādu vairākkārtēju pārģērbšanos, jo viņš joti nožēlojot, ka tik dziji saprātīgs idalgo kā dons Kihots kļuvis ārprātīgs. Tad viņš atvadījās no hercoga un atgriezās savā ciematā, lai sagaidītu tur donu Kihotu, kas iztālēm jāja viņam pa pēdām. Šis stāsts pamudināja hercogu izspēlēt jaunu joku: tik ļoti viņam patika viss, kas attiecās uz Sančo un donu Kihotu; viņš pavēlēja uzraudzīt visus tuvos un tālos ceļus ap pili, pa kuriem dons Kihots varētu atgriezties mājās, izsūtīja turp daudzus savus kalpus gan kājām, gan jāšus, lai tie donu Kihotu ar varu vai ar labu atvestu pilī, ja tiem izdotos viņu notvert; kalpi donu Kihotu notvēra, paziņoja to hercogam, kas, visu jau iepriekš izdomājis, saņemot ziņu par bruņinieka ierašanos, pavēlēja pagalmā aizdedzināt lāpas un kvēpekļus un novietot Altisidoru uz katafalka, kas bija ierīkots tā, kā mēs to sīki aprakstījām, tik pareizi un labi izveidots, ka neatšķīrās no īstenā katafalka. Sids Amets vēl piebilst, ka smējēji viņam šķietot tikpat ārprātīgi kā izsmietie, jo hercoga un hercogienes dedzīgā kāre izjokot divus muļķus liecinot, ka viņi paši nebijuši daudz gudrāki par tiem. Tad uzausa diena, kas atrada vienu no šiem nesaprātīgajiem guļam saldā miegā, bet otru nomodā ļaujamies nesakarīgām domām, un abi juta vēlēšanos piecelties, jo dīkdienības pēļi nekad nevaldzināja donu Kihotu, vienalga, vai viņš bija uzvarētājs vai uzvarētais.

Altisidora (kas donam Kihotam šķita augšāmcēlusies no miroņiem), paklausīdama savu kungu iegribai, ienāca dona Kihota istabā ar to pašu vainagu galvā, ar kuru viņa bija gulējusi uz katafalka, tērpusies baltā tafta tunikā, izšūtā ar zelta puķēm, izlaidusi matus pār pleciem un atbalstīdamās uz smalka melnkoka zižļa: viņas ierašanās tā satrauca un apmulsināja donu Kihotu, ka viņš sarāvās čokurā un ietinās gultas palagos un segās, zaudēja valodu un nespēja izteikt neviena laipna vārda. Altisidora atsēdās krēslā blakus viņa pagalvim un, dziļi nopūtusies, teica viņam maigā un vārgā balsī:

— Kad dižciltīgas sievietes un tiklas jaunavas aptraipa savu godu un ļauj savai mēlei pārkāpt visas pieklājības robežas, un izpauž atklātībā savas sirds noslēpumus, tad tās, acīm redzot, iedzītas galīgā izmisumā. Es, Lamančas seņjor don Kihot, esmu viena no tādām jaunavām, kas ir pakļauta, uzvarēta un iemīlējusies, tomēr esmu tik pacietīga un godīga, ka klusēšana saplosīja manu dveseli un es zaudēju savu dzīvību. Pirms divām dienam, sajuzdama jūsu nežēlību pret sevi:

Pret manām žēlabām jūs cietāks nekā marmors",

pārakmeņojies bruņiniek, es nomiru vai vismaz šķitu mirusi tiem, kas mani redzēja; un pilnīgi nenomiru tikai tāpēc, ka Amors, iežēlojies par mani, piešķīra man glābiņu caur šā labā ieroču nesēja mokām, citādi es būtu palikusi viņpasaulē.

—      Labāk Amors būtu piešķīris jums glābiņu caur mana ēzeļa mokām, *— sacīja Sančo, — par to es viņam pateiktos. Bet sakiet man, seņjora, — lai debess jums piešķir maigāku mīļāko nekā manu kungu — ko jūs redzējāt viņpasaulē? Kas notiek ellē? Ja kāds mirst izmisumā, tad viņam taču jānokļūst ellē?

—      Patiesību sakot, — atbildēja Altisidora, — es laikam nebiju pavisam nomirusi, jo nenokļuvu ellē; ja es tur būtu nokļuvusi, tad nekad vairs nevarētu no turienes izkļūt, pat ja to vēlētos. Es īstenībā biju nonākusi tikai līdz vārtiem, kur kāds ducis velnu spēlējās ar bumbu, visi viņi bija tērpušies biksēs un kamzoļos ar apkaklītēm, kuras bija apšūtas ar flāmu mežģīnēm, un mežģīnes rotāja arī viņu piedurknes, kas bija saīsinātas četru pirkstu platumā, lai rokas izskatītos garākas; rokās viņi turēja ugunīgas raķetes, bet visvairāk es brīnījos par to, ka bumbu vietā tie svaidīja grāmatās, kas pavisam brīnišķīgā un neredzētā kārtā šķita piepildītas ar vēju un pelavām. Taču visvairāk mani pārsteidza, ka velni nepriecājās par uzvaru un neskuma par zaudējumu, kā to mēdz darīt spēlētāji, bet visu spēles laiku tikai rūca, šķendējās un lamājās.

—      Par to nav jābrīnās, — atbildēja Sančo, — jo velni, lai spēlētu vai nespēlētu, iegūtu vai zaudētu, nekad nav apmierināti.

—       Droši vien tā tam jābūt, — sacīja Altisidora, — bet mani vēl vairāk pārsteidz kaut kas cits (es gribu teikt: mani pārsteidza toreiz): pēc pirmā sitiena bumba vairs nevarēja uzlidot gaisā un noderēt spēlē otru reizi, tāpēc grāmatas, vecas un jaunas, tādā ātrumā mijās cita ar citu, ka varēja tikai pabrīnīties. Kādu gluži jaunu grāmatu krāšņā sējumā velni tā trieca gaisā, ka tai visas iekšas izbira un lapas izkaisījās. Viens velns sacīja otram: «Paskaties, kas tā ir par grāmatu!» Un otrs velns tam atbildēja: «Tā ir Lamančas dona Kihota dzīves stāsta otrā daļa, kuru nav sarakstījis Sids Amets, stāsta pirmais autors, bet kāds aragonietis, kas apgalvo, ka dzimis Tordesiļjasā.» — «Aiztriec to projām no šejienes,» sacīja pirmais velns, «un iesvied elles bezdibenī, lai to manas acis vairs neredzētu.» — «Vai tad šī grāmata ir tik slikta?» jautāja otrs velns. «Tik slikta,» atbildēja pirmais, «ka, ja es pats tīšām gribētu uzrakstīt sliktāku, man tas neizdotos.»

Viņi turpināja spēli, svaidīdami citas grāmatas, un es, izdzirdējusi pieminam donu Kihotu, kuru tik ļoti pielūdzu un mīlu, pacentos saglabāt atmiņā šo parādību.

—       Bez šaubām, tā bija parādība, — teica dons Kihots, — jo man pasaulē nav dubultnieka, un šis stāsts iet no rokas rokā, bet neviens to nepatur; visi to aizsper prom ar kāju. Es neuztraucos, kad dzirdu runājam, ka es klīstot kā spoku tēls pazemes tumsā vai pa saules apspīdēto zemi, jo tas neesmu es, kas attēlots šajā stāstā. Ja šis stāsts būtu labs, īsts un patiess, tas dzīvotu daudzus gadu simteņus, bet, ja tas ir slikts, tad tā cejš no dzimšanas līdz kapam nebūs visai garš.

Altisidora atkal sāka žēloties par donu Kihotu, bet viņš to pārtrauca:

—      Esmu jums vairākkārt teicis, seņjora, ka nožēloju jūsu jūtu pieķeršanos man, jo es par tām jums varu tikai pateikties, nevis tās apmierināt: esmu dzimis, lai piederētu Tobosas Dulsinejai, un liktenis (ja tāds liktenis būtu) mani nolēmis viņai; domāt, ka kāda cita skaistule varētu ieņemt viņas vietu manā dvēselē, nozīmē iedomāties neiespējamo. Šie mani vārdi jūs pietiekami atskurbināš un pamudinās atgriezties savas tiklības robežās, jo nevienam mēs nevaram prasīt neiespējamo.

To dzirdot, Altisidora it kā dusmās un sašutumā iesaucās:

—       Dzīvojiet vesels, seņjor don menca, krama dvēsele, dateles kauliņš, stūrgalvīgāks un cietsirdīgāks nekā zemnieks, kas ietiepies nekustas no vietas, lūdz viņu, cik gribi! Es jums uzbrukšu un izskrāpēšu acis. Jūs laikam iedomājaties, don uzvarētais un don ar nūjām sadauzītais, ka es nomiru jūsu dēj? Viss, ko jūs šbvakar redzējāt, bija tikai izdoma, jo es neesmu sieviete, kas tāda kamieļa dēj, kāds esat jūs, spētu just pat tik daudz sāpju, cik aiz naga ir melnuma, kur nu vēl mirt!

—      Es pilnīgi ticu, — sacīja Sančo, — ka par šo miršanu aiz mīlas tikai jāpasmejas: par to var mīlētāji runāt, bet to izdarīt — lai tiem tic Jūdass.

Viņiem šādi sarunājoties, ienāca tas muzikants, dziedonis un dzejnieks, kas bija dziedājis divas jau pieminētās stances, un, dziji paklanījies donam Kihotam, sacīja:

—      Jūsu žēlastība, seņjor kabaljēro, ieskaitiet un ierindojiet mani savos padevīgākos kalpos, jo es jau sen esmu ļoti sajūsmināts par jūsu slavu un par jūsu varoņdarbiem.

Dons Kihots viņam atbildēja:

—      Sakiet, jūsu žēlastība, kas jūs tāds esat, lai varu parādīt jums laipnību, kas atbilstu jūsu nopelniem!

Jauneklis atbildēja, ka viņš esot mūziķis un panegirists, kas dziedājis pagājušā naktī.

—      Protams, — atbildēja dons Kihots, — jūsu žēlastībai ir lieliska balss, bet dziesma man nelikās piemērota, — jo kāds sakars ir Garsilāso dzejām ar šās seņjoras nāvi?

—      Nebrīnieties par to, jūsu žēlastība, — atbildēja mūziķis, — jo mūsdienu nemākulīgo dzejnieku paradums ir rakstīt, kā tiem patīk, un zagt no ikviena, kur vien iespējams, neraugoties, vai tas atbilst vai neatbilst viņu iecerei, un, lai kādas muļķības viņi dziedātu vai rakstītu, visu viņi attaisno ar to, ka dzejā var pieļaut vaļības.

Dons Kihots gribēja atbildēt, bet viņu iztraucēja hercogs un hercogiene, kas ienāca viņu apraudzīt, un starp viņiem norisa gara un patīkama saruna, kurā Sančo izteica tik daudz joku un dzēlību, ka hercogu pāris atkal izbrīnījās gan par viņa vientiesību, gan atjautību. Dons Kihots lūdza no viņiem atļauju doties ceļā vēl šajā pašā dienā, jo tādiem uzvarētiem bruņiniekiem, kāds esot viņš, vairāk piederoties dzīvot cūku kūtī nekā karaļu pilī. Viņi šo atļauju labprāt deva, un hercogiene bruņiniekam jautāja, vai tam esot labs prāts pret Altisidoru. Tas viņai atbildēja:

—     Mana seņjora, jums jāzina, ka visa šās jaunavas nelaime rodas no dīkdienības un pretlīdzeklis tai būtu godīgs un pastāvīgs darbs. Viņa nupat man stāstīja, ka ellē greznojoties ar mežģīnēm; un, ja viņa prot tās tamborēt, tad lai viņa to dara, un, kamēr vien viņas rokās kustēsies tamborējamās adatas, viņas domās neiznirs tas tēls vai tie tēli, ko viņa mīl. Tāda ir patiesība, tā es domāju, un tāds ir mans padoms.

—     Arī manējais, — piebilda Sančo, — jo es savā mūžā neesmu redzējis mežģīņu tamborētāju, kas būtu mirusi aiz mīlas; nodarbinātas jaunavas vairāk domā, kā pabeigt savu darbu, nevis par mīlestību. To varu teikt arī pats par sevi: kad roku zemi, tad nedomāju par savu mīļo, tas ir — par Teresu Pansu, kuru mīlu vairāk nekā savu acuraugu.

—     Jūs runājat ļoti pareizi, Sančo, — sacīja hercogiene, — un es parūpēšos, lai mana Altisidora turpmāk strādātu kādu baltveļas izšūšanas darbu, ko viņa lieliski prot.

—     Tādi līdzekļi nav jāpielieto, — atbildēja Altisidora, — jo domas par šā nelietīgā klaidoņa cietsirdību, kādu viņš man izrādīja, izsvītros viņu no manas atmiņas bez jebkādiem mākslīgiem palīglīdzekļiem. Bet tagad atļaujiet, jūsu augstība, man aiziet no šejienes, lai es neredzētu savu acu priekšā nevis viņa bēdīgo, bet nejauko un pretīgo tēlu.

—     Tas man atgādina parunu, — teica hercogs.

— Kas lamājas, Drīz piedos tas.

Altisidora izlikās, it kā noslaucītu asaras ar lakatiņu, un, paklanījusies saviem seņjoriem, izgāja no istabas.

—     Man žēl tevis, nabaga meitene, — sacīja Sančo, — atkārtoju, man žēl tevis, nelaimīgā, jo esi sev izraudzījusi cilvēku ar ērkšķu dvēseli un ozola sirdi. Patiesi, ja tev būtu darīšana ar mani, tad dziedātu cits gailis.

Saruna beidzās, dons Kihots apģērbās, paēda pusdienas kopā ar hercogu un hercogieni un šās pašas dienas pievakarē aizjāja.

LXXI nodaļa. par to, kas atgadĪjĀs donam kihotam UN VIŅA IEROČU NESĒJAM SANCO PANSAM ATCEĻĀ UZ VIŅU CIEMATU

Uzvarētais un nomāktais dons Kihots jāja domīgs un reizē arī ļoti priecīgs. Viņš jutās skumjš tāpēc, ka bija uzvarēts, bet priecīgs, domājot par Sančo spēku, kas bija izpaudies, uzmodinot Altisidoru, kaut gan bruņiniekam vajadzēja zināmā mērā piespiest sevi noticēt, ka iemīlējusies jaunava bija patiešām nomirusi. Bet Sančo nejutās priecīgs, jo viņu apbēdināja tas, ka Altisidora nebija izpildījusi savu solījumu uzdāvināt viņam kreklus, un, par to nemitīgi domādams, viņš teica savam kungam:

—      Patiesi, seņjor, es esmu visnelaimīgākais ārsts visā pasaulē, jo ir pat tādi dakteri, kas nogalina slimnieku, kuru tie ārstē, tomēr tiem samaksā par viņu darbu, kaut gan viņi nedara neko citu kā vien izraksta uz papīra dažādas zāles, kuras tie neizgatavo paši, bet gan aptiekāri, un dakteri tikai pasvilpo! Bet es par citu veselību samaksāju ar savām asinīm, pacietu knipjus, kniebienus, dūrienus un pātagas cirtienus, bet man nesamaksāja ne graša. Tāpēc zvēru, ja vēl kādreiz man rokās gadīsies kāds slimnieks, tad, iekams viņu ārstēšu, pieprasīšu, lai tas ieziež man rokās, jo abats pārtiek no dieva dziesmām, un es negribu ticēt, ka debess man piešķīrusi tādu spēku, lai es to citiem atdotu par velti.

— Tev taisnība, draugs Sančo, — atbildēja dons Kihots, — un Altisidora rīkojusies loti ļauni, tev neiedodama apsolītos kreklus; un, kaut gan tava dziedniecības spēja ir gratis data  un tu nekur neesi mācījies, tomēr tevis pārciestās mocības ir vairāk nekā mācības. Par sevi varu teikt: ja tu pieprasīsi maksu par sevis izpēršanu Dulsinejas atburšanas labā, es tev to piešķiršu pilnos apmēros, kaut gan neesmu pārliecināts, vai par tādu ārstniecību jāmaksā, un es pat baidos, ka atalgojums var ļauni ietekmēt ārstēšanu. Tomēr, manuprāt, mēs daudz nezaudēsim, jāto pamēģināsim: apdomā, Sančo, kādu samaksu tu gribi, tad izper sevi un pats sev samaksā skaidrā naudā, jo mana nauda atrodas pie tevis.

Dzirdot šo piedāvājumu, Sančo ieplēta acis un izslēja ausis, un, savā sirdī apņēmies sevi labprātīgi nopērt, sacīja savam kungam:

—     Labi, seņjor, es gribu sagādāt jūsu žēlastībai prieku un izpildīt jūsu vēlēšanos, reizē gūstot sev labumu, jo mīlestība pret maniem bērniem un manu sievu mani pamudina būt savtīgam. Sakiet, jūsu žēlastība, cik jūs man dosiet par katru pātagas cirtienu, kuru sev uzskaitīšu?

—     Ja man būtu tev jāsamaksā, Sančo, — atbildēja dons Kihots, — tā, lai samaksa atbilstu šā pakalpojuma svarīgumam un nozīmei, tad nepietiktu ar Venēcijas dārgumiem un Potosijas raktuvēm, lai tev atlīdzinātu. Saskaiti, cik tev ir manas naudas, un novērtē katru sitienu.

—      Man sev jāuzskaita pāri par trīs tūkstoši trīs simti sitienu, — atbildēja Sančo, — no kuriem esmu sev iesitis piecus. Atliek vēl pārējie; piecus-sitienus skaitīsim par piedevām, tātad paliek tikai trīs tūkstoši trīs simti sitienu, un, ja katru sitienu aprēķināsim par vienu kvartiljo (jo par mazāku samaksu es to nedarīšu, pat ja visa pasaule mani lūgtos), tad sanāk trīs tūkstoši trīs simti kvartiljo; trīs tūkstoši kvartiljo ir tūkstoš pieci simti pusreālu, kas iznāk septiņi simti piecdesmit reālu, bet trīssimt kvartiljo ir simtpiecdesmit pusreālu, tas ir, septiņdesmit pieci reāli, kurus pieskaitot pie septiņi simti piecdesmit kopā dabūjam astoņi simti divdesmit piecus reālus. Šo summu es atskaitīšu no jūsu žēlastības naudas un atgriezīšos savā mājā bagāts un apmierināts, kaut arī krietni izpērts, bet, ja gribi noķert foreli, tad jāsamērcē bikses — vairāk es neko neteikšu.

—     Ak, svētītais Sančo! Ak, laipnais Sančo! — iesaucās dons Kihots. — Pēc tam Dulsineja un es kalposim tev visas mūsu mūža dienas, kuras debess mums dāvinās! Ja viņa atgūs savu pazaudēto izskatu (un citādi tas nemaz nevar būt), tad viņas nelaime kļūs par laimi un mana zaudētā uzvara par laimes triumfu. Pielūko, Sančo, es gaidu, kad tu sāksi sevis pēršanu, un, lai to pasteidzinātu, pieliec vēl simt reālu.

—     Kad? — atbildēja Sančo. — Noteikti šonakt. Parūpējieties, jūsu žēlastība, lai tā notiktu laukā zem klajas debess, tur es nogērēšu savu ādu.

Pienāca nakts, kuru dons Kihots gaidīja ar vislielāko nepacietību, jo viņam šķita, ka Apollona ratu riteņi* salūzuši un ka diena ir garāka nekā parasts, un viņš līdzinājās mīlētājam, kas nespēj savaldīt savas ilgas. Beidzot viņi iejāja patīkamu koku pudurī, mazliet iesāņus ceļam, un, noņēmuši Rosinantem un pelēcim seglus, abi atlaidās zaļajā zālītē un iebaudīja vakariņas no Sančo krājumiem, tad, pagatavojis no Rosinantes un pelēča apaušiem un pavadām stipru un lokanu pletni, Sančo aizgāja kādus divdesmit soļus no sava kunga skābaržu paēnā. Redzēdams, cik droši un mundri viņš soļo, dons Kihots viņam sacīja:

—     Pielūko, draugs, ka tu sevi nesadauzi gabalos: atpūties starp sitieniem un pārāk nesteidzies, lai tev pusceļā nepietrūktu elpas; es gribu teikt, lai tu sevi nepārpūlētu un neizlaistu garu, pirms esi sev iesitis vajadzīgo cirtienu skaitu. Un, lai tu nepazaudētu spēli, iesitot sev kādu cirtienu par maz vai par daudz, es stāvēšu tavā tuvumā un uz sava rožu kroņa skaitīšu cirtienus, kurus tu sev sitīsi. Lai debess sekmē tavus labos nodomus, kas patiešām to pelnījuši.

—       Labs maksātājs nebaidās dot ķīlas, — atbildēja Sančo, — es sevi silīšu tā, lai man sāpētu, bet lai es sevi nenogalinātu, jo šādā pēršanā jau slēpjas šā brīnuma būtība.

Viņš atkailinājās līdz jostas vietai un, satvēris virvi, sāka sevi pērt, bet dons Kihots sāka skaitīt sitienus. Sančo sev jau bija iesitis reizes sešas vai astoņas, kad viņam šis joks šķita pārāk bīstams un maksa pārāk niecīga, tāpēc viņš uz mirkli pārtrauca sevis pēršanu un teica savam kungam, ka esot kļūdījies; par katru šādu sitienu esot jāmaksā puse reāla, nevis viens kvartiļjo.

—     Turpini, draugs Sančo, un neraizējies, — teica dons Kihots, — es tev samaksāšu divkārt.

—     Tādā gadījumā, — teica Sančo, — dievs, stāvi klāt, lai silieni birst kā krusa!

Tomēr viltnieks sita nevis sev pa muguru, bet pa kokiem, šad tad nopūzdamies, it kā izlaizdams garu no miesām. Bet donam Kihotam bija mīksta sirds, un viņš baidījās, ka Sančo sevi nogalinās un savas neapdomības dēļ izjauks viņa nodomu, un tāpēc sacīja:

—     Dieva dēļ, draugs, pārtrauc šo nodarbošanos, jo man šīs zāles šķiet pārāk stipras; laiku pa laikam atvelc elpu; arī Samora netika iekarota vienā stundā. Ja neesmu pārskaitījies, tu sev iesiti vairāk nekā tūkstoš cirtienu, pagaidām pietiks; rupji runājot: ēzelis gan var panest nastu, bet ne pārmērīgu.

—     Nē, nē, seņjor, — atbildēja Sančo, — par mani nevarēs teikt: «Viņš naudu gan rauša, bet roka bija tam gausa.» Atejiet, jūsu žēlastība, mazliet sāņus un atļaujiet man sev uzskaitīt vēl tūkstoš cirtienu, tā divos paņēmienos ar šo lietu būsim tikuši galā un pat vēl ar uzviju.

—     Ja tu jūties tik labi, — teica dons Kihots, — tad lai debess tev palīdz, per sevi, es atiešu sāņus.

Sančo atsāka savu nodarbošanos ar tādu dedzību, ka nobrāza mizu daudziem kokiem, tik bargi viņš sevi šauta; un beidzot, spēcīgi iesitis vienam skābardim, viņš skaļi iebrēcās:

—     Šeit mirs Samsons un visi, kas ir kopā ar viņu!

Izdzirdēdams žēlabaino balsi un nežēlīgā sitiena troksni, piesteidzās dons Kihots an, izrāvis no Sančo rokām pavadas, kas aizstāja pletni, sacīja:

—    Liktenis nepieļauj, draugs Sančo, ka tu, man izpatīkot, laupītu sev dzīvību, jo tev jādzīvo, lai tu uzturētu savu sievu un savus bērnus; Dulsineja var pagaidīt izdevīgāku brīdī, es apmierināšos ar cerību, ka drīz šī lieta beigsies, un pagaidīšu, līdz tu atgūsi spēkus, lai varētu šo pasākumu nobeigt visiem par prieku.

—     Ja jūsu žēlastība, mans seņjor, tā vēlaties, — atbildēja Sančo, — tad lai notiek, tikai uzklājiet man uz pleciem jūsu apmetni; esmu tā nosvīdis, ka baidos saaukstēties, jo tādas briesmas draud tiem, kas sevi izper pirmo reizi.

Dons Kihots tā darīja un, palikdams pats tikai kamzolī, apklāja Sančo, kas nogulēja līdz saules lēktam; tad abi turpināja savu ceļu un apstājās kādā ciematā, kas atradās trīs jūdzes tālāk. Viņi apmetās iebraucamajā vietā, kas arī donam Kihotam šķita tāda, nevis pils ar dziļiem grāvjiem, torņiem, režģiem un paceļamo tiltu; jo, kopš viņš bija ticis uzvarēts, bruņinieks par visu sāka spriest saprātīgāk, kā to redzēsim turpmāk. Viņu novietoja apakšstāva istabā, kur sienas bija apklātas nevis ar greznām ādām, bet ar veciem apgleznotiem audekliem, kā tas parasts laukos. Uz viena audekla bija joti neveikli uzgleznota Helēnas nolaupīšana: kā pārdrošais viesis viņu aizved no Menelāja; uz otra bija gleznots notikums ar Dīdonu un Eneju: viņa stāvēja augstā tornī un no turienes ar lakatiņu puspalaga lielumā māja ardievas viesim bēglim, kas fregatē vai brigantīnā aiztraucās jūrā. Dons Kihots ievēroja, aplūkojot abus gleznojumus, ka Helēna aizbēg diezgan apmierināta, jo viņa slepus viltīgi smaidīja, bet skaistajai Dīdonai ritēja asaras grieķu rieksta lielumā. To redzot, dons Kihots sacīja:

—     Abas šīs seņjoras bija ļoti nelaimīgas, tāpēc ka viņas nebija dzimušas tagadējā laikmetā, un es esmu vēl nelaimīgāks, tāpēc ka neesmu dzimis viņu laikmetā: ja es būtu sastapis šos seņjorus, tad nebūtu nodedzināta Troja un izpostīta Kartāga; pietiktu, ja es nogalinātu Parīdu, lai novērstu tik daudz nelaimju.

—     Varu saderēt, — teica Sančo, — ka drīz nebūs tāda kroga, viesnīcas un iebraucamās vietas vai bārddziņa veikala, kur nebūtu gleznas par mūsu varoņdarbiem. Bet es vēlētos, lai tos attēlotu labāks gleznotājs nekā tas, kas gleznojis šos notikumus.

—      Tev taisnība, Sančo, — sacīja dons Kihots, — jo šis gleznotājs ir līdzīgs Orbaneham, kādam Ubedas gleznotājam, kas atbildēja, kad viņam jautāja, ko viņš gleznojot: «To, kas iznāks»; un, ja viņam gadījās uzgleznot gaili, viņš tam apakšā parakstīja: «Tas ir gailis,» lai ļaudis to neuzskatītu par lapsu! Manuprāt, Sančo, tāds ir arī tas gleznotājs vai rakstnieks — jo tas ir viens un tas pats —, kas laidis klajā šo stāstu par jauno donu Kihotu; viņš ir gleznojis vai rakstījis to, kas iznāks, viņš man atgādina arī kādu dzejnieku, sauktu Mauleonu, kas nesen dzīvoja galvaspilsētā un spēja acumirklī atbildēt uz visiem jautājumiem, un, kad viņam vaicāja, ko nozīmējot «Deum de deo*», viņš atbildēja: «Lai dod kas dodams.» Bet pietiks runāt par to. Saki man, Sančo, vai tu esi nolēmis šonakt sevi atkal pērt un vai tam jānotiek zem jumta vai zem klajas debess?

—     Patiesi, seņjor, — atbildēja Sančo, — es sevi varu pērt tikpat labi mājās kā klajā laukā, bet tomēr vēlētos, lai tas notiktu starp kokiem, jo man šķiet, it kā tie būtu mani biedri un brīnišķīgi palīdzētu veikt manu darbu.

—      Nē, šonakt to nedari, draugs Sančo, — atbildēja dons Kihots, — jo tev jāatgūst spēki, tāpēc atliksim to, līdz būsim mūsu ciematā, un tur mēs nokļūsim visvēlākais parīt.

Sančo atbildēja, ka izpildīšot viņa vēlēšanos, bet gribot šo lietu ātrāk pabeigt: dzelzs esot jākaļ, kamēr tā karsta, un milti jāmaļ, kamēr dzirnavas griežas, jo vilcināšanās daudzreiz esot bīstama, un, dievu palīgā saukdams, veseri cilā, darbu nepārtraukdams, un viens «ņem» esot vairāk vērts nekā divi «es tev došu», un labāk esot zīle rokā nekā mednis kokā.

—      Pietiek parunu, Sančo, dieva dēļ! — iesaucās dons Kihots.

—     Tu, šķiet, atkal atkārto sicut erat*, runā vienkārši, skaidri, bez aplinkiem, kā es tev vairākkārt esmu mācījis, un tad viens vārds atsvērs simtiem vārdu.

—     Es nezinu, kas tā man ir par nelaimi, — atbildēja Sančo,

—     bet es nevaru izteikt ne vārda bez parunas, un katra paruna man liekas saprātīgs vārds, bet es labošos, ja varēšu.

Un tā viņu saruna pagaidām pārtrūka.

LXXII nodaļa. par to, kĀ dons Kihots un SanČo ATGRIEZĀS SAVĀ CIEMATĀ

Visu šo dienu dons Kihots un Sančo pavadīja iebraucamajā vietā, gaidot nakti; viens — lai klajā laukā pabeigtu savu izpēršanos, otrs — lai redzētu tās noslēgumu un reizē ar to savu vēlējumos piepildīšanos. Sai laikā iebraucamajā vietā iejāja kāds ceļinieks ar trim vai četriem kalpiem, no kuriem viens sacīja tam, kas, acīm redzot, bija viņa kungs:

—     Šeit, jūsu žēlastība seņjor don Alvaro Tarfe, varēsiet pārlaist dienasvidu, jo viesnīca liekas tīra un vēsa.

To dzirdot, dons Kihots sacīja Sančo:

—     Paklau, Sančo, pāršķirstot sava dzīves stāsta otro daļu, manuprāt, es tur starp citu pamanīju dona Alvaro Tarfes vārdu.

—     Tas var būt, — atbildēja Sančo, — lai viņš nokāpj no zirga, tad apjautāsimies.

Jātnieks nokāpa no zirga, un saimniece viņam ierādīja apakšstāvā istabu, tieši iepretim dona Kihota istabai, tāpat izklātu ar apgleznotiem audekliem. Kabaļjēro, kas nupat bija ieradies, pārģērbās vasaras drēbēs un iznāca viesnīcas galerijā, kas bija plaša un vēsa un kur pastaigājās dons Kihots. Kabaļjēro viņam jautāja:

—      Kurp dodas jūsu žēlastība, dižciltīgais seņjor?

Dons Kihots viņam atbildēja:

—     Uz kādu ciematu šepat tuvumā, kur esmu dzimis. Un kurp ceļo jūsu žēlastība?

—     Es, seņjor, — atbildēja kabaļjēro, — dodos uz Granādu, savu dzimteni.

—     Skaista dzimtene! — iesaucās dons Kihots. — Bet esiet tik laipni, jūsu žēlastība, un pasakiet man savu vārdu, jo man ir tik svarīgi to zināt, ka nevaru to pat izsacīt.

—     Es saucos dons Alvaro Tarfe, — atbildēja viesis.

Dons Kihots atbildēja:

—     Es nešaubos, ka jūsu žēlastība esat tas pats dons Alvaro Tarfe, kas pieminēts Lamcmčas dona Kihota dzīves stāsta otrajā daļā, ko nesen iespiedis un laidis pasaulē kāds jauns autors.

—     Esmu tas pats, — atbildēja kabaļjēro." — Un dons Kihots, stāsta galvenais varonis, bija mans labākais draugs, un es viņu pierunāju atstāt viņa dzimto vietu, vismaz pamudināju piedalīties turnīrā Saragosā, kurp arī es pats gribēju doties, un patiešām esmu viņam izdarījis daudzus draudzīgus pakalpojumus un paglābis viņu no bendes rokām, kas gribēja viņam sakapāt muguru par viņa pārmērīgo drosmi.

—     Sakiet man, jūsu žēlastība seņjor don Alvaro, vai es kaut cik līdzinos jūsu pieminētajam donam Kihotam?

—      Protams, ne, — atbildēja viesis, — nekādā ziņā.

—     Un šim donam Kihotam, — turpināja mūsu bruņinieks,

—    bija ieroču nesējs Sančo Pansa?

—     Jā, bija, — atbildēja dons Alvaro, — un, kaut gan viņu dēvēja par ļoti asprātīgu, es nekad neesmu dzirdējis no viņa nevienu asprātību.

—      Tam es labprāt ticu, — šai mirklī ierunājās Sančo, — jo ne visi prot runāt asprātības, un šis Sančo, par kuru jūsu žēlastība, augstdzimušais seņjor, runā, ir laikam kāds liels blēdis, stulbenis un turklāt vēl zaglis, jo īstais Sančo Pansa esmu es, un man ir vairāk asprātību nekā pilienu lietus mākonī, un, ja jūs šaubāties, tad pārbaudiet, jūsu žēlastība, to pats un padzīvojiet kopā ar mani vismaz kādu gadu, tad jūs redzēsiet, ka es bārstu asprātības uz katra soļa tik daudz un tādas, ka ierunādamies pats nemanot sasmīdinu visus, kas manī klausās, bet īstais Lamančas dons Kihots, slavenais, drošsirdīgais, gudrais, kas ir iemīlējies, atriebj pārestības, mazgadīgo un bāreņu aizbildnis, atraitņu atbalsts, jaunavu aizstāvis, tas, kura vienīgā seņjora ir nesalīdzināmā Tobosas Dulsineja, ir šeit klātesošais seņjors un mans kungs, bet jebkurš cits dons Kihots un jebkurš cits Sančo Pansa ir tukši joki un māņi.

—     Zvēru pie dieva, ka es jums ticu, — atbildēja dons Alvaro,

—     jo jūs, mans draugs, esat izteicis vairāk asprātību četros vārdos nekā otrais Sančo Pansa visās savās daudzajās runās, kuras esmu bieži klausījies. Viņš bija vairāk rīma nekā daiļrunātājs un vairāk stulbenis nekā asprātīgais, un es nešaubos, ka burvji, kas vajā labo donu Kihotu, nolēmuši mani vajāt ar nelāgo donu Kihotu. Tiešām nezinu, ko teikt: varu zvērēt, ka ievietoju viņus Tolēdo nuncija ārprātīgo namā, lai izārstētu, bet šeit redzu citu donu Kihotu, kas stipri atšķiras no mana paziņas.

—     Es nezinu, — teica dons Kihots, — vai esmu labs, bet varu teikt, ka neesmu nelabs; varu jums pierādīt, jūsu žēlastība seņjor don Alvaro Tarfe, ka visā savā mūžā neesmu bijis Saragosā, un, kad uzzināju, ka šķietamais dons Kihots piedalījies šās pilsētas turnīrā, es vairs nevēlējos turp doties, lai visai pasaulei kļūtu redzami viņa meli; un tāpēc jāju tieši uz Barselonu, šo pieklājības krātuvi, svešzemnieku viesnīcu, nabago slimnīcu, drosmīgo ļaužu dzimteni, apvainoto atriebēju un stipras draudzības neaizskaramu patvērumu, šo skaistumā nesalīdzināmo pilsētu. Un, kaut gan notikumi, kurus piedzīvoju Barselonā, nav visai iepriecinoši, gluži otrādi — pat ļoti bēdīgi, es tomēr samierināšos ar tiem tāpēc, ka esmu redzējis šo pilsētu. Un tā, seņjor don Alvaro Tarfe, es esmu Lamančas dons Kihots, tas pats, kura slava tiek daudzināta, un nevis tas nelaimīgais, kas gribējis piesavināties manu vārdu un iegūt slavu, piedēvēdams sev manas domas. Es lūdzu jūsu žēlastību kā īstu kabaļjēro, esiet tik laipni un paziņojiet vietējam alkaldam, ka jūsu žēlastība mani līdz šai dienai visā savā mūžā nekad neesat redzējis un ka es neesmu tas dons Kihots, kas attēlots grāmatas otrajā daļā, un ka arī mans ieroču nesējs Sančo Pansa nav tas, kuru jūsu žēlastība pazināt.

—     Es to itin labprāt darīšu, — atbildēja dons Alvaro, — lai gan esmu izbrīnījies, ka tagad pazīstu divus doņus Kihotus un divus Sančo, kuriem ir vienādi vārdi, bet nevienādas rīcības, un es vēlreiz saku un apgalvoju, ka neesmu redzējis to, ko redzēju, un neesmu piedzīvojis to, ko piedzīvoju.

—      Nav šaubu, — sacīja Sančo, — ka jūsu žēlastība esat apburts tāpat kā mana seņjora Tobosas Dulsineja, un lai dievs dod, ka jūsu žēlastību varētu atburt, ja es uzskaitītu sev vēl kādus trīstūkstoš pātagas cirtienus, kā to darīju viņas labā; jūsu dēļ es sevi izpērtu par velti.

—      Es nesaprotu, par kādiem pātagas cirtieniem jūs runājat, — teica dons Alvaro.

Sančo viņam atbildēja, ka tas būtu garš stāsts, bet viņš to izstāstīšot, gadījumā ja tiem būšot viens ceļš. Bija pienācis pusdienas laiks; dons Kihots un dons Alvaro paēda pusdienas kopīgi. Nejauši iebraucamajā vietā ienāca vietējais alkalds ar savu rakstvedi, un dons Kihots lūdza šo alkaldu sastādīt rakstu, kurā, aizstāvot viņa tiesības, tiktu apliecināts, ka klātesošais kabaļjēro dons Alvaro Tarfe apstiprinājis viņa žēlastības alkalda klātbūtnē, ka agrāk nav pazinis Lamančas donu Kihotu, kas šeit atrodas, un ka šis dons Kihots nav tas, kas aprakstīts stāstā ar virsrakstu Lamančas dona Kihota dzīves stāsts, otrā daļa, ko sacerējis kāds Aveļjanēda, dzimis Tordesiļjasā. Beidzot alkalds sastādīja apliecību ar visām juridiskajām formalitātēm, kādas nepieciešamas šādos gadījumos, par ko dons Kihots un Sančo ļoti priecājās, it kā šāda deklarācija būtu tiešām ļoti svarīga un it kā atšķirību starp abiem doņiem Kihotiem un abiem Sančo nepierādītu viņu vārdi un darbi. Dons Alvaro un dons Kihots vēl apmainījās ar daudziem pieklājības vārdiem un piedāvāja viens otram savus pakalpojumus, un šajās sarunās lielais lamančietis parādīja tādu saprātīgumu, ka dons Alvaro Tarfe atbrīvojās no saviem maldiem un pat sāka domāt, ka pats ir apburts, ja spējis satikt divus tik dažādus doņus Kihotus.

Pienāca vakars, un viņi reizē izjāja no ciemata, bet pēc pusjūdzes viņu ceji šķīrās, jo viens ceļš veda uz dona Kihota ciematu, bet otrs turp, kur vajadzēja jāt donam Alvaro. Šai īsajā laika sprīdī dons Kihots paguva donam Alvaro izstāstīt par savu sakāvi, par Dulsinejas apburšanu un par viņas atburšanas veidu un ar visu to no jauna pārsteidza donu Alvaro, kas apskāva donu Kihotu un Sančo un tad turpināja savu ceļu, bet dons Kihots savējo; bruņinieks šo nakti pavadīja starp kokiem, lai dotu iespēju Sančo pabeigt sevis pēršanu, ko viņš veica tāpat kā pagājušo nakti, vairāk uz skābaržu mizas nekā uz savas muguras rēķina, kuru viņš tā saudzēja, ka pātagas cirtieni neaizdzītu pat mušu, ja tā būtu sēdējusi viņam uz muguras. Pieviltais dons Kihots saskaitīja visus cirtienus, nevienu neizlaizdams, un aprēķināja, ka kopā ar pagājušās nakts cirtieniem Sančo sev bija uzskaitījis trīs tūkstoši divdesmit deviņus pātagas cirtienus. Likās, ka saule šajā rītā uzlēca agrāk, lai noraudzītos uz šo upurēšanos, un, tai atspīdot, bruņinieks un ieroču nesējs atkal turpināja savu ceļu, sarunādamies par dona Alvaro maldiem un cik pareizi tie rīkojušies, likdami viņam savu liecību pēc visiem noteikumiem apstiprināt tiesas vīru klātbūtnē.

Šo dienu un nākošo nakti viņi pavadīja ceļā, nepiedzīvodami neko tādu, ko būtu vērts pieminēt, atskaitot vienīgi to, ka naktī Sančo pabeidza sevis pēršanu, par ko dons Kihots bija ārkārtīgi apmierināts un gaidīja ausmu, lai redzētu, vai tie ceļā nesastaps savu atburto seņjoru Dulsineju, un, turpinot ceļu, viņš vēroja katru garāmejošu sievieti, vai tā nav Tobosas Dulsineja, jo Merlēna solījums viņam šķita neapšaubāms un patiess. Šādās domās un ilgās viņš kopā ar Sančo uzjāja kalnā, no kurienes bija saskatāms viņu ciemats, kuru ieraudzījis Sančo nokrita ceļos un iesaucās:

—     Atver acis, mīļotā dzimtene, un raugies — pie tevis atgriežas tavs dēls Sančo Pansa, ja arī ne sevišķi bagāts, toties brangi izpērts. Atplēt rokas un saņem arī savu dēlu donu Kihotu, kas gan atgriežas, svešu roku uzvarēts, tomēr arī kā uzvarētājs pats pār sevi, un, kā viņš man pats teicis, tā ir vislielākā uzvara, kādu vien var vēlēties. Man līdz ir nauda un, kaut gan esmu krietni pātagots, tomēr esmu bijis augstā godā.

—     Beidz runāt muļķības, — sacīja dons Kihots, — un laimīgi iejāsim mūsu ciematā, kur ļausim vaļu mūsu sapņiem un izdomāsim plānu tai ganu dzīvei, kuru esam iecerējuši.

Tad viņi jāja no pakalna lejā un tuvojās savam ciematam.

LXXIII nodaļa. PAR BRĪNUMZĪMĒM, KURAS DONS KIHOTS NOVĒROJA, IEJĀJOT SAVĀ CIEMATĀ, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KAS GREZNO UN DARA TICAMU ŠO LIELO VĒSTĪJUMU

Iejājot ciematā, kā Sicls Amets vēsta, dons Kihots ieraudzīja pie ciemata piedarba ķīvējamies divus zēnus, no kuriem viens kliedza otram:

—      Nepūlies, Perikiļjo, tu viņu savā mūžā vairs neredzēsi!

' To izdzirdējis, dons Kihots sacīja Sančo Pansam:

—      Vai tu ievēroji, draugs, ko šis zēns sacīja: tu viņu savā mūžā vairs neredzēsi?

—      Nu labi, — atbildēja Sančo, — bet kāda nozīme ir šā puikas vārdiem?

—      Kāda? — iesaucās dons Kihots. — Vai tu nesaproti, ka, attiecinot šos vārdus uz manām cerībām, tie nozīmē, ka es nekad vairs neredzēšu Dulsineju?

Sančo gribēja viņam atbildēt, bet pēkšņi ieraudzīja pāri tīrumam skrējām zaķi, kuru vajāja daudzi mednieki un medību suņi, un šis zaķis izbailēs piecilpoja pie pelēča un paslēpās starp viņa kājām. Sančo ar kailām rokām noķēra zaķi un pasniedza to donam Kihotam, kas iesaucās:

—      Malum signum! Malum signum/' Zaķis bēg, suņi to vajā: es vairs neredzēšu Dulsineju.

—      Esat gan jūsu žēlastība savādnieks! — iesaucās Sančo. — Iedomāsimies, ka šis zaķis ir Tobosas Dulsineja, bet šie medību suņi, kas vajā, — ļaunie burvji, kuri viņu pārvērta zemniecē; viņa bēg, es viņu satveru un ielieku jūsu žēlastības rokās, lai jūs viņu turētu savos apkampienos un glāstītu: kas tā par ļaunu zīmi, un kādu ļaunu pareģojumu jūs te redzat?

Abi zēni pienāca klāt paskatīties uz zaķi, un Sančo vienam no viņiem jautāja, kāpēc viņi ķildojušies. Tad zēns, kas bija teicis «tu viņu savā mūžā vairs neredzēsi», atbildēja, ka esot atņēmis otram zēnam būrīti ar circeņiem un nekad to viņam vairs neatdošot. Sančo izvilka no kabatas četrus kvarto un iedeva tos zēnam, paņēma no viņa būrīti un ielika to donam Kihotam rokās, teikdams:

—     Lūk, seņjor, esmu iznīcinājis un izkliedējis šīs jaunās zīmes, kurām ar mūsu dzīves notikumiem, pēc manas muļķa saprašanas, ir tikpat daudz sakara kā pagājušā gada mākoņiem. Un, ja pareizi atceros, esmu dzirdējis sakām, ka kristiešiem un gudriem cilvēkiem nav jāievēro šādas blēņas; un jūsu žēlastība pats man nesen to teicāt, liekot saprast, ka kristieši, kas tic pareģojumiem, esot muļķi. Tāpēc, nevilcinādamies ilgāk, dosimies tālāk un jāsim iekšā mūsu ciematā.

Piejāja mednieki, atprasīja savu zaķi, un dons Kihots viņiem to atdeva; tad bruņinieks un ieroču nesējs devās tālāk un, iejājot ciematā, ieraudzīja kādā pļaviņā priesteri un bakalauru Karasko skaitām lūgšanas. Jāpiebilst, ka Sančo Pansa bija savam ēzelim un bruņu sainim pārklājis segas vietā mantiju ar liesmu mēlēm, kurā viņš bija ietērpts hercoga pilī tajā naktī, kad tika atdzīvināta Altisidora. Bez tam viņš bija ēzelim uzlicis galvā smailo cepuri, izgreznodams šo dzīvnieku un pārveidodams viņa izskatu vēl pasaulē neredzētā veidā.

Priesteris un bakalaurs abus ceļiniekus tūlīt pazina un steidzās tiem klāt ar atplestām rokām. Dons Kihots nokāpa no zirga un cieši viņus apskāva, bet ciemata zēni ar savām spīvajām lūšu acīm jau bija pamanījuši ēzelim galvā cepuri un saskrēja to apskatīt, saukdami cits citu:

—     Nāciet, zēni, paskatīties uz Sančo Pansas ēzeli, kas uzcirties vairāk nekā Mingo", un, re, dona Kihota kleperis, kas izdilis tagad vēl vairāk nekā agrāk.

Beidzot, zēnu ielenkti, priestera un bakalaura pavadīti, abi ceļinieki iejāja ciematā un devās uz dona Kihota māju, kur viņus uz sliekšņa sagaidīja saimniece un dona Kihota māsasmeita, kurām jau bija pavēstīta viņu ierašanās. Par to bija padzirdējusi arī Teresa Pansa, Sančo sieva, kas, izspūrusi un tikai pa pusei apģērbusies, vilkdama pie rokas savu meitu Sančiku, atskrēja apsveikt savu vīru, bet, ieraudzījusi, ka viņš nav tik grezni ģērbies, kā, pēc viņas domām, piederas gubernatoram, viņa iesaucās:

—     Kāds tu izskaties, mans vīriņ! Tu, šķiet, esi pārnācis kājām, ne jāšus, pavisam apdauzīts un vairāk līdzinies tādam, kas pazaudējis gubernatora vietu, nekā gubernatoram.

—     Nerunā, Teresa, — atbildēja Sančo, — jo dažreiz ir gan iesms, bet nav speķa; iesim mājās, tad es tev pastāstīšu brīnumlietas. Vissvarīgākais ir tas, ka man ir nauda, ko esmu nopelnījis pats ar savu izmaņu, nenodarot nevienam pārestību.

—      Dod šurp naudu, mans mīļais vīriņ! — teica Teresa. — Lai kā tu to esi nopelnījis, neko jaunu pasaulē ar to nebūsi izgudrojis.

Sančika apskava savu tēvu un jautaja, vai tas viņai esot kaut ko atvedis, viņa to gaidījusi kā maija lietutiņu; sieva satvēra Sančo aiz rokas, bet meita ieķērās tēvam jostā un veda ēzeli pavadā, un tā viņi devās uz savu māju, atstādami donu Kihotu viņa māja masasmeilas un saimnieces gādibā, priestera un bakalaura sabiedrībā.

Dons Kihots, neievērodams laiku un stundu, šai pašā brīdī ieslēdzās kopā ar bakalauru un priesteri un īsos vārdos viņiem pastāstīja par savu sakāvi un doto solījumu, ka veselu gadu neatstāšot savu ciematu, piebilzdams, ka šo solījumu gribot stingri izpildīt, nepārkāpdams ne par sprīdi, kā jau klaiņojošs bruņinieks, kam jāievēro klaiņojošo bruņinieku ordeņa kārtība un noteikumi, un ka viņš nolēmis visu šo gadu pavadīt kā gans vientuļos laukos, kur varēšot ļaut vaļu saviem mīlas sapņiem, godīgi izpildīdams gana pienākumus; un viņš tos lūdzot, ja tie neesot pārāk nodarbināti vai svarīgāku darbu aizkavēti, viņam piebiedroties; viņš nopirkšot ganāmpulku avju, pietiekami lielu, lai tiem būtu tiesības saukties par ganiem, un varot paziņot, ka galvenais darbs jau esot veikts, jo viņš esot tiem izgudrojis vārdus, kas būšot visai piemēroti. Priesteris lūdza, lai viņš tiem šos vārdus pasakot. Dons Kihots atbildēja, ka viņš pats saukšoties gans Kihotiss, bakalaurs — gans Karaskons, priesteris — gans Priesterambro, bet Sančo Pansa — gans Pansīno. Abus draugus pārsteidza dona Kihota jaunais ārprāts, bet, lai aizkavētu viņu vēlreiz doties no ciemata projām savās bruņinieka gaitās un cerēdami, ka gada laikā varēs viņu izārstēt, tie piekrita viņa jaunajam nodomam, atzina šo viņa ārprātu par gudru un piedāvājās būt viņa biedri šai pasākumā.

—     Turklāt, — sacīja Samsons Karasko, — kā visiem zināms, esmu slavens dzejnieks un uz katra soļa sacerēšu pastorāles vai pilsētnieciskus dzejoļus, vai tādus, kādi man vislabāk patiksies, lai mūs izklaidētu vientuļajās ārēs, kur mēs klejosim; bet katram no mums svarīgākais, mani seņjori, ir izvēlēties vārdu tai ganei, kuru tas nolēmis cildināt savās vārsmās; mēs neatstāsim nevienu koku, lai tas būtu cik ciets būdams, kurā nebūtu ieskrāpēts un iegrebts viņas vārds, kā to paraduši un mēdz darīt iemīlējušies gani.

—     Pilnīgi pareizi, — iesaucās dons Kihots, — tomēr mani atbrīvojiet no pienākuma meklēt vārdu izdomātai ganei, jo man ir nesalīdzināmā Tobosas Dulsineja — šo krastu slava, šo pļavu košums, dailes balsts, piemīlības zieds, vārdu sakot, tā būtne, kurai piederas visi cildinājumi, arī vispārmērīgākie.

—    Tiesa gan, — atbildēja priesteris, — bet mēs tepat sameklēsim pieļāvīgākas ganes, un, ja arī tās mums ne visai patiks, tomēr vismaz no mums nevairīsies.

Samsons Karasko piebilda:

—     Un, ja tādas neatradīsim, tad izvēlēsimies vārdus, kuros nosauktas ganes, kuras attēlotas grāmatās un kuras pazīst visa pasaule: Filīda, Amarillīda, Diāna, Flerīda, Galateja un Belisarda: tās pērkamas visos tirgos, tur varam tās iegādāties un saukt par savām. Ja mana dāma vai, pareizāk sakot, mana gane sauktos, teiksim, Anna, es viņu cildinātu ar vārdu Anarda, ja Franciska, es viņu sauktu par Fianseniju, ja Lusija — par Lusindu,es viņas visas pārdēvēšu, un, ja Sančo Pansa iestātos mūsu brālībā, tad viņš varētu apdziedāt savu sievu Teresu ar vārdu Teresaīna.

Dons Kihots pasmējās par šo pēdējo vārda sagrozījumu, un priesteris bezgala slavēja viņa godīgo un cēlo nodomu un vēlreiz piedāvājās pavadīt viņa sabiedrībā visu savu brīvo laiku, kas viņam paliks pēc neatliekamiem amata pienākumiem. Tad viņi atvadījās no dona Kihota, lūgdami un ieteikdami viņam rūpēties par savu veselību un lietot labu barību.

Liktenim labpatikās, ka māsasmeita un saimniece dzirdēja šo triju vīru sarunu; un, kad ciemiņi aizgāja, viņas ienāca pie dona Kihota, un māsasmeita viņam sacīja:

—     Ko tas nozīmē, seņjor tēvoci? Tagad, kad mēs cerējām, ka jūsu žēlastība ir atgriezies savā mājā, lai tur dzīvotu klusi un godīgi, jūs atkal gribat mesties jaunos labirintos, kā mēdz teikt:

Ganiņ, no kurienes nāc*, Ganiņ, uz kurieni ej?

Jo patiesi stiebrs ir pārāk ciets, lai no tā darinātu svilpes. •

Saimniece piebilda:

—     Vai jūsu žēlastība spēs izturēt laukos vasaras dienasvidus tveici, ziemas mitrumu un vilku gaudošanu? Protams, ne, jo šāds darbs un amats piemērots stipriem un norūdītiem cilvēkiem, kas jau no bērna autiņiem audzināti un apmācīti šādam darbam. Ja no diviem jaunumiem jāizvēlas mazākais, tad labāk būt klaiņojošam bruņiniekam nekā ganam. Patiešām, seņjor, pieņemiet manu padomu, jo es to nesaku piedzērusies ar vīnu un pieēdusies ar maizi, bet tukšā dūšā, un šai pasaulē esmu nodzīvojusi piecdesmit gadu: palieciet savās mājās, rūpējieties par savu saimniecību, biežāk ejiet grēksūdzē, palīdziet nabagiem, un, ja tas ir slikti, tad lai dievs piemeklē manu dvēseli.

—     Nerunājiet, manas meitas! — atbildēja dons Kihots. — Es pats labi zinu, kas man darāms. Noguldiet mani gultā, jo man šķiet, ka nejūtos labi, un esiet pārliecinātas, lai es būtu kas būdams — klaiņojošs bruņinieks vai klaiņojošs gans, nekad nerimšos par jums rūpēties, ko pierādīšu jums darbos.

Un labās meitas, kādas patiešām bija saimniece un māsasmeita, donu Kihotu noguldīja gultā, kur viņu paēdināja un pacienāja kā vien spēdamas.

LXX IV nodaļa. par dona kihota slimĪbu, testamentu un NĀVI

Tā kā cilvēku dzīvē nekas nav mūžīgs, jo viss, sākot ar savu rašanos līdz savam galam, nemitīgi traucas pretim iznīcībai, sevišķi cilvēka dzīve, tad arī donam Kihotam debesis nebija piešķīrušas priekšrocību apturēt savas dzīves skrēju, un viņa beigas un gals pienāca, kad viņš to vismazāk bija gaidījis; vai nu tā bija grūtsirdība par savu sakāvi, vai arī tas bija debesu lēmums, bet viņš saslima ar karsoni, kas piespieda viņu palikt gultā sešas dienas; šajā laikā viņu vairākkārt apciemoja draugi: priesteris, bakalaurs un bārddzinis, bet Sančo Pansa, viņa krietnais ieroču nesējs, neatgāja no viņa pagalvja. Domādami, ka viņu nomāc skumjas par savu sakāvi un nepiepildītā vēlēšanās redzēt Dulsineju brīvu un atburtu, dona Kihota draugi centās viņu visādi iepriecināt; bakalaurs mudināja viņu sakopot spēkus un piecelties, lai uzsāktu savu gana dzīvi, jo viņš, bakalaurs, jau esot tai sacerējis eklogu, vēl labāku nekā tās, kuras sarakstījis Sannadzāro*, un par savu naudu jau nopircis no kāda Kintanaras lopkopja avju ganīšanai divus lieliskus suņus, no kuriem viens saucoties Barsīno, bet otrs Butrons. Tomēr tas viss neizkliedēja dona Kihota skumjas.

Viņa draugi ataicināja ārstu, kas pārbaudīja dona Kihota pulsu un, nebūdams ar to sevišķi apmierināts, ieteica, lai slimnieks drošības labad parūpējoties par savas dvēseles glābšanu, jo viņa miesai draudot briesmas. Dons Kihots ārstu uzklausīja ar mierīgu sirdi, bet gluži citādi viņu uzklausīja saimniece, māsasmeita un ieroču nesējs, kas sājca gauži raudāt, it kā dons Kihots jau gulētu viņu priekšā miris. Ārsts izteicās, ka slimnieku pieveicot grūtsirdība un bēdas. Dons Kihots lūdza, lai viņu atstājot vienu, jo viņš gribot mazliet iemigt. Viņa vēlēšanos izpildīja, un viņš nogulēja neatmodies vairāk nekā sešas stundas, tā ka saimniece un māsasmeita jau sāka bažīties, vai viņš nav miegā nomiris. Pēc minētā laika viņš atmodās un skaļā balsī iesaucās:

—     Lai slavēts visvarenais dievs, kas man darījis tik daudz laba! Patiesi, viņa žēlastībai nav robežu, un cilvēku grēki to nevar ne mazināt, ne aizkavēt!

Māsasmeita uzmanīgi klausījās sava tēvoča vārdos, kas tai šķita saprātīgāki nekā viņa parastās runas, vismaz šās slimības laikā, un viņa tam jautāja:

—     Par ko jūsu žēlastība, seņjor, runā? Vai tad noticis kaut kas jauns? Kas tā ir par žēlastību un kas tie par cilvēku grēkiem?

—     Žēlastība, māsasmeit, — atbildēja dons Kihots, — ir tā, ko šajā brīdī dievs parāda man, un mani grēki viņu neatbaida. Mans prāts tagad ir skaidrs un atbrīvots no tumsonības miglas un ēnām, ko manī viesa nicināmie bruņinieku stāsti un to rūgti nožēlojamā un nepārtrauktā lasīšana. Es tagad saprotu, ka tie ir muļķīgi un melīgi, un visnotaļ nožēloju, ka atjēdzos tik vēlu, kad man nav vairs laika kaut ko izlabot un lasīt citas grāmatas, kas būtu gaisma dvēselei. Es jūtu, māsasmeit, ka drīz miršu, bet gribētu nomirt tā, lai ļaudis nedomātu, ka mana dzīve bijusi pārāk ļauna, un nedēvētu mani par ārprātīgu; ja arī tāds esmu bijis, tomēr negribu šo patiesību apliecināt ar savu nāvi. Atsauc, mīļā, manus labos draugus: priesteri, bakalauru Samsonu Karasko un bārddzini meistaru Nikolasu, jo gribu izsūdzēt grēkus un sastādīt testamentu.

Bet māsasmeitai par to nevajadzēja rūpēties, jo visi trīs pieminētie ienāca istabā. Tiklīdz dons Kihots viņus ieraudzīja, viņš teica:

—      Apsveiciet mani, labie seņjori, jo es vairs neesmu Lamančas dons Kihots, bet Alonso Kihāno, kuru viņa rakstura dēļ sauc par Labo. Tagad esmu Gallijas Amadisa un visu viņa neskaitāmo pēcnācēju varzas ienaidnieks, un man ir pretīgi visi pasaulīgie stāsti par klaiņojošiem bruņiniekiem; tagad es saprotu savu muļķību un to postu, kurā iekļuvu, lasot šīs grāmatas. Tagad, kad dievs savā žēlastībā apskaidrojis manu galvu, es tās nolādu.

Kad trīs ciemiņi to dzirdēja, viņiem šķita, ka donu Kihotu neapšaubāmi sagrābis jauns ārprāts. Samsons viņam sacīja:

—      Kāpēc tieši tagad, seņjor don Kihot, kad mums kļuvis zināms, ka seņjora Dulsineja ir atburta, jūsu žēlastība runā šādus vārdus? Un tagad, kad visi tā vēlamies kļūt par ganiem, lai dzīvotu dziedādami kā prinči, jūsu žēlastība gribat kļūt par eremītu? Dieva dēļ, klusējiet, atjēdzieties un nerunājiet blēņas!

—      Blēņas, kuras runāju un darīju līdz šim, — atbildēja dons Kihots, — un kuras patiešām man kaitēja, tagad ar debesu palīdzību nāves brīdī gribu vērst sev par labu. Seņjor, es jūtu, ka visai drīz miršu; izbeidziet jokus, atvediet man biktstēvu, lai es izsūdzētu grēkus, un rakstvedi, kas sastādītu manu testamentu; jo šādā nopietnā brīdī cilvēks nevar jokoties ar savu dvēseli, tāpēc lūdzu jūs, kamēr es seņjoram priesterim sūdzēšu grēkus, atvediet man rakstvedi.

Klātesošie saskatījās, izbrīnījušies par dona Kihota vārdiem, un, kaut gan vēl šaubīdamies, gribēja viņam ticēt; viņiem šķita, ka ārprātīga cilvēka pēkšņa pārvēršanās ir zīme, ka tam jāmirst, jo šiem teiktajiem vārdiem dons Kihots piemetināja vēl daudzus citus, tik saprātīgus, tik patiesi kristīgus un sakarīgus, ka viņu šaubas galīgi izgaisa un viņš tiem šķita prātā vesels. Priesteris lūdza visus iziet un, palicis vienatnē ar donu Kihotu, noklausījās viņa grēksūdzi. Bakalaurs aizgāja atvest rakstvedi un pēc īsa brīža atgriezās kopā ar viņu un Sančo (kas no bakalaura bija uzzinājis, kādā stāvoklī ir viņa kungs); Sančo, ieraudzījis saimnieci un māsasmeitu raudam, sāka viebties un liet asaras. Grēksūdze beidzās, un priesteris iznācis sacīja:

—     Patiesi Alonso Kihāno Labais mirst, un patiesi viņš atguvis prātu; ieiesim pie viņa, lai viņš sastāda savu testamentu.

Šie vārdi tik briesmīgi satrieca saimnieci, māsasmeitu un labo ieroču nesēju Sančo Pansu, ka no viņu saraudātajām acīm sāka atkal plūst asaru straumes un no krūtīm nemitīgi izlauzās dziļas nopūtas; jo patiesi, kā jau vairākkārt esam teikuši, dons Kihots, gan būdams vienkārši Alonso Kihāno Labais, gan būdams Lamančas dons Kihots, vienmēr bija lēnprātīgas dabas un laipns savā uzvedībā, un tāpēc viņu mīlēja ne tikai viņa mājnieki, bet visi, kas viņu pazina. Kopā ar pārējiem ienāca arī rakstvedis, un, kad viņš bija uzrakstījis testamenta sākuma tekstu, dons Kihots, uzticējis savu dvēseli dievam un izdarījis visu, ko šādā gadījumā prasa kristiešu ierašas, sāka sastādīt savu testamentu, sacīdams:

—     Item\ es vēlos, lai par to naudu, kas atrodas pie Sančo Paņsas, kuru savā ārprātā biju pieņēmis par ieroču nesēju, viņam netiktu prasīti nekādi norēķini, jo mums abiem ir bijuši dažādi darījumi un savi norēķini, bet, kad Sančo Pansam būs samaksāta pienācīgā alga un kaut kas vēl paliks pāri, tad lai atlikums paliek viņam, jo tā ir visai neliela nauda, bet viņam labi noderēs, un, ja es, būdams ārprātīgs, varēju tam palīdzēt kļūt par salas gubernatoru, tad tagad, atguvis veselu saprātu, es viņam iedotu, ja tas būtu iespējams, veselu karaļvalsti, jo viņa vienkāršā dvēsele un uzticīgie darbi to pelnījuši.

Un, pagriezies pret Sančo, viņš tam sacīja:

—     Piedod man, draugs, ka manis dēļ arī tu ļaudīm šķiti ārprātīgs tāpat kā es un ka tevi ievilināju maldos, kuros pats bijujestidzis, un tu noticēji, ka pasaulē dzīvojuši un dzīvo klaiņojoši*bruņinieki.

—     Ak! — raudādams iesaucās Sančo. — Nemirstiet, jūsu žēlastība, mans seņjor, bet uzklausiet manu padomu un dzīvojiet daudzus gadus, jo vislielākais ārprāts, ko kāds cilvēks var atļauties šajā dzīvē, ir nomirt ne no šā, ne no tā, kad neviens viņu nenogalina un nekas cits viņu nenobeidz kā vienīgi grūtsirdība. Neesiet tik slinks, bet piecelieties no šās gultas, iesim laukos, tērpušies ganu drēbēs, kā mēs jau vienojāmies; varbūt aiz kāda krūma atradīsim atburto seņjoru doņju Dulsineju, un tad jau mums vairāk nekā nevajag! Ja jūs mirstat aiz bēdām par to, ka tikāt uzvarēts, tad uzveliet visu vainu man, sacīdams, ka jūs nokritāt no zirga tāpēc, ka biju slikti savilcis Rosinantes seglu siksnas; jo, kā jūsu žēlastība esat lasījis savās bruņinieku grāmatās, tā ir parasta lieta, ka viens bruņinieks iztriec no segliem otru un ka šodien sakautais ir rīt uzvarētājs.

—     Tā tas ir, — sacīja Samsons, — labais Sančo Pansa runā pilnīgi pareizi par šiem gadījumiem.

— Seņjori, — sacīja dons Kihots, — ne tik strauji, jo pērnā gada ligzdās netiek audzināti šā gada putni. Es biju ārprātīgs, bet tagad esmu vesels, biju Lamančas dons Kihots, bet tagad, kā jau teicu, esmu Alonso Kihāno Labais. Lai mana nožēla un patiesīgums man atgūst to cieņu, kuru jutāt pret mani, bet jūs, seņjor rakstvedi, turpiniet, item, es novēlu visu savu īpašumu savai māsasmeitai Antonijai Kihādai, kas šeit atrodas, bet vispirms jāatskaita tā daļa, kuru gribu novēlēt citiem, — es vēlos, lai tiktu izmaksāta alga manai saimniecei par visu laiku, ko viņa pie manis nokalpojusi, un piedevām divdesmit dukātu drēbēm. Par testamenta izpildītājiem ieceju klātesošos seņjoru priesteri un seņjoru bakalauru Samsonu Karasko. Item, es vēlos, lai mana māsasmeita Antonija Kihāda, kad viņa gribēs apprecēties, izraudzītos sev par vīru tikai tādu cilvēku, par kuru viņa iepriekš būs pārliecinājusies, ka tas neko nezina par bruņinieku grāmatām, un, ja pierādītos, ka viņš tās lasījis, un mana māsasmeita tomēr gribētu viņu apprecēt, tad viņa zaudēs visu tai novēlēto mantojumu, ko mana testamenta izpildītāji tad var izlietot dievam patīkamiem darbiem pēc saviem ieskatiem.

Item, es lūdzu pieminētos seņjorus, mana testamenta izpildītājus, ja viņiem palaimētos iepazīties ar autoru, kas sarakstījis grāmatu ar virsrakstu Lamančas dona Kihota varoņdarbu otrā daļa, manā vārdā viņu sirsnīgi lūgt piedot man, ka esmu bez nodoma devis tam iespēju sarakstīt tik daudz lielu mujķību, kā tas lasāms šajā grāmatā, jo es no šās dzīves šķirtos ar sirdsapziņas pārmetumiem, ka esmu viņu pamudinājis tās sarakstīt.

Nobeidzis savu testamentu, dons Kihots zaudēja samaņu un izstiepās gultā visā savā garumā. Visi satrūkās un piesteidzās viņam palīdzēt, bet trīs dienas, kuras slimnieks nodzīvoja pēc testamenta sastādīšanas, viņš pa lielākai daļai pavadīja nesamaņā. Visa māja bija satraukta, tomēr māsasmeita ēda, saimniece iedzēra pa glāzītei, un arī Sančo Pansa nepiemirsa sevi pamielot; jo domas par mantojumu mazliet remdina un izkliedē tās skumjas, kuras mantiniekos rada mirējs. Beidzot, pieņēmis visus sakramentus un daudzos spēcīgos vārdos nosodījis bruņinieku grāmatas, dons Kihots nomira. Rakstvedis, kas pie mirēja gultas bija klāt, izteicās, ka viņš nevienā bruņinieku grāmatā neesot lasījis, ka kāds klaiņojošs bruņinieks būtu nomiris tik mierīgi un tik kristīgi kā dons Kihots, kas, klātesošo līdzjūtības un asaru pavadīts, izlaida savu garu jeb, pareizāk sakot, nomira.

To redzot, priesteris lūdza rakstvedi izdot apliecību, ka Alonso Kihāno Labais, parasti saukts par Lamančas donu Kihotu, atstājis šo dzīvi un miris dabiskā nāvē un ka šādu apliecību viņš lūdzot tāpēc, lai neviens cits autors, kā vien Sids Amets Benenheli, nevarētu viltus ceļā atmodināt donu Kihotu un rakstīt nebeidzamas grāmatas par viņa varoņdarbiem. Tāds bija atjautīgā Lamančas idalgo gals, kura dzīves vietu Sids Amets nav gribējis nosaukt, lai Lamančas miesti un ciemati visi strīdētos savā starpā par tiesībām saukt donu Kihotu par savu dēlu, tāpat ka Grieķijas septiņas pilsētas strīdējušās par Homēru.

Mēs neattēlosim šeit Sančo, dona Kihota māsasmeitas un saimnieces asaras, nepieminēsim jaunās epitāfijas uz viņa kapa, atskaitot epitāfiju, ko viņam sacerēja Samsons Karasko:

Šeit dus visspēcīgais Idalgo,

Kas drosmē bija nesatriekts.

Lai nemirstība viņu algo,

Ko iznīcībai uzveikt liegts.

Tā dzīvi nāve nesavalgo.

Sai pasaulē neko viņš neieguva —

Par putnubiedēkli tik kļuva,

Par spoku viņu uzskatīja.

Bet laime beidzot labvēlīga bija:

Pēc dzīves neprāta viņš mirdams prātu guva.

Un visgudrais Sids Amets saka savai spalvai: «Šeit tu karāsies uz šā āķa vara stieplē, mana spalva, nezinu — labi vai slikti izgriezta, un šeit tu dzīvosi ilgus gadsimtus, ja vien tevi nenoņems kādi nekaunīgi un ļaunprātīgi stāstnieki, lai tevi apgānītu. Bet, pirms viņi tev pieskaras, tu vari tos brīdināt un teikt, cik labi vien spēdama, šos vārdus:

Lēnāk, lēnāk, palaidnieki I Lai neviens man nepieskarasl Darbs mans veikts, ir svešie lieki — Tā grib karaliskā vara.

Man vienam piedzima dons Kihots, un es piedzimu viņam: viņš prata darboties un es rakstīt; tikai mēs divi esam labs pāris, par spīti un par bēdām melīgajam Tordesiļjasas skribentam*, kas iedrošinājies un varbūt vēl iedrošināsies ar savu rupjo un slikti apgriezto strausa spalvu aprakstīt mana drosmīgā bruņinieka varoņdarbus, jo šis darbs nav viņam pa spēkam un šis uzdevums neatbilst viņa sastingušajam prātam; saki viņam, ja tev gadās ar viņu iepazīties, lai viņš ļauj dusēt kapā dona Kihota gurdajiem un jau satrunējušajiem kauliem un nemēģina, par spīti visiem nāves likumiem, aizvest tos uz Veco Kastīliju*, izceļot viņu no kapa, kurā viņš īsteni un patiesi atdusas, izstiepies visā garumā, nespēdams vairs doties trešajā ceļojumā un jaunās cīņas gaitās; lai izsmietu daudzo klaiņojošo bruņinieku daudzos ceļojumus, pietiks ar šiem viņa diviem ceļojumiem, kas sagādāja tādu prieku un labpatiku kā mūsu, tā svešu zemju ļaudīm, kam tie kļuva zināmi. Un tā tu izpildīsi savu kristieša pienākumu, dodot labu padomu savam nelabvēlim, bet es būšu apmierināts un lepns, ka esmu pirmais, kas baudījis pilnā mērā sava darba augjus, kā to vēlējos, jo es nevēlējos neko citu kā vienīgi iedvest Jaudīm riebumu pret melīgajām un mujķīgajām bruņinieku stāstu grāmatām, kurām mans patiesais stāsts par donu Kihotu devis tādu triecienu, ka tās jau sašķobījušās un neapšaubāmi drīz pilnīgi sagāzīsies. .

Vale.»

PIEZĪMES

VELTĪJUMS

5. Ipp. Lemosas grāJs — Pedro Fernandess de Kastro (1576—1622), ievērojams spāņu aristokrāts mecenāts, Neapoles vicekaralis (1610—1615); viņam Servantess veltījis arī dažus citus darbus.

Otrais dons Kihots. — Te rakstnieks runā par «Dona Kihota» otrās daļas viltojumu, ko bija sacerējis nepazīstams autors, kurš pats sevi dēvēja par Alonso Fernandesu de Aveļjanedu no Tordesiļjasas. Viltojums bija iznācis 1614. gadā. Pret nezināmo autoru Servantess vēršas prologā un pašā darbā, sākot ar LIX nodaļu.

.Ķīnas ķeizars. — Sī izdoma par Ķīnas ķeizaru liecina par Servantesa neapskaužamo stāvokli dzimtenē, kur viņš pēdējos gadus dzīvoja lielā trūkumā.

Kolēģija — mācības iestāde, kur mācīja teoloģiju vai tiesību zinātni.

«Persilesa un Sihismundas piedzīvojumi» — pēdējais rakstnieka romāns, kas iznāca jau pēc viņa nāves — 1617. gadā.

Deo volcnte — latīņu izteiciens ar nozīmi — «ja dievs gribēs».

PROLOGS

7.  Ipp. Ieņemts Tordesijjasā un piedzimis Taragonā. — «Dona Kihota» viltotā otrā daļa iespiesta Taragonā, bet pats autors dzimis Tordesiļjasā.

8.  Ipp. Vienā no visdiženākajām kaujām — kaujā pie Lepantas starp spāņiem un turkiem 1571. gada 7. oktobrī, kurā piedalījās Servantess, iegūdams divus ievainojumus. Turku flote tika satriekta.

Nevaru uzbrukt kādam garīdzniekam. — Te domāts lielākais spāņu dramaturgs Lope de Vega (1562—1635), kurš kopš 1609. gada bija inkvizīcijas loceklis, bet 1614. gadā kļuva par priesteri.

9.   Ipp. Mans seņjors Divdcsmitčelri — viens no divdesmit četriem pilsētas administrācijas locekļiem.

Bernardo de Sandovals i Rohass — Tolēdo arhibīskaps un galvenais inkvizitors, kurš, kā domā daži reakcionāri Servantesa biogrāfi, it kā esot rakstnieku pēdējos dzīves gados atbalstījis, bet, ievērojot Servantesa lielo materiālo trūkumu dzīves beigu posma, grūti saprast, kur galvenā inkvizitora atbalsts būtu izpaudies.

Mlngo Revulgo vārsmās — plašs satīrisks nezināma autora dzejojums, kur divu ganu sarunas veidā ar alegoriju palīdzību kritizēta Kastīlijas karaļa Enrikes IV valdīšana (1454—1474).

I  nodaļa

12.  lpp. Turku sultāns ar milzīgu floti. — Spānijas piekrasti tanī laikā pastāvīgi apdraudēja turku korsāri, it sevišķi tas sakāms par tādiem Spānijas īpašumiem kā Neapole, Sicīlija, Malta.

Neizpaudīšu ne karalim, ne tornim — nevienam; izteiciens aizgūts no šaha spēles un nozīmē apņēmību neizpaust pat tik svarīgām figūrām, kādas šaha spēlē ir karalis un tornis.

13.  lpp. Osunas universitāte. — Tā bija otrās šķiras universitāte, bet vislielākā un slavenākā bija Salamankas universitāte.

14.  lpp. Tāda bija arhibīskapa pavēle. — Tanī laikā Spānijā slimnīcas, bāriņu nami un līdzīgas iestādes atradās baznīcas pārziņā.

18.  lpp. Kāds slavens andalūziešu dzejnieks — spāņu dzejnieks Luiss Baraona de Soto (1548—1595), poēmas «Andželikas asaras» (1585) autors; poēma domāta kā Ariosto «Trakojošā Rolanda» turpinājums.

19.  lpp. Slavens un nesalīdzināms kastīliešu dzejnieks — Lope de Vega, kas sarakstījis poēmu «Andželikas daiļums», kurā attīsta Ariosto poēmas sižetu.

Sakripants — viens no Andželikas atraidītajiem pielūdzējiem bruņinieku poēmās.

II nodaļa

20.   lpp. Četri galvaspilsētas alkaldi. — Servantesa laikos par galvaspilsētas alkaldiem sauca centrālās varas pārstāvjus, ko valdība nozīmēja pilsētās.

Ouando capul dolet un tā joprojām. — Latīņu paruna pilnveidā ir šāda: «Ouando caput, dolet, coelera, membra dolent,» tas nozīmē: «Kad galva sāp, ari citi locekļi sāp.» Paruna saprotama netiešā nozīmē.

22. lpp. Berenhena. — Sančo jauc vārdus «Benenheli» un «Berenhena», tādēļ iedomātā mauru autora vārds iegūst jaunu nozīmi, jo «berenhena» nozīmē baklažānu, ari muciņu, resp., vīna muciņu.

III        nodaļa

24. lpp. Briareji — titāni ar simt rokām.

27.  lpp. Tostādo — tā pievārdā sauca Avilas bīskapu Alonso de Madrigālu (miris 1450. g.). Sarakstījis 124 sējumus garlaicīgu darbu.

28.  lpp. Es atsēdīšos uz svētās Lūcijas ērkšķiem — es izdēdēšu; teiciens veidots pēc kādas parunas.

IV nodaļa

29.  lpp. Slavenais zaglis, saukts Brunelo — veiklais zaglis Brunelo, kā pastāstīts «Trakojošā Rolanda» XXVII dziedājumā, nočiepis Sakripantam zirgu tādā pašā veidā kā Hiness de Pasamonte Sančo Pan'sas ēzeli.

31.  lpp. Svētā Jura dienai veltīts svinīgs turnīrs. — Šīs svinības Saragosā notika ik gadu, atceroties pilsētas atbrīvošanu no mauriem 1096. gadā.

32.  lpp. Dāmas vārds sastāvot no septiņpadsmit burtiem. — Spāņu apzīmējumā «Dulcinea del Toboso» ir septiņpadsmit burti.

Decimas jeb redondijjas. — Tā dēvēja kastīliešu kuplejas ar piecām vārsmām; par decimām (nevis kvintiljām) apzīmēja tāpēc, ka tās mēdza saistīt pāros. Nosaukumi pēc satura nav identi ar tagadējiem apzīmējumiem.

V  nodaļa

34. lpp. Marisanča. — Mari — tautā plaši izplatīts sievietes vārds, kas kļuvis par sugas vārdu un apzīmē sievieti vispār. Tāpēc «Marisanča» nozīmē vienkārši «Sanča», kas var būt kā sieva, tā meita. Kas zīmējas uz sievu, tad tā varēja saukties dažādi: 1) saglabāt tēva uzvārdu (Teresa Kaskāho), 2) pieņemt vīra uzvārdu (Teresa Pansa), 3) lietot kā savu uzvārdu vīra vārdu (Teresa Sanča). Bērniem varēja būt par vārdu forma, kurā kā sastāvdaļa ietvērās tēva vārds, dažreiz tēva vārda pamazināmā vai sieviešu dzimtes forma (Marisanča, Sanča, Sančika). Sančo Pansas sievas pilns vārds bija — Huana Teresa (vārds) Gutjeresa (tēva vārds) Kaskāho (tēva uzvārds).

36. lpp. Vraka — Kastīlijas karaļa Fernando I (miris 1065. g.) meita, par kuru sacerētas romances. Urakai tēvs atņēmis troņmantnieces tiesības, un viņa, kā stāsta teiksma, pateikusi tēvam, ka došoties pasaulē pelnīt naudu, pārdodot savu miesu, lai par šo naudu liktu aizlūgt dievu par tēva dvēseli, kas savu meitu pazemojis.

Samta spilvenu vairāk nekā Marokas Almoadu ciltī mauru. — Almoadi bija 12. gadsimta mauru karaļu dinastija. «Almoada» spāņu valodā nozīmē spilvenu, tamdēļ Sančo te lieto vārdu spēli.

VI nodaļa

39.  lpp. Uzvilkt inkvizīcijas kreklu. — Tiem, kuriem inkvizīcija uzlika kā sodu publisku grēku nožēlošanu, uzvilka dzeltenu kreklu ar sarkanu krustu.

40.  lpp. Osmaņu dinastija — Turcijas valdnieku dinastija, kuras nodibinātājs bija Osmans I (1259—1326), laupītāju bandas vadonis.

41.   lpp. Lielais kastīliešu dzejnieks. — Domāts spāņu dzejnieks Garsilāso de la Vega (1503—1536). Citētās vārsmas ņemtas no viņa elēģijas kāda augstmaņa nāves gadījumā.

Izgatavot..'. būrīšus un zobu sukas. — Muižnieku kārtas personām neklājās nodarboties ar amatiem, atskaitot nedaudzus, pie kuriem piederēja ari te minētie darbi.

VII nodaļa

44. lpp. Es lūdzu visvareno dievu, it kā svētie raksti būtu manā priekšā. — Jokdaris Samsons, atdarinādams donu Kihotu, humora dēļ te nevietā lieto zvēresta formulu, kā to mēdz darīt gadījumos, kad zvērot evaņģēliju nav klāt.

48.  Ipp. Mūsu dzejnieka vārsmas. — Domāts Garsilāso de la Vega.

49.   Ipp. Rotondas templis — Jupitera templis. Romas Panteons, kurā mēdz apglabāt Itālijas karaļus un ievērojamus cilvēkus.

Korless — pazīstamais spāņu iekarotājs Ernando Kortess (1485—1547), piedzīvojumu meklētājs Amerikā; par tādiem Markss rakstīja: «Uzbrukumi un laupīšana bija spāņu piedzīvojumu meklētāju vienīgais mērķis Amerikā.» («Marksa un Engelsa arhīvs», VII, 1940. 100 Ipp., krievu vai.) Dona Kihota vārdi zīmējas uz gadījumu, kad Kortesa ekipāža atteicās atstāt kuģus un doties zemes iekšienē. Lai nebūtu iespējama nekāda atkāpšanās, Kortess pavēlējis nogremdēt kuģus.

50.   Ipp. Vai viņu kapliču sienas ir izgreznotas ir kruķiem, līķautiem, matpīnēm, vaska kājām un acīm? — Katoļu zemēs ir paradums, ka cilvēks, kas no kādas slimības izdziedināts, atnes attiecīga locekļa attēlu vai kādu priekšmetu, kam ar slimību sakars.

Svētā Pētera smaile — ēģiptiešu obelisks, ko no Ēģiptes uz Romu bija pārvedis imperators Kaligula (37—41) un kas uzstādīts iepretim sv. Pētera katedrālei. Leģendai, ka zem obeliska atrodas Jūlija Cēzara pīšļi, nav nekāda objektīva pamata.

IX nodaļa

53.  Ipp. Ļauni jums reiz, franči, klājās — pirmā vārsma no kādas visai populāras spāņu romances par kauju Ronsevalas aizā.

54.   Ipp. Dziedāt romanci par Ka/ainosu. — Maurs Kalainoss, kā stāstīts romancē, lai Iegūtu savas mīļās labvēlību, izpildot viņas vēlēšanos, devies uz Franciju, lai savai mīļajai atnestu uzvarēto galvas, nocirstas trim no Divpadsmit Francijas Pēriem. Viņam izdodas pieveikt Balduīnu, bet pats krīt no Rolanda rokas.

X  nodaļa

56. Ipp. Paēdina izslāpušos un padzirdina izsalkušos. — Rakstnieks te, kā ne vienreiz vien, ļauj Sančo samainīt vārdus.

Vēstnesis, mans draugs, jūs esat… — vārsma no senas spāņu romances par Bernardu del Karpio.

Meklēt Dulsineju Tobosā ir tas pats, kas meklēt Mariku Ravennā. — Ar to domāts, ka Ravennā Mariku ir ļoti daudz, jo Marika bija ļoti izplatīts sievietes vārds.

59. Ipp. Liktenis, kam neapnīk man darīt Jaunu. .. — vārsma no Garsilāso de la Vegas III eklogas.

XI nodaļa

63. Ipp. Harona laiva — grieķu mitoloģijā laiva, kurā Harons pārceļ mirušo dvēseles pār Stiksu ēnu valstībā.

Angūlo Ļaunais. — Angūlo Labais bija kāds lielisks aktieris; dēvēdams trupas vadītāju par Angūlo Ļauno, rakstnieks viņu izsmej kā nenozīmīgu.

«Nāves tiesa» — luga, par kuras autoru uzskata Lope de Veģu.

67.     lpp. Nīss un Eirials — Eneja ceļabiedri Vergllija «Eneidā», kurus saistīja cieša, sirsnīga draudzība. »

Pilāds un Orests. — Orests, grieķu ķēniņa Agamemnona dēls, kad tēvu nogalinājusi neuzticīgā sieva, ar māsas Elektras palīdzību aizbēg uz Kolhīdu, kur iedraudzējas ar Kolhīdas ķēniņa dēlu Pilādu. Oresta un Pilāda draudzība ir tik stipra un pašaizliedzīga, ka katrs no viņiem gatavs par draugu ziedot savu dzīvību.

Draugs vairs neatrod sev draugu… — vārsma no spāņu rakstnieka Hinesa Peresa de Itas romāna «Pilsoņu kari Granādā» (1595).

68.      lpp. Cilvēki no dzīvniekiem ir daudz mācījušies. — Minētos piemērus rakstnieks aizguvis no Plīnija Vecākā (23—79) «Dabas vēstures».

69.     lpp. Vandalijas Kasildeļa. — Par Vandaliju te ir apzīmēta Andalūzija pēc ģermāņu cilts vandaļu nosaukuma, kuri bija aizņēmuši Spānijas dienvidus. Servantess minēto nosaukumu, acīm redzot, veidojis pēc līdzības ar Tobosas Dulsineju.

Tariesila — Andalūzija; vārds atvasināts no senās feniķiešu pilsētas Tartēsas nosaukuma, kura atradās dienvidrietumu Spānijā pie Gvadalkivīras ietekas.

XIII nodaļa

74. lpp. Sjudadreala — pilsēta Lamančas provincē, kur izgatavoja labāko vīnu.

XIV nodaļa

76. lpp. Slavenā Sevilas gigante Iiiralda — vējrādis triju metru augstas statujas veidā, kura 1568. gadā bija nostiprināta uz viena no Seviļas katedrāles torņiem.

Gisando vērši — četri milzīgi no granīta izcirsti vēršu tēli, kas atradās Gisando ciematā, netālu no Avilas.

Kabras kalna bezdibenis — dziļš bezdibenis Kabras ciemata apkārtnē Kordovas provincē; māņticīgi ļaudis to uzskatīja par vienu no ieejām ellē.

Tad uzvarētājs lielu godu iegūt spējis… — vārsma no Alonso de Ersiļjas poēmas «Araukāna».

78. lpp. Divas mārciņas vaska — tādu sodu mēdza uzlikt reliģisko brālību

locekļiem par statūtu neievērošanu; vasku izlietoja svecēm.

XVI nodaļa

90.     lpp. Glosa — dzejolis, ko sacer par epigrāfā izteiktu tematu, turklāt epigrāfa katra rindiņa atkārtojas glosas tekstā.

91.      lpp. Trimdā uz Ponta salām — norādījums uz romiešu dzejnieka Ovīdija (43. g. pirms m. ē. — mūsu ēras 17. g.) likteni. Ķeizars Augusts dzejnieku bija izraidijis trimdā Melnās jūras (Ponta) piekrastē, kur ilgās pēc dzimtenes Ovīdijs pavadīja mūža pēdējo posmu.

Vainago tos ar tā koka lapām, kurā nekad neiesper zibens. — Tāds, pēc nostāstiem, esot lauru koks.

96. Ipp. Do/is Manvels de Leons — Peresa de Itas romānā «Pilsoņu kari Granādā» attēlotais bruņinieks, kas drosmīgi devies iekšā būrī pie lauvām, kur viņa mī]ā aiz neuzmanības nometusi cimdu. Fr. Sillers par šo sižetu sarakstījis balādi «Cimds».

Zobens bez sunīša. — Tolēdo un Saragosā izgatavotajos zobenos kā fabrikas marka bija iegrebts mazs sunītis.

XVIII nodaļa

100. Ipp. Ak, saldā nasta, ļaunā brīdī rasta. .. — vārsma no Garsilāso de la Vegas soneta.

Roņādas joslā. — Servantesa laikos domāja, ka tāda josta pasargā no nieru kaites.

102. Ipp. Distributīvās un komutatīvās tiesības — termini viduslaiku tiesību zinātnē. Distributīvās tiesības attiecās uz mantu un labumu sadalīšanu, kas pienācās kādai personai, bet komutatīvās tiesības — uz sodiem un to aizstāšanas veidiem.

Dievvārdu un kardinālie tikumi. — Ar dievvārdu tikumiem saprata tādus tikumus kā ticību, cerību un mīlestību. Kardinālie tikumi jeb pamattikumi, no kuriem izriet visi pārējie, bija saprātība, vīrišķība, mērenība, taisnīgums.

Zi'vs Nikolauss vai Nikola — pasakains itāliešu peldētājs, puscilvēks, puszivs, par kuru 15. gadsimtā izplatījusies leģenda, ka tas vairāk dzīvojot ūdeni nekā uz sauszemes un bieži peldot no Sicīlijas uz Itāliju un atpakaļ.

J03. Ipp. Brīnišķīgs klusums… it kā kādā karlēziešu klosterī. — Kartēziešu ordeņa mūkiem bija jādod solījums klusēt.

104.   Ipp. Kā to sacīja kāds dzejnieks — Servantesa laikā populārs improvizators Huans Baptista de Vivara.

105.  Ipp. Montesīnosa ala — atrodas Lamančā, par to bija izplatītas dažādas teiksmas.

XIX nodaļa

106. Ipp. Varēja būt vai nu garīdznieki, vai studenti. — Garīdznieku un studentu tērpi tanīs laikos bija ļoti līdzīgi.

109.  Ipp. Piespiest sajāgieti, lai tas runātu kā tolēdielis. — Sajāgieši (Sajāgo novada iedzīvotāji) runāja nepareizā valodā, turpretim tolēdiešu runa tika uzskatīta par valodas pareizības paraugu.

Ģērētavas, Sokodovera, Katedrāles pagalms — dažādas vietas Tolēdo pilsētā. Ģērētavas — Tolēdo nomale; Sokodovera — Tolēdo laukums, kur pulcējās noziedzīgās padibenes; Katedrāles pagalms — Tolēdo augstāko aprindu pastaigas vieta.

Mahalaonda — neliels ciemats Madrides tuvumā, nostūra sinonīms.

110.  Ipp. Parādīt zvaigznes pusdienas laikā — iezvelt tā, ka ugunis vien gar acīm nošķīst.

115. lpp. «Sarunu deja» — pantomīma, ko pavada ar dziesmām un deju.

117. lpp. Karalis ir mans gailis. — Izsauciens, ko lieto vērotājs, kad divas puses sacenšas, strīdas, ķildojas, un tas izpauž to, ka vērotājs paredz uzvaru vienai pusei, uzskatīdams to par stiprāku un it kā nostādamies tās pusē. Pirmsituācija ir divu gaiļu cīņa, kur skatītāji sadalās divās grupās un katram viens no abiem gaiļiem kļūst par «manu» gaili. Konkrētajā situācijā sacensībā starp Kamačo un Bazīlio Sančo Pansas «gailis» ir bagātais Kamačo.

XXI     nodaļa

119. lpp. Patčnas — taisnstūrainas vai apaļas metāla plātnītes ar kāda «svētā» attēlu, ko zemnieces nēsāja uz krūtīm kā rotas lietu.

123. lpp. Ēģiptes gajas podi. — Ebreji, kā stāstīts bībelē, pēc Ēģiptes atstāšanas, kur viņi dzīvoja verdzībā, nokļūdami tuksnesī, nožēlojuši «Ēģiptes gaļas podus», jo Ēģiptē viņiem nedraudēja vismaz bada nāve.

XXII     nodaļa

125.   lpp. «Metamoriozas jeb Spāniešu Ovidijs». — Servantess šo nosaukumu izdomājis pēc līdzības ar romiešu dzejnieka Ovīdija «Metamorfozām».

Magdalēnas eņģelis — vējrādis bronzas statujas veidā uz sv. Magdalēnas baznīcas Salamankā.

Kaņo de Vesingēra — kanāls, kas novadīja Kordovas Potro ielas netīrumus Gvadalkivīras upē; tuvējo namu iemītnieki kanālā sameta visus atkritumus, tāpēc sevišķi pavasaros tur valdīja liela netīrība — Potro ielu uzskatīja par visnetīīāko visā Kordovā.

Leganitosas un Lavapjesas strūklakas. — Sīs strūklakas apgādāja Madrides iedzīvotājus ar dzeramo ūdeni.

Pjoho, Kaņo Dorādo un Prioras strūklakas — strūklakas Madrides plašajā alejā Prādo, kura bija galvenā pastaigas vieta.

«Pielikums Vergili/am Polidoram». — Vergilijs Polidors — itāliešu 15. gadsimta humānists, kas sarakstījis darbu «Par izgudrojumiem» (1499).

126. lpp. Brasa — spāņu garuma mērs (1,57 metri).

128.   lpp. Francijas klints dievmāte — dievmātes tēls, kas tika atklāts 1409. gadā kādā kalnā, ko dēvēja par Francijas klinti, starp Salamanku un Sjudadrodrigo; turp no visām malām arvien plūda daudz svētceļotāju.

Mon/esīnoss, Durandarts — senās spāņu romancēs apdziedāti varoņi. Durandarts cīnījies Ronsevalas aizā un miris Montesīnosa rokās.

Raudošā Gvadjuna, Ruidēras meitas. — Ar Gvadjanas ūpi un tās pietekām, Ruidēras lagūnām, saistijās tautas teiksma, kuru Servantess izmantojis dona Kihota stāstā par Montesīnosa alu.

XXIII     nodaļa

129. lpp. Estādio — garuma mēra vienība, atbilst cilvēka augumam.

130.  lpp. Alkaids — pils vai cietokšņa komandants.

135. lpp. Fugeri — pasakaini bagāta vācu baņķieru dzimta, kas 16. un 17.

gadsimtā finansēja Spānijas karaļus un ar finansiālo atbalstu ieguva tiesības ilgu laiku ekspluatēt Spānijā sudraba un dzīvsudraba atradnes. Fugeru slavu, bagātību, spožumu pauda dzejnieki, tos minēja parunās.

136. lpp. Portugāles inlants dons Pedro — Portugāles karaļa 2uana I dēls, kaislīgs ceļotājs un ģeogrāfijas karšu vācējs. Viņš apceļoja nevis septiņas, bet četras pasaules daļas (Austrālija toreiz vēl nebija pazīstama). Tā tas minēts ari kādas ievērojamas grāmatas virsrakstā par viņu, kura 1595. gadā tulkota spāņu valodā «Grāmata par Portugāles infantu donu Pedro, kas apceļojis četras pasaules daļas». Tomēr tautā mēdza runāt, šķiet, aiz tieksmes pēc hiperbolas, ka dons Podro apceļojis septiņas pasaules daļas.

XXIV    nodaļa

138. lpp. Es pazīstu kādu valdoni. — Rakstnieks, acīm redzot, runā par Lemosas grāfu, kam veltījis «Dona Kihota» otro daļu.

139.  lpp. Segidiļja — tautā izplatītu dziesmiņu īpatnēja forma vairākos variantos; Lamančas segidiļjas bija deju dziesmas.

140.  lpp. Spilorceria — (izrunā «spilorčeria») itāliešu vārds, kas nozīmē skopulību.

Nodibināt majorātu — likt pamatu dzimtas mantībai. Par majorātu apzīmē mantojuma pamatdaļu, kura līdz ar titulu pārgāja no paaudzes u? paaudzi vecākajam dēlam.

XXV     nodaļa

142. lpp. Rehidors — pilsētas vai ciema padomes loceklis.

143.  lpp. Ne karalis, ne tornis. — Izteiciens aizgūts no šaha spēles un nozīmē «neviens».

144.  lpp. Melisendras atbrīvošana. — Kā stāstīts spāņu romancēs, Melisendra ir Kārļa Lielā meita. īsi pirms kāzām ar Gaifērosu Melisendru nolaupa mauri, pie kuriem gūstā tā atradās ilgus gadus, līdz Gaifēross viņu atrada un no gūsta atbrīvoja.

Maese — meistars.

Galantuomo — itāliešu vārds ar nozīmi «pieklājīgs, galants cilvēks», atbilst angļu «džentlmenim».

Buon compagno — itāliski, nozīmē «labs biedrs».

145.  lpp. Che pesce pigliamo — itāliešu izteiciens — «Ko darīsim?», «Kas ar mums notiks?» Ar šiem vārdiem izteic apmulsumu un neziņu.

Hērakla stabi — kalni Gibraltāra abos krastos, ar kuriem, kā teika stāsta, saistās viens no Hērakla divpadsmit varoņdarbiem.

Gigante Andandona — milzīgi lielas un neglitas sievietes tēls «Gallijas Amadisā».

146.  lpp. Zīmēt astroloģiskās iigūras — zīlēt nākotni pēc zvaigžņu stāvokļa, sastādot horoskopus ar pseidozinātnes astroloģijas palīdzību.

148. lpp. Operibus credite et non verbis — ticiet darbiem, nevis vārdiem (latīņu izteiciens).

Apklusa visi: tirieši un trojieši… — pirmā vārsma no Vergīlija «Eneidas» otrā dziedājuma.

Dons Guilēross dambreti spēlē… — senas spāņu romances sākums par Gaifērosu un Melisendru.

149.  lpp. Zobens Dirandals — Rolanda zobens, kuram franču hronikās un viduslaiku poēmās tika piedēvētas brīnumdarītāja īpašības.

Vadāt to pa laužu pilnajām pilsētas ielām. — Inkvizīcijas notiesātos publiskai šaustīšanai veda uz soda vietu jāšus uz ēzeļa līdz jostas vietai kailus; pa priekšu gāja saucēji, kas ziņoja par nozieguma un soda veidu, aizmugurē — policistu nodaļa.

Pa priekšu iet saucēji… — vārsmas no ievērojamā spāņu . satīriķa Fransisko Kevēdo (1580—1645) romances «Eskaramana vēstule Mendesai» (1613).

150.  lpp. Nestors — viens no grieķu ķēniņiem, kas piedalījās cīņās pret Troju un miris, kā teika vēstī, 300 gadu vecumā.

152. lpp. Vakar biju valdnieks Spānijā… — vārsmas no senas romances par pēdējo gotu karali Rodrigo, kura valdīšanas laikā Pireneju pussalā iebruka arābi.

XXVII nodaļa

155. lpp. Berberija — tā dēvēja tanīs laikos Ziemeļāfriku.

157. lpp. Djēgo Ordoņess de Lara. — Sašutumā par to, ka Samoras pilsētas iedzīvotāji bija devuši karaļa slepkavam patvērumu, Djēgo Ordoņess de Lara apvainoja visus pilsētas iedzīvotājus nodevībā.

159. lpp. Būtu šajā vietā uzcēluši trofeju… — Trofeju jeb uzvaras pieminekli grieķi mēdza uzcelt uzvaras vietā un to izgreznot ar iegūto bruņojumu.

XXIX nodaļa

164. lpp. Rilejas kalni. — Vairums autoru domāja, ka šie kalni atrodas kaut kur ziemeļos.

Astrolabs — ierīce ģeogrāfiskā platuma un garuma mērīšanai. 166. lpp. Ši vieta kļūtu tiem par Troju — par bojā ejas vietu.

XXXI nodaļa

172. lpp. Dueņja — parasti tā bija padzīvojusi sieviete, visbiežāk atraitne no trūkumā nonākušas muižnieku ģimenes, kas stājās kādas bagātas aristokrātes rīcībā vai nu par kompanjoni, vai pat vienkārši par istabmeitu. Dueņjas, lai gan saimnieces ģimenē jutās pazemotas, tomēr bija iedomīgas un mēdza lepoties ar savu izcelšanos, tāpēc literatūrā bieži vien tika izsmietas.

182. lpp. Parrasija, Timanta un Apella ota vai Lisipa kalts — ievērojami grieķu mākslinieki, kas dzīvojuši 4. gadsimtā pirms m. ē., pirmie trīs — gleznotāji, pēdējais — skulptors.

XXXIII   nodaļa

187. lpp..Sjda Rui Diasa Kampeadora krēsls — marmora krēsls, kuru, kā teika stāsta, Sids līdz ar citām trofejām ieguvis, atbrīvojot no mauriem Valensiju.

189. lpp. Zemnieku Vambu atrāva no vēršiem. — Vamba bija viens no pēdējiem gotu dinastijas karaļiem (672—680), kurš, pēc nostāstiem, cēlies no zemniekiem, kaut gan tāds uzskats atzīts par nepatiesu.

191. lpp. Fragmenti no Mikaela Verīno, llorentibus accidit amnis. — Latīņu vārdi nozīmē «viņš nomira jaunības gados». Šie vārdi ņemti no itāliešu dzejnieka Andželo Policiāno dzejoļa, ko autors sacerējis 17 gadu vecumā mirušā itāliešu dzejnieka Mikaela Verīno nāves gadījumā.

XXXIV    nodaļa

194.  lpp. Pavils — gotu dinastijas karalis, kas veiksmīgi atvairīja pirmos arābu iebrukumus Spānijā; gāja bojā nodevības dēj Leonas kalnos 740. gadā.

195.  lpp. Grieķu Komandors — Santjāgo ordeņa komandors Fernans Nuņess de Gusmans, bet, tā kā viņš universitātēs mācīja grieķu valodu, tad iesaukts par grieķu Komandoru. Sastādījis ari parunu krājumu.

XXXV    nodaļa

198.   lpp. Dita — grieķu mitoloģijā pazīstamā ēnu valstība pazemē, ko pārvalda Plūtons.

199.  lpp. Abernuncio — pareizi: Abrenunlio,izsauciens, kas nozīmē «pasargi, dievs!»

201. lpp. Kaciks — indiāņu virsaitis, šinī gadījumā vienkārši indiānis.

XXXVIII nodaļa

209. lpp. Martosas zirnis. — Martosas novads Andalūzijā tanī laikā bija pazīstams ar pārkšaugu kultūrām.

211.  lpp. Lai mana dvēsele aizietu no šās dzīves ar bārdu un ūsām — t. i., lai nomirtu drosmīgi, kā īstam vīrietim klājas. Izteicienu Sančo aizguvis no kāda dižciltīga un gudra einuha runas veida.

212.  lpp. Mana lenaidniece maigā… — vārsma no itāliešu 15. gadsimta populārā dzejnieka Serafino Akvilāno (1466—1500) kuplejas.

Nāve klusi nes man snaudu … — spāņu dzejnieka Eskribas vārsmas (15. gs. beigās un 16. gs. sākumā).

Ķirzaku salas — tauta tā sauca neapdzīvotas salas.

Ariadnes vainags — ar Indijas dārgakmeņiem rotāts zelta vainags, kuru Dionīss pasniedzis Ariadnei. Kā mīts stāsta, Tēsējs, pēc tam, kad Ariadne ar pavediena palīdzību bija palīdzējusi viņam izkļūt no labirinta, to nodevīgi pametis Naksosas salā, kur to atradis Dionīss un apņēmis par sievu.

Sauies zirgi — zirgi, kas iejūgti saules dieva Fēba ratos.

Tibaras zelts. — «Tibar» arābiski «zelts». Tar Tibaru Servantesa laikos sauca Zelta Krastu Āfrikā.

Pankai/as balzams. — Pankaija — neeksistējoša zeme Arābijā, slavena ar smaržaugiem.

XL nodaļa

217. lpp. Potosija — pilsētiņa Dienvidamerikā, Bolīvijā, ar sudraba atradnēm kļuva par pārpilnības sinonīmu.

Bellerolonts — Korintas ķēniņa Glauka dēls, kas, kā mīts stāsta, ar spārnotā zirga Pēgasa palīdzību uzveicis trīsgalvaino ugunssprauslātāju llimeru. Jātnieku, kad tas mēģinājis pacelties uz spārnotā zirga debesīs, Pēgass nosviedis un uzlidojis debesīs viens, tur pārvērzdamies zvaigznājā.

Bootcss un Perilojs. — Bootess — grieķu apzīmējums Vēršu dzinēja zvaigznājam. Peritojs — Tēsēja draugs, ar kuru kopā Tēsējs nokāpis ēnu valstī. Sinl gadījumā Bootess un Peritojs minēti aiz pārskatīšanās Pireja un Eo vietā, kas ir divi no četriem Fēba zirgiem.

XLI nodaļa

222.   lpp. Trojas Paliādijs — dievietes Pallādas tēls, kas, kā mīts stāsta, nokritis uz Troju un uzskatīts par pilsētas neskaramības ķīlu.

223.  lpp. Peralvi/jo — moku un šausmu vieta Sjudadrealas tuvumā Lamančā, kur inkvizīcijas policija izpildīja nāves sodu notiesātajiem.

Pārgalvīgais jauneklis — Faetonts, kas, kā grieķu mīts stāsta, iedrošinājies vadīt sava tēva Fēba ratus un par to samaksājis ar dzīvību.

224.   lpp. Esam iekļuvuši gaisa otrajā joslā. — Dons Kihots te turas pie Ptolemeja sistēmas, pēc kuras smagie elementi tiecas uz centru, izveidojot zemes masu. Zemei seko ūdens, gaiss, uguns. Bez četriem elementiem (zeme, ūdens, gaiss, uguns) vēl ir piektais — ēters, no kura sastāv debesu spīdekļi.

Stāsts par licenciātu Toralbu. — Zinātnieks Euhēnio Toralba, dabūjis zināt par Romas izlaupīšanu un postīšanu, ko izdarījuši Kārļa V karavīri 1527. gada maijā, bija to paudis citiem un tādēļ nokļuvis inkvizīcijas nagos, kas viņu apsūdzēja par burvi un 1531. gadā sadedzināja uz sārta.

226. lpp. Septiņas kaziņas — Sietiņa zvaigznājs.

XLIII nodaļa

234. lpp. Krietnu klusētāju mēdz saukt par Sančo. — Spāņu parunā par klusēšanas svētumu vārds «santo» (svēts) ir pārvērties vārdā «sancho» (izrunā «sančo»). Sakarā ar to Sančo asprātīgi izmanto vārdu spēli, kas rada komisku kontrastu starp Sančo kā nemitīgu runātāju un Sančo kā krietnu klusētāju.

238.    lpp. Lielais kordoviešu dzejnieks — spāņu dzejnieks Huans de Mena (1411—1456), viens no Renesanses pirmajiem dzejniekiem, poēmas «Laimes labirints» autors.

239.    lpp. Sis jaunais Enejs. — Norādījums uz Vergīlija «Eneidas» galveno varoni, kurš pēkšņi atstāja Didonu, kas viņu mīlēja.

240.   lpp. Haka — kalnu grēda Spānijā.

241.   lpp. Enāresa, Harama, Mansanāresa, Tatio, Pisuerga, Arlansa — upes Spānijā.

Tarpejklintis — klintis senajā Romā, no kurām meta lejā uz nāvi notiesātos noziedzniekus. No šīm klintīm, kā stāsta, Nerons tiksminājies par Romas degšanu.

XLV nodaļa

242.    lpp. Ak, mūžīgais antipodu vērotājs… tīkamais spirdzinājuma krūzes grozītājs. — Pēc agrākiem priekšstatiem, Saule, griezdamās ap nekustīgo Zemi, apspīd ari Zemes pretējās, apakšējās puses iemītniekus — tādēļ Fēbs ir antipodu vērotājs. Par krūzes grozītāju Fēbs dēvēts tāpēc, ka Saules tveice rada slāpes un liek meklēt krūzi ar spirdzinošu dzērienu, kuru atvēsina, grozot vēSa gaisa plūsmā.

245. lpp. Zižļa krusts. — Zižļa augšējo daļu krusta veidā tiesā izlietoja zvēresta nodošanai.

XLVI nodaļa

250. lpp. Aparisjo ejja — olīvu eļļa ar dažādu dziedinošu zāļu piejaukumu. Maisījums nosaukts sastādītāja vārdā.

XLVII nodaļa

252.    lpp. Hipokruta alorisms: Omnis saturatio mala, perdicis aulem pessima. — Hipokrats savā aforismā runā nevis par irbēm (perdix), bet par maizi (panis). Acīm redzot, Pedro Resjo aforismu tīši pārveido, lai Sančo nerrotu.

253.    lpp. Tirteaiuera — ciemats Tolēdo novadā. Saliktais vārds nozīmē «ej laukā», «vācies prom».

XLVIII nodaļa

260.    lpp. Noskūpstīja pals savu labo roku — zīme, ka paliks uzticīgs savam solījumam.

Almalaia — gara, bet ne visai plata mantiļa ar zīda malām, ieaustiem rakstiem, zelta vai sudraba sprādzi uz krūtīm. Almalafas mēdza nēsāt dižciltīgas sievietes, izejot uz ielas.

261.    lpp. Jo viņi bija kalnietis. — Ziemeļu kalnaino apvidu (tagadējās Santanderas provinces) iedzīvotāji lepojās ar to, ka arābi viņus nebija pakļāvuši un ka tie pirmie bija sākuši cīņu par Spānijas atbrīvošanu no mauriem; tāpēc uzskatīja sevi par dižciltīgiem ļaudim.

Gvadalaharas vārti — vieta Madridē; agrāk tur bija slaveni vārti, bet 1582. gadā kādas iluminācijas gadījumā tie nodega; vieta saglabāja savu agrāko nosaukumu.

262. lpp. Avotiņi viņas kājās, pa kuriem iztek sliktās sulas. — Servantesa laikā pazīstams ārstēšanas veids, ka slikto sulu nolaišanai kājās tīši iecirta avotiņus.

XLIX nodaļa

264.  lpp. Moronas irbes vai Lavahosas zosis. — Minētie novadi atrodas Andalūzijā un ir bagāti ar meža un mājas putniem.

Velns ir Kantiļjanā — vairāku parunu pirmā puse, kas cēlušās no stāstiem par spokošanos sakarā ar mīlētāju nakts dēkām.

265.   lpp. Kako — milzis, kas nolaupījis Hēraklam vēršus. Andradilja — Servantesa laikā plaši pazīstama blēža vārds.

L nodaļa

272. lpp. Viņas Aranhuesas avotiņi. — Aranhuesa — pilsēta 49 km no Madrides Taho upes kreisajā krastā, slavena ar strūklakām. Servantess lieto vārdu «fuentes» reizē hidrauliskā nozīmē (strūklakas) un medicīniskā nozīmē (avotiņi kājās vai rokās), pielīdzinot pēdējos Aranhuesas strūklakām.

275.  lpp. Ap kaklu man vissmalkākie koralli, uz kuriem skaitīšu «Ave Maria», bet «Tēvreizi» uz zelta krellītēm. — Hercogienes dāvanu varēja izmantot reizē divējādi: par rožu kroni un par kaklarotu.

276.  lpp. Valkāt garas bikses — norādījums uz to, ka garas bikses varēja nēsāt tikai augstākas kārtas cilvēki.

Ceļa maska — maska sejas aizsargāšanai no putekļiem ceļojuma laikā; tādas maskas mēdza nēsāt tikai augstmaņi.

LI nodaļa

281. lpp. Atgādina kluci, kas kļuva varžu karalis — norādījums uz romiešu fabulu rakstnieka Fedra fabulu «Vardes, kas lūdza pēc karaļa». Jupiters dod vardēm kluci, bet, tā kā tās nicīgi izturējās pret tādu karali, tad Jupiters tām sūtīja pūķi, kas tās visas aprija.

283. lpp. Samaksājiet atnesējam. — Par vēstules piegādi tanīs laikos maksāja saņēmējs.

LIII nodaļa

292. lpp. Skudras spārni — norādījums uz sakāmvārdu: «Uz nelaimi skudrai izaug spārni.»

293. lpp. Jaunava melojot par pusi savas bārdas vai pat par visu bārdu. — Tāpat kā savu vārdu patiesību mēdza apzvērēt pie savas bārdas vai pusbārdas, tā ari, atsedzot melus, lietoja atbilstoši līdzigu izteiksmes veidu. Sinī konkrētajā gadījumā izteiciens kļūst jo komisks tāpēc, ka runa ir par jaunavām.

Gelte — sagrozīts vācu vārds «Geld» (nauda).

295. lpp. Šausmas un izbailes radīja… rīkojums pret manu tautu. — Morisku (jeb spaidu kārtā kristīto mauru) izraidīšana no Spānijas notika vairākos paņēmienos no 1609. gada līdz 1613. gadam. Pirmais rīkojums izdots 1609. gadā par moriskiem, kas dzīvoja Granādā, Mursijā un Andalūzijā. Tad 1610. gadā nāca kārta Kastllijas, Estremadūras un Lamančas moriskiem. Rikotes ielejā dzīvojošajiem moriskiem (pie kuriem piederēja ari Sančo Pansas draugs), tiem moriskiem, kuri bija precējušies ar vietējiem spāņu iedzīvotājiem, bija Jauts palikt Spānijā, bet ar 1613. gada 19. oktobra rīkojumu arī tie tika izraidīti. Triju dienu laikā v moriskiem vajadzēja sēsties kuģos un doties uz Āfriku ar tik daudz mantas, cik varēja paņemt rokās. Viņu īpašums tika konfiscēts, ne zeltu, ne sudrabu ņemt līdz nebija Jauts. Rīkojuma nepildīšanas gadījumā draudēja nāves sods. Galvenā iniciatore morisku izraidīšanā bija katoļu baznīca.

298.  lpp. Atturēja bailes rīkoties pret karaļa pavēli. — 1609. gada rīkojums draudēja ar īpašuma konfiscēšanu spāniešiem, kas moriskiem palīdzēs vai dos patvērumu pēc izsūtīšanai noteiktā termiņa.

LV n o d a ļa

299.  lpp. Estādio — sk. piezīmes par XXIII nod. 402. lpp.

300.  lpp. Galjanas pilis — ar daudz nostāstiem saistītas senas pilsdrupas Tolēdo. Teika stāsta, ka šīs pilis cēlis mauru princeses Galjanas tēvs, bet princesi vēlāk apprecējis Kārlis Lielais.

LVII nodaļa

lpp. Ļaunais Birēno, bēgli Enej… — norādījums uz to, ka Vergīlija «Eneīdas» varonis Enejs pametis Dīdonu, kas viņu mīlēja, bet Ariosto «Trakojošā Rolanda» varonis Birēno atstājis neapdzīvotā salā savu mīļo Olimpiju.

lpp. Marčēna, Loha — pilsētas: Marčēna — 40 km no Seviļas, Loha — 45 km no Granādas.

LVIII nodaļa

313. lpp. Grifs — pasakaina būtne: spārnots lauva ar ērgļa galvu.

Reiz Mendosam izbira sāls uz galda, un tūlīt sirdī tam iebira grūtsirdība — paruna, kas izsmej māņticību.

Dodamleš kaujā, piesauc svēto Djēgo Muurukāvēju: «Svētais Jāgo, aizver Spāniju!» — spāņu sens kaujas sauciens, dodoties kaujā ar mauriem. «Djēgo» un «Jāgo» apzīmē vienu un to pašu personu.

Agarēni — kopējs apzīmējums Āfrikas tautām. Apzīmējuma pamatā, šķiet, ir uzskats, it kā afrikāņi būtu cēlušies no bībelē minētās Hagāras, Abrāma izraidītās sievas, kas apprecējusies ar pašas dēlu Ismaēlu.

314.  lpp. Tīkls, ar kuru greizsirdīgais kalēju dievs apvija Venēru un Marsu. — Kalēju dievs Vulkāns, kā mīts stāsta, savu neuzticīgo sievu Venēru un Marsu, kura dēļ tā kļuvusi vīram neuzticīga, apvijis ar tīklu, kas darināts no dimafitiem.

315.  lpp. Eklogas — vispārīgs apzīmējums dzejoļiem par kaut kādu tematu no ganu dzīves.

Garsilāso — domāts Garsilāso de la Vega.

Nesalīdzināmais Kamoenss — ievērojams portugāļu dzejnieks (1524—1580),

Aklaions. •— Aktaions par to, ka vērojis Diānu, kad tā peldējusies, pārvērsts briedī, kuru saplosījuši viņa paša suņi.

318. lpp. Es nebaidos ne no kādiem vēršiem, pat ja tie būtu vismežonīgākie, kas auguši Haramas krastos. — Leknajās ganībās Haramas upes krastos, pēc tā laika priekšstatiem, auga visniknākie vērši, kurus izmantoja «vēršu cīņu» vajadzībām.

LIX nodaļa

321. lpp. Dons Kihots tur tēlots kā tāds, kas vairs nemīl Tobosas Dulsineju. — Nezināma autora Aveļjanedas tēlojumā «Dona Kihota» otrās daļas viltojumā dons Kihots, zaudējis visas cerības atburt Dulsineju, atsakās no viņas un nosauc sevi par Bruņinieku bez milestibas.

LX nodaļa

326.  lpp. Ne es karaļus atceļu, ne ieceļu. — Sančo te izteic par parunu kļuvušos franču karavadoņa Bertrāna Gesklēna vārdus, ko pēdējais teicis Spānijas karaļa Pedro I (14. gadsimtā) un karaļa brāļa Enrikes divcīņas gadījumā, kas norisinājusies franču karavadoņa teltī. Kad zemē notriektais Enrike aicinājis franču karavadoni sev palīgā, tas teicis: «Ne es karaļus atceļu, ne ieceļu, es tikai palīdzu savam kungam kā uzticīgs kalps.»

Tu šeit mirsi, nodevēj… — vārsmas no senas romances.

Esam Barselonas tuvumā. — Tanis laikos Barselonas apkārtnē darbojās vairākas laupītāju bandas. Katalonijas lielie zemes īpašnieki joprojām ekspluatēja un apspieda zemniekus, un tie bieži bēguļoja un iestājās bandās. Cīņai ar nepaklausīgajiem zemniekiem 1602. gadā organizēja miliciju ar nosaukumu «Savienība», kuras uzdevums bija cīņa ar laupītāju bandām, bet milicija, kas rekrutējās no tautas, pati nereti vērsa ieročus pret seņjoriem. Dažkārt veidojās īsta pilsoņu kara situācija.

327.  lpp. Osīrijs — ēģiptiešu dievs, bet Roke Ginarts to sajauc ar Sicīlijas leģendāro tirānu Busirīdu, kas nogalinājis visus svešiniekus, kuri ieradušies viņa zemē.

Roke Ginarls — vēsturiski reāla persona, cēlies no zemniekiem, bandas vadonis, plaši pazīstams ap 1610. gadu; viņa bandā bija pāri par divsimt cilvēku. Ar savu drosmi un labo sirdi ieguvis kvēlas simpātijas visā Spānijā.

333.  lpp. Njarrosi. — Servantesa laikā Katalonijā darbojās divas galvenās bandas — Njarrosi un Kadelli, kas cīnījās savā starpā. Njarrosu vadonis bija zemnieka dēls Roke Ginarts.

Kadelli — Rokes Ginarta un Njarrosu ienaidnieki.

LXI noda]a

334.  lpp. Auroras gaišā seja, iepriecinādama zāli un puķes, nevis cilvēku dzirdi. — Pēdējais izteiciens saistīts ar mītu par Auroru un viņas dēlu Memnonu, kas kritis cīņa. Memnonam Tēbu tuvumā uzcelta kolosāla statuja, kas zemestrīcē sagruva. Sagruvušās statujas gabali saullēkta staros skanēja līdzīgi trūkstošām stīgām. Tādēļ radās leģenda, it kā Memnons atbildot savas mātes Auroīas sveicienam. Rakstnieks norāda, ka šinī gadījumā līdzīgas skaņas nav bijušas dzirdamas.

335.   lpp. II kā lā mirdzētu manā priekšā. — Te, suminot donu Kihotu, komiskā veidā tiek perifrāzēta vairākkārt minētā zvēresta formula, kādu izsaka gadījumos, kad zvērot nav klāt evaņģēliju.

Stāsts, ko nesen laidis klajā aragonletis. — «Dona Kihota» viltotās otrās daļas autors dēvēja sevi par dzimušu Tordesiļjasā, kas atrodas Aragonijā.

LXII nodaļa

336.  lpp. Pārpilnām ar tām (ar putnu galu un Irikadelēm) pieēdies, jūs tās glabājot azotē vēl nākošajai dienai. — Viltotajā «Donā Kihotā» Sančo attēlots izķēmotā veidā kā bezsāta negausis, kauslis, sieviešu pavedējs.

337.   lpp. Slavenais Eskotijjo — Servantesa laika astrologs šarlatāns un burvis.

339. lpp. Fugite, partes adversae! — Izteiciens latīņu valodā ar nozīmi: «Pazūdiet, ļaunās varas!» To lietoja katoļu baznīca ļauno garu izdzīšanai.

342.  lpp. Jāšanas sacīkstes ar tiņķiem. — Jātnieks pilnos auļos centās savu šķēpu izmest caur riņķi, kas bija pakārts lentā.

343.  lpp. «Uzticīgais gans» — itāliešu dzejnieka Gvarīni (1537—1612) dzejas formā sarakstīta traģikomēdija no ganu dzīves; spāņu valodā tā tulkota 1602. gadā.

«Aminta» — itāliešu dzejnieka Torkvato Taso (1544—1593) pastorāle, kuru spāņu valodā 1607. gadā tulkojis Servantesa draugs dzejnieks un mākslinieks Huans Martīness de Hauregi, kas gleznojis arī Servantesa portretu.

344.   lpp. Kvatrīns — sena itāliešu sīknauda.

«Dvēseles gaisma» — dominikāņu mūka Felipes de Menesesa traktāts ar pilnu nosaukumu: «Kristīgas dvēseles gaisma pret aklību un tumsu» (1555).

Tai pienāks sava sv. Mārtiņa diena kā jebkurai cūkai. — Spāņu ciemos bija paradums kaut cūkas uz Mārtiņa dienu (10. novembrī).

LXIII nodaļa

346. lpp. Monžuika — cietoksnis, kas aizsargāja Barselonu.

348. lpp. Moriski — kristītie mauri (arābi), kas dzīvoja Spānijā.

350. lpp. Anna Felisa. — «Felisa» spāņu valodā nozīmē «Laimīgā».

357. lpp. Bernardīno de Velasko — kasti liešu kājnieku komisārs, kam bija uzticēta uzraudzība pār morisku izceļošanu; pazīstams ar savu nežēlību.

Argusa acis. — Arguss — simtacu milzis, kuram Junona bija uzdevusi uzraudzīt Jupitera mīļāko Jo, ko Junona bija pārvērtusi govī.

LXVII nodaļa t

304. lpp. Boskāns sevi sauca par Nemoroso. — Huans Boskāns (miris 1542. g.) ir spāņu dzejnieks. Nemoroso ir viens no ganu tēliem Garsilāso de la Vegas eklogās. Abiem vārdiem pēc nozīmes ir kaut kas kopējs, jo abi attiecas uz mežu, birzi (bosgue spāņu valodā nozīmē «mežs», «biezi krūmi», bet nemus latiņu valodā ir «birze»). Tāpēc nebūtu jābrīnās, ja Boskāns būtu sevi saucis par Nemoroso. Taču daži mūslaiku literatūras pētnieki un komentatori domā, ka dons Kihots resp. Servantess te maldījies un ka ar Nemoroso vārdu uzstājas pats šī tēla autors, t.l., Garsilāso de la Vega.

LXIX nodaļa

370.  lpp. Rokās viņa turēja dzeltenu uzvaras palmas zariņu. — Spānijā saglabājies romiešu paradums, ka jaunavām, kas mira agrā nāvē, rokas par jaunavības zīmi lika palmas zariņu.

371.  lpp. Dziedonis no Trāķijas — Orfejs.

Radamantijs, Minojs — ēnu valsts tiesneši.

Uzpūtīgais Nimrods — kā bibelē minēts, cēlis augsto Bābeles torni, lai aizsniegtu debesis, bet dievs viņa drosmīgo pasākumu sodījis, torni sagāžot un sajaucot cēlājiem valodas, tā ka tie viens otru nav sapratuši.

LXX nodaļa

376. lpp. Pret manām žēlabām jūs cietāks nekā marmors… — vārsma no Garsilāso de la Vegas eklogas.

LXXI nodaļa

380. lpp. Apollona ratu riteņi. — Saules dievs Apollons brauc ratos pa debess jumu, apspīdot un sildot zemi.

382.  lpp. Deum de deo — dievs no dieva (lat.).

383.  lpp. Sicut erat — kā bija (lat.).

LXXIII nodaļa

388. lpp. Uzcirties vairāk nekā Mingo — populārs salīdzinājuma veids, kas norāda uz Mingo Revulgo kuplejām, kur tas aprakstījis savu tērpu.

390. lpp. Ganiņ, no kurienes nāc? — spāņu tautas dziesmas vārdi.

391. lpp. Sacerēļis eklogu, vēl labāku nekā tās, kurus sarakstījis Sannadzāro. — Itāliešu dzejnieks Džakomo Sannadzāro (1458—1530) sacerējis ievērojamu pastorālo romānu «Arkādija» (1504), kurā prozas teksts mainās ar eklogām. Šis darbs stipri ietekmējis pastorālā žanra tālāko attistibu Eiropā.

395. lpp. Melīgais Tordesil/asas skribents — «Dona Kihota» viltotās otrās daļas autors.

Aizvest kaulus uz Veco Kastīliju. — Viltotās otrās daļas beigās autors solās pastāstīt vēl par dona Kihota piedzīvojumiem Vecajā Kastīlijā.

SATURS

Veltījums Lemosas grāfam ……………………………………………………………………………………. 5

Prologs …….*……………….. 7

I nodaļa. Par to, kas notika starp priesteri, bārddzini un donu

Kihotu viņa slimības laikā……………………………………………………………. 11

II   nodaļa, kas stāsta par Sančo Pansas vērā liekamo plūkšanos ar dona Kihota māsasmeitu un saimnieci, kā arī par citiem jautriem notikumiem…………………………………………………………………………….. 19

III   nodaļa. Par smieklīgo sarunu, kas norisinājās starp donu Kihotu, Sančo Pansu un bakalauru Samsonu Karasko …. 23

IV   n o d a l a, kurā Sančo Pansa izkliedē bakalaura Samsona Karasko šaubas un atbild uz viņa jautājumiem, kā arī norisinās citi noti

kumi, kurus der zināt un atstāstīt………………………………………………… 29

V n o d a la. Par asprātīgo un patīkamo sarunu starp Sančo Pansu un viņa sievu Teresu Pansu un citiem notikumiem, kurus ir prieks atcerēties……………………………………………………………………………………………… 33

VI   nodaļa. Par to, kas notika starp donu Kihotu, viņa māsasmeitu

un saimnieci — viena no vissvarīgākajām nodaļām visā grāmatā 37

VII   nodaļa. Par to, kas notika starp donu Kihotu un viņa ieroču nesēju, un par citiem visai slaveniem notikumiem 41

VIII    nodaļa, kurā stāstīts par to, kas atgadījās donam Kiholam cejā

pie savas seņjoras Tobosas Dulsinejas………………………………………… 46

IX   nodaļa, kurā stāstīts tas, ko paši redzēsiet…………………………. 52

X   nodaļa, kurā stāstīts par to, cik veikli Sančo apbūra seņjoru Dulsineju, un par citiem notikumiem, kas ir tikpat smieklīgi, cik patiesi 55

XI   nodaļa. Par dīvaino piedzīvojumu, kas atgadījās drosmīgajam donam Kihotam ar Nāves Galma ratiem jeb kulbu …. 61

XII   nodaļa. Par varonīgā dona Kihota dīvaino piedzīvojumu ar drosmīgo Spoguļu bruņinieku 66

XIII   noda]a, kurā turpinās piedzīvojums ar Meža bruņinieku un tiek atstāstīta abu ieroču nesēju asprātīgā, neparastā un miermīlīgā saruna …………………………………………………………………………………… 71

XIV    nodaļa, kurā turpinās piedzivojums ar Meža bruņinieku . 75

XV    nodaļa, kurā tiek stāstīts un vēstīts par to, kas bija Spoguļu bruņinieks un viņa ieroču nesējs 83

XVI    nodaļa. Par to, kas notika starp donu Kihotu un kādu gudru Lamančas kabaļjēro 85

XVII    nodaļa, kurā vēstīts, kādas virsotnes un galējās robežas aizsniedza un varēja aizsniegt dona Kihota nedzirdētā drosme, un par to,

cik laimīgi beidzās viņa piedzīvojums ar lauvām……………………………… 92

XVIII  nodaļa. Par to, kas donam Kihotam atgadījās Zaļā Mēteļa bruņinieka pilī jeb mājā, un par citām neparastām lietām . . . 100

XIX nodaļa, kurā atstāstīts piedzīvojums ar iemīlējušos ganu un

citi patiešām jautri notikumi…………………………………………………………. 106

XX   nodaļa, kurā stāstīts par bagātnieka Kamačo kāzām un par notikumu ar nabadzīgo Bazīlio 112

XXI    nodaļa, kurā turpinās Kamačo kāzas un atgadās citi patīkami notikumi………….. 118

XXII    nodaļa, kurā atstāstīts lielais piedzīvojums Montesīnosa alā, kas atrodas pašā Lamančas vidienē, un tas, cik veiksmīgi šis piedzīvojums beidzās drosmīgajam Lamančas donam Kihotam . . 123

XXIII  nodaļa. Par dīvainām lietām, kuras pārdrošais dons Kihots teicās redzējis dziļajā Montesīnosa alā, tik neiespējamām un lieliskām, ka šis piedzīvojums jāuzskata par apšaubāmu …. 129

XXIV  nodaļa, kurā ir runa par tūkstoš niekiem, tikpat aplamiem, cik nepieciešamiem, lai pareizi izprastu šo lielo vēstījumu … 136

XXV    nodaļa, kurā atstāstīts notikums ar ēzeļa bļaurošanu un jautrais atgadījums ar leļļu teātra aktieri, kā ari ievērības cienīgie zīlētāja mērkaķa minējumi…………………………………………………………………………………… 141

XXVI  nodaļa, kurā turpinās patīkamais piedzīvojums ar leļļu teātri

un atgadās citi patiešām ļoti jauki notikumi…………………………………….. 148

XXVII    nodaļa, kur tiek paskaidrots, kas bija maese Pedro un viņa mērkaķis, kā ari atstāstīts dona Kihota neveiksmīgais piedzīvojums ar ēzeļa bļaurošanu, kas beidzās citādi, nekā bruņinieks to vēlējās un bija iecerējis 154

XXVIII    nodaļa. Par notikumiem, kurus, pēc Benenheli vārdiem, uzzinās

tas, kas uzmanīgi izlasīs šo nodaļu………………………………………………… 159

XXIX nodaļa. Par slaveno piedzīvojumu ar apburto laivu …. 163

XXX nodaļa. Par to, kas notika starp donu Kihotu un skaisto med-

nieci………………………………………………………………………………………….. 167

n o d a ļ a, kas stāsta par daudziem un lieliem notikumiem . 171

nodaļa. Par to, kā dons Kihots atbildēja savam zākatājam, un

par citiem svarīgiem un patīkamiem notikumiem……………………………… 177

nodaļa. Par hercogienes un vii,ias jaunavu patīkamo sarunu ar Sančo Pansu, kura pelna, lai to lasītu un iegaumētu …. 187

nodaļa, kura stāsta par to, kādā veidā varēja atburt nesalīdzināmo Tobosas Dulsineju, un šis piedzīvojums ir viens no ievērojamākajiem notikumiem…………………………………………………………………………………. 192

nodaļa, kurā turpinās stāstījums par to, kā dons Kihots izzināja iespēju atburt Dulsineju, un par citiem brīnumainiem notikumiem 197

nodaļa, kurā ir runa par dīvaino un pilnīgi neiedomājamo piedzīvojumu ar dueņju Dolorīdu, īstā vārdā grāfieni Trifaldi, un par vēstuli, ko Sančo Pansa uzrakstīja savai sievai Teresai Pansai 203

nodaļa, kurā turpinās slavenais piedzīvojums ar dueņju Dolorīdu . 207

nodaļa, kurā atstāstīts viss, ko dueņja Dolorida teica par savu bēdīgo likteni 209

XXXIX nodaļa, kurā Trifaldi turpina savu apbrīnojamo un neaizmirstamo stāstījumu 213

XL nodaļa. Par lietām, kas zīmējas uz šo piedzīvojumu un šo neaizmirstamo stāstu 215

XLI nodaļa. Par Klavileņo ierašanos un par šā plašā piedzīvojuma

beigām………………………………………………………………………………………. 219

XLII nodaļa. Par padomiem, kurus dons Kihots deva Sančo Pansam, pirms tas devās uz salu par gubernatoru, un par citām ļoti svarīgām lietām…………………………………………………………………………………….. 227

XLIII nodaļa. Par padomiem, kurus dons Kihots deva Sančo Pansam

sarunas turpinājumā……………………………………………………………………. 231

XLIV nodaļa. Par to, kā Sančo devās uz salu pārņemt gubernatora amatu, un par dīvaino piedzīvojumu, kas donam Kihotam atgadījās pilī……………………………………………………………………………….. 235

XLV nodaļa. Par to, kā lielais Sančo pārņēma salu savā pārziņā un

kā viņš sāka valdīt………………………………………………………………………. 2-12

XLVI nodaļa. Par briesmīgām izbailēm, kuras donam Kihotam iedvesa zvani un kaķi, kad tas sarunājās par mīlu ar iemīlējušos Altisidoru……………………………………………………………………………….. 248

XLVII nodaļa, kurā turpinās stāsts par to, kā Sančo izturējās gubernatora amatā 251

XLVIII nodaļa. Par to, kas notika starp donu Kihotu un hercogienes dueņju doņju Rodrīgesu, un par citiem notikumiem, kurus vērts pierakstīt un paturēt mūžīgā piemiņā………………………………………………………………… 257

XLIX nodaļa. Par to, ko Sančo piedzīvoja, apstaigādams savu salu 263

L nodaļa, kurā noskaidrojas, kas bija tie burvji un bendes, kuri izpēra dueņju, saknaibīja un saskrāpēja donu Kihotu, un kurā tiek pastāstits, kā hercogienes pāžs aiznesa vēstuli Teresai Pansai, Sančo Pansas sievai…. ' 271

LI nodaļa. Par Sančo Pansas turpmāko valdīšanu un par citiem

lieliskiem notikumiem…………………………………………………………………. 278

LII nodaļa, kurā atstāstīts piedzīvojums ar otru dueņju Dolorīdu

jet> dueņju Angustiādu, kuru citā vārdā sauc par doņju Rodrīgesu 284

LIII nodaļa. Par Sančo Pansas valdīšanas bēdīgo galu un noslēgumu 288

LIV nodaļa, kurā ir runa par lietām, kas attiecas uz šo stāstu un

ne uz kādu citu……………………………………………………………………….. 293

LV nodaļa. Par to, kas Sančo Pansam atgadījās ceļā, un par citiem

ievērības cienīgiem notikumiem………………………………………………… 298

f \

LVI nodaļa. Par neparasto un nekad neredzēto divkauju starp Lamančas donu Kihotu un sulaini Tosilosu, aizstāvot dueņjas Rodrīgesas meitu…………………………………………………………………………………….. 303

LVII nodaļa, kas stāsta par to, kā dons Kihots atvadījās no hercoga un ko viņš piedzīvoja ar viltīgo un izlaidīgo hercogienes kolponi Altisidoru …………………………………………………………………………………….. 307

LVIII nodaļa, kurā ir runa par neskaitāmiem piedzīvojumiem, kas

cits pēc cita bez apstājas traucās pretim donam Kihotam . . . 310

LIX nodaļa, kurā pastāstīts ārkārtīgais notikums, ko var saukt par

piedzīvojumu, kas atgadijās donam Kihotam………………………………. 318

LX nodaļa. Par to, kas atgadījās donam Kihotam ceļā uz Barselonu 324

LXI nodaļa. Par to, kas atgadījās donam Kihotam, iejājot Barselonā,

un par citām lietām, kas ir vairāk patiesas nekā saprātīgas . . 333

LXII nodaļa, kas vēsta par piedzīvojumu ar apburto galvu un par

citām bērnišķībām, kuras nevaram neatstāstīt……………………………… 336

»

LXIII nodaļa. Par nelaimi, kas atgadijās Sančo Pansam, apmeklējot

galeras, un par neparasto piedzīvojumu ar daiļo moriskieti . . 344

LXIV nodaļa, kurā stāstīts par piedzīvojumu, kas donam Kihotam sagādāja vairāk bēdu nekā visi tie, kas viņam bija atgadījušies līdz šim……………………………………………………………………………………………………… 351

LXV nodaļa, kurā pastāstīts, kas bija Baltā Mēness bruņinieks, kā

atbrīvoja donu Gregorio, un attēloti arī citi notikumi …. 354

LXVI nodaļa, kurā stāstīts par to, ko lasītājs redzēs un klausītājs

dzirdēs………………………………………………………………………………….. 358

LXVII nodaļa. Par to, kā dons Kihots nolēma kļūt par ganu un dzīvot laukos veselu gadu, kā bija solījies, un par citiem patīkamiem un jaukiem notikumiem…………………………………………………………………… 362

LXVIII nodaļa. Par dona Kihota piedzīvojumu ar cūkām …. 366

LXIX nodaļa. Par visneparastāko un visdīvaināko piedzīvojumu, kāds

donam Kihotam atgadījies šajā vēstījumā………………………………………… 369

LXX nodaļa, kas seko sešdesmit devītajai un stāsta par notikumiem,

kuri jāzina, lai skaidri izprastu šo vēstījumu……………………………………. 373

LXXI nodaļa. Par to, kas atgadījās donam Kihotam un viņa ieroču

nesējam Sančo Pansam atceļā uz viņu ciematu…………………………………. 379

LXXII nodaļa. Par to, kā dons Kihots un Sančo atgriezās savā ciematā 383

LXXIII nodaļa. Par brīnumzīmēm, kuras dons Kihots novēroja, iejājot savā ciematā, un par citiem notikumiem, kas grezno un dara ticamu šo lielo vēstījumu…………………………………………………………………………………………… 387

LXXIV nodaļa. Par dona Kihota slimību, testamentu un nāvi . . . 390

Migels de Servantess Saavcdra ATJAUTĪGAIS IDALGO LAMANČAS DONS KIHOTS Otrā dala

Redaktors J. Sproļļis. Māksi, redaktore A. Melere. Tehn. redaktore V. Lazdiņa. Korektore Z. Stikute.

HE N» 1134

Nodota salikšanai 07 . 06. 78. Parakstīta Iespiešanai 16. 11. 78. Formāls 60 X 90/16. Tipogr. papīrs № 2. Battikas garnitūra. Augstspiedums. 26 liz. iespiedi., 26 uzsk. Iespiedi., 29,69 izdevn. I. Metiens 40 000 eks. Pašūt Nr. 816. Cena 2 rb|. 80 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», '226261, Rigā-PDP. Gorkija Iela 105. Izdevn. Nr. 4680-KS-156. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gromatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004, Rīgā, Vienības gatvē 11.

Migels de Servantess Saavedra.

Sa 910 Atjautīgais idalgo Lamančas dons Kihots: 2 sēj. /Ko spāņu vai. tulk. M. Ķempe. — 2. izd. — R.: Zvaigzne, 1979. 2. sēj. 419 lpp., il.

S 70304-287 J& M802(11)—79

1 Spāniski: rocin — kleperis, a/i/e — iepriekš, t. i., iepriekš bijis kleperis.

11 Dont Kihots II d.

1 Aiznest! (lat.).

[1] nav labi par zeltu pārdot brīvību.

[2] no sirds nāk ļaunas domas. (mateja ev. 15. nod. 19. p.)

6 Kamēr būsi laimīgs, tev būs daudz draugu, bet, kad pienāks melnas dienos, tu paliksi viens.

[3] Bija tikai kauli un āda.

[4] «ka bija sakumā» (ja/.).

[5] atgadās, ka arī krietnais Homērs iesnaužas.

[6] mujķu skaits ir bezgalīgs.

[7] ar krusta zīmi (lai.).

[8] plaša jūra lat.).

[9] barato — lēti (spāņu).

[10] augustīns šaubas (/a(.).

[11] lai liecina darbi, nevis vārdi (lai.).

[12] Man draugs Platons, bet vēl lielāks draugs patiesība (lat.).

[13] iegūta bez maksas.

Content

de Servantess Saavedra Migels Atjautīgais idalgo Lamančas Dons Kihots

Pirmā daļa

Prologs

LAMANČAS DONA KIHOTA GRAMATAI

I NODAĻA. PAR SLAVENA LAMANČAS IDALGO DONA KIHOTA RAKSTURU UN DZĪVES VEIDU

II NODAĻA. PAR ATJAUTĪGA DONA KIHOTA PIRMO IZJĀJIENU ĀRPUS SAVAS MUIŽAS ROBEŽĀM

III nodaĻa. PAR UZJAUTRINOŠO VEIDU, KĀDĀ DONU KIHOTU IESVĒTĪJA PAR BRUŅINIEKU

IV NODAĻA. PAR TO, kas notika ar MŪSU BRUŅINIEKU, KAD TAS ATSTĀJA IEBRA.UCAMO VIETU

V NODAĻA, KURA TURPINĀS STĀSTS PAR MŪSU BRUŅINIEKA NELAIMI

VI NODAĻA. PAR LIELO UN JAUTRO APSKATI, KO PRIESTERIS UN BĀRDDZINIS IZDARĪJA MŪSU ATJAUTĪGĀ IDALGO BIBLIOTĒKĀ

VII nodaĻa. PAR MŪSU LABĀ BRUŅINIEKA LAMANČAS DONA KIHOTA OTRO IZJĀJIENU

VIII nodaļa. PAR LABAJIEM PANĀKUMIEM, KO DROŠSIRDĪGAIS DONS KIHOTS GUVA BRIESMĪGAJĀ UN NEMŪŽAM NEIEDOMĀJAMĀ CĪŅĀ AR VĒJDZIRNAVĀM, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KAS PELNA, LAI TOS AR PATIKU PIEMINĒTU

IX nodaļa, KURĀ NOSLĒDZAS UN BEIDZAS NEPARASTĀ DIVKAUJA, KO IZCĪNĪJA BEZBAILĪGAIS BISKAJIETIS UN DROŠSIRDĪGAIS LAMANČIETIS

X NODAĻA. par asprĀtĪgo sarunu starp donu KIHOTU UN VIŅA IEROČU NESĒJU SANCO PANSU

XI NODAĻA. dona kihota piedzĪvojumi ar daŽiem KAZU GANIEM

XII nodaĻa. par to, ko kĀds kazu gans PASTĀSTĪJA TIEM, KURI BIJA KOPĀ AR DONU KIHOTU

XIII nodaĻa pabeidz stĀstĪjumu par avju gani MARSELU UN CITIEM NOTIKUMIEM

XV NODAĻA. dona kihota nelaimĪgais piedzĪvojums, KAS TAM ATGADĪJĀS, SASTOPOT NECILVĒCĪGOS JANGUESIESUS

XVI nodaĻa. par to, ko atjautĪgais idalgo PIEDZĪVOJA IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ, KURA TAM ŠĶITA PILS

XVII nodaļa, KURĀ TIEK ATSTĀSTĪTAS NESKAITĀMĀS GRŪTĪBAS, KO DROSMĪGAIS DONS KIHOTS UN VIŅA KRIETNAIS IEROČU NESĒJS PĀRCIETA KROGĀ, KURŠ BRUŅINIEKAM NELAIMĪGĀ KĀRTĀ ŠĶITA PILS

XVIII nodaĻa, kurĀ atstĀstĪta sanco pansas SARUNA AR VIŅA SEŅJORU DONU KIHOTU UN CITI PIEMINĒŠANAS CIENĪGI PIEDZĪVOJUMI

XIX nodaĻa. par sanco un viŅa kunga gudro sarunu, par viŅu piedzĪvojumu ar mironi un PAR CITIEM IEVĒROJAMIEM NOTIKUMIEM

XX nodaļa. PAR NEKAD NEDZIRDĒTU UN NEREDZĒTU PIEDZĪVOJUMU, KO NEVIENS SLAVENS BRUŅINIEKS PASAULĒ NAV VEICIS AR TIK MAZĀM BRIESMĀM KĀ DROSMĪGAIS LAMANČAS DONS KIHOTS

XXI nodaļa ATSTĀSTA IZCILO PIEDZĪVOJUMU, ATKAROJOT AUGSTI VĒRTĒJAMO MAMBRĪNO BRUŅU CEPURI, UN CITUS NOTIKUMUS, KAS ATGADĪJĀS MŪSU NEUZVARAMAJAM BRUŅINIEKAM

XXII nodaļa. PAR TO, KĀ DONS KIIiOTS DĀVĀJA BRĪVĪBU DAUDZIEM NELAIMĪGAJIEM, KAS VARMĀCĪGI TIKA VESTI TURP, KURP TIE NEGRIBĒJA IET

XXIII nodaļa. PAR TO, KAS SLAVENAJAM DONAM KIHOTAM ATGADĪJĀS SJERRAMORĒNĀ, — PAR VIENU NO RETĀKAJIEM NOTIKUMIEM, KĀDI ATTĒLOTI ŠAI PATIESĪGAJĀ STĀSTĀ

XXIV nodaĻa, kura turpinĀs piedzĪvojums SJERRAMORENA

XXV nodaĻa stĀsta par NEPARASTAJIEM PIEDZĪVOJUMIEM, KAS ATGADĪJĀS DROŠSIRDĪGAJAM LAMANČAS BRUŅINIEKAM SJERRAMORĒNĀ, un par to, kĀ viŅŠ ATDARINĀJA TUMŠĀ SKAISTUĻA GRĒKU NOZĒLU

XXVI nodaļa, kurĀ turpinĀs dona kiitota smalkĀs mĪlĒtĀja IZDARĪBAS SJERRAMORĒNĀ

XXVII nodaļa. PAR TO, KĀ PRIESTERIS UN BĀRDDZINIS VEICA SAVU NODOMU, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KURUS DER ATSTĀSTĪT ŠAI LIELAJĀ VĒSTĪJUMĀ

XXVIII nodaĻa pastĀsta jauno un patĪkamo PIEDZĪVOJUMU, KAS PRIESTERIM UN BĀRDDZINIM ATGADĪJĀS TAI PAŠĀ KALNĀJĀ

XXIX nodaļa, KAS STĀSTA PAR ATJAUTĪGO UN VILTĪGO VEIDU, KĀ MĪLESTĪBAS PĀRŅEMTO BRUŅINIEKU ATBRĪVOJA NO BARGAJĀM GRĒKU NOZĒLĀM, KĀDĀM TAS BIJA NODEVIES

XXX nodaĻa, kas stĀsta par daiĻĀs dorotejas ATJAUTĪBU UN PAR CITIEM TĪKAMIEM UN UZJAUTRINOŠIEM NOTIKUMIEM

XXXI nodaĻa. par dona kihota un viŅa ieroČu NESĒJA SANCO PANSAS PATĪKAMO SARUNU UN CITIEM NOTIKUMIEM

XXXII nodaļa, KURĀ ATSTĀSTĪTS NOTIKUMS, KAS ATGADĪJĀS VISIEM DONA KIHOTA PAVADOŅIEM IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ

XXXIII nodaļa, kurĀ atstĀstĪta novele par ZIŅKĀRĪGO BEZPRĀTI

XXXIV nodaĻa, kurĀ TURPINĀS NOVELE PAR ZIŅKĀRĪGO BEZPRĀTI

XXXV nodaĻa, kas stĀsta par dona kihota nikno un NEPARASTO CĪŅU AR SARKANĀ VĪNA MAISIEM UN PABEIDZ NOVELI PAR ZIŅKĀRĪGO BEZPRĀTI

XXXVI nodaļa, kas stĀsta par citiem neparastiem NOTIKUMIEM IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ

XXXVII nodaļa, kurĀ turpinĀs stĀsts par slaveno MIKOMIKONAS INF ANTI UN RISINĀS CITI JAUTRI NOTIKUMI

XXXVIII nodaļa, kurĀ atstĀstĪta dona kihota SAVDABĪGĀ RUNA PAR KARA MĀKSLU UN ZINĀTNI

XXXIX nodaļa, kurĀ gŪsteknis stĀsta par savu DZĪVI UN TĀS NOTIKUMIEM

XL nodaļa, kurĀ turpinĀs gŪstekŅa STĀSTS

XLI nodaļa, kurĀ gŪsteknis joprojĀm turpina SAVU STĀSTU

XLII NODAĻA, KURĀ PASTĀSTĪTS PAR TO, KAS VĒL ATGADĪJĀS IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ, UN PAR CITIEM IEVĒRĪBAS CIENĪGIEM NOTIKUMIEM

XLIII nodaļa, KURĀ TIEK ATSTĀSTĪTS PATĪKAMAIS NOTIKUMS AR MŪĻU DZINĒJU UN VĒL CITI NEPARASTI NOTIKUMI, KAS ATGADĪJĀS IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ

XLIV nodaļa, kurĀ turpinĀs neredzĒtie NOTIKUMI IEBRAUCAMAJĀ VIETĀ

XLV nodaļa, KURĀ TIEK GALĪGI IZGAISINĀTAS ŠAUBAS PAR MAMBRĪNO BRUŅU CEPURI UN SEGLIEM UN VISAI PATIESĪGI ATSTĀSTĪTI DAŽĀDI CITI NOTIKUMI

XLVI nodaļa. par ievĒrojamo piedzĪvojumu ar KARTĪBAS SARGIEM UN MŪSU LABĀ BRUŅINIEKA LIELO NIKNUMU

XLVII nodaļa. par to, kĀdĀ neparastĀ kĀrtĀ BIJA APBURTS LAMANČAS DONS KIHOTS, UN PAR CITIEM IEVĒROJAMIEM NOTIKUMIEM

XLVIII nodaļa, KURĀ KANONIĶIS TURPINA IZTEIKTIES PAR BRUŅINIEKU GRĀMATĀM UN PAR CITĀM LIETĀM, KAS VĪNA ATJAUTĪGĀ PRĀTA CIENĪGAS

XLIX nodaļa, kurĀ atstĀstĪta sanco pansas un VIŅA SEŅJORA DONA KIHOTA SAPRĀTĪGĀ SARUNA

L nodaļa. par dona kihota un kanoniĶa gudrajiem STRĪDIEM UN CITIEM NOTIKUMIEM

LI NODAĻA, kurĀ VĒSTĪTS VISS, KO GANS PASTĀSTĪJA DONAM KIHOTAM UN VIŅA PAVADOŅIEM

LII NODAĻA. PAR DONA KIHOTA SADURSMI AR KAZU GANU UN PAR NEPARASTO PIEDZĪVOJUMU AR GRĒKU NOZĒLNIEKIEM, KO DONS KIHOTS VAIGA SVIEDROS NOVEDA LĪDZ LAIMĪGĀM BEIGĀM

PIEZĪMES

SATURS

MIGELS DE SERVANTESS SAAVEDRA DONS KIHOTS 2 DAĻA

VELTĪJUMS LEMOSAS GRĀFAM*

PROLOGS LASĪTĀJAM

I nodaļa. par to, kas notika starp priesteri, BĀRDDZINI UN DONU KIHOTU VIŅA SLIMĪBAS LAIKĀ

II nodaļa, KAS STĀSTA PAR SANČO PANSAS VĒRĀ LIEKAMO PLŪKŠANOS AR DONA KIHOTA MĀSASMEITU UN SAIMNIECI, KĀ ARĪ PAR CITIEM JAUTRIEM NOTIKUMIEM

III nodaļa. PAR SMIEKLĪGO SARUNU, KAS NORISINĀJĀS STARP DONU KIHOTU, SANCO PANSU UN BAKALAURU SAMSONU KARASKO

IV nodaļa, KURĀ SANČO PANSA IZKLIEDĒ BAKALAURA SAMSONA KARASKO ŠAUBAS UN ATBILD UZ VIŅA JAUTĀJUMIEM, KĀ ARI NORISINĀS CITI NOTIKUMI, KURUS DER ZINĀT UN ATSTĀSTĪT

V nodaļa. PAR ASPRĀTĪGO UN PATĪKAMO SARUNU STARP SANC.O PANSU UN VIŅA SIEVU TERESU PANSU UN CITIEM NOTIKUMIEM, KURUS IR PRIEKS ATCERĒTIES

VI nodaļa. PAR TO, KAS NOTIKA STARP DONU KIHOTU, VIŅA MĀSASMEITU UN SAIMNIECI — VIENA NO VISSVARĪGĀKAJĀM NODAĻĀM VISĀ GRĀMATĀ

VII nodaļa. par to, kas notika starp donu kihotu un VIŅA IEROČU NESĒJU, UN PAR CITIEM VISAI SLAVENIEM NOTIKUMIEM

VIII nodaļa, kurĀ stĀstĪts par to, kas atgadĪjĀs DONAM KIHOTAM CEĻĀ PIE SAVAS SEŅJORAS TOBOSAS DULSINEJAS

IX nodaļa, KURA STĀSTĪTS TAS, KO PAŠI REDZESIET

X nodaļa, KURĀ STĀSTĪTS PAR TO, CIK VEIKLI SANCO APBŪRA SEŅJORU DULSINEJU, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KAS IR TIKPAT SMIEKLĪGI, CIK PATIESI

XI nodaļa. PAR DĪVAINO PIEDZĪVOJUMU, KAS ATGADĪJĀS DROSMĪGAJAM DONAM KIHOTAM AR NĀVES GALMA RATIEM JEB KULBU

XII nodaļa. par varonĪgĀ dona Kihota dĪvaino PIEDZĪVOJUMU AR DROSMĪGO SPOGUĻU BRUŅINIEKU

XIII nodaļa, KURĀ TURPINĀS PIEDZĪVOJUMS AR MEŽA BRUŅINIEKU UN TIEK ATSTĀSTĪTA ABU IEROČU NESĒJU ASPRĀTĪGĀ, NEPARASTĀ UN MIERMĪLĪGĀ SARUNA

XIV nodaļa, kurĀ turpinĀs piedzĪvojums ar ME2A BRUŅINIEKU

XV nodaļa, kurĀ tiek stĀstĪts un VĒSTĪTS PAR TO, KAS BIJA SPOGUĻU BRUŅINIEKS UN VIŅA IEROČU NESĒJS

XVI nodaļa. par TO, KAS NOTIKA STARP DONU KIHOTU UN KĀDU GUDRU LAMANČAS KABAĻJĒRO

XVII nodaļa, KURĀ VĒSTĪTS, KĀDAS VIRSOTNES UN GALĒJĀS ROBEŽAS AIZSNIEDZA UN VARĒJA AIZSNIEGT DONA KIHOTA NEDZIRDĒTĀ DROSME, UN PAR TO, CIK LAIMĪGI BEIDZĀS VINA PIEDZĪVOJUMS AR LAUVĀM

XVIII nodaļa. par to, kas donam kihotam atgadĪjĀs ZAĻĀ MĒTEĻA BRUŅINIEKA PILĪ JEB MĀJĀ, UN PAR CITĀM NEPARASTĀM LIETĀM

XIX nodaļa, kurĀ ATSTĀSTĪTS PIEDZĪVOJUMS AR IEMĪLĒJUŠOS GANU UN CITI PATIEŠĀM JAUTRI NOTIKUMI

XX nodaļa, kurĀ stĀstĪts par BAGĀTNIEKA KAMAČO KĀZĀM UN PAR NOTIKUMU AR NABADZĪGO BAZĪLIO

XXI nodaļa, kurĀ turpinĀs kĀmaČo KĀZAS UN ATGADĀS CITI PATĪKAMI NOTIKUMI

XXII nodaļa, KURĀ ATSTĀSTĪTS LIELAIS PIEDZĪVOJUMS MONTESĪNOSA ALĀ, KAS ATRODAS PAŠĀ LAMANČAS VIDIENĒ, UN TAS, CIK VEIKSMĪGI ŠIS PIEDZĪVOJUMS BEIDZĀS DROSMĪGAJAM LAMANČAS DONAM KIHOTAM

XXIII nodaļa. PAR DĪVAINĀM LIETĀM, KURAS PĀRDROŠAIS DONS KIHOTS TEICĀS REDZĒJIS DZIĻAJĀ MONTESĪNOSA ALĀ, TIK NEIESPĒJAMĀM UN LIELISKĀM, KA ŠIS PIEDZĪVOJUMS JĀUZSKATA PAR APŠAUBĀMU

XXIV nodaļa, KURĀ IR RUNA PAR TŪKSTOŠ NIEKIEM, TIKPAT APLAMIEM, CIK NEPIECIEŠAMIEM, LAI PAREIZI IZPRASTU SO LIELO VĒSTĪJUMU

XXV nodaļa, KURĀ ATSTĀSTĪTS NOTIKUMS AR ĒZEĻA BĻAUROŠANU UN JAUTRAIS ATGADĪJUMS AR LEĻĻU TEĀTRA AKTIERI, KĀ ARĪ IEVĒRĪBAS CIENĪGIE ZĪLĒTĀJA MĒRKAĶA MINĒJUMI

XXVI nodaļa, KURĀ TURPINĀS PATĪKAMAIS PIEDZĪVOJUMS AR LEĻĻU TEĀTRI UN ATGADĀS CITI PATIEŠĀM ĻOTI JAUKI NOTIKUMI

XXVII nodaļa, KURĀ TIEK PASKAIDROTS, KAS BIJA MAESE PEDRO UN VIŅA MĒRKAĶIS, KĀ ARĪ ATSTĀSTĪTS DONA KIIIOTA NEVEIKSMĪGAIS PIEDZĪVOJUMS AR ĒZEĻA BĻAUROSANU, KAS BEIDZĀS CITĀDI, NEKĀ BRUŅINIEKS TO VĒLĒJĀS UN BIJA IECERĒJIS

XXVIII nodaļa. par notikumiem, kurus, pĒc benenheli VĀRDIEM, UZZINĀS TAS, KAS UZMANĪGI IZLASĪS SO NODAĻU

XXIX nodaļa. par slaveno piedzĪvojumu ar apburto laivu

XXX nodaļa. par to, kas notika starp donu kihotu un skaisto MEDNIECI

XXXI nodaļa, kas stĀsta par daudziem un lieliem NOTIKUMIEM

XXXII nodaļa. par to, kĀ dons kihots atbildĒja SAVAM ZĀKĀTĀJAM, UN PAR CITIEM SVARĪGIEM UN PATĪKAMIEM NOTIKUMIEM

XXXIII nodaļa. par hercogienes un viŅas jaunavu PATĪKAMO SARUNU AR SANČO PANSU, KURA PELNA, LAI TO LASĪTU UN IEGAUMĒTU

XXXIV nodaļa, _KURA STĀSTA PAR TO, KĀDĀ VEIDĀ VARĒJA ATBURT NESALĪDZINĀMO TOBOSAS DULSINEJU, UN ŠIS PIEDZĪVOJUMS IR VIENS NO IEVĒROJAMĀKAJIEM ŠAJĀ GRĀMATĀ

XXXV nodaļa, _ kurĀ turpinĀs stĀstĪjums PAR TO, KĀ DONS KIHOTS IZZINĀJA IESPĒJU ATBURT DULSINEJU, UN PAR CITIEM BRĪNUMAINIEM notikumiem

XXXVI nodaļa, KURĀ IR RUNA PAR DĪVAINO UN PILNĪGI NEIEDOMĀJAMO PIEDZĪVOJUMU AR DUEŅJU DOLORĪDU, ĪSTĀ VĀRDĀ GRĀFIENI TRIFALDI, UN PAR VĒSTULI, KO SANCO PANSA UZRAKSTĪJA SAVAI SIEVAI TERESAI PANSAI

XXXVII nodaļa, kurĀ turpinĀs slavenais PIEDZĪVOJUMS AR DUEŅJU DOLORĪDU

XXXVIII nodaļa, kurĀ atstĀstĪts viss, ko DUEŅJA DOLORĪDA TEICA PAR SAVU BĒDĪGO likteni

XXXIX nodaļa, kurĀ trifaldi turpina savu APBRĪNOJAMO UN NEAIZMIRSTAMO STĀSTĪJUMU

XL nodaļa. par lietĀm, kas attiecas un ZĪMĒJAS UZ ŠO PIEDZĪVOJUMU UN SO NEAIZMIRSTAMO stĀstu

XLI nodaļa. par klavileŅo ieraŠanos un par ŠĀ PLAŠĀ PIEDZĪVOJUMA BEIGĀM

XLII nodaļa. PAR PADOMIEM, KURUS DONS KIHOTS DEVA SANČO PANSAM, PIRMS TAS DEVĀS UZ SALU PAR GUBERNATORU, UN PAR CITĀM ĻOTI SVARĪGĀM LIETĀM

XLIII nodaļa. par padomiem, kurus dons kihots deva sanČo PANSAM SARUNAS TURPINĀJUMĀ

XLIV nodaļa. PAR TO, KĀ SANČO DEVĀS UZ SALU PĀRŅEMT GUBERNATORA AMATU, UN PAR DĪVAINO PIEDZĪVOJUMU, KAS DONAM KIHOTAM ATGADĪJĀS PILĪ

XLV nodaļa. par to, ka lielais sanČo PĀRŅĒMA SALU SAVĀ PĀRZIŅĀ UN KĀ VIŅŠ SĀKA VALDĪT

XLVI nodaļa. PAR BRIESMĪGĀM IZBAILĒM, KURAS DONAM KIHOTAM IEDVESA ZVANI UN KAĶI, KAD TAS SARUNĀJĀS PAR MĪLU AR IEMĪLĒJUŠOS ALTISIDORU

XLVII nodaļa, kura turpinĀs stĀsts par to, kĀ SANCO IZTURĒJĀS GUBERNATORA AMATĀ

XLVIII nodaļa. par to, kas notika starp donu kihotu un hercogienes DUEŅJU DOŅJU RODRĪGESU, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KURUS VĒRTS PIERAKSTĪT UN PATURĒT MŪŽĪGĀ PIEMIŅĀ

XLIX nodaļa. par to, ko sanČo piedzĪvoja, APSTAIGĀDAMS savu salu

L nodaļa, KURĀ NOSKAIDROJAS, KAS BIJA TIE BURVJI UN BENDES, KURI IZPĒRA DUENJU, SAKNAIBĪJA UN SASKRĀPĒJA DONU KIHOTU, UN KURĀ TIEK PASTĀSTĪTS, KĀ HERCOGIENES PĀ2S AIZNESA VĒSTULI TERESAI PANSAI, SANCO PANSAS SIEVAI

LI nodaļa. par sanČo pansas turpmĀko VALDĪŠANU UN PAR CITIEM LIELISKIEM NOTIKUMIEM

SANCO PANSAS VĒSTULE LAMANČAS DONAM KIHOTAM

LII nodaļa, KURĀ ATSTĀSTĪTS PIEDZĪVOJUMS AR OTRU DUEŅJU DOLORĪDU JEB DUEŅJU AUGUSTIĀDU, KURU CITĀ VĀRDĀ SAUC PAR DOŅJU RODRĪGESU

LIII nodaļa. par sanco pansas valdĪŠanas BĒDĪGO GALU UN NOSLĒGUMU

LIV nodaļa, kurĀ ir runa par lietĀm, kas attiecas UZ ŠO STĀSTU UN NE UZ KĀDU CITU

LV nodaļa. par to, kas sanČo pansam ATGADĪJĀS CEĻĀ, UN PAR CITIEM IEVĒRĪBAS CIENĪGIEM NOTIKUMIEM

LVI nodaļa. PAR NEPARASTO UN NEKAD NEREDZĒTO DIVKAUJU STARP LAMANČAS DONU KIIIOTU UN SULAINI TOSILOSU, AIZSTĀVOT DUEŅJAS RODRlGESAS MEITU

LVII nodaļa, kas stĀsta par to, kĀ dons kihots ATVADĪJĀS no hercoga un ko viŅŠ piedzĪvoja AR VILTĪGO UN IZLAIDĪGO HERCOGIENES KALPONI altisidoru

LVIII nodaļa, kurĀ ir runa par neskaitĀmiem PIEDZĪVOJUMIEM, KAS CITS PĒC CITA BEZ APSTĀJAS TRAUCĀS PRETIM DONAM KIHOTAM

LIX nodaļa, kurĀ pastĀstĪts ĀRKĀRTĪGAIS NOTIKUMS, KO VAR SAUKT PAR PIEDZĪVOJUMU, KAS ATGADĪJĀS DONAM KIHOTAM

LX nodaļa. par to, kas atgadĪjĀs donam kihotam CEĻĀ UZ BARSELONU

LXI nodaļa. par to, kas atgadĪjĀs donam kihotam, IEJĀJOT BARSELONĀ, UN PAR CITĀM LIETĀM, KAS IR VAIRĀK PATIESAS NEKĀ SAPRĀTĪGAS

LXII nodaļa, kas vĒsta par piedzĪvojumu ar apburto GALVU UN PAR CITĀM BĒR-NIŠĶĪBĀM, KURAS NEVARAM NEATSTĀSTĪT

LXIII nodaļa. PAR NELAIMI, KAS ATGADĪJĀS SANCO PANSAM, APMEKLĒJOT GALERAS, UN PAR NEPARASTO PIEDZĪVOJUMU AR DAIĻO MORISKIETI

LXIV nodaļa, kurĀ stĀstĪts par PIEDZĪVOJUMU, KAS DONAM KIHOTAM SAGĀDĀJA VAIRĀK BĒDU NEKĀ VISI TIE, KAS VIŅAM BIJA ATGADĪJUŠIES lĪdz Šim

LXV nodaļa, kurĀ pastĀstĪts, kas bija BALTĀ MĒNESS BRUŅINIEKS, KĀ ATBRĪVOJA DONU GREGORIO, UN ATTĒLOTI ARĪ CITI NOTIKUMI

LXVI nodaļa, kurĀ stĀstĪts par to, ko LASĪTĀJS REDZĒS UN KLAUSĪTĀJS DZIRDĒS

LXVII nodaļa. PAR TO, KĀ DONS KIHOTS NOLĒMA KĻŪT PAR GANU UN DZĪVOT LAUKOS VESELU GADU, KĀ BIJA SOLĪJIES, UN PAR CITIEM PATĪKAMIEM UN JAUKIEM NOTIKUMIEM

LXVIII nodaļa. par dona kihota piedzĪvojumu ar CŪKĀM

LXIX nodaļa. par visneparastĀko un VISDĪVAINĀKO PIEDZĪVOJUMU, KĀDS DONAM KIHOTAM ATGADĪJIES ŠAJĀ LIELAJĀ VĒSTĪJUMĀ

LXX nodaļa, kas seko seŠdesmit devĪtajai un STASTA PAR NOTIKUMIEM, KURI JĀZINA, LAI SKAIDRI IZPRASTU ŠO VĒSTĪJUMU

LXXI nodaļa. par to, kas atgadĪjĀs donam kihotam UN VIŅA IEROČU NESĒJAM SANCO PANSAM ATCEĻĀ UZ VIŅU CIEMATU

LXXII nodaļa. par to, kĀ dons Kihots un SanČo ATGRIEZĀS SAVĀ CIEMATĀ

LXXIII nodaļa. PAR BRĪNUMZĪMĒM, KURAS DONS KIHOTS NOVĒROJA, IEJĀJOT SAVĀ CIEMATĀ, UN PAR CITIEM NOTIKUMIEM, KAS GREZNO UN DARA TICAMU ŠO LIELO VĒSTĪJUMU

LXX IV nodaļa. par dona kihota slimĪbu, testamentu un NĀVI

PIEZĪMES

SATURS