Tomans Josefs

Dons Žuāns. Manjaras dona Migela dzīve un nāve

Josefs Tomans

Dons Žuāns. Manjaras dona Migela dzīve un nāve

.

MANI DĀRGIE PADOMJU LASĪTĀJI!

Jūs atverat manu romānu — taču, pirms sākat lasīt, es vēlētos, lai Jūs kaut ko uzzinātu par manu dzīvi un daiļradi.

Esmu dzimis 1899. gadā Prāgā, bet mana bērnība aizritējusi mazā pilsētiņā Rožmitalā kalnu pakājē pie Tremšinas; mans tēvs tur strādāja par metāllējēju. Pilsētiņā tolaik liela vara bija Prāgas arhibīskapam, jo vairums tās iedzīvotāju smagi strādāja viņa plašajos īpašumos — gan metāllietuvē, gan kokzāģētavās, gan mežos un tīrumos, gan pie zivju dīķiem.

Šīs pilsētiņas sociālā struktūra kopš bērnu dienām lika man nostāties mazā cilvēka, apspiestā cilvēka pusē. Visos manos literārajos darbos sižetam ir sociāls raksturs. Manā lugā «Pasaule bez logiem» (1929. g.) stāstīts par mūrniekiem, kurus apber grūstoša ēka, parādīta viņu ticība taisnīgai iekārtai, kurā neviens savas peļņas dēļ nedrīkstēs pakļaut riskam citu cilvēku dzīvību. Nākamajā lugā «Melnā saule» attēlota-afrikāņu cīņa pret kolonizatoriem, bet luga «Krupis avotā» ir pirmā bezdelīga uz čehu skatuves par kolektīvās saimniecības tēmu. Lugas «Tautas karalis» un «Vīnadārzs», kas vērstas pret fašistiskajiem varmākām, uzrakstītas 1938. un 1940. gadā. Radiofonam domātajā lugā «Upe būrēja» izsmiets kapitālisms un tajā pašā laikā cildināta dzīve, kas aizrit čaklā darbā, kur jaunieši mīl un ir laimīgi.

No daudzajiem maniem romāniem gribētos pakavēties pie četriem un vispirms pie romāna «Lāču kakts», ko esmu uzrakstījis kopā ar savu sievu Miroslavu Tomanovu. Sajā grāmatā parādīts, kā dzīvo pārceļotāji, kuri pēc otrā pasaules kara ieradās čehu pierobežas mežos, lai sāktu šeit jaunu dzīvi.

Daudzus gadus esmu veltījis trim vēsturiskajiem romāniem: «Slāvu debesis», «Dons Žuāns» un «Pēc mums kaut grēku plūdi». Kad rakstu vēsturisku romānu, es saprotu, ka nepietiek vienīgi gleznaini attēlot pagātni, vienīgi paplašināt lasītāja zināšanas par kādu laikmetu un parādīt vēsturiskus notikumus statiski. Es izraugos tādas tēmas, kas apgaismo attīstības procesus senajos laikos un pauž humānisma, demokrātijas un sociālā taisnīguma idejas, t. i., tās idejas, par kurām cilvēce cīnījušies kopš seniem laikiem un kuras mēs īstenojam tagad. Izmantodams vēsturisku materiālu, es vienmēr domāju par tagadni.

«Slāvu debesis» — tā ir patētiska leģenda, ko uzrakstīju pēc mūsu zemes atbrīvošanas: tanī cildināta demokrātija.

Mans «Dons Žuāns» nav stāsts par leģendāro dīkdieni, ko sodījusi komandora statuja. Par sava romāna varoni es izraudzījos reālu personu spāņu grāfu Manjaras Migelu, kas dzīvojis XVII gadsimtā un ko iesaukuši par «donu Zuāmi», jo viņš bijis liels uzdzīvotājs, slavens ar neskaitāmām mīlas dēkām un due|iem.

Mani interesēja šī cilvēka garīgā pasaule, ko dziļi ietekmējis, viņa skolotājs mūks Gregorio, cilvēks no tautas, kurš turpinājis to darbu, ko bija iesākuši baznīcas reformatori, tādi kā Viklifs, Jans Huss, mūki Savonarola, Luters un Džordano Bruno, kuru, tāpat kā padri Gregorio, sadedzināja uz sārta "par revolucionāri sociālu ideju izplatīšanu. Manjaras grāfs, lai gan bija neiedomājami bagāts, varēja dabūt visu, ko vien kāroja, ieguva visas sievietes, kas viņam iepatikās, — tomēr kaismīgi alka atrast savas eksistences dziļāko jēgu. Viņš sacēlās pret svētās inkvizīcijas liekulību un cietsirdību un beigu beigās pēc vētrainas un dumpīgas dzīves gadiem atteicās no sava īpašuma, uzcēla lielisku slimnīcu Karidadi un tikai šeit, klosterī, kalpodams'nabadzīgajiem un grūtdieņiem, atrada īstu cilvēka cienīgu laimi undzīves jēgu. Tomēr arī mūka kārtā viņš joprojām palika dumpinieks un nesamierināms cīnītājs pret reliģiozo mistiku un līdz pēdējam elpas vilcienam pašaizliedzīgi pūlējās cilvēku labā.

Trešā romāna — «Pēc mums kaut grēku plūdi» pamatā vēsturiska tēma; tanī attēlota senā Roma. Sī romāna darbība risināta vairākos plānos, lai parādītu, no kurienes radies imperiālisms, kā arī toreizējā imperiālisma radniecību ar mūsu laiku imperiālismu. Tajā attēlota Romas tautas cīņa, kas nenorimst, kaut gan tiek slīcināta asinīs.

Austrumberlīnes Zinātņu akadēmija uzaicināja mani uz Starptautisku vēsturnieku kongresu, lai es pastāstītu, kā esmu nonācis pie jaunā — marksistiskā uzskata par imperatoriem Tjberiju un Kaligulu un par filozofu Seneku. Es šajā kongresā teicu, ka, pētot avotus un rakstot romānu, man visvairāk ir palīdzējusi dialektiskā materiālisma metode. Esmu pārliecināts, ka vēsturisks romāns, kurā atveidoti pagātnes tēli un kurš piesātināts ar mūsdienīgu garu, stiprinās lasītāju cīņā par komunisma idejām.

Mana kvēlā mīlestība pret Padomju Savienību un tās tautu — komunisma cēlāju dzima jau Lielās Oktobra revolūcijas laikā, kad man bija astoņpadsmit gadu. Pa šo laiku šīs jūtas ir kļuvušas vēl dziļākas un lielākas. Tas, ka mana grāmata tagad ir ceļā pie Jums, sagādā man lielu prieku.

Jūsu Josefs Tomans

Pirmā daļa

Bezgalīgs ir debesu jums. Cilvēka prātam nav aptverams debesu valstības plašums, kas jumjas pāri pasaulei, taču stasta, ka tā kunga tronis paceļoties tieši virs Spānijas.

Kopš senseniem laikiem toledieši strīdas ar seviljiešiem par to, kuri no viņiem ir dievam tīkamāki, kam tuvāk dieva labā roka.

Baznīcas mācītie vīri gan vārdos, gan rakstos dedzīgi cīnījās par šo privilēģiju, un abu pilsētu arhibīskapi lūdza dievu izšķirt šo ķildu, sūtot brīnumu.

Tad dievs uzklausīja viņu lūgumu un ķeizara Kārļa V valdīšanas laikā satricināja andalūziešu zemi tik spēcīgi, ka Sevijā sagruva mūri un nami sabirza pīšļos.

—    Dieva pirksts, — toledieši līksmoja. — Viņš sodīja jūs, grēcīgie andalūzieši, ar zemestrīci, un tāpēc skaidri redzams, ka mēs, kastīlieši, esam viņam tīkamāki.

—    Dieva pirksts, tiesa, — seviļjieši atbildēja. — Mēs, bez šaubām, esatn grēcīgi, taču ne vairāk par jums. Ar šo nelaimi dievs mums deva ziņu, tā rādīdams, ka esam viņam tuvāki.

. Bet, kad drīz pēc tam dievs uzsūtīja tolediešiem mēri, tad abas puses apjuka — un strīds palika neizšķirts.

Taču mēs, andalūzieši, esam apveltīti ar kvēlu mīlestību pret sauli — un jūs, mūsu visusvētā dievmāte, zināt, ka tā nav pagānība! — mēs nelokāmi apgalvojam savu — ka no visas pasaules visvairāk dievs mīl Andalūziju un kaut kāda veca leģenda neko nenozīmē. Tieši tā — neko!

O, Andalūzija!

Tai pieder mūsu sirds, kaut gan labi zinām, ka arī velns vairāk par visu iemīlējis šo Spānijas novadu.

Dārzs pie dārza, druva pie druvas, svētlaimes ieleja.

Gluži kā debesīs Piena Ceļš, tā pa tavām ārēm, Andalūzija, tek visu barotāja Gvadalkvivīra, sudrabains stars,

ko pametusi krītoša zvaigzne. Zem apelsīnu zieda zīmes — zem mīlestības zīmes tu lidinies, Andalūzija, starp debesu un zemes valstībām, tu nirsti saules liesmās, kas iededz sirdīs nevaldāmas kaislības gan uz dievu, gan velnu, tu lidinies viegla, ar tauriņa liego grāciju, vilkdama savas mantijas stūrus-pa asins lāmām zem skaistuļu režģotiem logiem.

Uz taviem līganajiem pakalniem cirtojas olīvu birzis un vijas vīnogulāji, pilni tumšsarkanu ogu ķekariem.

Safrāna un miršu smarža, smacīga Āfrikas dvaka, ko dveš meldrāji upju krastos, kuros ganās melnu vēršu bari.

Sī zeme ir asu kontrastu pilna, kur mīlestība un nāve ,ir kā miesīgas māsas, kur cauru gadu zied rozes, kur, uzpūtīgu, izvirtušu augstmaņu nomākta, trūkumā, sērgās un bada iet postā tauta.

Vienīgi Andalūzijā varēja piedzimt Migels no Manjaras.

Ir tūkstoš seši simti četrdesmitais gads.

Manjaras ziņnešu zirgu pakavu saceltie putekļi rūsgani virmo saules rietā.

Taurēdami tik apdullinoši, it kā grandētu pērkons, ziņneši iebrāžas Manjarai piederošos ciematos, un no kleķa būdiņām izskrien laukā strādnieki izbailēs un uztraukumā pārvērstām sejām.

—   Klaušas?

—   Karš?

—   AAēris?

Dārd bungas, skan taures. Ziņnesis vēstī:

—        Rīt, svētās Katalīnas dienā, un vēl divās nākamajās dienās Manjaras īpašumos darbi tiek pārtraukti, tā liek pasludināt viņa godība grāfs dons Tomass no Manjaras, jūsu dzīvības un dvēseļu valdnieks. Viņš nolēmis, lai sava vienīgā dēla dona Migela četrpadsmitajai dzimšanas dienai par godu jūs no vissvētākās dievmātes izlūgtos Migelam laimi!

Bungas, taures, gaviles.

Ak debess! Kāda svētlaime! Trīs dienas vergi būs brīvi ļaudis!

Manjaras pils, kurā piedzima Migels, olīvkoku un pistāciju ieskauta, atrodas Andalūzijas ielejā, pusjūdzi no Gvadalkvivīras.

Manjaras grāfs dons Tomass Visenteljo i Leka ir Andaluzijas visbagatakas ģimenes galva, turklāt kā radniecības, ta arī draudzības saitēm saistīts ar visdižciltīgākajiem Spānijas aristokrātiem.

Dona Tomasa īpašums ir milzīgs. Starp Viaras, Huelmas un Gvadalkvivīras upēm, no Brenesas līdz Kantiljanai un no Alkala līdz pat Ronkiljai pie Sjerras Arasenas plešas viņa tīrumi, ganības, vīnalauki un dārzi. Scviljā, netālu no Heresas vārtiem, atrodas dona Tomasa dzimtas pils un mājas, Manjarā — lādes pilnas ar zelta eskudo un dublonicm.

Visi dona Tomasa senči līdz pat Ugo Kalonnam, kurš izdzina saracēņus no Korsikas, bijuši karavīri. Arī pats Tomass ir piedalījies kaujās Itālijā un atgriezies, slavas vainagots un brūču klāts.

Noslaucījis asinis no senču zobena, dons Tomass savā Manjaras pilī nodevās klusai lauku idalgo dzīvei. Karavīrs ar miesu un dvēseli izbaudīja mieru pie mājas pavarda un divreiz nedēļā pa divām stundām veltīja rēķinu pārbaudei, ko viņam priekšā nolika majordoms — dons Marsiano Narini. Uzacis savilcis, grāfs pārlūkoja ciparu ailes, vērīgi pakavēdamies pie ikvienas ieņēmuma un izdevuma summas. Taču nedeļas nogalē viņš metās izpriecās, ko kaimiņu augstmaņi vēroja ar neslēptu izsmieklu, jo viņu dzīve galvenokārt aizritēja, nemitīgi braukājot uz asiņainajām trīsdesmit gadu kara kaujām un atgriežoties no tām; karš jau trešo gadu desmitu plosījās izvārdzinātajā Eiropā.

Tomēr dons Tomass, kā šķita, bija laimīgs. Karavīra dzīve jau bija pamatīgi atvēsinājusi viņa kareivīgumu, bet arī dresēts lauva arvien ir un paliek lauva, ja vien nemocītu šī nolādētā podagra. Reižu reizēm, kad ilgāku laiku padzīvots mierā, dona Tomasa asinis piepeši sāk kūsāt, trīs apņēmības pilnas rievas iegulst viņa pierē, nervozi ietrīsas nāsis un vēlmes mainās cita pēc citas: dzīres ar augstmaņiem, dueļi un vēršu cīņas. Tad grāfs pamet Manjaras pili un dodas uz savu Seviljas pili, lai pēc vairākām dienām atgrieztos tāda mierīga cilvēka soļiem, kurš apzinās, ka neviens neuzdrošināsies viņam pajautāt, kur bijis un ko darījis. To neuzdrošināsies pat viņa sieva Heronīma. Grāfs, zaudējis dažas asins lāses vai arī kļuvis par vairākiem zelta zuteņiem vieglāks, atgriežas savā istabā, kuras sienas noklātas metāla bruņucepurēm, Damaskas tērauda zobeniem, kara vairogiem, floretēm, kinžaliem, un apsēžas zem sarkana karoga, uz kura sudraba diegiem izšūts balts pusmēness, — to viņa senči ieguvuši kaujās ar musulmaņiem, un atkal pacietīgi divreiz nedēļā ziedo divas stundas nedzīvo ciparu rindu pārlūkošanai majordoma rēķinos.

Nometusies ceļos krucifiksa priekšā, donja Heronīma lēni laiž caur smalkajiem pirkstiem no pistāciju koka krellēm savērto rožukroņi.

Skaista sieviete ir donja Heronīma. Viņai ir maiga, izteiksmīga seja un gludi sasukāti melni mati, galvu it kā sedz mirdzoša saracēņu rūdītā tērauda bruņuķivere, slaids, glīti veidots augums un tumšas, mirdzošas acis zem baltas, augstas pieres.

Skaista bija līgava, ko dons Tomass veda pie Doma katedrāles altāra, cieši saņēmis viņas roku savā spēcīgaja plaukstā. Toreiz kāzu viesu pulkā stāvēja arī jauns priesteris dons Viktorio de Lareda un raudāja. Raudāja arī Tomasa līgava, jo viņa mīlēja Viktorio. Taču dievs, kā redzams, bija izlēmis citādi. Tāpēc viņa no altāra nāca blakus Tomasam — un asaras ritēja uz baltā tērpa.

Dons Tomass uz vientuļo Manjaras pili atveda skaistu sievu. Un šeit, baidīdamās no saskarsmes ar pasauli, izjuzdama pretīgumu pret ieročiem, zirgiem, vēršiem un troksni, donja Heronīma nolēma: ja nav varējusi atdot savu sirdi cilvēkam, ko mīlēja, viņa to atdos dievam, kuram kalpo Viktorio.

Viņas istaba mirdz vienā purpurā, zeltā un smagos brokātos. Seit vienmēr valda puskrēsla, un starp vītajām balta marmora kolonnām ir liels krucifikss, soliņš, kur nomesties ceļos, un sudraba važiņās iekārta lampa ar svēto uguni.

Viņas istaba ir lieliska lūgšanu telpa, un tūkstošu kalpu īpašniece, ģērbusies cieši nopogātā melna atlasa tērpā aT lielu, dimantiem izgreznotu, tīrā zeltā kaltu krustu uz krūtīm, slīgst ceļos un aizlūdz par savu dēlu — šodien tāpat kā ik dienas. Viņa domā par to, kā savā laik;i aiz mīlestības pret donu Viktorio bija vēlējusies, kaut viņas tikko piedzimušais dēls kļūtu par priesteri.

Šo vēlēšanos donja Heronīma bija darījusi zināmu Viktorio, tagad jau arhibīskapam, un Migela nākotni uzskatīja par izlemtu. Arhibīskaps donjas Heronīmas vēlēšanos pieņēma kā pašu par sevi saprotamu un nekavējoties šo jaunumu pavēstīja lielinkvizitoram, lai ar to iegūtu viņa labvēlību. Un ieguva to. Jo kurš dieva kalps gan iebilstu, ja viņam kopā ar augstdzimušu dvēseli vēl piedāvā milzīgo Manjaras bagātību mūžīgi tukšajiem svētās baznīcas mantu kambariem?

Dons Tomass tam pretojās ilgi un nikni. Vienīgais dēls! Vienīgais mantinieks! Dzimtas turpinātājs! Tomēr bailes no inkvizitora ir spēcīgākas par tēva ilgām redzēt dēlu turpinām slaveno dzimtu. Taču laiku pa laikam viņš atkal saceļas protestā, zvērēdams pie senčiem, ka nepiekritīs, taču ir skaidrs, ka pēc viņa prāta jau nu nenotiks.

Intrigu tīkls vērpās ap Migelu jau tad, kad viņš vēl skraidīja īsajās bikšeles, un, kad zēns kļuva septiņus gadus vecs, viņa audzināšana tika uzticēta Trifonam, kurš jauniņajam grāfam augām dienām kā krauklis ķērca par pekli, sodību un mūžīgo iznīcību.

Dons Tomass bija izdomājis slepenu aizsardzības plānu. Palicis ar dēlu vienatnē, viņš mudināja Migelu lepoties ar savu dzimtu, ar savu dižciltību, mācīja jāt uz zirga, paukot un rīkoties ar ieročiem, ar vārdu sakot, pūlējās visiem spēkiem neitralizēt, atspēkot un iznīcināt Trifona mācību. Tāpēc pats dons Tomass bija pieņēmis dēlam otru audzinātāju, kapucīni Gregorio, kurš mitinājās tuvīnajā Tosinas abatijā. Gregorio bija laipns večuks ar apaļīgu vēderiņu un labsirdīgu seju. Ļaudis viņu mīlēja, taču viņa reputācija muižnieku aprindās nebija nekāda labā. Klīda baumas, it kā viņš musinot strādniekus pret kungiem. Taču pierādīt to neviens nevarēja. Sis pēc izskata lādzīgais večuks bija viltīgs kā lapsa un nebija ar pliku roku ņemams. Katru nopietnāko domstarpību viņš spēja vienā mirklī pārvērst jokā; un ej nu ķer vēju laukā, kad tas izsprucis caur pirkstiem! Gregorio vispusīgā izglītība, valodu prašana, kā arī mīlestība uz dzīvi un zemes veltēm savaldzināja donu Tomasu, un viņš saskatīja mūkā savu sabiedroto cīņā pret tiem, kas nolēmuši padarīt viņa dēlu par dieva kalpu.

Migels, apdāvināts, jūtīgs un vērīgs zēns, griežas šo ietekmju virpulī, bet viņa sirds tiecas pēc tēva un Gregorio, jo abos viņš jūt kaut mazumiņu mīlestības, kuras pilnīgi trūkst vecākiem vienam pret otru.

Tā mūžam sasprindzinātajā bezprieka atmosfērā vienīgais, ilgi gaidītais dēls kļūst par objektu, ap kuru risinās nežēlīgas cīņas.

Donja Heronīma beidz lūgsnu …

Viņa piece|as no soliņa, pieiet pie sienas un atgrūž aizkaru, kas sedz lielu gleznu. Tajā ir atainotas visas Pastarās tiesas šausmas. Bijīgi pārlaidusi gleznai skatienu, viņa atkal aizvelk aizkaru ciet. Mans dēls kalpos dievam, donja Heronīma klusībā atkārto. Tas ir manas dzīves mērķis.

Šļūcošiem soļiem istabā ieslīd kalps Bruno un nostājas ēna, pats ēnai līdzīgs — viņš klanās līdz zemei, nepaceldams uz augšu savu ķirzakas acu skatienu.

—   Ko teiksi? — grāfiene jautā.

—       Jūsu godība, dons Migels, lasīdams grāmatu, raudāja.

—   Kādu grāmatu?

-1 Svētos rakstus, jūsu godība; svētā Jāņa evaņģēliju.

—   Labi, Bruno. Vai viņš vēl raud?

—   Nē, godība. Pie viņa ir padre Trifons .,.

—       Labi, Neatej ne soļa no Migela! Lai viņš sēž savā istabā! Pēc brīža ziņo man atkal, Brunol

—       Kāpēc mans dēls augam dienam raud? — dons Tomass sapīcis jautā.

—       Ak, dārgais, viņš taču vēl bērns, — donja Heronīma, piespiesti pasmaidīdama, atbild.

—       Es grasos ieiet pie sava dēla, uzsveru, pie sava dēla, un iedomājieties tik, kalps Bruno man aizšķērso ce|u. Vai kaut kas tā.ds ir pieredzēts? Es šo nekrietneli notriecu zemē un eju tālāk. Un ko es redzu — mans dēls ir ieslodzīts kā karcerī, un pie viņa sēž tas briesmonis Trifons…

—   Tomas, Trifons ir dievbijības paraugs …

—       Tas briesmonis Trifons, — dons Tomass ietiepīgi atkārto, — kura liekulīgā seja ir ļaunuma izķēmota, uti viņš moka manu dēlu dzimšanas dienas priekšvakarā. Kas to ir izdomājis, donja Heronīma?

Krietnu brīdi valda klusums.

—       Es, mans dārgais, — tad klusi, bet apņēmīgi atskan Heronīmas balss. — Migela mūžs pieder dievam.

—       Kas to izlēmis? — dons Tomass protestē jau vismaz simto reizi.

—       Arī es, viņa māte. Jūs taču zināt, ka esmu savu dēlu apsolījusi dievam. Jūs zināt to jau seni

Taču šodien donu Tomasu atkal pārņēmis spītības gars.

—  Vai esat prātu zaudējusi? Manu vienīgo dēlu — vai manai dzimtai jāizmirst?!

—   Kas ir jūsu dzimta pret dieva gribu? — donja Heronīma asi iebilst.

_— Viņš būs karavīrs! — Dons Tomass ārdās. — Tāpat kā viņa senči, kā es! Es viņu iemācīšu paukot, jāt, nevienam nepiekāpties…

—   Arī jūs nepiekāpsities, don Tomas?

—   Nepiekāpšos, donja Heronīmal

Tajā pašā dienā dons Tomass ieplānojis kopā ar majordomu Marsiano Narini pārbaudīt rēķinus. Grāfs sēž drūms, saniknots un, biezās uzacis bargi savilcis, klausās inajordoma vārdos:

—   Diemžēl par to jārunā, jūsu godība, jo noklusēt man nav tiesību. Jūsu īpašumi, muižas, villas un pils Seviljā aprij milzu līdzekļus. To uzturēšanai vajadzīgas lielas summas, un kur nu vēl citi izdevumi, khm, khm… Majordoms uzmanīgi apiet vārdu «izpriecas», kurās dons Tomass izšķiež tūkstošiem dublonu.

—  Tālāk! — dons Tomass nīgri noskalda.

—   Bet mūsu ienākumi samazinās, jūsu godība…

—   Kā tā? — dons Tomass iebrēcas, plīkšķinādams pa galdu ar jājampātagu; viņš zina, ka ienākumi varētu daudzkārt samazināties, tomēr īpašumi arvien ienesīs milzu bagātības. — Samazinās? Un kāpēc?

Marsiano sakņūp krēslā.

—   Grūti laiki, jūsu godība, cilvēki kļuvuši citādi. Nestrādā vairs tā kā senāk. Jupis viņu zina kas tiem lēcies. Visu dara pa roku galam, slinko cik spēdami un, ja nedzird svelpjam virs galvas pātagu, tad kļūst pat rupji un nekaunīgi. Atļaujas pat gausties par savu nabadzību, klaušas dēvē par mocībām, un runā, ka savā starpā klaji izrādot neapmierinātību. Atļaujos atgādināt, ka Olivaresam vēl līdz šai dienai nav izdevies apspiest sacelšanos Katalonijā. Tur vēl pašlaik tie salašņas pretojas valdībai — un sacelšanās vadoni Pau Klarisu žandarmi līdz šim vēl nav notvēruši. Šodien strādnieks vairs nav kā aita, bet gan kā vilks. — Tomasa jājampātaga skaļi noplīkšķ pret galdu.

—Vai esat tāds muļķis, Narini, vai tikai izliekaties? Kāpēc jūs man to stāstāt? Kāda man gar to daļa, es jums prasu.

—       Es tikai gribēju … — majordoms stomās-, — arī pie mums ļaudis ir saērcināti, varbūt kāds tos kūda, un tāpēc mūsu ienākumi krītas…

_— Kāpēc man esat jūs? — dons Tomass kliedz. — Kāpēc es jūs algoju, cilvēk? Vai jūs nespējat savaldīt dažus dumpiniekus? Vai jums nav padoti visi mani kareivji? Varbūt kļūstat vecs? Vai arī baidāties no saujiņas plikadīdu, kuriem vēderi kurkst?

Majordoms vēl mēģina ko iebilst, bet Tomasa pavēlošais rokas mājiens viņu apklusina.

—   Klusēt un darīt, kas jādara!

Majordoms sakož zobus un, klanīdamies dona Tomasa mugurai, klusībā apņemas:

«Nu, pagaidiet, bendesmaisi! Es jums pievilkšu laužņus, lai man nekad vairs nebūtu jādzird šādi pārmetumi jūsu dēļi»

Gatavojoties rītdienas svētkiem, pilī valda kņada un rosība.

Karavīri tīra ieročus, kalpones spodrina vara un alvas podus un kannas, plūc mājputnus, visur steiga, kņada un troksnis.

Mielasta gatavošanā ziņkāri un ar gardēža labpatiku noraugās otrs Migela audzinātājs, kapucīnis Gregorio.

—       Dievs radīja vēršus arēnai', suņus medījumu dzīšanai, mājputnus dzīru galdam …

—       Un cilvēku, svētais tēvs? — resnais pavārs Ali jautā.

•— Cilvēku radīja, lai tas ar prātu baudītu dabas dāvanas un slavētu dievu, — mūks nosaka, garšodams ēdienus te no viena, te no otra katla. — Te pieliec vēl drusciņ krustnagliņas, Ali! Tad būs īstenais aromāts.

Sirmā Ruhele, Migela aukle, plūc zosi.

—        Izmantot dabas dāvanas? Jūs to jauki pateicāt, svētais tēvs. Taču mums, nabagiem, nav ko izmantot, mums dabas dāvanu nav. Mūsu bērni vēl nezina, kā garšo zoss cepetis. Viņi dabū tikai kukurūzas plāceņus — no rīta, pusdienā un vakarā. No tāda garduma kuņģis smilkst kā suns, un, ja vēl pātaga allaž svilpo virs galvas, tad grūti runāt par dzīvi vispār …

Gregorio līdzcietīgi noraugās večiņā.

—    Gan pienāks laiks, kad arī jums šai pasaulē klāsies labi, Ruhele, tici rfian. Un, ja to nepieredzēsi tu, tad pieredzēs tavi mazbērni. Pagaidām katrs lai palīdz sev kā prazdams.

Gregorio bez steigas paņem no Ali galda prāvu gabalu aknu pastētes un ieslidina to večas priekšauta apjomīgajā kabatā. Virtuve nodimd smieklos, tikai Ali izbijies iepleš acis.

—    Ko tu uztraucies, Ali? — mūks nopietni apjautājas. — Vai tāpēc dzīru galdam tiks mazāk?

Ali pasmaida.

—    Ja jūs, padre, domājat, ka pietiks, tad pietiks. Mēs visi jums ticam.

Gar atvērtajām virtuves durvīm kā ēna aizslīd slaids zēna stāvs.

—    Vai redzējāt viņu? — čukst Ruhele, raugoties Migelam nopakaļ. — Andalūzijas visbagātākā cilvēka dēls, bet dzīve tāpēc viņam nepavisam nav saldāka. Viņš klīst kā ena, acu nepaceldams, grāmatas lasa no rīta līdz vakaram, un prieka itin nekāda. Bet kāds viņš bija brīnišķīgs bērniņš, kad es viņu vēl nēsāju uz rokām!

Petronila, jauna kalponīte, līdzjūtīgi piebilst:

—    Man viņa žēl. Tāds labs zēns. Viņš vienīgais labprāt ar mums parunājas.

—    Nesen viņš paglāba pārcēlāju Sebastjanu no Narini soda. Sebastjans bija paslēpis pie sevis mazo Pedro, kuram tika piespriests publisks pēriens, — kalpone Barbara papildina. — Migels tik neatlaidīgi lūdza donu Tomasu, līdz viņš Sebastjanam piedeva un arī Pedro apžēloja.

—    Jaunais grāfs ir labsirdīgs, un tas ir padres Gregorio nopelns, — Agripina piebilst.

—    Kā gan citādi? — mūks brīnās. — Pagaidiet tik, mīļie bērni, gan redzēsiet, par kādu cilvēku es izaudzināšu Migelu!

—    Viss būtu labi, — Ruhele saka, — ja vien nebūtu šī Trifona — šī Belcebula. Viņš grib no zēna iztaisīt necilvēku — pēc sava ģīmja un līdzības …

—    Klusu! — Gregorio čukstus apsauc. — Mājās ir uzrādītājs.

—       Belcebuls viņš ir, kurš nevienu nemīl, ari dievu to kungu ne, — veča turpina skaļi šķendēties. — Viņš iztaisīs no Migela tādu pašu bezsirdi, kāds ir viņš pats. Sirds Migela krūtīs sakaltīs kā smiltīs iemīts safrāna zieds. Zēns taču tiek turēts aiz restēm, kaut gan tik labprāt būtu parotaļājies ar mūsu Pedro un mazo Inesi. Bet viņš nedrīkst, viņš neko nedrīkst…

Ruhele pēkšņi apraujas, jo virtuvē kā ēna ieslīd cilvēks — garš kā kārts. Ha, pats majordoms, Marsiano Narini, tievs kā slotas kāts, izkaltusi dižciltība, kas ievīstīta formas svārkos, skelets ar nozilējušu seju.

—       Vai viss kārtībā? — Spalgi nočirkst telpā viņa balss.

—       Jā, cienītais kungs, viss kārtībā, — ļaudis vienā balsī atbild, naidīgi raudzīdamies grāfa roklaižā.

Dons Tomass, padre Gregorio un majordoms aplūko arābu sugas ērzeli.

—   Kā patīk, padre? — dons Tomass jautā.

Gregorio acis mirdz sajūsmā.

—       Migelam dzimšanas dienā skaistākas dāvanas par šo nemaz nevar būt, jūsu godība. Sis zirgs ir līdzīgs saules staram. Viņš soļo tik viegli kā putns. Un ķermenis tam sasprindzis kā loka stiegra.

Gregorio staigā melnim apkārt un ar patiku glauda zirga spožo spalvu.

—   Un tev, Marsiano? — dons Tomass jautā.

Izdēdējušais majordoms sajūsmā staro, jo spānietis,

pat uz nāves cisām gulēdams, zirgus mīl tikpat stipri kā savu dzīvību, un atbild:

—   Lielisks dzīvnieks, jūsu godība!

Mūks, pieliecies grāfam Tomasam, čukst:

—       Lai dons Migels laiku pa laikam pirms gulētiešanas iečukst melnim ausī sešdesmit sesto Korāna sūru. Tad melnis viņam būs uzticīgs kā suns.

—       Vai zēnam tā būtu jāskaita arābiski? — Tomass brīnās.

—       Vai es nemācu Migelam šo valodu? — Gregorio lepni atjautā. — Pajautājiet vien viņam pašam, jūsu godība!

—       Labs padoms, — Tomass nosaka un piepeši iesmejas. — Un šo padomu dodi tu? Kristīgais un mūks?

Gregorio viegli pavīpsnā.

— Es, godība, protams, esmu kristīgais. Bet melnis ir arābs un pagāns. Dons Tomass smaidīdams atzinīgi paskatās mūkā.

Grāfa dēla guļamistaba.

Vai tur atrodas plata gulta zem baldahīna, kas apvilkts ar tīklu pret moskītiem? Sapņu šūpulis, svētlaimes un bērnišķo jūsmu auklētājs? Mežģīņu putas, dūnu kupenas?

Nē, nē. Cieta gu|vieta, galds, plauktiņš ar grāmatām, lūgšanu soliņš, krucifikss un mūžīga krēsla aiz nolaistiem aizkariem. Logam priekšā režģi.

Sajā Migela cellē pie galda sēž padre Trifons. Viņš ir vājš, sīks vīrelis ar kaulainu, bālu seju un izspiestiem vaigu kauliem. Nenosakāmas krāsas acīs dzēlīgs, caururbjošs skatiens, šauras bezasiņu lūpas. Padre Trifons ir Jēzus brālības loceklis, ko fanātiskās dievbijības un dedzīgās ticības sludināšanas dēj pats Seviljas arhibīskaps, dons Viktorio de Lareda, nosūtījis Migelam par audzinātāju.

Padre Trifons tur rokās Svētos rakstus.

—   Aizliedz sevi, ņem savu krustu un seko man! Jo ko dod cilvēkam laicīgie labumi, ja zaudēta dvēsele? Vai jums tas ir skaidrs, don Migel?

—   Nē, — no istabas vistumšākā kakta atbild klusa balss.

Tur sadudzis uz krāģīša tup jaunais Manjaras grāfs. Rokām apņēmis ceļgalus, viņš paceļ bālo seju pret skolotāju un nenovērš no tā savu vērīgo skatienu …

—   Kas jums šeit nav skaidrs? — Trifons jautā.

Ak, šis saldējošais, asi griezīgais tonis! Migelam tas atgādina skaņu, kas rodas, nazi trinot uz akmeņa vai arī akmeni beržot pret dzelzs gabalu.

—   Man nav skaidrs: aizliedz sevi… — zēns klusi atbild.

—   Pašam sevi aizliegt nozīmē nomākt savas iegribas, kaislības un vajadzības. Mīlestību, naidu, alkas pēc bagātības, badu un slāpes. Visu sev aizliegt, tā māca Jēzus. No visa atteikties, visas jūtas sevī noslāpēt. Vai jūs mani dzirdat, don Migel?

—   Es domāju, padre, — Migels atzīstas, galvu nodūris. — Man ienāca prātā kuģis, kas brauc no Jaunās pasau-

Ies •— no tēvoča ar dāvanām un varbūt jau rītu pat būs klāt. Piedodiet, padre!

—       Manā mācību stundā nedrīkst domāt ne par ko citu kā vien par dievu, — Trifons griezīgā balsī noskalda.

—   Lūdzu, klausieties uzmanīgi: katrā cilvēkā kopš viņa dzimšanas brīža atrodas labais un ļaunais. Jūsu uzdevums ir apspiest sevī visu ļauno.

—       Vai manā mātē arī ir labais un ļaunais? — zēns piepeši iejautājas.

—   Bez šaubām. Kā ikvienā no mums.

—   Nē, — Migcls dedzīgi iesaucas un pielec kājās.

—   Mātē nav ļaunuma. Māte ir svētā. Viņa ir maiga un skaidra kā madonna.

—   Klusu! — Trifons paceltā, stingrā balsī viņu apsauc.

—  Jūs zaimojat! Jūsu māte ir dižciltīga sieviete, taču jūs nedrīkstat viņu pacelt pāri svētajai dievmātei! Tas ir smags grēks. Mūsu pienākums mīlēt dievu, godāt dievu un aizstāvēt dievu.

—       Piedodiet, — zēns satriekts nosaka un apsēžas zem aizrežģotā loga.

—       Jūsos, jūsu dvēselē vēl mīt daudz augstprātības, don Migel. Daudz ietiepības un nepiekāpības, bet dievs mīl pazemību. Uzdodu jums uz rītdienu iemācīties no sešpadsmitās līdz deviņpadsmitai nodaļai svētā Mateja evaņģēlijā.

—       Bet man rīt ir dzimšanas diena, padre, — zēns bikli iebilst.

—       Jo labāk. Atzīmēsim to ar Svēto rakstu lasīšanu, — Trifons, iedams ārā, dzedri atbild. — Lai dievs ir ar jums, godība!

Migels pieceļas un pieiet pie loga. Caur režģu kvadrātiem viņš raugās ārā rēnajā pievakarē, uz tālumā mirdzošo upes lentu, pa'kuru, tauvās vilkta, atpeldēs laiva ar tēvoča dāvanām, lejā zem loga viņš redz, kā, priecīgi klaigādami, skraidelē virējās meita Inese un šķiclacis Pedro, Ruheles mazdēls.

Inese ir līdzīga manai mātei, Migels domā. Tikai nav tik balta. Māte ir svētā, un pat padre Trifons tur neko nevar padarīt. Viņa vienmēr ir viena kā citi svētie, un viņa ir balta kā gulbis … Nē, ir grēks tā domāt…

Viņš atkāpjas no loga un paņem evaņģēliju. — «Ka es jums saku — «būs daži no šeit stāvošiem, kas neiepazīs nāves, iekams neredzēs Cilvēka dēlu ieejam savā valstībā, āmen».»

. Migels pāri grāmatas malai palūkojas saules rietā un iešņukstas. — Es to nesaprotu!

Andalūzijas debesis dienvidū ir kā kvēlojošs kupols. Zenītā griežas saules bumba, kas nokaitusi līdz baltkvēlei un liesmo sprēgādama. Zeme no tās ir sakarsusi kā panna uz plīts, zeme dedzina pēdas, gaiss svilina rīkli un plaušas.

Smalkie putekļi virmo pār visu saplaisājušo zemi un kā zilganpelēki palagi klājas uz ceļmalās augošiem kaktusiem. Virs upes griežas tveicē noreibušu odu mākuļi.

Vīri, kuri tauvās velk vēderainu laivu pret Gvadalkvivīras straumi, ir puskaili un izģinduši. Ar delnas virspusi viņi slauka sviedrus no pieres. Vilcēju krūtis, klātas gan melnām, gan rūsganām pūkām, kas tagad ir sviedros salipušas, ceļas un plok sēcošā elpā. Acis aizmiglojis žilbinošais spožums un apsvilinājis karstums.

Vīri iet smagā solī, ar abām rokām turot uz pleca tauvu, kas ieberzusi ādā tumšsarkanu rievu.

Vīri, laiva un tās krava pieder donam Tomasam. Pirms gada karalis Fīlips VI bija iecēlis Heronimas brāli, donu Antonio Anfriani de Leku, par vietvaldi Sudraba upes apgabalā, kas atrodas Jaunajā pasaulē. Un no šīs aizjūras brīnumzemes viņš tagad sūta māsai un tās bērniem Migelam un Blankai dāvanas.

Viens no visjaunākajiem Tomasa kalpiem Katalinons, kas toreiz aizbrauca kopā ar Antonio pari jūrai un, aizvadījis gadu svešumā, šodien atgriežas, ir uzraugs tiem četriem, kuri no pašas Seviljas pret straumi velk laivu, ko tikai pāri Rinkonadas sēkļiem cilvēkiem palīdzēja pārvilkt ar zirgiem. Tagad Rinkonadas sēkļi jau ir aiz muguras, un pievakarē vīri nokļūs Brenesā, kas atrodas krustcelēs starp Karnonu un Alkala del Rio, un tur viņi pārnakšņos.

Astoņpadsmitgadīgais uzraugs Katalinons iet pa priekšu un uzmundrina vilcējus ar monotoniem uzsaucieniem un pātagas pliukšķināšanu.

— Reizē, — viņš dziedoši atkārto. — Piespiežl

Vīri klusē, velk, viņu elpa sēc un svelpj kā saspiests gaiss, kas plūst no pudeles pie pēdējā malka, viņi soļo smagi kā dzīvnieki, gurnos līgodamies.

Katalinons apstājas, atpogā no jostas ādas maisiņu, paceļ to virs galvas un, sīko strūkliņu neizgaršodams, tecina vīnu tieši rīklē. Pēc tam padod maisiņu pārējiem.

Brīdi viņi atpūšas opunciju ēnā, tad Katalinons uzsauc:

— Augšā! Pie darba! Ilej, hej! Ķerieties klāt, slinkie plikadīdas! Neesat jau no salmiem taisīti. Spēcīgāk saņemt!

" Vīri sāk atkal vilkt. Rietošā saule dedzina kreisos sānus, uz kailajām mugurām un kājām savelkas, atslābst un atkal savelkas muskuļi.

Šķiet — gar krastmalu augošie milzu kaktusi virzās viņiem līdzi, un to ēnas atgādina ķēmīgus, ragainus un astainus pūķus.

Katalinons nošmiukstina pātagu un pasmaida, jo tālumā ir ieraudzījis Brenesas baznīcas zvanu torni.

Kaut šī mežonīgā arābu saule tā neliesmotu! Kaut ar savu kvēlo elpu neatgādinātu dzīvi, kuras kārdinājumi uzglūn cilvēkam no visām pusēm! Kaut šī pagāniskā saule spētu apvaldīt savus kaislos glāstus tad, kad grāfiene pūlas piemīlīgo galviņu piespiest domāt par cilvēka mūža niecīgumu!

Cik zaimojoši ir šādi tvīksmaini saules glāsti, kas laistīdamies un mirdzēdami slīd pāri melnajiem matiem! Cik daudz grēcīga prieka un līksmes šodien būs jāpacieš, kaut gan visus spēkus vajadzētu veltīt rūpēm par cilvēka dvēseles pestīšanu šajā bēdu un vaimanu ielejā!

Tomēr donja Heronīma ir spiesta ievērot tradīcijas un liek sevi ietērpt košā purpura tērpā, kas izrotāts baltām mežģīnēm.

Migels uzmostas noguris. Tūlīt prātā iešaujas doma par tēvoča sūtīto laivu ar dāvanām. Tā vēl nav pienākusi. Kas ar to noticis? Zēns izlec no gultas un ātri apģērbjas.

Sajā brīdī ienāk tēvs, māte un māsa Blanka, viņu rokas ir pilnas ziediem un lūpas — mīļiem vārdiem.

— Novēlam daudz laimes, Migelito, skūpsts — labu veselību, skūpsts — mācies labi, skūpsts — neaizmirsti

dievu, skūpsts; un šeit mūsu dāvanas: apģērbs, grāmatas, skaistas lietas …

—       Un tur ir mana dāvana, — dons Tomass ierunājas, vezdams dēlu pie loga.

—   Zirgs! Ak, cik skaists melnis!

Migels metas tēvam ap kaklu.

—       Paldies, paldies, tēt! Nu man vairs nebūs jājāj ar veco ķēvi. Mans zirgs! Mans! Ak, pateicos, tētiņ!

Donja Heronīma kodī lūpas: tā gavilēt nav atļauts. Kāda grēcīga jūtu izpausme!

—  Vai es drīkstu tūlīt izjāt, tēt?

—   Protams, drīksti.

Un tēvs ar dēlu izsteidzas pa durvīm kā vēja nesti.

Bet pagalmā Migelu aiztur vesels pūlis apsveicēju. Majordoms ar savu sievu, Bruno, Ali, Inese, virējas, kalpones, karavīri, laukstrādnieki, gani, un katram roka ziedi, dateles, cikādes, apelsīni, trusītis, svilpīte vai no sēkliņām savērts rožukronis.

Migels pateicas, ļauj skūpstīt sev roku, kā to prasa tradīcija, bet, tiklīdz rodas izdevība, steidzas prom pie meļņa un ielec seglos.

Dons Tomass palaiž dēlu sev pa priekšu un ar lepnumu konstatē, ka dēls stalti sēž seglos. Viņš panāk dēlu, abi šajā brīdī jūtas laimīgi un klusēdami auļo pa ganībām uz ziemeļu pusi.

Pa šo laiku cauri Seviljai brauc zeltīta kariete, ko velk četri sniegbalti zirgi, un tā iepeld pils pagalmā kā mirdzošs burinieks.

—       Viņa gaišība hercogs Viktorio de Lareda, Seviljas arhibīskaps!

Donja Heronīma iziet pretī viesim.

—   Skūpstu roku, donja Heronīma!

—       Esmu laimīga jūs redzēt, draugs. Vai neesat mūs jau aizmirsis?

—       Kā gan es to spētu? Lūk, ziedi jums un šis krusts dārgajam Migelam.

Brīnišķīgas tumšsarkanas rozes un liels rubīniem rotāts zelta krusts zelta važiņā.

—       Pateicos, don Viktorio! Lieliska dāvana! Jūs taču pats viņam to apliksiet?

—   Kur ir šis mīļais zēns?

—   Tēvs viņam uzdāvināja ērzeli, un abi izjāja.

—   Vai dons Tomass jau ir samierinājies ar mūsu vēlēšanos, ka jūsu dēlam jākļūst par dieva kalpu?

—   Nē, don Viktorio, — Heronlma atbild, — diemžēl ne. Viņš nemitīgi jaucas Migela audzināšanā, un man jāsaka — arvien ar nevēlamu noslieci. Viņš pieņēmis zēnam valodu skolotāju — kapucīni Gregorio, kurš nav pietiekami stingrs. Turklāt pats dons Tomass mudina zēnu tikai uz pasaulīgām lietām …

Arhibīskaps pasmaida.

—   Neko citu mēs no viņa sagaidīt nevaram, mana dārgā. Donam Tomasam, kā jau karavīram, ir mazliet pasmags raksturs, bet tas nekas. Mums vajadzēs kaut ko izdomāt, lai zēnu no viņa ietekmes pilnīgi izolētu. Kā manu rekomendāciju attaisno Trifons?

—   Padre Trifons ir lielisks skolotājs. Viņš ved Migelu pie dieva. Tāpēc esmu pārliecināta, ka Migels būs īsts balsts svētajai baznīcai, gluži tāds pats kā jūs.

—   Jūsu ticība, — arhibīskaps glāsainā balsī atbild, — jūsu ticība ir stingra kā klints. Es zemojos jūsu priekšā.

Dons Viktorio atkal skūpsta pilskundzes roku un ilgi raugās viņai acīs.

Abi klusē. Piepeši uz kāpnēm atskan steidzīgi soļi.

—   Kāds rets viesis! — Tomass ienācis paklanās. — Esiet sveicināti, gaišība!

—   Un, draugs, jūs piemirsāt piebilst, — laipni atgādina arhibīskaps. — Jūsu, donja Heronīma, un mana drauga nams ir dievam tīkams tāpēc, ka tajā valda priekšzīmīgs kristīgās mīlestības gars.

—   Jūsu atzinība, hercog, — pilskundze atbild, — mums ir dārgāka par visu. Es to pazemīgi uzklausu un esmu par to pateicīga.

Tad viņi dodas uz patio', kur ir klāts galds.

Pēcpusdienā ierodas Tomasa kaimiņi, draugi no tuvienes un tālienes, kā arī Blankas izredzētais — dons Manuels.

Donja Heronīma bažīgi vēro dēlu, kurš laiku pa laikam zagšus naidīgi paveras arhibīskapā. Ko tas nozīmē? Varbūt ar bērna acīgumu pamanījis to, ko viņa tik rūpīgi glabā savā sirdī un ar ko dalās savā vientulībā pils sienās? Taču augstdzimusī kundze šajā brīdī alojas.

1 Iekšējais pagalms spāņu mājās.

Migels uzzinājis no Gregorio, ka tieši šis labvēlīgais arhibīskaps ir atsūtījis uz Manjaru viņa cietumsargu Trifonu. Un, ja viņš ienīst Trifonu, tad ienīst arī to, kurš šīs nemitīgās mocības viņam ir sagādājis. Tāpēc arī padre Gregorio nemīl augstos baznīckungus, to Migels jau sen nojauš. Kāpēc tie būtu jāmīl Migelam? Tas, ko zēns uzzinājis no Gregorio, atmasko baznīckungu liekulību. Un liekulību Migels instinktīvi necieš. Taču dāvinātais zelta krusts ar rubīniem viņu noskaņo miertnīlīgāk. Krusts zēnam patīk. Tik skaists krusts droši vien ir piederējis tikai slaveniem bruņiniekiem un karavadoņiem.

Viesības izdevās labi.

Tika runāti milzum daudz glaimīgu vārdu, noēsti cepešu kalni un izdzertas vīna upes. Pēc tam dons Tomass aizsūtīja kalpu Francisko, vienu kareivi un četrus zirgus sagaidīt laivu no Brenesas.

Padre Gregorio ir no dona Tomasa izkaulējis Migelam atļauju šodien visu dienu pavadīt, kā pašam tīk, un viņš drīkst rotaļāties pat ar Inesi un Pedro.

Inese ir jauka meitene, divus gadus jaunāka par Migelu, un otrs rotaļbiedrs ir šķielacis Larmu Pedro. Inese ir mundra, jautra meitene, kurai patīk smieties un jokoties, bet Pedro, nabadzīgu ļaužu bērns, ir kluss un kā Inesei, tā Migelam pakļāvies. Visi trīs aplūko Migela dāvanas, kad Migels piepeši aiz kādas no patio kolonnām pamana Bruno ēnu.

Viņš mani uzmana, Migels nodomā. Jā, Bruno aizvien atrodas kaut kur tuvumā. Vai es esmu kāds zīdainis? Vai es te neesmu pavēlnieks? Pierādīšu viņiem visiem, ka es neesmu nekāds ganāms auns! Lai arī Inese redz, ka es allaž daru tā, kā gribu!

Pazemojums pāraug dedzīgā protestā.

Migels dusmās paķer zobenu, un pirmais mērķis, kas viņam trāpās pa rokai, ir apelsīns, ko viņš uzdur uz zobena gala kā olīvu uz naža, pēc tam viņš sacērt krupi, kas mājojis patio un pēc mauru ticējuma saudzējams, jo uzskatāms par dārza dvēseli, un beidzot ar vienu dūrienu nodur kaķi kā tēvs vērsi.

Inese un Pedro šausmās aizbēg. Bēg arī Bruno, jo Migels skrien uz viņa pusi. Viens palicis, Migels iedomājas laivu, Francisko, kas ar zirgiem ir ceļā uz Brenesu, un

viņam dēku kārē aizraujas elpa. Viņš iezogas stallī, — šodien pēc viesībām visi atpūšas, — apseglo melni, izved to no stadulas, kas atrodas aiz pagalma, uzlec zirgā un aujo uz dienvidiem, uz Brenesu, krūtis izriezis aiz lepnuma par savu pirmo patstāvīgo soli, un elpa viņam aizraujas spēka un drosmes apziņā. i

Ceļu pa Gvadalkvivīras labo krastu klāj saplaisājis sarkanīgs māls. Upes malā meldros uz vienas kājas stāv rožaini flamigi — gluži kā skulptūras. Gaiss trīsuļo svelmē. Ceļmalas kaktusos pavīd asinssarkani ziedi, šķiet, it kā te būtu streipuļojis kāds ievainotais.

Moskīti bariem griežas ap zirga paslēpenēm, augstu gaisā virs jātnieka planē grifs, vēl virs tā augstu jo augstu plešas līdz baltkvēlei nokaitis debesu jums, pa kuru kā bumba veļas versmīga saule.

Pie Viljarealēs Migels panāk Francisko, kurš aiz pārsteiguma un izbija skatās viņā, muti atplētis. Migels noraida viņa lūgumu griezties atpakaļ, kopā ar saviem ļaudīm ietur azaidu — žāvētas zivis un gabaliņu siera, tad atkal seglos.

Novakarē pārcēlājs ar lielo prāmi pārved viņus uz upes kreiso krastu, kur atrodas Brenesa.

Sai pašā laikā arī strūdzinieki ar laivu ir klāt.

Katalinons jau iztālēm pazīst sava kunga dēlu un, kaut arī ir noguris, steidzas pie viņa.

—   Kungs, mans mīļais kungs! — Katalinons līksmi iesaucas un skūpsta zēnu.

—   Esi sveicināts, Katalinon! Esi sveicināts, atgriežoties no svešuma!

—   Hei, hei, — no krasta atskan saucieni. Tur gani ar saviem ganāmpulkiem dodas mājup un uzrunā ceļiniekus: — Kur nakšņosiet?

—   Pie jums, — Francisko atbild, — Brenesā, vecajā traktierī «Pie svētajiem brāļiem».

Tad viņi piesien laivu pie steķiem un uzdod pārcēlājam to apsargāt.

Traktiera priekšā vēl no romiešu laikiem stāv ceļa stabs. Uz apdrupušā akmens tikko samanāmi padzisuši romiešu cipari, toties zem tiem ir visai labi saskatāmi arābu cipari.

Seit, krustcelēs, seviljieši satiekas ar kalniešiem no Padre Karo, ar ganiem no Elarahalas, ar estremadūriešu amatniekiem un tirgoņiem, kuri atgriežas no Āfrikas un pret straumi brauc pa upi līdz Kordovai vai Toledo ar vērtīgu preču kravu.

Kādreiz pa šiem ceļiem dunēdami traukušies smagi bruņotie romiešu leģioni,, vēlušies vandaļu un vestgotu pūļi, drasējuši arābu kalifu ērzeļi, soļojuši viņu katolisko majestāšu Ferdinanda un Izabellas algotņi, un viss, kas trun ceļmalās, atgādina kādu no šiem senajiem laika posmiem.

Traktierī «Pie svētajiem brāļiem» vēl līdz šim saglabājies mauru gars. Varbūt šo iespaidu rada čalojošās strūklakas gan pagalmā, gan viesu telpās. Varbūt ziedošās safrāna dobes gar sienmalām, varbūt laika zoba sagrauztie griesti virs filigrāni kaltajām lampām.

Viņi iejāj pa platajiem vārtiem pagalmā, nolec no zirgiem, un Francisko aizved zirgus uz plašo stadulu.

Pagalmā visapkārt strūklakai valda dzīva rosība kā uz tirgus laukuma: zirgi, mūļi, ēzeļi un atkal zirgi, ores ar augļiem un saknēm, grozi ar zivīm, kāda augstmaņa nestuves, preču ķīpas un vīri, blondi, bruneti, rudi, melni, gludi skūti un bārdaini, mūki, ubagi, augstmaņi, staigules, gani, zvejnieki, kareivji, visas šīs dienvidnieciskās zemes balsis un krāsas.

Saimniece, pēc ieročiem pazīdama augsto viesi, iznāk to apsveikt.

—   Manjaras dona Tomasa dēls!

Saimnieks Tituss sver vairāk nekā trīs maisi kukurūzas. Viņš atgādina prāvu mucu, vēders viņam resnāks par Morēnas kalniešu cieši piebāzto pēli, viņa seja — ai, sejas nemaz nav, ir tikai plācenis, apaļš, aiz treknuma ļumīgs, ar šķēlumu mutes vietā, divām acu un nāsu spraudziņām. Un šis milzenis sēž aiz galda un saņem naudu tik pašapzinīgi, ka jūs varat vai zvērēt — šīs taukās miesas tur zviln jau kopš Kaja Jūlija Cēzara laikiem.

Saimnieks Tituss, izdzirdis, ko sieva piesaka, lišķīgi iebazūnējas saviem apmēriem atbilstošā basā:

—   Kāds gods! Kāda laime! Vēl nekad manas acis nav pazinušas asaru, bet nu, lūk, es raudu. Paskaties, ai, kungs, manās laimes asarās un ļauj man noskūpstīt tavu rokul Sī plašā telpa ir domāta tikai vienkāršiem ceļotājiem un nav tevis cienīga. Pavadi, sieva, grāfa kungu uz dzelteno istabu! Ej, dižciltīgais viesi, līdzi manai sievai un esi manas mājas valdnieks!

Mazajā istabā ar dzeltenajiem aizkariem ir mājīgi. Alvas svečturos deg vaska sveces, un alvas kausi ir piepildīti ar vīnu. Cauri istabai pa iedobi akmens grīdā tek spirgta ūdens urdziņa, kas veldzē gaisu.

Saimniece ienākot piesaka:

—   Viņa godība dons Migels, grāfs no Manjaras, dona Tomasa dēls.

Viesi, kas līdz šim skaļi sarunājušies, apklust. Kompānijas centrā ir vergu tirgotājs Emilio, viņam apkārt sasēduši divas sievietes un trīs vīrieši.

Dons Emilio pieceļas, panākas Migelam pretī un zemu klanās.

•—' O! Nākamais Manjaras īpašnieks! Ievērojamā tēva ievērojamais dēls! Andalūzijas lepnums! Kaut gan vēl bērns, bet jau tik vīrišķīgs. Esi sveicināts, grāf, un pagodini mani ar savu klātbūtni!

Migels klusēdams raugās bālajā, uzburbušajā, kārpām nosētajā sejā, lapsas acīs; mute ar atkārušos apakšlūpu atgādina vardi, un tā allaž kustas — pat klusējot, it kā viņš nepārtraukti ko zelētu, bālajām un spalvainajām rokām ir čūsku lunkanums.

Migels pamāj ar galvu un sniedz viņam roku.

—   Es esmu dons Emilio Baradons, kārtīgs un karalim padevīgs pilsonis, un es priecājos ar tevi iepazīties, kungs. Priecājieties arī jūs, dūjiņas, un jūs, kungi, par šo apciemojumu! Vīnu!

Sievietes zēnam uzsmaida, vīri paklanās.

Dons Emilio uzsauc skanīgu tostu, kausi nošķind, labi nostāvējies Mansaniljas vīns guldzēdams satek rīklēs, atkal rit sarunas — un dons Emilio aplido zēnu kā moskīts kailu miesu.

—   Es esmu tirgonis, kungs, un pasauli pazīstu. Taču zvēru pie dieva tā kunga, Allaha un Jehovas, ka tik skaistu jaunekli es vēl līdz šim neesmu sastapis. Esmu šķērsojis okeānus, — Emilio turpina, smakšinādams ar lūpām kā baroklis ar šņukuru silē, — mani pazīst visa pasaule, mani kuģi ved vērtīgas garšvielas …

Sajā brīdī no durvju puses atskan dzēlīgi smiekli. Istabā ienācis kuprītis, ļoti līdzīgs Emilio, taču viņa sejas izteiksme ir vēl nekrietnāka, vel ļaunprātīgāka un rokas ir neiedomājami cīpslainas.

Dons Emilio saviebjas.

—   Par ko tu smejies, Rodrigo?

—   Par tavām vērtīgo garšvielu kravām, brāļa kungs.

—    Mans brālis Rodrigo, augstais kungs, — Emilio Migelam paskaidro. — Viņš ir dīkdienis, pļāpa un melis, bez tam vēl vīna pilns kā šī krūka.

—    Atzīsties vien, mīļo brālīt, ka tu esi vergu tirgotājs un pelnies ar cilvēku miesu! Lai grāfa kungs to zina! — Piedzērušais smejas.

Istabā iestājas klusums. Emilio roka satver alvas kausu, bet pēc mirkļa trīcēdama atraujas atpakaļ. Emilio piespiesti iesmejas.

—    Zini, kungs, tādas baumas klīst, it kā es esot vergu tirgotājs, — vardei līdzīgais ģīmis pūlas smaidīt, — bet tur nav ne kripatas patiesības. Nu, sakiet jūs!

Emilio kompānija steidzas Migelam apliecināt, ka piedzērušais Rodrigo melo.

—    Viņš to saka aiz naida pret mani, — Emilio paskaidro, — viņš mani apskauž, šis kupris. Bet jods ar viņu! Surp vīnu!

Migels ar skatienu sameklē Katalinonu, kurš kaktā pie galda stāsta Francisko savus piedzīvojumus Jaunajā pasaulē. Arī viņš labprāt vēlētos dzirdēt, ko stāsta Katalinons, taču piepeši pie viņa rokas kaut kas pieskaras tik maigi kā gulbja dūnas, kā mātes samta tērps. Meitenes roka!

Ha, kroga meitas roka līdzīga eņģeļa spārnam! Migelu pārņem trīsas, bet viņš savu roku neatrauj.

—    Es jau krietnu brīdi sēžu jums blakus, kungs, bet jūs vēl neesat mani pagodinājis pat ar skatienu, — aicinoši runā maiga balss.

Skaista sarkanmate, divreiz vecāka par Migelu, sārta mute, pievilcīgs zodiņš. Acis kā nobriedušas olīvas.

Migels nodreb un klusē.

—    Mani sauc par Auroru, esmu dona Emilio radiniece, — meiča čukst, lai pļāpa Rodrigo to nesadzirdētu un neatklātu viņas melus.

—    Sī diena man ir laimīga, ai, kundze, šī iepazīšanās brīža dēļ, — Migels atbild, mulsi skatīdamies uz Katalinonu, kurš ar saviem draugiem jau ir tā pietempies vīna, ka acis k|uvušas gluži žulganas.

Bet visu pārskan Rodrigo ķērkstošā balss:

—    Kordova panīkst. No pilsētas pārvēršas par aitu aploku. Izžūst kā norauts apelsīns. Bet Toledo — tā ir pavisam kas cits, draudziņi! Tur tik ir dzīve! Man tur bija skaista meiča. Ārzemniece, velns viņu zina no kurienes. Kad es viņu turēju savos apkampienos, viņa pārgrieza acis un murmināja svešādus vārdus.

—   Vai šī dārgi izmaksāja? — iejautājās kārns vīrelis, kurš kopā ar savu biedru sēž atstatu no citiem un kura ierašanos neviens nav pamanījis. Vīrelis laiku pa laikam kaut ko pieraksta uz pergamenta un sačukstas ar blakus sēdētāju.

Rodrigo izbrīnījies pagriežas uz jautātāja pusi.

■— Nezinu gan, ar ko man tas gods runāt, bet es jums varu apgalvot, izģindusī būtne, ka tā bija meiča kā pats sātans, noaugusi kā palma un karsta kā dienvidus. Vai dārga? Vai tas ir dārgi — simts reālu?

—    Simts reālu! — Noplukušais vīrelis šausminās. — Mūsējam tas būtu vesels kapitāls. Esmu Makario Sarrona, nabadzīgs bakalaurs, kuram simts reālu ir tikpat neiegūstāmi kā debesu valstība. Un šis ir mans draugs Martino, labs draugs, taču vēl trūcīgāks par mani.

•— Iedzer ar mani, bakalaur, — Rodrigo iesaucas, — un tu arī, domīgais rēgs!

—   Jūs iedvesmojat uz labiem darbiem, godība, — vīrelis glaimo, iedzer un atkal kopā ar savu biedru noliecas pār pergamentu.

Vīns rada līksmību.

—   Sieviete jāmīl kā tālās zvaigznes! — sauc Emilio draugs ar gludi pieglaustiem matiem.

—    Ej ratā, muļķi! — Emilio viņam uzbrēc. — Kam no tā labums? Vai nav tiesa, don Migel, ko no tā iegūtu? Paraugieties šurp — vai šīs meičas kājiņas nav skaistākas par visām debesu zvaigznēm?

Un dons Emilio paceļ Auroras svārkus līdz pat rožainajiem zeķu apsējiem. Meiča izlikdamās vairās un spiedz.

Migels pielec kājās un izrauj zobenu.

—   Ko jūs atļaujaties, kungs! — viņš draud donam Emilio. — Kāda nekrietnība! Kauns! Apvainojumsl

Dzeltenā istaba nodimd smieklos.

Aurora, zobena nebaidīdamās, metas pie Migela un to apskauj. — Nē, nē, godība! Neaizskariet viņu! Piedodiet viņam! — Un klusi piebilst: — Viņš taču ir mans tēvocis.

Bet smiekli nerimstas un nerimstas.

Emilio pārspīlēti galanti Migclam paklanās un atvainojas. Migels sakaunējies nezina, ko atbildēt.

—  Es jums padziedāšu, godība, — Aurora čukst, un viņas pirksti jau slīd pa ģitāras stīgām.

Akli skati, tumša gaisma, skumja slava, nāve dzīva, jautras raudas, prieka baisma, slima laime, verga brīve, inde, kura spirgtu dara, rāma kauja, līksma žēla — tā ir mīlestības vara: debesis, kas ellē kvēlo.

—   Lieliski! Skaisti! Brīnišķīgi!

Patiesi — Auroras balss šeit ir vienīgais skaistums. Migels, kuru valdzina mūzika un it sevišķi dziesma, izstiepj rokas pret Auroru.

—   Dziediet vēl, donja!

Aurora viegli noskūpsta zēna pirkstus, un atkal ieskanas dziesma:

Naktī zvaigzne nokrita, upē aizpeldēja. Vakarā viņš mīlēja, nlā nemīlēja, drum, drum, ridi drum, visi prieki vējā.

Aurora redz zēna acīs sajūsmu un noliecas, lai viņu noskūpstītu. Taču Migels spēji atrauj galvu un novēršas. Aurora apvainojusies skūpstās ar gludi sasukājušos vīrieti.

Krodziniece iznēsā kausus ar vīnu, blakus, lielajā telpā, jau sen valda klusums, vienkāršie ļautiņi jau labu laiku kopš devušies pie miera, tikai dižciltīgie kungi un dāmas vēl līksmojas.

Migels šeit redz gan apskāvušos pārīšus, gan roku, kas slīd aiz ņiebura, gan kāju, kuru glāsta vīrieša roka.

Vīrelis — bakalaurs kopā ar savu draugu uz brīdi iziet.

Uz grīdas balo divas nokritušās pergamenta lapas. Rodrigo tās paceļ.

—   Droši vien raksta dzejoļus šis mīlestības kārais bakalaurs, — viņš murmina. — Es jums tos nolasīšu: Antonio, zvejnieks no Alkalas, 2 d.; Alfonss, strādnieks ķec., no Kantiljanas, ķec. 3 d.; Serafima, v. ragana, burve 4 d.; Stefano, vīndaris no Brenesas, ķec. 8 d.; Julio, strādnieks no Gudajozas, dump. 4 d. I\o tas, dieva dēļ, nozīmē? Un kas ir rakstīts otrajā lapā? «Viņa svētībai donam Mikaelam Rampini, svētās inkvizīcijas tiesnesim …»

•— Spiegi! — Emilio iekliedzas, reibums izgaist, kā nebijis, un viņš trīs pie visām miesām. — Saprotu! Tas un tas ir ķeceris, divi dukāti par uzrādīšanu …

—   Uzrādītāji! Sastāda par mums sarakstu.

Visus pārņem šausmas.

—   Uzrādītāji!

—   Uzdos Emilio par vergu tirdzniecību.

—  Visus mūs uzdos!

—   Tas nozīmē sadedzināšanu! Uz sārta!

—       Posts man, — Emilio vaimanā. — Posts mums visiem! Nogaliniet šos neliešus! Es jums pavēlu! Es par to samaksāšu!

Vīri, kaut arī viņu saprāts peld vīna jūrā kā bezpalīdzīgs vraks, pielec kājās un tver ieročus.

—   Nāve uzrādītājiem!

Katalinons, apjautis atbildību par Migelu, vienā lēcienā ir pie zēna un velk to uz durvju pusi. Tur viņi saskrienas ar bakalauru, kas atgriežas ar visnevainīgāko sejas izteiksmi.

Lielajā istabā, ko apgaismo tikai viena lampa, Migels sasparojas.

—       Laid mani! Es tev pavēlu — laid mani vaļā! Neesmu vairs nekāds mazais bērns — saprati?

No dzeltenās istabas atskan kliedzieni, sieviešu brēcieni, ieroču šķinda.

—       Sitiet, sitiet mani kaut vai nost, bet tur atpakaļ jūs vairs nelaidīšu, — čukst Katalinons.

Sajā brīdī no istabas atskan spalgs kliedziens, un pēc tam iestājas klusums.

—       Nodarīts, — Katalinons mierīgi nosaka. — Viņa dziesmiņa nodziedāta. Ejam, godība!

Migels nepaspēj ne muti atvērt, kad atspragst durvis un gaismas strēlē parādās divi Emilio vīri, nesdami ļenganu ķermeni.

Migels_ šausmās sastingst. Uztraukumā aizvilkdamies, viņš izgrūž:

—   Kas tas ir?

— Uzrādītājs, — viens no nesējiem norūc. Garām līķim ar zobeniem rokās nakts tumsā aizdrāžas <llvi vīri, lai sameklētu nogalinātā bakalaura biedru.

Tagad Migels paklausīgi iet līdzi Katalinonam. Traktiera pagalms šķiet kā paradīzes dārzs. Smaržīgais gaiss, silts kā bērna delna, glāsta pieri, un zvaigznes zemu mirgo virs pagalma.

Laikam jau ir pusnakts, bet no siena šķūņa jumta lodziņa atskan klusa murmināšana:

—       Piedod man, ak, dievs, manas vājības un pasargā mani no grēka, jo es atzīstos savās vājībās un nevaru noliegt grēka …

Uz celiņa akmens plāksnēm noklaudz nesēju soļi, viņi aiznes līķi kaut kur tumsā, un aiz žoga nodun ķērāju zirgu pakavi, kas dodas meklēt aizbēgušo spiegu.

—       Dari manu sirdi šķīstu, ak, dievs, un sūti man savu svēto garu …

Migels apstājas kā zemē iemiets.

—   Kas tur runā? — viņš Katalinonam jautā.

—       Tur šķūnī nakšņo mūki, — Ķatalinons atbild, vezdams Migelu uz viņa istabu, bet pats kopā ar biedriem apmetas blakus telpā. — Ejiet gulēt, godība!

—       Jā, iešu, — Migels, domas iegrimis, atbild. — Ej pie miera arī tu pats! Ar labu naktij

Migels stāv pie loga un raugās pagalmā.

Reibinoši smaržo safrāna ziedi, /vlēness sirpis peld tieši virs platānu galotnēm. Atkal atskan lūdzoša balss, žēlabu un asaru pilna:

—       Izmisums un šausmas mani vajā, un bailes neatstājas no manis. O, apžēlojies, apžēlojies, dievs kungs, par grēcinieku!

Migels atkāpjas no loga, noģērbjas un kails izstiepjas guļvietā. Ķermenis kvēlo kā drudzī, sirds dauzās kaut kur kaklā, un galvas ādu stindzina salta ņirboņa.

Plati ieplestām acīm viņš raugās dēļu griestos, un to četrstūros atainojas viss šovakar piedzīvotais. Titusa gaļīgā seja, kuprīša cīpslainās rokas, divi vīri, kas nes līķi, apaļīgi stilbi un puskailas krūtis.

Auroras balss, mūka balss no šķūņa lodziņa un reibinošais puķu aromāts saplūst kopā. Balss, kas dzied par mīlestību, un balss, kas nožēlo grēkus. Divējādas balsis

viņu vajā, ik pa brīžam te viena, te otra ņemdama virsroku.

Migels vēlas iemigt, bet nespēj. Telpā ir tik tveicīgi kā speltē. Iztālēm vel dzirdama Emilio kompānijas ālēšanās, un no visiem logiem atskan gulētāju šņākšana; izklausās, it kā vabo|u bars čabinādamies līstu pa smiltīm.

Migels pieceļas, izņem no loga moskītu tīklu un apsēžas uz palodzes.

Pagalms grimst tumsā, nakts ir skaidra un karsta. Gar logu, gāzelēdamies kā piedzēris, aizlido sikspārnis. Un visapkārt smaržas, kas reibina vairāk nekā Alikantes vīns. Atkal atskan mūka lūdzošā balss:

—       Rādi, kungs, ceļu, ko tu esi man nolēmis! Jo tur es atradīšu savu dzīves piepildījumu.

Migela sirdī iegulst bailes. Viņa domās kā rēgi šaudās grēcinieki, ausīs šalc skurbinoši mīļi vārdi un brāžas cietsirdīgu vārdu viesulis, un dievlūdzēja neatlaidīgā balss izskan naktī.

Lūk! Visi dieva baušļi nostājušies slēgtā ierindā — kā svēto karapulks, kas pagriezis savas krūtis pret cilvēcīgo kaislību uzbrukumiem.

Migels cenšas nomākt neparastas jūtas, ko viņā modinājusi Auroras elpa. Bailes viņu stindzina. Viņš pāriet dieva karapulka pusē. Zēns nokrīt uz ceļiem un, zobiem klabot, lūdz:

—   Rādi, kungs, ceļu, ko tu esi man nolēmis!

Taču nakts velkas ilgi, tumsa skurbina, tveicē pagurst vēlēšanās lūgt.

Migels guļ pusmiegā un snauž nomodā. Plaukstas viņam ir miklas, basās pēdas sastingušas un krūtis cilā smaga elpa. Apžēlojies, kungs! Šķīsti manu dvēseli!

Viņš sten, vaid, šņukst, viņu krata drebuļi.

Debesu mīlestības konvulsijas. Zemes mīlestības konvulsijas.

Kad no rīta Migels sēžas zirgā un nostājas vīru grupas priekšgalā, tas vairs nav nepieredzējušais zēns, kas iepriekšējā diena pa upes krastu bija auļojis šurp.

Migels stāv sadusmotās mātes priekšā.

—       Grāfs no Manjaras izjāj viens pats bez pieklājīgas pavadonības.,. Iebraucamās vietās sēž pie viena galda ar lopu ganiem. Izbēg no mājām kā noziedznieks un nak•'ņo kopā ar klaidoņiem. Vai grāfs no Manjaras nemaz nekaunas par šādu sabiedrību? Vai tā atbilst viņa izcelsmei un cieņai?

—   Sokrāts, — Migels mēģina mazināt mātes dusmas,

—  nekaunējās sēdēt kopā ar nabadzīgajiem …

—       Klusu! Sokrāts pats bija plikata. Pati zinu, ka viņš staigājis kankaros un basām kājām. Bet tu esi grāfa dēls. Klusē un nerunā man pretim! Un tā tu uzvedies savā svētku dienā! Tev vajadzēja šķīstīt savu dvēseli lūgšanās, pateikties dievam, bet tu… Ak, tu mani nemaz nemīli, Migelito!

Migels pēc mātes balss jūt, ka viņa tuvu asarām, un nobāl.

—       Kādas cerības es uz tevi liku! Mans dels, mans lepnums! Un tu mani tā pazemoji.

Donja Heronīina ieraudas.

—   Tu mani vairs nemīli, Migel!

—   Mīlu! — Migels sauc un metas mātei ap kaklu.

—   Tu zini, ka nevienu nemīlu vairāk par tevi. Māmiņ! Manu māmiņ! Piedod man! Es nekad vairs tā nedarīšu. Tikai neraudi! Tikai neraudi!

Migels ber vārdus tik strauji, ka māte tikko noprot to jēgu.

—       Tu esi mana labā māmiņa, jā? Tu esi mana peonija, mana roze. Noslauki asaras! Tu taču neraudi vairs? Saki, saki, ka tu mani mīli! Ātrāk saki man to!

Migels, asaras rīdams, kvēli skūpsta mātes rokas, seju, kaklu.

Māte satraukta raisās vaļā no dela skāvieniem, tik strauja jūtu izpausme viņu mulsina.

—       Nu labi. Pietiek! Es mīlu tevi. Tu atkal esi mans mīļais Migelito.

Tad izslējusies viņa zēnam stingri saka:

—       Tēvs rūpējas par īpašumiem un mūsu labklājību. Es gādāju par dievu un mājas pavardu. Visu, kas mums pieder, ir devis dievs. Tas viss reiz piederēs tev, ja tu kļūsi par īstu vīru.

—   Kāds ir īsts vīrs, māt?

—       Tāds, kas mīl dievu un savus senčus. Tāds, kas lepojas ar viņu godprātību un cenšas būt vēl godprātīgāks. Tavs vecvectēvs …

—       Dons Tgramo? — Migels aizdedzies ziņkārē, pārtrauc māti.

Patiešām nepatīkami, ka zēns atceras tieši šo nolādēto meseru Terami Anfriani, kurš pameta savu skaisto sievu un bērnus, nogalināja draugu, lai iegūtu viņa līgavu. Kāpēc atminas šo dzimtas kaunu, nekrietno izvirtuli, kurš, asinsatriebības vajāts, nogalinātā radinieku ielenkts, kā suns tika nobeigts kādā Korsikas alā? Un jo sāpīgāk ir tas, ka, spriežot pēc portreta, Migels ir savam vecvectēvam, šim dzimtas kaunam meseram Teramo, līdzīgs kā ola olai. Mātes sirds sažņaudzas bailēs, kaut tikai viņas dēls nebūtu mantojis sava vecvectēva kaislības.

— No, nē, — grāfiene satraukti apgalvo. — Dons Teramo nebija īsts vīrs. Turpretim abats un bīskaps Huans Baptista Anfriani, viņa brālis, ir viskrietnākais un viscēlākais vīrs tavu senču vidū. To ņem par paraugu! Izvēlies viņa ce|u! Centies arī tu būt tāds pats! Tad tu izaugsi par īstu vīru.

Ir agrs rīts, saules, smaržu un putnu dziesmu pārpilns. Manjaras sievas, bālas, neizgulējušās, koši sarkanos brunčus uzspraudījušas virs ceļiem, nometušās uz akmeņiem upes malā, kuļ veļu ar koka vālēm un nenogurstošām mēlēm izvētī visus dienas notikumus — kā arābu ūdens dzirnavas graudus.

Večas, spēcīgas sievietes un jaunuves, cita citu uzrunādamas skaistos, skanīgos vārdos, apspriež šīs briesmīgās nakts notikumus, kad jaunais grāfs ar tikko dāvināto zirgu aizjājis nezināmā virzienā.

Ak, svētā Roketa! Kas tā bija par paniku! Trīs simti bruņotu vīru lēca zirgos un ar lāpām rokās aizauļoja uz visām debespusēm, lai pārmeklētu katru krūmāju gar Gvadalkvivīras krastiem. Tikai gaismai svīstot, Ensio viņu atradis Brenesā.

—   Ko Ensio par to dabūja? — iejautājās Petronila, skaistākā meiča visā apkārtnē.

—  Pateicību, — Ruhele atbild. — Kungs ar kundzi izteica pateicību.

—  Tad nu gan! — Barbara smejas, baltos zobus atiezusi. — Vai viņš no tās nepārēdās?

—   Šorīt agri Narini viņu vēl uzcienāja ar trīs pletnes cirtieniem par acīs līšanu, — Agripina stāsta. — Pateicība un pletne — vai nav jauki?

—       Narini ir zvērīgs suns. Kopš piedzimis jaunais grāfs, viņš kļuvis vēl ļaunāks. Klaudio saslima ar drudzi, bet majordoms pavēlēja uzraugam viņu vilkt uz tīrumu un pa ceļam vēl viņu sita. Klaudio, brīdi strādājis, saļima. Viņi to atstāja saulē guļam, kamēr viņš pats atguvās, — Barbara stāsta.

—       Tfu, — Ruhele nospļaujas, — gan reiz pienāks atmaksa arī šim Narini!

—       Engrasija vakar dzemdēja dēlu, — Agripina ierunājas. •— Saukšot viņu par Anfiso.

—       Kāpēc par Anfiso? Kāpēc tik dīvainā vārdā? — sievas brīnās, bet Agripina paskaidro:

—       .Tas taču jau Engrasijas trīspadsmitais bērns un devītais puika. Tāpēc viņi vairs nevienu parastu vārdu neesot varējuši iedomāties.

—       Monikai uz rokām un kājām uzmetušies augoņi krietnas olīvas lielumā, — Petronila ierunājas. — Jau divas dienas viņa ieziež tos ar govju mēsliem, bet neko nelīdz.

—       Tas būs no tā, — Ruhele prāto, — ka viņa ēd meloņu mizas. Tām ir par daudz skābuma, un viņa to nepanes.

—       Ko lai ēd, ja cita nekā nav? — Petronila pagriežas pret veču.

Bet Ruhele šajā brīdī savelk seju simt sīkās grumbiņās un kļūst līdzīga raganai, palaiž vaļā veļas gabalu un paceļ rokas gaisā. Sievietes pieklust. Viņas Ruheli pazīst. Tagad pār viņu nolaidies gaišreģes gars, tāpēc jāklusē.

—       Es redzēju sapni, ai, briesmīgu sapni! Sarkani mākoņi milža pie apvāršņa. Asinis plūda gan pa zemi, gan debesīm, zirgu bars drāzās pāri laukiem, no viņu nāsīm šāvās ārā liesmas …

Brīdi veča klusē.

—   Tas nozīmē karu! — Barbara ievaimanājas.

•— Muļķe, — Petronila viņu apsauc, — vai tad karš neplosās jau divdesmit divus gadus?

—       Kas zina, vai mūsu vīri atgriezīsies? — Agripina bēdīgi ierunājas. — Un vai atgriezīsies veseli?

Taču atkal ieskanas vecās Ruheles pareģojošā balss:

—   Es redzēju, ka gaisā pacēlās ļaunie gari..,

—       Nebaidi, vecmāmuļ, — aiz sieviešu mugurām iedunas kāda balss. — Nebaidi tādā dienā, kad tik jauki spīd saulīte!

Padre Gregorio! — sievietes iesaucas, pielēkdamas kājās un novilkdamas uz leju uzspraustos svārkus. — Dievs lai ir ar jums, padre!

—       Arī ar jums! Atstājiet vien, — mūks piebilst, — atstājiet vien savus bruncīšus tā, kā tie bija! Uz neglītumu neskatīšos, un skaistums mani neapvainos.

Mūks atsēžas uz akmens, izņem maizi, sieru un sāk ēst.

—       Bet vai nezināt, ka, ar mani sarunājoties, jums jāpārtrauc darbs? Mans stāvoklis liek ievērot pieklājību. Kas jauns, meitenes?

Ve|as mazgātājas ar prieku pārtrauc darbu un atbild:

—       Mūžīgs darbs, padre! Vēlu naktī tiekam gulēt, bet jāceļas vel pirms ausmas. Veļas vāles kļūst ar katru dienu smagākas. Sāp rokas, sāp mugura, sāp ceļgali…

—       Gan pienāks vieglākas dienas, sieviņas, — Gregorio sola, viņas iepriecināt gribēdams.

—• Nepienāks, tev, — Agripina iebilst. — Drīzāk gan kļūs vēl ļaunāk. Narini pret mums izturas arvien negantāk. Līdz pusdienlaikam mums jāizmazgā šie trīs veļas kalni, pēcpusdienā jāiztīra visas istabas pēc vakardienas dzīrēm, darba viņš mums jau sadevis tik daudz, ka gribas iet slīcināties.

Mūks sadusmojas.

—       Ko tu runā, Agripina! Slīcināties, tu saki? Vai tev kauna nemaz nav, pļāpa? Vai tev dzīvība dota tāpēc, lai tu to sev ņemtu? Nē! Tātad redzi..,

—   Ko tad darīt, padre, ja cilvēks vairs nespēj izturēt?

Gregorio atbild paceltā tonī:

—       Atpūsties! Cilvēkam vajag elpu atvilkt, viņam pienākas atpūtas brīdis arī darbā.

Sievietes satrauktas skatās mūkā.

—       Kā tā — atpūta? Un ko majordoms? I<o uzraugi? Viņi mūs sitīs līdz nāvei! Viņi mūs nomērdēs badā, ja redzēs mūs atpūšamies kaut brītiņu.

—       Nieki vien, — mūks viņas mierina, — nemālējiet velnu melnāku, nekā viņš ir, bērniņi! — Un, veikli ievirzīdams sarunu uz citu pusi, iejautājas: — Kāpēc tev ir tik skumjas acis, Petronila?

Petronila nolaiž plakstus un klusē.

—       Nebrīnieties, padre! — Barbara iesmejas. — Viņa skumst pēc Katalinona. Jāgaida līdz vakaram, bet grūti tik ilgi neredzēties.

—        Gan sagaidīsi! — Mūks pasmaida. — Vai satiekoties tu esi viņam parādījusi savas skaistās kājas?

Petronila, kas līdz šim tupējusi blakus mūkam, spēji pagriežas, lai slēptu kājas, neiedomādamās, ka tagad atklāj tā skatienam savas ņieburā iežņaugtās persikiem līdzīgās krūšu puslodes.

Mūks noraugās viņā ar patiku, ieņem mazu malciņu vīna no pudeles un iesaucas:

—       Gaudeamus! Līksmosim! Cik jauka diena, un dieva žēlastība ir ar mums.

—       No kurienes jūs šodien tik agri, tēvs? — Ruhele izprašņā.

—        Pārnakšņoju Manjarā, ko parasti nemēdzu darīt, taču manas latīņu un grieķu valodas stundas šodien ir atceltas. Dons Migels atpūšas …

—   Zinām, zinām …

—       Bet to jūs nezināt, manas pēkšķošās pīlītes, ka es brokastoju pie Ali…

—       O, to mēs redzam, — Petronila sadūšojusies viņu pārtrauc, — redzam, ka jūs brokastojat pa otram lāgain. Vai jūs katru dienu mēdzat divreiz brokastot, padre?

—       Kā dievs dod, draiskule mana, — mūks atbild, — dažreiz iznāk ieturēt divējas brokastis, dažreiz nevienas. Tu tikai nekļūsti pārāk pļāpīga, jo tad tev drīz vien iegulsies grumbas ap muti.

Petronila nokaunējusies pielec kājās un grasās skūpstīt mūkam roku.

—       Nevajag, nevajag, ineitiņ! — Večuks atgainās. — Ir jau labi. Bet tagad nāciet visas šurp pie manis!

Sievietes ātri saskrien ap Gregorio, kurš no lielās somas izdala viņām kārumus, kas atlikuši no vakardienas bagātīgā mielasta galda.

Viņas pārsteigtas pateicas, priecājas.

—       To es sev ņemšu līdzi uz mājām, — Agripina nosaka.

—       Nekā nebūs, — mūks uzstāj, — tepat apsēdieties un uz vietas apēdiet!

Sievietes paklausīgi apsēžas, bet mūks, uzmanīgi vērodams Manjāras ceļu, sāk viņām stāstīt, cik brīnišķīgas dāvanas Migelam un Blankai atsūtījis tēvocis no Jaunās pasaules.

Aiz pārsteiguma viņas vairs neēd, bet klausās, mutes iepletušas.

—       Ko jūs tur ta skatāties, padre? — Petronila ziņkāri iejautājas.

—       Ed un nepjāpā, — mūks norūc, turpinādams stāstīt, un tas ir patīkams atpūtas brīdis.

Sievietes, viņā klausīdamās, atliec muguru, atpūtina kājas, viena pa šo laiku pazīda bērnu, kas gu| grozā tepai upes krastā, citas ieziež sāpošos ceļgalus ar kausētiem taukiem, un visām ir labi.

Piepeši Gregorio tālumā uz ceļa ierauga putekļu māku līt i.

—       Žigli pie darba! — viņš steidzina sievas. — Majordoms jāj šurp jūs pārbaudīt.

•— Dievmāte Marija, stāvi mums klāt! Nu būs elle vaļā!

Tikko viņas to paspējušas izteikt un pacēlušas veļas vāles, Narini jau ir klāt. Ieraudzījis šeit mūku, viņš saīgst. Majordoms necieš Gregorio. Majordoma acīs arī Gregorio ir tikai plukata, kuram jākalpo kungiem līdz pēdējam elpas vilcienam, tomēr baidās no viņa. Gregorio taču ir jaunā grāfa skolotājs. Tāpēc Narini cenšas mūku apiet un neievērot. Arī šodien viņš izliekas to neredzam.

—       Vai čakli mazgājat? — viņš ieķērcās savā čerkstošajā, pretīgajā balsī.

—       Mazgājam, — sievietes atbild, acis nodūrušas un vāles cilādamas.

—       Maz esat šorīt padarījušas, — Narini brēc. — Vai tas ir viss? Slinkojušas esat, nelietes tādas?

Gregorio, redzēdams, ka Narini sagrābj pletni ciešāk un grasās kāpt zemē no zirga, pieiet viņam klāt.

—       Lai dievs jums dod labu rītu, godība! Man nejauši gadījās iet šeit garām, un tā es brītiņu paskatījos, kā sievas strādā. Sādā darbā gan mugurai un ceļgaliem ir ko turēt, vai ne?

Majordoms sabožas.

—   Nav jūsu cienīgi, padre, domāt par laicīgām lietām.

—       Kāpēc ne? —■ mūks brīnās, — Jūs taču pats kādreiz esat mācījies dieva baušļus, ka strādniekam darbs jāatvieglo.

—   Un jūs šīm te atvieglojat darbu?

—       Kā gan es to uzdrīkstētos, cienītais kungs? mūks atgaiņājas. — Gluži otrādi, es gaidu, ka to darīsiet jūs.

—       Ko? Es? Es? — Narini balss pat aizlūst niknumā par veča nekaunību.

—       Un kāpēc nc? — mūks brīnās. — Līdz šim es biju pārliecināts, ka jūsu godība tur cieņā dieva baušļus.

Mūks ievirzījis sarunu tik bīstami, ka Narini aiz izbailēm izvalba acis un, aiz šausmām nespēdams izteikt ne vārda, tikai vārsta muti.

—       Savā vientiesībā es biju pārliecināts, — Gregorio turpina, — ka jūs esat mūsu svētās katoļu baznīcas uzticams un padevīgs kalps, kas tur godā dieva baušļus…

Majordomu pārņem panika. Viens neuzmanīgs vārds, un viņu var apvainot ķecerībā.

—       Es turu godā dieva baušļus, — viņš stostās, — es tikai nesaprotu, par kuru no tiem jūs pašreiz runājat…

Gregorio izbauda šo savu uzvaras brīdi, viņš paceļ labo roku un saka stingri un pavēloši:

—       Nepacel savu roku pret savu padoto un dod viņam atelpas brīdi!

Narini aizbāž pletni aiz segliem un, uztraukti acis mirkšķinādams, noburkšķ:

—       Es nevēlētos, lai jūs par mani būtu sliktās domās, padre.

—       Arī es to nevēlos, cienījamais kungs, — mūks stingri atbild.

Narini, pagriezdams zirgu, izgrūž caur zobiem:

—   Novēlu jums patīkamu dienu, padre!

—   Es jums tāpat, don Marsiano, — cienīgi atbild mūks.

Pēc brīža no majordoma paliek tikai putekļu mākulītis

uz Manjaras ceļa.

Sievietes izbijušās paceļ galvu, vāles apklust, un viņas blenž mūkā, kurš, mierīgi uzlasījis klēpī sabirušās maizes drupatas, grasās uz iešanu.

—       Jūs man jautājāt, kā atpūsties, kā atliekt muguru. Tagad es jums parādīju, kā to dara. Izsiieties, atvilkt elpu, parunāt labu vārdu ir dievam tīkami un ari mugurai nāk par labu — vai nav tiesa?

Sievietes saprot, iesmejas un līksmi metas mūkam skūpstīt roku.

Viņš tās atvaira.

—       Tiš, vistas, prom! Knābājiet ar saviem knābīšiem kaut ko labāku nekā manu krunkaino ādu! — Un, pacēlis roku, svētī strādnieces ar vārdiem: — Dievs lai ir ar jums! Lai viņa svētības pilna ir jums šī diena!

Tad mūks iziet uz ceļa un lēnām tipina uz tuvīno Tosinas abatiju, kur ir viņa mājas.

Petronila sauc viņam nopakaļ:

—   Padre! Sakiet — vai tiešām Svētajos rakstos ir tāds dieva bauslis, kādu jūs minējāt Narini?

Gregorio pagriežas pret skaisto meiteni, uzsmaida viņai un domīgi atbild:

—   Nav, meitiņ, bet tādam vajadzētu būt!

Brīdi veļas mazgātājas ar mīlestības pilniem skatieniem pavada rria.zo vīreli, kuru ietin sutanas stērbeļu saceltie ceļa putekļi, un tad atkal noliec muguru darbā, bet tagad jau ar priecīgāku prātu un cerības dzirkstelīti sirdī.

No laivas izkrauj atvestās bagātības. Mērkaķu ādas, rūsganas un gaišas, svītrainas un lāsumainas, dažādas zvērādas, izkrāsotas košām krāsām, indiāņu kara šķēpus, apgleznotus lūku pinumus ar lapu un ziedu ornamentiem, salmu un papagaiļu spalvu vēdekļus, kakla rotas nO kliju nagiem un plēsoņu zobiem, gliemežvākus, diadēmas no raibi košām spalvām, kara cirvjus, no meldriem izgatavotas svilpes, mokasīnus, lokus, bultas, indiāņu kara maskas …

Katalinons, ziņojis par ceļojumu, saņēmis par to pateicību un zeltu, tagad klimst pa krēslaino pagalmu, meklēdams savas ēnas ēnu, savu acuraugu, savas dvēseles prieku — Petronilu.

Dzirdi manu balsi, mīļā, pamosties, atver va|ā durvis, ceļā dosimies!

Kaut kur no augšas viņam atbild meitenes balss, turpinādama dziesmu, kuru Katalinons allaž ar patiku ir klausījies, skaistās Petronilas dziedātu:

Ja lev kājas basas, iesim tāpat vien — ce|ā daudzas upes mums būs jāparbrien.

Katalinonam šķiet, ka balss nāk no klētsaugšas, viņš steidzīgi kāpj augšā pa čīkstošajām kāpnēm. Lukturis apgaismo labības apcirkņus un starp tiem stāvošo meiteni.

Mīlētāji apkampjas.

— Kain te vajadzīga lampa? — Katalinons čukst.

—    Gribu tevi apskatīt, tik ilgi neredzētu. Gribu palūkoties, vai tev acis vēl arvien ir zilas, — Petronila ķircina mīļoto. — Šķiet — diezgan pabālējušas. Un skatiens tāds dīvains. Vai tas patiesi esi tu?

—    Esmu, esmu, — Katalinons čukst, glāstīdams meitenes plecus.

—    Tu izskaties tāds kā izaudzis un vīrišķīgāks kļuvis, — meitene valšķojas. — Nav vairs mātes piens aiz lūpas. Arī zods bārdains un skrāpē. Laid mani vaļā — tu! Daudz skaistāks tajā aizjūras zemē vis neesi palicis, bet pats svarīgākais man vēl jānoskaidro, vai esi prātā pieņēmies.

—    Lapsa tāda, — Katalinons smejas, — vēl arvien niķu pilna!

Tad klusītēm bilst:

—   Petronila, vai tu mani vēl mīli?

—    Skaties tik, — meitene uzmet lūpu, — veselu gadu dauzījies apkārt pa pasauli, droši vien skrējis pakaļ katram bruncim un grib, lai es šo vēl mīlot.

—    Lai man acis izkrīt, ja es kaut uz vienu meiteni būtu paskatījies, — Katalinons taisnojas. — Bet vai tu biji man uzticīga?

—    Es tev biju gan, bet tu, vējagrābsli, man droši vien nebiji.

Petronila glāsta viņam vaigus un atmaigst. Viņa atsēžas uz kukurūzas graudu kaudzes un Katalinons viņai blakus.

—    Tu, manu ēzelīt, — Petronila maigi runā, — es tevi mīlu tāpat kā agrāk. — Ilgs skūpsts.

Bet pēkšņi Petronila atraujas un dusmīgi izgrūž:

—    Es zināju, ka tu esi bijis man neuzticīgs! Tu mānītāj, tu brunču medniek! — Un meitene viņam sit ar abām dūrēm.

—    Kas tev nāk prātā? Ko tu runā? — Katalinons vairās no sitieniem.

—    Prom no manām acīm, nelieti! — Meitene izplūst asarās.

Katalinons apskauj meitenes vidukli, bet viņa pretojas. Viņa sper, kož un raud aizvien izmisīgāk. Katalinons piesauc visus savus senčus, visus svētos un šķīstos garus par savas nevainibas lieciniekiem, bet velti.

—    Kā tev ienāca prātā tādas muļķības, Petronila? — Katalinons, meiteni purinādams, pratina.

—       Tikko tu mani noskūpstīji, es visu sapratu. Tu skūpsti pavisam citādi nekā pirms gada.

Nolādēts, Katalinons pie sevis sodās. Kas, pie joda, par to būtu iedomājies? Pie visa vainīga tā skuķe, kuņas bērns, no Sidraba upes. Pagulēju ar viņu ne vairāk kā reizes piecas, un paskat, kādas tam sekas!

—       Muļķīte, — viņš mierina Petronilu. — Vai tu nezini, ka cilvēks taču kļūst pieaudzis un gudrāks? Un ar laiku saprot, kāpēc viņam ir lūpas un mēle. Kareivji par to runāja ik vakarus; un vai tad man ausu nav? Vai esmu truls?

—       Tātad tu to esi noklausījies? — Petronila ir ar mieru tam noticēt un strīdu izbeigt.

•— Saprotams, ka noklausījies. Kā gan citādi?

—       Nu, vai redzi, tu diedelniek, — meitene maigi saka un viņam uzsmaida, — ka es vēl arvien mīlu tevi?

Seko jauns skūpsts, kurā tiek liktas lietā Jaunajā pasaulē noklausītās zināšanas.

—   Nodzēs gaisinu, — Petronila aši izgrūž.

Apsēdies ezera krastā, Migels domā par visiem tiem, ko viņš mīl.

Par māti, tēvu, madonnu, dievu, Blanku, Gregorio, Inesi, Pedro, Ali, Katalinonu, melni. Trifonu viņš nemīl. Narini un Bruno arī ne.

Vēl viņš mīl vīraka un neļķu smaržu, Auroras balsi, pērkona grāvienus, bet visvairāk to, kas ir baltā krāsā: lilijas, apelsīnu ziedus, glāsainu zīdu, ziloņkaulu, putnu dūnas…

Snaudā aizveras plakstiņi, bet acu priekšā peld mākoņi ka balti ziedi. Eņģeļu spārni, ūdensrozes. Aurora, kakls dūnu baltumā … gulbis …

Migels pielec kājās un gaismā apžilbušām acīm raugās pec gulbja.

Tur viņš ir! Peld lepni un cēli kā burulaiva. Slīd kā putu guba un, grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem, šķiet gluži kā pasaku tēls.

Migels basām kājām, bikses uzrotījis, brien cauri meldrajam un apstājas ūdens malā.

Kādreiz, pirms vairākiem gadiem, kad vakaros izdevās izbēgt no Bruno, viņš šeit rotaļājās ar Inesi. Mēness bija pakāpies virs ezera un spoguļojās ūdenī. Inese iekāroja mēnesi. Un Migels toreiz, drēbes nenovilcis, bija ielēcis ezerā, lai meitenei no ūdens izzvejotu mēnesi. Kādas muļķīgas iedomas! Mēness taču ir debesīs, bet gulbis gan patiesi peld ezerā.

Pēdas slīd pa mālaino ezera dibenu, ūdens sniedzas jau līdz ceļiem, kad viņš, izstiepis roku ar cepuma gabaliņu, mēģina gulbi pievilināt tuvāk. Ar vienu roku viņš stiepj gulbim pretī gardumu, ar otru sniedzas noglāstīt tā sniegbalto ķermeni. Bet, tikko pirksti ir pieskārušies spalvām, viņš sastingst, elpa aizraujas, neizskaidrojama

tīksme ielīst locekļos un pārņem visu ķermeni.

$ ❖ *

—  Viņa uzlika savu plaukstu uz manas rokas, un es šajā brīdī izjutu nevis pretīgumu, bet gan svētlaimi, droši vien grēcīgu svētlaimi; ak, padre, atlaidiet man šo grēku un atbrīvojiet mani no sirdsapziņas mokām!

Migels ir nometies ceļos pie Gregorio kājām, un vārdi no viņa lūpām plūst tik strauji, ka mūkam ir grūti ko saprast.

Gregorio sēž uz nozāģēta neauglīgas olīvas koka. Saule veļas uz Arasenas kalnu pusi, liega novakare līst pāri ganībām kā medus no kāres, iestājas vismaigākā dienas daļa. Mūks ar baudu izjūt šī brīža jaukumu un glāsta Migela melnos matus.

—   Mēs visi ik brīdi esam padoti briesmām, Migel. Saldas ir mīlestības jūtas, taču tās cilvēkā iesveļ kaislības. Bet kaislību apmātam cilvēkam dievs nav labvēlīgs. Kaislības cilvēku bieži ieved galējībās un nelaimē. Dzīves gudrība māca: cilvēkam katru vakaru apmierinātam jāsatiekas ar nodzīvoto dienu, draudzīgi jāsadodas rokās ar savu sirdsapziņu — un tad var mierīgi likties gulēt.

—   Jums tas varbūt izdodas, padre, bet es ne…

—  Arī es reiz biju jauns, tāpat kā tu tagad, Migel, bet dzīves gudrību iemāca tikai dzīve pati un laika ritējums.

Mīlestība ir skaista, zēn: divi cilvēki iet kopā dzīves ceļu, palīdz viens otram un dara labu arī citiem. Paraugies uz pārcēlāju Sebastjanu. Tu viņu labi pazīsti. Viņam ir zelta sirds. Jau divdesmit gadu viņš dzīvo kopā ar savu sievu, viņiem ir astoņi bērni, un pat savā nabadzība viņi ir priecīgi un laimīgi. Tāpēc ka viņi domā ne tikai par sevi, bet ari par citiem, pat garāmgājējiem un visiem dod no sava mazumiņa. Tā ir ģimenes laime, vai saprati?

—    Vai ari mūsu namā ir ģimenes laime, padre? — zēns jautā.

Mūks apmulsis neatbild.

—    Es saprotu jūsu klusēšanu, padre. Nav. Jūs nesen teicāt vecajai Ruhelei, ka Manjaru namā trūkst mīlestības.

Gregorio grib iebilst, bet Migels ar žestu to liedz.

—   Pats dzirdēju, padre!

—    Neliegšos, teicu tā, — mūks nomurmina. — Iespējams, ka meloju…

—    Jūs nekad nemelojat, padre! Es tikai lāgā nevaru izprast, kāda īsti ir mīlestība, jo neko līdzīgu neesmu mūsu namā manījis. Varbūt vienīgi brīdī, kad viņa eminence skūpsta mātei roku. Bet tas taču nevarētu būti Un es tik neizsakāmi, tik neizsakāmi vēlos uzzināt, kas ir mīlestība!

—    Lai dievs tevi svētī, Migelito, un ļauj to tev iepazīt visā krāšņumā!

—   Kad cilvēks iepazīst mīlestību,"padre?

—    Dažreiz agrāk, dažreiz vēlāk, zēn. Bet vienmēr tai ir varens spēks. Mīlestībai ir grūti pretoties, manu zēn…

—    Bet padre Tritons liek man ne tikai vairīties no grēka, bet arī no visādiem kārdinājumiem. Liek man vairīties no sieviešu dzimuma …

—    Padri Trifonu kādreiz ir sieviete pievīlusi. Tāpēc viņš kļuvis tik nīgrs. Tāpēc grib arī tev mīlestību padarīt pretīgu. Scneka, mūsu tautietis no Kordovas, apgalvo, ka šad tad padoties kārdinājumam esot pat nepieciešami, Platons teicis, ka pie poēzijas durvīm apdomīgais klauvējot velti. Es domāju, Migelito, ka bez mīlestības cilvēka dzīve nav graša vērta. Priecāties par visu, ko dievs devis, nav grēks. Sargies vienīgi no pārmērībām un raugies, lai kādam nenodari pāri! Tā ir pati svarīgākā gudrība, dzīves gaitas uzsākot.

—    Es gribu iet pa pareizo ceļu, padre. Iet akli uz dižo mērķi un nenomaldīties no ceļa. Tikai es nezinu ne sava mērķa, ne ceļa .,.

Rāmi smaidīdams, mūks raugās zēna nopietnajā sejiņā un klusi skandē:

Kaut arī droši pa ceļu tu soļosi, neklīzdams sāņus, caur vērša ragiem būs jāiziet, šķērsām tev stāvošiem

ce|ā,

Hermonas klintīm un lauvas negantai, plēsīgai rīklei.

—       Es nenovirzīšos no ceļa! — zēns solās. — Sakiet, padre, — kāds ir mans ce)š?

—   Ceļu ir daudz, taču mērķis ir viens.

—   Kāds mērķis, padre? — zēns dedzīgi jautā.

—   Tev jānes labums cilvēkiem, — Gregorio atbild.

Migels izbrīnījies raugās mūkā.

—       Es, grāfs no Manjaras, lai nestu labumu cilvēkiem? Saprotams, ka viņi pūlas manā labā; bet kādēļ lai cs to darītu viņu dēļ?

—       Tu maldies, dēls, — mūks paskaidro. — Spried pēc manis! Vai manai dzīvei būtu kāda jēga, ja es domātu tikai par sevi vien un par citiem nemaz? Kas tā būtu par dzīvi? Tā nebūtu pat pelavu saujas vērta!

—       Jūs, padre, — Migels spriež, — jūs patiesi esat vajadzīgs visiem cilvēkiem …

—       Nu lūk! — Mūks pasmaida. — Un man par to ir prieks. Tā ir mana laime, Migelito!

Migels brīdi padomā, tad iesaucas:

—       Tas nozīmē kalpot! Es nevienam nekalpošu! Lai kalpo man! Es esmu kungs!

Gregorio sadrūmst un pievelk zēnu sev klāt.

—       Tā runāt nav labi, zēn! Tā runāt var vienīgi tāds tumsonis, kāds ir Narini. Bet tu? Mācīts cilvēks? — Un mūks pēkšņi iekaist. — Kas tu par kungu? Vai tāpēc, ka mantosi veselu kaudzi zelta, kalpu baru un pilis? Ko tas dos, ja tu nespēsi valdīt pats pār sevi? Iemācies to — un tad tu būsi kungs! Ja nevarēsi — tad ar visu savu zeltu būsi nelaimīgs un nabags.

Migels pēc klusuma brīža klusi nosaka:

—       Bet es vēlos to, kā nav nevienam citam. Vairāk par citiem. Nē, es nerunāju par zeltu, tēvs. Tas mani neinteresē. Bet es gribētu visu zināt, saprast, varēt, mācēt…

Mūks noglāsta zēna matus.

—       Es zinu, ka tu neesi mantrausis. Un zināšanas, gudrība ir laba lieta. No tām es tevi neatrunāšu.

—   0 todo, o tiada! Visu vai neko! — zēns iesaucas.

Gregorio kļūst nopietns.

—       Es zinu šo devīzi, taču nelabprāt dzirdu to no tavas mutes, Migel. Tai sekojot, tu ar savu dedzīgo raksturu vari ieslīgt galējībās. Ja tās vārdā veiksi ko labu, visiem noderīgu, tad šī devīze būs vietā. Taču, ja Jaunu, tad postu nesīs šie vārdi arī tev pašam.

Vakara blāzma iezaigojas te zeltaina, te sārta, putekļi nosēžas uz lapām tik viegli kā dūnas, un pāri Gvadalkvivīrai aizlido meža zosu bars.

—       Es baidos, tēvs, — Migels saka, — ka es nebūšu tāds, kādu jūs mani vēlaties redzēt.

—       Arī es par to baidos, — mūks nomurmina pie sevis tik klusu, ka zēns to nemaz nedzird, un glāsta viņa karsto pieri. — Es būšu pie tevis, dēliņ. Es tevi neatstāšu.

Dievs esot radījis visu, izņemot sevi pašu, jo viņš ir mūžīgs. Viņš radījis eņģeļus, daži gan no. viņiem kļuvuši dieva noliedzēji un pārvērtušies par velniem, radījis sauli, zemi, šo skaisto upi un vīrus tās krastos. Dievs ir radījis sievieti, taču viņa izlavījusies no dieva varas, atnesusi uz zemi kārdinājumu un grēku. Tā māca jezuīti.

Drūms gadsimts ir nolaidies pār šiem kalniem, asinis tek aumaļām, un upes ielejā skan ne tikai prieka, bet arī sāpju nopūtas. Vīrieši pakļāvuši sev sievietes gan ar vārdiem, gan zeltu, gan varu, pats sātans viņiem ir nācis talkā šajās izdarībās.

Dievs!

Sātans!

Kurš kuru? Kurš būs stiprāks?

Līksmo, Andalūzija, tu visskaistāko meitu un vislepnāko vīru cilts radītāja! Priecājies, dejo, mīli, tu mīlestības šūpulis!

Uz ceļiem, andalūzieši! Dievs trīc dusmās, skatīdamies jūsu apgrēcībās. Lūdziet grēku piedošanu, lai ļaunais atstājas no jums, — māca jezuīti.

Tu esi kāzu gulta, Andalūzija! — meitenes dzied upju krastos.

Tu esi pekles vārti nolādētiem, Andalūzija! — Jēzus brālība dārdina.

Kas mīl, tas nenoveco, skan tava sena paruna.

Kas mīl, tas krīt grēkā un tiek mūžīgi nolādēts.

Alirt mīlestības vārdā!

Mirt dieva vārdā!

Visus uz sārta! Sadedzināt pelnos jūs, netikļi!

Kas pretojas mīlestībai — cilvēki, eņģeļi, dieva kalpi un kalpones?

Vai tu ieklausies gaismas balsī vai tumsas balsī, Migel?

Vai tev, cilvēk, kurā gaisma ar tumsu mijas aši un krasi! Tu, liesmojoša būtne, kas visu, ko jūti un dari, pārdzīvo ar postošu kaismi, un tas tevi sadedzina! Vienā rokā rožukronis, otrā zobens. Starp pretstatiem — grēku un svētumu — ir robeža, smalkāka par matu. Bet tev, plaukstošā dvēsele, vēl priecīgā, vienkāršā dzīve rit, neziņā tīta!

No rītiem pazemības uzplūdi un sirdsšķīsti nodomi, vakaros karstas baudkāres alkas. Bet abi, kā rīti, tā vakari, ir reibuma pilni. Nerimtīgs reibums un steiga, un lidināšanās, un neganta liesmošana.

Andalūzijas svelmainajā gaisā šī laikmeta cilvēks kļūst par fanātiķi.

Vienalga, vai viņš tic dievam vai sātanam, bet tic no visas sirds, pārliecināti, nedomādams par sekām. Un cilvēku par to gaida vai nu svētā oreols, vai arī mocekļa vainags uz sārta.

Migels ieiet Svētās Jaunavas kapelā un nometas ceļos altāra priekšā.

Uz altāra ir liels madonnas tēls zili baltās drānās, un lūpās, sārtās kā gatavas ķiršogas, tai ir maigs smaids,

Migela ilgas paceļas līdz pat madonnas sejai. Tuvāk viņai! Pieskarties viņai! Paglāstīt!

Šausmas! Kādas grēcīgas domas! Lūdzies, lūdzies!

Kāda lūgšana tev tiktos vislabāk, svētā Jaunava?

Un Migela lūpas čukst svētā Franciska lūgsnu, pirmo, kas iešāvusies prātā:

Mana sirds gurst no mīlas.

Savā laipnībā ļauj man nomirt aiz mīlas!

Mila, mīla, o, Marija, ņem mani, inīla,

nāc man līdzi, mīla!

Migels tup, galvu noliecis, satraukumā pukstošu sirdi, kad pēkšņi viņa acis aizklāj divas mazas, maigas plaukstas.

— Uzmini — kas? — ieskanas meitenes balss, liega kā taurenis gaisā.

Ak, es zinu, kas tā ir! Inese! Tikai man negribas ne kustēties, ne piecelties un pārtraukt to tīksmi, kas manī plūst no šīm mazajām plaukstām.

Tad pēkšņi viņš pielec kājās, pagriežas un satver meiteni aiz rokām.

Tā viņi stāv, zēns un meitene, juzdami sejā viens otra elpu, un abi klusē.

Domas virpuļo zēna galvā. Baigi elles atvari un debesis, kas sola svētlaimi — baltu jo baltu. Ausīs šalc ūdenskritums — vai tās ir ilgas vai varbūt bailes? Taču kaut kāds nezināms spēks liek viņam pārvarēt samulsumu un paceļ viņa rokas pie meitenes vaigiem.

Tic ir maigi kā aprikozes. Inese pasmaida, bet Migela seja paliek nopietna, viņa rokas noslīd uz meitenes pleciem, saspiež tos cieši, sāpīgi, tad virzās pāri kaklam līdz pakausim, un piepeši zēns spēji piespiež savu muti meitenes lūpām, iekožas tajās tā, ka tās sāk asiņot.

Inese atgrūž viņu ar visu savu jauno roku spēku un metas bēgt.

Migelain acu priekšā viss satumst. Viņš strauji pagriežas pret madonnu. Uzkāpj uz altāra, tā ka stāv vaigu vaigā ar madonnas tēlu. Tad piespiež savas lūpas pie viņas saltās, karmīnsarkanās mutes, tā pie svētās Jaunavas pabeigdams savu pirmo, alkaino skūpstu.

Gaidīdams savu audzēkni, zem oleandriem uz marmora sola kārns, stīvi izslējies, sēž Trifons, kad patio ienāk mūks Gregorio.

—   Ā, padre Trifons, — mūks laipni ierunājas.

Trifons pieceļas un dzedri sveicina:

—   Lai slavēts Jēzus Kristus!

—   Tik agri, Trifona tēv?

—   Man pie dona Migela ir svētās ticības mācības stunda.

—       Tā, tā. — Gregorio māj ar galvu un, slaucīdams nosvīdušo pieri, atsēžas uz sola ēnā. — Man arī, draugs. Grieķu valoda.

—       Grieķu valoda, — Trifons atkārto ar vieglu izsmieklu. — Man šķiet, ka jūs Migelam mācāt ne tikai grieķu valodu vien.

—       Prātot nozīmē novirzīties no svētās mācības, un to svētā baznīca aizliedz. — Vecais zobgalīgi piemiedz acis.

—       Vai jūs grāfam Migelam nestāstāt arī par grieķu filozofiem?

—       Kā ne! — Vecais mūks piekrītoši pamāj. — Arī viņu vidū ir ar gudrību svētītas galvas …

—   Kurus jūs domājat?

—       … un ir ari mazāk svētītas, — Gregorio izgudrēm piebilst.

—       Visvairāk jūs donam Migelam laikam mācāt par Heraklītu? — Trifons izmet makšķeri.

Un Gregorio, ieņemdams no pudeles maļciņu dieva dāvanas, kas nāk no Andalūzijas vīna darītavām, piekrītoši pamāj.

—  Arīdzan. Heraklītu nedrīkst apiet.

—       Un mācāt arī viņa ķecerīgo atzinumu, ka «pasauli nav radījis neviens no dieviem, ne cilvēkiem, jo tā ir un mūžīgi paliks dzīva uguns»?

—       Jūs gan, Tritona tēv, citējot to, esat maķenīt Izlaidis, — mūks pārmetoši saka. — Bez tam — Herakllts un ķeceris? Vai tad piecus gadsimtus pirms Kristus bija svētā inkvizīcija? Trifon, Trifon! «Ir labi nodoties pārdomām, bet nav labi kļūt pārgudram,» ir rakstījis Dēmokrits. Atcerieties to …

—       Tas arī ir dumpinieks! Viņa mācība ir vērsta pret svēto baznīcu. Tie ir pagāni un ķeceri, kurus vajag sadedzināt uz sārta! Mēs, jezuīti, zinām, kas ir patiesība! Dievs ir ar mums!

—   Bet ar Dēmokritu, mīļais Trifon, ir gars!

Tritona seja nobāl un acīs iegailas fanātiska uguntiņa.

—       Ar to jūs gribat teikt, ka pagāna Dēinokrita gars ir varenāks par dieva garu?

—       Nē! — Mūks pasmīn. — Ar to es gribēju teikt, ka gudrs cilvēks necieš aplamības.

—   Ko tas nozīmē? — Trifons iešņācās.

—       Tas nozīmē, ka jūsu liekulīgā mācība nokauj Migelā cilvēcisko skaidrību iņi atņem viņam dzīvesprieku.

Trifona seja kļūst pelēcīgāka par olīvu lapām. Viņš izgrūž:

—       Nesen jūsu Tosinas klosterī nejauši esot uzietas stingri aizliegtas grāmatas. Vai nezināt, kas tās mūkiem piegādā?

—       Ai, ai, — Gregorio brīnās, un kreisais acu plakstiņš viņam izbīlī noraustās; bet, ieņēmis krietnu malku no pudeles, viņš jau spēj it mierīgi atjautāt: — Kā jūs to zināt, Trifona tēvs? Es, kā redzat, par to pat dzirdējis neesmu; un kādas grāmatas tās būtu?

—       Jūs zināt gan! — jezuīts atcērt. — Tomass Mors, Kampanella, Erasms Roterdamietis …

—   Re, kā! Tomass Mors, jūs sakāt. Bet vai mūsu dižākais dziesminieks, Seviļjas rota Fernando de Erera, nav sacerējis par Tomasu Moru slaveno odu?

—   Skaidrs, ka jūs izplatāt šo Ereru! — Tritons uztraukumā vairs nevalda pār sevi. — Jūs izplatāt arī Suaresa, Alfonsa de Kastiljo pagāniskos kleķerējumus un pat Huana Marianna grāmatu, kuru Parīzē bende atklāti sadedzinājis uz sārta!

—   Bet vai Marianns un Suaress nebija jezuīti tāpat kā jūs? — mūks ironiski vaicā.

—   Atkritēji tie bija! — Tritons šņāc. — Un tāpēc tie arī dabūja galu gan cietumā, gan uz sārta! Un šis jūsu Mors! Kauns! «Visiem pilsoņiem ir tiesības uz brīvu, atkārtoju, brīvu gara izglītību!» It kā tajā pastāvot dzīves laime! Mors ir dumpinieks …

—   Izlasiet vien viņa darbus, zināšanas tas jums nemazinās, bet gan papildinās. Un to, ko viņš raksta par dīkdieņiem, kuri prot tikai kulstīt mēli… ha-ha-ha.., — Vecais mūks jautri iesmejas.

—   Par to viņš neraksta! — Tritons izgrūž.

—   Jā! Tiesa, neraksta. Es tikai gribēju uzzināt, vai esat šo grāmatu lasījis. Tas ir labi, ka izlasījāt. Izglītotam cilvēkam der visu zināt.

Tritonam dusmās aizraujas elpa, un viņš nespēj atrast vārdus atbildei.

—   Jums laikam ir karsti. — Mūks saprotoši pasmīn. — Iedzeriet kopā ar mani malciņu vīna! Tas ir kā dieva rasa, un cilvēks bez tā kļūst gurdens. Bez tam pat Kampanella «Saules pilsētā» raksta, ka ļaudis, vecāki par piecdesmit gadiem, droši dzerot neatšķaidītu vīnu. Nu, vai tas nav gudrs padoms, kaut arī to jums dod tāds «negantnieks» kā es! Es to turu cieņā.

—   Nevajag man jūsu vīna! — Tritons atguvies nikni izgrūž. — Negribu ielaisties ar jums nekādās darīšanās!

—   Kā vēlaties, jūsu svētība, — Gregorio mierīgi atbild un iedzer malku vīna.

Taču Tritons vairs nevar savaldīties un iekliedzas:

—   Pietiks tēlot, mūk! Zinu, ka jūs saindējat dona Migela dvēseli ar savu ķecerīgo mācību! Ko jūs ar to gribat panākt? Vai jūs, ārprātīgais, gribat, lai no nākamā Manjaras īpašnieka izaug dumpinieks? Vai cenšaties viņu kūdīt pret svēto baznīcu?

Gregorio pieceļas un nopietni atbild:

—   Jā es to vēlētos, es patiesi būtu ārprātīgs. Es gribu dot Migelam tikai to, ko viņam nedodat jūs: izglītību un jūtas. Plašu izglītību un cilvēcīgas jūtas.

Tritonam aizvainojumā pat aizraujas elpa.

—   Man šķiet, cilvēk, ka jūs savu dzīvi beigsiet uz sārta!

—   Es patiesi esmu tikai cilvēks, — Gregorio mierīgi atbild. — Un jūsu vēlēšanās varpiepildīties, ja dievs to uzskatīs par pareizu.

—   Taču par to indīgo sēklu, — Tritons atņemdamies turpina, — ko jūs sējat jaunajā dvēselē… naktīm negulu un domāju par to …

—   Tā vis nedariet, — Gregorio, jau atkal saņēmies, jautri atbild. — Pārmērīga zūdīšanās ir kaitīga vājiem cilvēkiem, tā atšķaida kuņģa sulu. Dzeriet piparmētru tēju, cienījamais! Jūs neizskatāties visai labi, kaut gan jums vēl ir tikai puse no maniem gadiem.

—   Jūsu vecumā, — jezuīts runā paceltā tonī, pūlēdamies apspiest aizvainojumu, — es nekādā ziņā neatjautos tik zaimojošas runas …

—  Manā vecumā, dēls, — Gregorio atbild, — jus būsiet jau kripatiņu gudrāks.

—  Jūs atļaujaties par daudz, — Tritons izgrūž, naidā kvēlodams, — jūs, bezdievi!

— Labrīt, jūsu svētība, — Migels aizelsies sauc, ieskriedams patio.

Tritons, naidīgi paskatījies mūkā, atiet sānis un pievērš zēnam drūmi saraukto seju.

—  Jūs esat nepieļaujami aizkavējies, godība, — viņš stingri aizrāda.

—   Labu ritu, Migelito! — Mūks zēnam uzsmaida un noglāsta viņa melnos matus. — Tritona tēvs jau krietnu brīdi gaida uz tevi un dusmojas. Ej pie viņa! Es pagaidīšu, kamēr viņš savu mācības stundu beigs. Un, ja es šeit vēsumā mazlietiņ iesnaužos, tad esi tik labs, Migel, un mani pamodini!

Latīņu heksametru ritmā Migels soļo pa patio. Riet saule. Brūni iedegusi bērna roka izspraucas caur durvju režģiem, un pie Migela kājām nokrīt papīrā ietīts akmens. Migels to attin.

Uz netīrā papīriņa ir ar zīmuli neveikli uzšņāpti, vārdi — bet cik skaista šķiet pirmā mīlestības vēstule!

— Tikko satumst, atnāc pie platānas alejas galā! Inese.

O, karaliskais vēstījums, dievišķā vēstule, katra svītriņa nozīmē saldu solījumu, katrs kuprainais burtiņš ir ka Svētā Jēkaba kāpnes, kas ved uz debesīm.

Kamēr Migels nenolaiž skatienu no smilšu pulksteņa, manīgais sargs Bruno šo pašu vēstuli, kuru viņš izvilcis no zēna lādes, nodod donjas Ileronīmas rokās.

Grāfiene lemj aši un īsi.

Jau pēc brīža zirgi ir iejūgti — un Petronilas pavadībā Inese tiek aizvesta uz attālo grāfa Tomasa pili pie Arasenas kalniem, bet Migels pa šo laiku steidzīgi notiesā vakariņas un gatavojas slepenajam gājienam uz satikšanos.

Ātri satumst, jo debesis ir aizklājuši mākoņi un sāk līņāt.

Ar sirdsapziņu, melnāku par kraukļa spārnu, ar drebošu dvēseli, bet apņēmības pilns — Migels zogas cauri tumsai un lietum. Zem platānas lietus šaltis sitas no visām pusēm, un pēc mirkja Migela samta svārki jau ir caurcaurēm izmirkuši, mati slapji un kurpes ūdens pilnas. Šķiet, ka debesu slūžas ir atvērušās un pāri zemei gāžas balts ūdens.

Nāc, nāc, tu upes līču visskaistākā puķe, lido, mana dūja, šurp pie manis, es gaidu tevi, nepacietībā trīcēdams! Krīti, zvaigzne, tieši manā sirdī, slēpies, dūja, manās plaukstās!

Taču mirklis steidzas aiz mirkja, laiks pil, sacenzdamies ar lietus lāsēm, bet Inese nenāk.

Lietus kļūst blīvāks, nežēlīgāks, krusai līdzīgs, kas sakapā labību, kukaiņus un putnu olas.

Nakts pludurē pret rītu kā izbiedēta pūce, un zetn platānas, tumsas un izmisuma pārņemts, stāv Migels viens, jo viņa nav atnākusi.

Aizvainojuma un dusmu pārņemts, samircis un nosalis Migels atgriežas mājās.

No vārtiem atraujas kāda ēna, lēcienā sagrābj viņu aiz rokas un velk uz mājām.

Bruno! Ak, arī šodien viņš ticis izspiegots! Vienalgal Viņš nepadosies. Neraudās. Nenožēlos.

Ne tikai pret māti, bet pret visu pasauli viņš sacelsies, un, kaut ari ir ticis pievilts un pazemots, viņš nepieļaus, ka ar viņu apietas kā ar cietumnieku!

Migels, aizvilkts pie mātes, saslienas, atglauž ar delnu salijušos matus no pieres un ieurbjas mātē ar nepakļāvīgu skatienu.

—       Kur tu biji šovakar, Migel? — donja Heronīma mīlīgi iejautājas.

—   Neteikšu!

—       Tu gaidīji velti. Viņa nevarēja atnākt. Es viņu aizsūtīju tālu prom. Nepieļaušu, ka tevi kāds noved no ceļa …

—       Tā, — zēns iekliedzas. — Jūs mani izsekojāt? Tu viņu aizsūtīji prom no šejienes? Tāpēc viņa neatnāca? Kāpēc tu man-to nodarīji, māt?

—   Tev jākalpo dievam, Migel!

—   Inesei jāatgriežas!

—       Nē, viņa neatgriezīsies! Tu viņu nekad vairs neredzēsi!

—       Tas ir nekrietni! — Migels nikni piecērt kāju. — Es gribu, lai Inese atgriežas!

—       Vai tu šeit pavēli? — stingri noprasa donja Heronīma.

—       Jā, — kliedz Migels, nogrūž no paliktņa lielu vāzi un mīda kājām lauskas. — Liec, lai Inese atgriežas! Tūlīt! Jau šodien pat!

Viņš izvairās no mātes rokām un nevaldāmā niknumā saplosa driskās viņas mežģīņu lakatiņu.

—       Es tev teikšu patiesību: nevis dievu, bet Inesi es mīlu. Un negribu, ka mani apsargā. Ja Bruno vēl līdīs man pakaļ, es viņu nositīšu, un Inese …

—       Ne vārda vairs! Tava pretošanās ir veltīga. Esmu apsolījusi tevi dievam, un dievam es tevi atdošu.

—       Nē, nē, nemūžam! Es negribu būt priesteris! Dzirdi? Negribu! Es izaugšu liels, apprecēšos ar Inesi, aizbēgšu no tevis …

—   Tātad neklausīsi?

—   Neklausīšu!

Donja Heronīma satver zēnu aiz rokas un ievelk savā guļamistabā. Strauji atrauj vaļā aizkaru, kas sedz gleznu, un iekliedzas: — Tad tevi sagaidīs tas!

Pastarā tiesa. Starp milstošajiem mākoņiem redzamas dieva sejas aprises. Dieva troņa abās pusēs zēravu un ķērubu pulki pūš taures, izziņodami visai pasaulei tiesas dienu. Mirušie ceļas augšā no kapiem, pulcējas dieva troņa priekšā, kur viņš ar rokas mājienu tos šķiro apžēlotos un nolādētos. O, nolādētie! Sātana valstībā balsnī nomestie ķermeņi, tie lokās, uzdurti velnu iesmos, cepas sārta liesmās, guļ, uzstiepti uz moku ratiem, ar izrautām mēlēm un asiņojošām mutēm, svaidās verdošas eļļas pildītos katlos, savilktās dūres un atplestās mutes liecina par mocekļu drausmīgajiem kliedzieniem un vaimanām.

Migels kā apmāts iet tuvāk un tuvāk gleznai.

Kādas šausmas! Te redzams, kā sievietes ķermeni plosa velnu līkie nagi, te ir vīrietis, kuram pekles radījumi lauž locītavās kaulus un rauj ādu no muguras, šeit tie kādam dzen galvaskausā naglas, un te ir zēns, kuram velni ar šakāļu purniem rauj ārā zarnas, un viņa acis, pieplūdušas asinīm, kliedz aiz sāpēm un šausmām.

Migels, acis iepletis, skatās zēnā un trīcošu roku rāda uz viņu. Jā, Migels pazīst šo seju no mātes spoguļiem, tā ir viņa paša seja!

Sajā brīdī ari donja Heronīma saskata mocītajā zēnā līdzību ar savu dēlu, viņa nobāl," ar mokām norij siekalas, kas saskrējušas mutē un ir ar žults garšu.

—    Tas esmu es, — Migels stostās. — Redzi? Tas esmu es!

—    Nē, nē! — māte šausmās iekliedzas un velk dēlu prom no gleznas. — Tas neesi tu, tas neesi tu!

—   Tas patiešām esmu es! Tu ari pazini.

•— Nē, nē, neko es nepazinu. — Viņa raud.

—   Kāpēc tad tu raudi?

—    Raudu par tevi, — māte izgrūž, un zobi viņai klab aiz bailēm un šausmām.

Migels atkal pieskrien pie gleznas.

—    Dievs debesīs, — viņš iekliedzas. — Dzīvam cilvēkam raut ārā iekšas! Tik daudz asiņu! Tas laikam šausmīgi sāp!

Māte, saņēmusi pēdējos spēkus, izvelk dēlu no guļamistabas.

—    Migelito, manu dēliņ, tā ir tikai nejauša sagadīšanās, tas neko nenozīmē.

—    Bez šaubām, tas esmu es. — Zēns izplūst izmisīgās asarās. — Es negribu, ka mani moka! Man bail!

—    Es zinu, ka tu būsi mans paklausīgais dēls, — vai ne? Un netiksi mocītsl

Māte un dēls nokrīt ceļos madonnas priekšā, vienoti asarās un kvēlā lūgšanā.

Logos iezaigojas rožaina rīta blāzma, uz palodzēm nometas putni, dziedādami kristāldzidru rīta dziesmu, bet māte un dēls neredz šo skaistumu, jo vēl arvien tup, galvas noliekuši, šausmu un baiļu mākti.

Ne ļaužu runas, ne dieva vārds nespēja Migelam vairāk parādīt dzīvības niecību un dziļāk saviļņot viņa dvēseli kā šī šausmīgā uzgleznotā Pastarā tiesa.

Migela domas nepazīst vidusceļa; viņš strauji metas no vienas galējības otrā.

Un atkal Migels pievienojas dieva karotāju pulkiem, augām dienām viņš iegrimst kvēlās lūgšanās, pilnīgi aizmirsdams Inesi, kura pēc Tritona izteicieniem bijusi velna izmesta cilpa, bet mātei — kavēklis viņas lielā solījuma piepildīšanā. Iepazīšanās ar miesīgās baudas saldmi pārvēršas rūgtā žultī, kas, pēc sēra smirdēdama, līst nolādēto asiņojošajās brūcēs.

Kad Tritona tēvs ieteica donjai Heronīmai uz Sevilju ņemt līdzi ari Migelu, kur Lielajā Piektdienā ies grēku nožēlotāju procesija, Migels bija sajūsmā, un māte viņam to apsolīja, domādama: viņš ir uz tā ceļa, uz kura es viņu gribu redzēt.

Baznīcas tēvi bija nolēmuši: sakarā ar to, ka pēdējā laikā ļaužu vidū arvien vairāk izplatās dumpiniecisks gars, nepieciešams, lai šoreiz grēku nožēlotāju procesija būtu biedinošāka nekā citus gadus. Lai dumpinieki redz svētās baznīcas varu, kas ikvienu, kurš tai nepatīk (vai arī iepatikusies tā manta), var izmest no savas vietas un piespiest pasaulīgo tiesu, lai tā nelaimīgo aizsūta uz citu — labāku pasauli, pati slēpdamās aizmugurē.

Visa pilsēta ir kājās.

Gan svētās inkvizīcijas kalpotāji, mūki, karavīri, pārtikuši pilsoņi, gan vienkāršā tauta, kam domāta visa šī izrāde, kas iedveš šausmas.

Meitenes ar augstām ķemmēm matos šķiet līdzīgas saulespuķēm uz tieviem stublājiem, koši ziedi, ievīstīti melnās sēru mežģīnēs.

Viņām pa pēdām seko švīti, zobenus šķindinādami un mezdami pie skaistuļu kājām gan ziedus, gan glaimus.

Zemnieki apmetušies uz baznīcu un piļu kāpnēm, un turpat lodā arī klaiņājoši suņi.

Uz Tomasa pils kāpnēm starp pīlāriem stāv donja Heronīma ar Migelu savu miesassargu aizsegā, tie ir pārvaldnieks Vincente un vairāki karavīri. Pūlis spiežas viņiem cieši garām.

Šaurā ieliņa iegrimusi tumsā un gaidītāju tūkstošbalsīgā murdēšanā.

Beidzot arī līdz šejienei atveļas bungu dobjie dārdi, baigāki nekā nakts melnums, drūmāki nekā elsas.

Ra-ta, ra-ta-tam, ra-ta-tain.

Melnajās debesīs atviz gājiena lāpu liesmu atblāzma, un plecīgu ēnu met milzīgais krusts, ko nes grēku nožēlotāju procesijas priekšgalā.

Bungas apklust, un ieskanas'mūku koris:

Miserere nobis, Dominē/'

Parādās gājiens: priekšā brauc rati ar madonnas tēlu.

Ļaužu pūlis nokrīt ceļos. Uzvēdī jasmīnu smarža no svētās Jaunavas ziedu rotas. Izrāde izdevusies varen spoža un satraucoša: mūku rindas, dūmojošās lāpas, nomācoša klusēšana un krustā sistais Pestītājs, no kura brūcēm pil nomelnējušas asinis.

Aiz šī tēla zem saviem karogiem iet svētās Brālības brāļi baltās, brūnās un sarkanās sutanās ar kapucēm un degošām svecēm rokās.

Migelam aizraujas elpa, raugoties šajos maskējušos stāvos ar galvās dziļi uzmauktām kapucēm, kurās rēgojas divi melni acu caurumi. Stāvi bez sejas, bez mutes, bez pieres, tikai acu dobuļi līgojas soļu taktī virs spokainajiem skeletiem līķautos.

Grēku nožēlotāju koris skandē nakts tumsā:

—   Piedod mums mūsu grēkus, kungs!

Lēnītēm aizvelkas garām šie spoki bez sejām, nesdami uz saviem pleciem grēku nastu. Viņu balsis, dobjas kā mirstošo elsas^, aizveļas pa ielu bez atbalsīm, iesveļot skatītājos baismas.

—       Domā par to, ka no zemes tu esi nācis un par zemi tev atkal jāpaliek!

Migels sēcoši elpo, un kaklā viņam inilzt kamols. Cik briesmīgi aiz rožainas sejas ieraudzīt nāves atņirgtos zobus un aiz smaida — līķa grimasi! Ķermenis pārvēršas

1 Apžēlojies par mums, kungs! (Latiņu vai.) ēnā, miesa sakrīt pīšļos, kurus vējš iznēsā uz visām debesu pusēm.

Novīst un sažūst puķu ziedlapas, koki satrun un nogāžas, izteiktie vārdi izgaist nebūtībā. Tukšums. Dzīve? Dīgšana, augšana, ziedešana, augļu nešana, vīšana, satrūdēšana. Un tomēr ik gadus atkal no jauna zemē sēj graudus! Un cilvēki dzimst joprojām! Dzīvība ir neiznīdējama!

Bet šodien — kas te notiek, dievs taisnīgais, vai tas šeit ar tavu ziņu notiek? — ir akla tumsa, spokainas ēnas ar acu dobuļiem bez acīm, vaimanas, žēlabas un rēgaina sveču gaisma.

Ielā parādās jaunas grēku nožēlotāju rindas ar svēto tēliem rokās, milzīgiem rožukroņiem pie jostas un grēku nožēlošanas psalmiem uz lūpām, iet vīri līdz jostas vietai kaili, cits citu ar pletnēm pērdami līdz asinīm.

—   Stiprini mani, dievs, grēku nožēlošanā!

Tuvojas svētās inkvizīcijas notiesātie — uz sārta sadedzināmie upuri.

Viņi iet sargu vidū, ar važās sakaltām kājām un rokām. Ieģērbti viņi sanbenitos — dzelteni sarkanos nāvinieku kauna kreklos.

Pirmie iet ķeceri, kuri lasījuši aizliegtas grāmatas un slēpuši tās. Viņi iet vienaldzīgi, galvu nepaceldami, skatienus no zemes neatraudami, kā kurli, kā nedzīvi.

Aiz viņiem iet divi novārguši zemnieki, kas, bada mocīti, atļāvušies izstiept roku pēc paša bīskapa olīvām.

Bendes ratos ved sievieti izpūrušiem matiem, saplēstās drānās. Viņa paceļ važās iekaltās rokas pret debesīm un vaimanā: —Bērnus man atņēma, vīru nomocīja, bezdievīgie slepkavas!

—   Bungas! — atskan pavēle.

Taču augstā sievietes balss paceļas pāri bungu dobjajai rībēšanai kā aizšauta putna kliedzieni:

—       Dienu un nakti mani sita ar dzelzs rīkstēm, acis izdedzināja, gurnos dzina kvēlojošas naglas, matus plēsa …

Balss izdziest tālumā un pazūd bungu rīboņa.

—       Ko noziegusies tā sieva? — pūlī ieprasās kāds tukls pilsētnieks.

—       Kāds viņu uzdevis par svētās baznīcas zaimošanu, — viņam atbild sīks vīrelis.

—   Nolādētās utis, šitie spiegi, — pilsētnieks lādas.

—   Viņus pašus vajadzētu stiept uz sārta! Vai nav tiesa? Nu, sakiet, kungs!

—   Katrs pelnās kā prazdams, — vīrelis nomurmina.

—   Ko? Tu aizstāvi spiegus? — pilsonis šausminās.'

—   Vai tik tu pats neesi no tiem … Ak! Un es tik atklāti izpļāpājos.

Tuklais mēģina aizspiesties tālāk no bīstamā kaimiņa, bet pūlī tas nav iespējams.

Nākamajos ratos stāv slaids stāvs. Meitenes sejā staro jaunība. Matu sprogas piemīlīgi ieskauj pieri, un acis mirdz melnas kā kraukļa spārns. Dora, visskaistākā čigāniete no Trianas. Padus diabolicus — ielaidusies ar velnu.

—   Sātana kungam nav slikta gaume, — tuklais pilsētnieks piezīmē. — Savā mūžā vēl neesmu redzējis tik skaistu radījumu. Paraugieties tik uz viņas kaklu, īsts gulbja kakls, jā, nudien, es arī neatteiktos …

—   Jūsu godība aizmirst, — vīrelis ķiķina, — ka ķeccrienes iekārošana arī ir ķecerība.

Pilsētnieks izbīlī sastostās: — Velns lai viņu rauj! Ja jau gājusi pie sātana, lai tad tam arī tiek!

Čigāniete stāv, galvu pacēlusi, un zem saplēstā sanbenito redzamas skaisti veidotās krūtis.

Jezuīti, iedami aiz ratiem, glūn uz viņu čūskas skatieniem un tad, plakstus pievēruši, ķērkstošās balsīs sauc:

—   Skaiti lūgsnu, ragana!

Sātana mīļākā nepievērš ne mazāko uzmanību ķērcējiem, bet ar acīm pūlī kaut ko meklē. Varbūt sava iemīlētā seju, lai viņam pēdējo reizi uzsmaidītu? Ja svētā inkvizīcija spētu lasīt domas, tad visi vīrieši, kas, acis nenolaiduši, viņā skatās, būtu jāsadedzina uz sārta. Toties resnās pilsētnieces greizsirdībā košļā lūpas un piesauc piķi un sēru pār lepnās meitenes galvu.

Aiz čigānietes ved vecu ebreju.

Viņš stāv ratos, rokas sakrustojis uz krūtīm, un lūpas viņam kustas, viņš kaut ko stāsta kādam tur, debesu dzīlēs. Viņa balss ir klusa, tāla šai pasaulei, tā ir balss no tuksnešiem un stepēm, kur nekas neaug, nekas nešalc, nekas nesmaržo, kur uz apvāršņa stingi sēž viena vienīga doma kā mūžīgs un nemainīgs skatiens.

—   Uzliec roku uz manām brūcēm, kungs! Veldzē manas apdedzinātās krūtis, saplēsto un sadurto ķermeni! Sodi manas slepkavas, Adonājl

—       Uz karātavām tevi, ebrej, — atskan balsis. — Pat uguns priekš tevis par labu.

Migels stāv nobālis, un sirds viņam stājas aiz bailēm. Cik varens ir dievs! Cik bargs un negants! Cik nežēlīgs! Neviens neizbēgs viņa dusmām. Nevar paslēpties no viņa skatiena, nevar izbēgt viņa dūrei, nav vietas, kur neķertu viņa rīkste.

Nākamajos ratos stāv spēcīgs vīrietis.

Rau, vai tas nav vergu tirgotājs no traktiera «Pie svētajiem brāļiem»! Migels viņu atceras, tas taču dons Emilio Baradons!

Sajā mirklī gājiens uz mirkli apstājas, arī notiesātais ierauga Migelu, izstiepj pret viņu važās iekaltās rokas un iekliedzas:

—       Jūsu godība! Jūs mani pazīstat. Es esmu dons Emilio Baradons. Atcerieties traktieri Brenesā! Tā otrā žurka, kas toreiz aizbēga, mani uzdeva, man atņēma visus kuģus, visus īpašumus …

—   Klusēt, — sargi viņu apsauc.

•— Esmu nevainīgs! Aizstāviet mani!

Migelam sirds trīc kā apses lapa, taču izkaltusi mute nespēj izdvest ne vārda.

—       Nenovērsieties no manis, don Migel! Kāpēc klusējat? Lai glābtu savu dvēseli, palīdziet man!

Sāk rībēt bungas, un notiesātais pazūd pūlī.

•— Kas tas bija? — donja Heronīma stingri noprasa, šausminādamās par to, ka svētās inkvizīcijas upuris pazīst viņas dēlu.

—       Dons Emilio, māt, — Migels izdveš, — no Brenesas: zini? Bagāts tirgotājs un …

Migels nepaspēj pabeigt, acis viņam ieplešas.

Notiesāto ratos tuvojas pārcēlājs Sebastjans, viņa tēva kalps un Gregorio draugs.

—       Māt, — Migels šausmās iekliedzas, — tas ir Sebastjans! Mūsu pārcēlājs! Kāpēc tik krietnu cilvēku …

Māte aizspiež dēla muti ar plaukstu.

Notiesātais Sebastjans, kuru viņa godīguma un labsirdības dēļ mīl visi iedzīvotāji Gvadalkvivīras ielejā no Seviljas līdz pat Almodovarai, stāv ratos klusēdams un nekustēdamies, tikai pārmetošo skatienu nenovērš no donjas Heronīmas. Viņš ticis uzdots par ķecerīgām valodām. Gregorio bija dedzīgi lūdzies par viņu gan donu Tomasu, gan viņa sievu, taču velti. Dons Tomass baidās iejaukties svētās inkvizīcijas lietās, tāpat kā ikviens mirstīgais, un donja Heronīma vēl jo vairāk. Sebastjans par to uzzināja jau cietumā no Gregorio, tāpēc tagad klusē, tikai viņa labās, mierīgās acis,apsūdz.

Migels izraujas no mātes rokām.

—   Sebastjan, — viņš sauc. — Tevi uz sārta! Tas taču nav iespējams! Māt, māt, palīdzi viņam! Glāb viņu! Ko mājās bez viņa iesāks? Atrēk, nu …

—   Klusu, — māte stingri pavēl. — Mājup, tūlīt mājup!

Sebastjanu aizved, bungas baismi rīb.

Migels paģībst un tiek ienests pilī.

Kamēr atsauktais ārsts pūlas dabūt zēnu pie samaņas ar dažādām aromātiskām sālītn, pa pilsētas ielām ratos aizved vēl daudzus notiesātos, kurus sagaida nāve sārta liesmās.

Beidzot briesmīgais «ķeceru» gājiens beidzas.

—   Tas tik bija lieliski, ko? — vīrelis priecājas, un viņa ķirzakas acis badīgi aptausta visus gredzenus tuklā pilsētnieka pirkstos. — Vai nederētu uz to iemest kādu lāsīti, jūsu godība?

—   Kāpēc ne? — tuklais piekrīt, taču piepeši viņam iekrīt prātā, ka šim vīrelim ar lapsas ģīmi un glūnīgo skatienu ir bīstami izpļāpājies, un savicina rokas. — Ak, es ēzelis! Kāda man slikta atmiņa! Jūsu godība mani atvainos, bet man vēl jāiet apraudzīt saslimis radinieks. 2ēl gan, es labprāt būtu iztukšojis kopā ar jums kādu glāzīti!

Vīrelis — lapsa, pagriezies uz to pusi, uz kuru pilsonis pamajis, neatlaižas:

—   Pāri upei iesit? Uz Trianu? Tas ir jauki. Arī es…

—   Uz_ Trianu gan ne, — pilsonis aizsmacis izgrūž, un aiz bailēm viņam asinis stingst dzīslās, kā lai tagad tiek vaļā no šīs dēles, no šī spiegojošā vampīra. Lai maskētu savu uztraukumu, viņš pūlas aizdedzināt degli savā laternā, bet roka tā trīc, ka kramiņi krietnu brīdi velti sitas viens gar otru.

—   Man jādodas tieši uz pretējo pusi. No sirds nožēloju, ka mums jāšķiras. Man jāiet. Jāsteidzas. Dievs ar jums, cienījamais kungs!

Pilsonis ielec no trepēm pūlī kā pašnāvnieks bezdibenī, spiežas drūzmā, raujas uz priekšu, taču velti, kārnais virelis kā spoks slīd cauri burzmai, sekodams savam upurim un neizlaizdams no acīm viņa laternu.

Pēc brīža Seviljas sargi taurē ceturto stundu pēc saules rieta — un karavīri uz nakti slēdz ielas ar dzelzs ķēdēm.

Migels atlaidies savā guļvietā un raugās griestu reljefos rotājumos, kur attēlotas Andalūzijas zemes bagātības. Cieši savijušās vīnogulāju stīgas viņam atgādina pietūkušas vēnas spīdzinātā ķermenī, vīna ķekars — izrautas cilvēku acis, melone — cilvēka galvaskausu ar norautu ādu un melones kātiņš — galvā iedzītu naglu. Pa logiem ieplūst sakarsis gaiss kā verdoša eļļa. Apkārt Migelam kustas mirušo ēnas, tās maldās tumsā bez mierinājuma un bez cerībām. Kūp asins peļķes, un sārta liesmas laizās ap grēcinieku ķermeņiem.

Migels sten, vaid un griež zobus drudža karstumos.

Ārsts pieliek zēnam pie deniņiem dēles.

—   Ko man darīt, dievs, lai es paglābtos no šīm mocībām? — Migels šņukst.

Beidzot asaras atnes viņam atvieglojumu un miegu.

Māte karietē ved dēlu atpakaļ uz Manjaru.

—   Es -tev paklausīšu, māt, — zēns solās un krampjaini spiež mātes roku. Viņš ir bāls aiz uztraukuma un pārdzīvojuma šīs savas apņemšanās dēļ. — Es kalpošu dievam! Es tev apsolu, ka kļūšu par priesteri, par dieva kalpu!

Zēns bez spēka atslīgst sēdekli, kariete ar Manjaru ģerboni ripo uz ziemeļiem pa karaļu ceļu, un donja Heronīma slepus norauš pa prieka asarai.

—   Es apsolu jums, donja Blanka, un apstiprinu to ar svinīgu zvērestu, ka, izņemot dievu un karali, līdz pat mūža galam piederēšu vienīgi jums, — apgalvo hercogs de Santa Klāra, nometies uz ceļa meitenes priekšā.

—   Solos jums, don Manuel, — Blanka atbild, nolaizdama plakstus. — Es gribu būt jūsu nama sargātāja un jūsu pavarda uguns glabātāja.

—   Lai dievs mums palīdz!

Sajā vakarā tūkstoš seši simti četrdesmitā gada decembra sākumā Tomasa vasaras mītne upes malā iemirdzas svētku lāpu gaismā.

Tvanīgas smaržas un smagas rožu vītnes šūpojas lēnajā vēja pūsmā, vēdekļi plivinās kā raibi tauriņi, te atklādami, te aizklādami sieviešu smaidus. Mežģīņu mantijas, mežģīņoti glaimu vārdi, zemajās debesīs zvaigžņu jūklis un galantu runu jūklis, ziedi matos un pie krūtīm, zeltaini, cieši pieguļoši ņieburi, nakts tveicīgā elpa un divkājaino zemes radījumu tvīksmes pilnā elpa.

Ģitāras aicina uz deju.

Migels kopā ar Tritonu staigā pa upes krastu.

—   Vai to zvaigzni sauc par Aldebaranu? Padre Gregorio teica, ka skaistus vārdus izdomājot dzejnieki.

—   Nav tiesa, godībai — Tritons viebjas. — Dzejnieki ir īsti grēka gabali. Viņi runā ar sātana mēlēm. Runā par ziedu, bet domā par sievietes lūpām. Raksta par maigām jūtām, bet domā par izvirtību. Izvairieties no dzejniekiem, don Migel! Ja man būtu vara, es visus šos grēcīgos dzejoļus, kuros pieminēta mīlestība, noslaucītu no zemes virsas.

—   Bet svētais Francisks arī rakstīja par mīlestību…

—   Jā, — Tritons izgrūž, — bet kas mums galvos, ka viņa lūgšanu un svēto nopūtu aizsegā neslēpjas domas par sievieti?

—  Jūs, tēvs, — Migels izbrīnījies iesaucas, — jūs šaubāties pat par svēto Francisku?

Tritona sejā pavīd žultains smaids, tā kļūst zilgani bāla, sejas muskuļi notrīs, un balss aizlūst aiz kaismes.

—   Jā, apšaubu. Mēs taču zinām, kāda bijusi viņa dzīve. Kurš kaut reizi tuvojies sievietei, kaut vai tikai skatieniem apskāvis viņas gurnus, kurš jutis viņas elpu, tas ir saindējis savu dvēseli līdz nāves stundai. Un, kaut vai augām naktīm viņš šaustītu sevi ar pātagu, — melo, melo un melos, jo, kurš ir apdedzinājies pie šīs liesmas, tas pazudis mūžīgi mūžos, pārdevies velnam un vārds «mīlestība» tādam nozīmē — grēks.

Tritons atspiežas pret platānas stumbru, un pleci viņam sagumst kā cilvēkam, kurā viss izkvēlojis. Migels redz, ka priestera piere ir sviedriem norasojusi kā mirējam un viņa iekaisušās acis veras tukšumā.

—   Nav uz pasaules tīras mīlestības. Tā, ko parasti sauc par mīlestību, ir tikai miesaskāre, tikai instinkts, kas dzen vīrieti netīrā savienībā ar sievieti. Tāpat kā zvēriem, arī cilvēkiem viss, ko apzīmē ar vārdu «mīlestība», grozās tikai ap dzimuma instinktiem, — Tritons iededzies turpina.

Migels klausās viņā ar šausmām. Tātad nav citas tīras mīlestības kā tikai tā uz dievu? Pārējais viss ir netīrs, pretīgs, grēcīgs? Nevar mīlēt sievieti bez pretīguma jū

tām? Kādas šausmas! Viss iedomātais mīlestības skaistums ir meli, nelietība un grēks, nekas cits!

Priesteris raugās uz vasaras pili, kas it kā peld ģitāru mūzikas viļņos, un izgrūž fanātiskā naidā:

—   Dejot! Lūk, velna tīkls! Vai redzat tur to pāri? Viņš viņai saka glaimus. Skatās uz viņu kā plēsoņa uz medījumu. Kārdina viņu. Bet viņa slēpj aiz vēdekļa staigules smīnu un neķītras alkas.

—   Nē, nē, tēvs, viņa smaida, tiesa, bet tas taču nav nekas ļauns. Viņa uzsmaida viņam maigi kā bērns.

—   Liekule! Viltniece! — Trifons griež zobus. — O, jūs zvērīgās plēsones, skaistas kā ziedi! Jūs, mūžīgās netikles ar bērna acīm! Jūs, izvirtības perēklis, kas maskēts mežģīnēm! Paturiet prātā, don Migel, labāk nedzīvot nemaz nekā dzīvot kārdinājumā un grēkā!

Nakts ir tik karsta, ka kļūst nelabi. Migels ar visu ķermeni izjūt šo tveicīgo nakts elpu, kas viņ^i velk pie zemes ar dīvainu, pirmatnēju spēku. Bet priestera vārdi noslāpē zemes smaržu un apstādina sēklu dīgšanu. Mūžīga netiklība, sprāgoņu smaka, notiesāto soda rati, miserere nobis, Dominē. Migels svaidās starp debesīm un zemi, starp smaržās tvīkstošo nakti un saldējošo bezjūtu tīrību un askēzi. Grēks. Kārdināšana. Lamatas.

—   Bet vai var, tēvs, izvairīties no kārdinājuma? — zēns klusi jautā.

Tritona gavilējošais skatiens iespiežas līdz pat Migela dvēselei, kas smok kā dūmakā bailēs gan no laicīgās, gan pastarās tiesas sodiem, un atbild ar evaņģēlista Mateja vārdiem:

—   «Ja tev viena acs krīt kārdinājumā, izrauj to un aizsvied. Jo labāk ir zaudēt vienu aci nekā ļaut sevi aprīt elles liesmām.»

Trifons pārmet Migela galvai krustu un aši aiziet.

Migels pagriežas uz pils pusi. Viņa dvēsele ir pagurusi. Viņš jūtas kā salauzts. Tā meitene uz terases ir viņa māsa Blanka.

—   Man šķiet, — klusināti vīrieša vārdi atlido no terases lejā līdz pat Migelam, — it kā saule atmirdzētu jūsu matos, donja Blanka.

Klusi smiekli atbild un aicina. Tie ir viņas smiekli, taču pavisam citādi — līdz šim nedzirdēti, klusināti un pavedinoši.

— Paraugieties man acīs, Blankai — tā čukst vīrietis. — Jūsu seja ir dzidra kā saulaina diena, man acis apžilbušas no jūsu ādas baltuma, jūsu plaukstas ir mīkstas un siltas kā gulbja dūnas …

Gulbis! Migelam satumst acu priekšā. Gulbis. Kārdinājums. Velnišķīgā apmātība. Veikli maskējies grēks. Arī Blankas seju sedz grēka maska. Viņas smiekli ir neķītru iegribu pilni, tie čerkst aiz bezkaunības. Viņas mute asinssarkana kā brūce, no kuras līst indīgi smiekli, kas pielīp ausīm kā dubļi, kā netīrumi.

Cik pretīgi ir redzēt māsu tik zemu kritušu! Velns viņai čukst ausī grēcīgas vēlēšanās, juteklība viņu iemin smiltīs kā tārpu; cik viņa ir pretīga savā alkatīgajā jūsmā, un kā es par viņu kaunos!

Nakts kļūst nepanesami smacīga. Migels, kura sirdi spiež Tritona mācība, ar muti kampj gaisu un piepeši sadūšojies strauji uzskrien augšā pa pils kāpnēm.

Zēns meklē māti, kura droši vien mokās bailēs un neziņā, viņš meklē māti kā svēto. Bet māte pašreiz dejo un smaida — zināms, tikai aiz pieklājības par sava kavaliera vārdiem.

Migels savelk dūres, un acīs viņam saskrien asaras. Labāk nedzīvot nekā dzīvot kārdinājumā un grēkā!

Migels izdrāžas ārā naktī, kas kļuvusi par robežu dienai, kurā Tritons saindēja bērna dvēseli ar savu naidu pret dzīvi.

Migels skrien, cik kājas nes, līdz atjēdzas pie saliņas, uz kuras lepnā vientulībā dzīvo gulbis.

Zēns nomet drēbes un pārpeld uz saliņu.

Lūk, tur viņš ir, tur guļ skaistais putns, tur guļ gulbis, līdzīgs baltai līgavai, skaidrs savā vientulībā, zaļgana ūdens apņemts.

— Jūsu rokas ir mīkstas un siltas kā gulbja dūnas…

Nolādētais maigums, nolādētais siltums, nolādētais grēka simbols! Ak, labāk, ja Blankas nemaz nebūtu, labāk būtu bijis, ja es nebūtu redzējis viņas sejā ilgu izteiksmi, labāk man kļūt aklam, labāk man pašam iet bojā! Lūk, ūdens dziļš un rāms! Tas apklātu mani klusēdams. Bet dievs to neveļas. Viņš nosoda pašnāvību. Nogalināt māsu? Nē, nē, tas ir vēl smagāks noziegums! Bet kā izdzēst no prāta šo ainu, kas manī vieš riebumu? Kā pievārēt velnu, kurš ņirdz no ziediem, no smaržām, no nakts tumsas, no gulbja .,.

Ak, gulbi! Tu nekaunīgais putns, tu grēka maigā maska, tu velna sūtītais kārdinātājs! Es iznīcināšu visu, kas mani kārdinās, kas mani pazemos, kas gribēs novērst no dieva manu dvēseli, kura grib palikt šķīstai Cik riebīgi viņš te gulšņā, nekauņa, cik liegas mēnesnīcā mirdz viņa baltās spalvas, kā pievelk un aicina glāstam manu roku! Nē, nē, es tevi neglāstīšu, es neesmu vairs bērns, esmu vīrietis un zinu, ko gribu, kāpēc esmu šurp nācis. 'Nekad tu mani vairs nekārdināsi un nesatrauksi manas jūtas …

Migels metas virsū gulbim, sausi nokrakšķ tā slaidais kakls — un lepni paceltā galva nolīkst. Migels stāv pie beigtā gulbja, bet prieku par šo uzvaru nejūt.

Labi, es nogalināju to, kas mani satrauca. Bet ko tālāk? Kāpēc es reizē ar gulbi nenogalināju sevī domas par sievieti? Sieviete, sieviete — šis vārds, šis priekšstats, šī indīgā vilinātāja ir arvien vēl turpat. Viņa ir manī pat vēl spēcīgāk nekā agrāk.

Velti es nogalināju, un pelnu piebirusi ir mana dvēsele. Rūgtums dedzina manu muti, un mēle ir izkaltusi līdz pašai riklei jaunās sāpēs. Sāpēs par apziņu, ka savā mūžā es velnu nekādi nespēšu uzvarēt. Viņa valstība ir vecāka nekā zeme zem manām kājām, viņš tur savā varā pasauli, viņam ir savi likumi, pēc kuriem man jādzīvo, vai es to gribu vai negribu.

Divpadsmit zodiaka zīmes, divpadsmit apustuļu galvas, un tu, dievs, pāri visam. Tu, kas mākonī lidinies pār ūdeņiem un kā uguns stabs nolaidies virs zemes, tu, kas pārlej jūras un pārvieto kalnus, tu allaž nostājies pret cilvēces mūžseniem centieniem. Nekad neviens nespēs saraut važas, kuras cilvēkam dzimšanas brīdī uz rokām uzmaukusi zeme. Viens ar savu vājo gribasspēku es tikšu mētāts pa dzīves bangām, ko saceļ visvarenie spēki, par kuriem varenāka ir vienīgi nāve.

Iznīcība, viss ir iznīcībai padots.

Migels nokrīt uz sejas zālē un rūgti ieraudas. Viņš ieķeras ar pirkstiem zemē un elso, vaigu pieglaudis pie tās krūtīm.

Bet dabā pa šo laiku icstājjes dziļš miers. Mēness spīd kā lampa aizvēja, ka nekustīga, sudrabaina acs, izplatīdama nomierinošu gaismu, un nakts mātišķi glauž Migela karstos deniņus. Dabas māte labsirdīgi apmīļo savu bērnu. Asaras aizskalo sāpes, asaras dziedē sūrstošo brūci, un zeme klusina zēna šņukstus.

Tā viņu šeit atrod Gregorio — ar zālē iespiestu seju, raudošu blakus beigtajam gulbim.

—   Ko tu šeit naktī dari, dēliņ? Un gulbis arī te? Beigts? Un tu raudi par viņu? Nobeidzies? Kas viņam noticis? Vai tiešām kāds būtu pacēlis roku pret gulbi?

Lēnām zēns paceļ galvu no zemes, lēnām pavērš skatienu pretī mūkam.

—   Es viņu nogalināju, tēvs.

Gregorio cenšas apspiest smaidu. Viņš esot nogalinājis? Viņš? Nevar būt!… Bet kāda tev vecišķa un grumbaina sejiņa, manu draudziņ? Pēc šīs sejas izteiksmes Gregorio noprot, ka zēns teicis patiesību. Viņš lēni glāsta zēna miklo vaigu.

—   Tātad tu gulbi nogalināji, Migelito, — Gregorio to izrunā tik maigi, it kā apsaitēdams brūci ievainotam. — Aiz garlaicības vai kaprīzes tu to nedarīji. Es tevi pazīstu. Kaut kas tevi ir nomācis, kaut kas tevi ir pavedinājis to darīt. Vai tas tev atviegloja ciešanas?

—   Tēvs, tēvs! — Zēns atkal ieraudas.

—   Gana, gana asaru, manu zēn! Es tevi saprotu. Tevī kāds sējis naidu, kas žņaudza tavu dvēseli, un tu vairs nespēji valdīt pār sevi.

—  Jā, jā! — Migels šņukst.

—   Un tu gribēji no tā tikt vaļā?

—   Jā, jā, tēvs.

—   Skaidrs, — mūks runā, un viņa guldzošā balss veldzē kā silts piens izkaltušu rīkli. — Ar vardarbību tu nekad neiegūsi tik cildenus labumus, kādi ir miers un līdzsvars. Tikai barbars dodas uz mērķi pa asinīm. Nonāvēt, Migelito, nav labs darbs. Dievs ir devis dzīvību gan odam un cilvēkam, gan tārpam un arī gulbim. Cilvēkam nav tiesību to kādam ņemt. Varbūt vienīgi nosist indīgu čūsku vai uzmācīgu dunduru, aizstāvot savu dzīvību vai veselību. Bet nogalināt tik nevainīgu putnu? Iznīcināt tādu skaistumu?

—   Gulbis mani kārdināja, — Migels taisnojas, — velns man viņu pagrūda, lai es viņu glāstītu un izjustu grēcīgu baudu.

—   Ja izjust baudu būtu caurcaurēm tāds grēks, dievs mums nebutu ļāvis to iepazīt. Vai tu domā, ka dievs vīrieti un sievieti radījis tikai tāpēc, lai viņi nemitīgi domātu par to, ka viss labais, ko mums dod dzīve, ir grēcīgs? Vai tu pats izdomāji šo grēku, vai tev kāds to iestāstīja? Nesaki neko! Zinu, kurš tas bija. Zinu arī, kāpēc. Redzi, cik zemiski tu esi rīkojies! Kāda izteiktu naidīgu un aplamu vārdu dēļ tu piepeši aizmirsi, ka dzīvība rodas un radīsies joprojām. Tu nonāvēji vienu gulbi, bet simts piedzims tā vietā, acīm par prieku, kā arī skaistumam un baudai, kā tu izteicies. Nu, paraugies tur, tas mēness, visgaišākā lampa pasaulē, peld arvien tālāk, tas neaizslēpās aiz mākoņa, ne drusciņ nesaviebās, raugoties tavā nožēlojamā cīņā, bet joprojām jautri peld savu zvaigžņu pulkā, un nakts ir tik jauka kā guļošs bērns. Tikai tu te ciet sirdsapziņas mokas, jo esi izdarījis ļaunumu. Zinu, ka tagad to nožēlo, jo tev taču gulbis ļoti patika …

—   Bet mīlestība, — zēns saka, atcerēdamies Tritona vārdus, — mīlestība tomēr ir grēks.

—   Mīlestība, — mūks viņu pārtrauc tik svinīgi, kā Migels vēl nekad nav dzirdējis viņu runājam, — mīlestība ir svēta. Mēs dzimstam tikai mīlestībai. Dzīvojam tikai mīlestībai. Uz mīlestības balstās pasaule. Ja nebūs mīlestības, nebūs nekā, manu zēn. Mīlēt cilvēku, mīlēt ļaudis ir lielākā dieva dāvana. Kaut tu spētu tā mīlēt, ka mīlestība piepildītu ne tikai tavas domas, bet arī tavas jūtas un prātu!

Tritona pēdējā ticības mācības stunda Migelam notiek īsi pirms Ziemas svētkiem. Tritons, Loijolas svētās Jēzus brālības loceklis, ir kā skorpions, kurus andalūziešu bērni iznīcina gan akmeņiem, gan nūjām, ižjuzdami šausmas ne tikai no to knaiblēm, bet vēl vairāk no indīgā dzeloņa. Tritons ir sagrābis zēna dvēseli kā knaiblēs, un viņa acis ir vēl ļaunākas par skorpiona indīgo dzeloni. Viņš uzdod Migelam pa svētkiem tik daudz mācīties, lai viņam neatliktu laika nekam citam.

Taču Migels šajā brīdī nedomā par uzdotajām mācībām.

— Tēvs šodien, pusdienas ēdot, sacīja, ka mēs esot zaudējuši Portugāli, jūsu svētība. Un ka diezin vai mūsu karalis to dabūšot atpakaļ. Kā tas varēja notikt?

Jezuīts iedegas.

—       Ļaužu nekrietnībai vairs nav robežu, don Migel. Padoto dumpīgums dzen izmisumā ikvienu dievbijīgu cilvēku. Kaut kur radusies banda ar varu ielauzusies karaļa pilī Lisabonā. Tā metusies virsū arī mūsu karavīriem un izdzinusi tos no Portugāles provincēm. Un Jans no Bragancas pret mūsu majestātes gribu ticis tur kronēts par karali. Šausmas! Šausmas!

—   Bet kāpēc tas noticis, jūsu svētība?

Tritons cieši ieskatās zēnam acīs.

—       Dievbijības trūkums tautā, ķeceru kūdīšana, dumpīgu grāmatu izplatīšana — kas pat šeit, mūsu tuvumā, tiek slepeni darīts… Tie ir tie iemesli! Grēcīgie ļautiņi saceļas pret saviem kungiem, kurus viņiem sūtījis pats dievs. «Ķeizaram, kas ķeizaram pienākas, bet dievam, kas dievam pienākas!» Ja ļaudis pazemīgi klausītu saviem kunJ giem, tādas lietas nekad nenotiktu.

Migels neko vairs nejautā. Domīgs viņš raugās ārā pa logu uz apelsīnu koku, kurā briest otra zeltsārtā raža.

Durvīs Tritons paiet garām Gregorio, kura sveicienu viņš izliekas nedzirdam, bet kuru nomēra ar naida pilnu skatienu.

Gregorio apsveicinoties noglāsta domās iegrimušā zēna galvu.

—  Vai tevi kas nomoka, Migelito?

—       Es prasīju Tritona tēvam, kāpēc mūsu valsts zaudējusi Portugāli.

Mūks klusi iesmejas.

—       Tāpēc, ka bezdievji, ķeceru un kūdītāju bandu un grāmatu samācīti, sadumpojušies un sacēlušies pret saviem kungiem, ko viņiem sūtījis dievs …

Migels izbrīnījies paskatās mūkā.

—       Jūs, padre, taču nebūsiet noklausījies aiz durvīm! To varbūt vēl varētu atļauties Tritona tēvs, bet jūs gan ne…

Mūks mīļi noglāsta zēnu.

—       Tu esi apķērīgs zēns, un tev ir taisnība. Es patiesi nemēdzu noklausīties aiz durvīm. Es tikai pārāk labi pazīstu Tritonu un zinu viņa domas.

—       Viņš to teica mats matā kā nupat jūs, padre. Sakiet — vai tā ir taisnība?

Gregorio apsēstas, pievelk zēnu sev klāt un nopietni atbild:

—   Nē, Migelito! Taisnība ir citāda. Un tu jau esi pietiekami liels un gudrs, lai to uzzinātu. Sacelšanās Katalonijā ilgst jau pusgadu un dievs vien zina kad beigsies. Tur līst daudz asiņu, dēliņ. Un cilvēka asinis ir visvērtīgākais šķidrums. Bet tām vajag līt, vajag. Tāpēc ka tauta tiek pārāk apspiesta. Un Portugāle? Mūsu visuvarenais Olivaress apzaga portugāļus, izsūca tos cik spēdams, iedzina nabadzībā un badā. Un tu par to brīnies, ka cilvēks grib ēst? Ka cilvēks grib dzīvot? Nesen ari šajā apvidū ļaudis sacēlās. Par to tu būsi dzirdējis. Un brīnies, ieiedams viņu ūķos un redzēdams, kā viņi tur mitinās. Bet tagad, kad sacelšanās ir apspiesta, viņiem klājas vēl grūtāki

—   Tā bija varmācība, — Migels iebilst.

—   Vai tu neredzēji Seviljā Lielajā piektdienā, cik varmācīgi varenie izturējās pret tautu? Vai tu neredzēji, kā uz soda vietu veda pārcēlāju Scbastjanu? Tu vēl paliki slims no šī skata .. .

Migels noskurinās, bet atmiņas par to jau laika gaitā pabalējušas.

—  Tautai ir jāpaklausa saviem kungiem! — izgrūž jaunais Manjaru īpašnieks. — Svētā baznīca …

Mūks purina sirmo galvu.

—   Sensenos kristīgajos laikos, pat vēl kādu laiku pēc Kristus nomocīšanas visi cilvēki dieva pasaulē bija vienādi … Un arī šodien tam tā vajadzētu būt, zēn.

Migels soli atkāpjas un pārsteigts raugās mūkā.

—   Un to jūs sakāt man, padre? Grāfam no Manjaras, kura tēvam pieder tūkstošiem kalpu? Vai man jābūt vienādam ar Ali, Pedro, Agripīnu .,.

Gregorio iesmejas.

—   Jābūt gan, bet nebūsi, to es zinu. — Un nopietni piebilst: — Vienīgais, ko es no tevis vēlētos, būtu, lai tu savos kalpos vienmēr redzētu cilvēkus, kas radīti pēc dieva vaiga un līdzības, un lai tu nedzītu viņus pie darba ne ar pletni. ..

—   Es ar pletni? — Migels iesaucas bērnišķā lepnumā, kas radies slepus lasīto bruņinieku romānu ietekmē. — Nekad! Esmu taču muižnieks!

—   Nemīlu lepnību, bet šoreiz tā ir vietā, — Gregorio nosaka. — Bet tagad sāksim grieķu valodu — esi ar mieru?

Migels klusē un vērīgi raugās mūkā. Pēc brītiņa viņš ierunājas:

—       Es to nesaprotu, padre. Arī jus es nesaprotu. Man liekas, ka jūs mani mīlat…

Vecais mūks pieceļas un noskūpsta zēnu uz pieres.

—       Mīlu, Migelito! Tu man esi mīļš kā paša dēls. Par to tu nekad nešaubies …

Migels atgrūž mūka roku.

—       Turklāt jūs esat mana tēva ienaidnieks. Atbildiet man: kad vel nesen mana tēva piecās muižās kalpi sadumpojās, vai jūs par to zinājāt? Jūs… varbūt.., vēl pats tur arī bijāt iejaukts!?

Gregorio sadrūmis raugās Migela acīs, kuras deg kā ogles, un klusē.

—       Jūs klusējat! Jūs vienmēr nostājaties viņu pusē — pret tēvu!

Gregorio dziļi nopūšas un piekrītoši pamāj. Migels atkāpjas, un acis viņam iegailas dusmās.

—       Manu dēliņ, arī senajās kristīgajās kopienās daži cilvēki bija tikpat bagāti kā tavs tēvs. Un tie atteicās no saviem īpašumiem un mantu izdalīja nabagajiem. Tā ir kristīgā mīlestība, zēn.

Migels ir satriekts.

—   Un jūs gribat, lai arī mans tēvs visu izdāļātu.,,

Gregorio pavīpsnā.

—       Gribētu gan, bet saprotu, ka tas nav manā varā. — Un nopietni piebilst: — Bet tevi es mīlu. Tu esi citāds. Tev ir jūtīga sirds… Tu varētu cilvēkiem daudz…

Valdonīgs Migela rokas mājiens liek mūkam apklust. Viņš stingri noraida Gregorio teikto.

— Nekad ,es neko nepārdošu, esmu muižnieks, nevis tirgotājs! Tāpat nekad neko nevienam neizdāļāšu, neesmu ubagu apgādātājs!

—       Vēl mūžs nav galā, — mūks mierīgi nosaka. — Kaut arī tā, tu tomēr labprāt esi kopā ar mani, Migelito…

—  .Esmu, — zēns klusi atbild, un seja viņam pietvīkst.

—       Nekaunies par to! Jūtas — tās ir sirds ziedi. Mani, esmu par to dievam pateicīgs, daudzi cilvēki mīl. Un, ja> arī tu pie tiem piederi, tad man par to liels prieks, dēliņ.

Un viņi abi apsēstas pie grieķu filozofiem un kopā jūtas tik labi, nemaz nenojauzdami, ka pavisam drīz viņu ceļi šķirsies.

Pa kreisi sēž Trifons, pa labi māte-. Vidū krucifikss.

Sāpju, kauna un nožēlu pārņemts, viņu priekšā, kā niedi ile vējā, stāv Migels, jo ziņa par beigto gulbi nonākusi vecāku ausis.

Kur lai novērš seju, kaunā notvīkušo?

—       Tas ir ļauns darbs — nogalināt dieva radību, — dzedri skan no kreisās puses.

—       Tu esi cietsirdīgs puika, ja spēji nonāvēt tik skaistu putnu, — skan no labās puses.

—   Kāpēc tu nonāvēji gulbi? — skan no abām pusēm.

—       Es nožēloju, nožēloju to! — Izmisis raud zēns. — Arī padre Gregorio uz mani dusmojas, droši vien dusmojas, kaut arī apgalvo, ka ne. Viņš man nekad nepiedos šo nekrietno rīcību.

—       Piedot var tikai dievs, — strauji iebilst balss no kreisās puses, — bet ne cilvēks cilvēkam.

Trifons ir satriekts. Kā tas var būt, ka Gregorio ir uz tā paša svaru kausa, kur es? Viņš pratina Migelu:

—   Kāpēc tu nonāvēji gulbi?

—       Viņš man likās tik pievilcīgs ar savām mīkstajām, siltajām spalvām, es vienmēr drebēju, kad glāstīju viņu, tāpēc es domāju, ka tas ir kārdinājums, jo tas man atgādināja plaukstu…

Piepeši viss ņem citu virzienu.

—       Ak tāpēc tu nogalināji? —• izbrīnā atskan gan no kreisās, gan labās puses.

—       Tāpēc, tāpēc. — Vainīgais iešņukstas. — Es to nožēloju. Dievs, tu redzi, cik ļoti es to nožēloju!

—   Nenožēlo, — atskan no kreisās puses.

—   Labi darīji! — balss apgalvo no labās puses.

Migels iepleš acis un šņukstus izgrūž:

—   Kā tā, vai tad jūs to nenosodāt?

•— Nē. Ja tu esi nogalinājis tāpēc, lai izbēgtu kārdinājumam, tad tu to esi darījis savas dvēseles glābšanas labad.

—       Vai padre Gregorio zināja, kāpēc tu gulbi nonāvēji? — Trifons izgudrēin jautā.

—       Zināja, — Migels atbild, tajā pašā brīdī apjauzdams, ka šis izteiciens var nākt mūkam par ļaunu. — Ne, nezināja, — viņš uztraukti iekliedzas… — nezināja to. Man šķiet, ka es viņam neizstāstīju, kāpēc nonāvēju gulbi…

—  Pietiek! Viss ir skaidrs, — ledaini noskalda balss kreisajā pusē.

—   Vari iet, — māte atjauj, un Migels iziet.

Priesteris pieceļas un tur apsūdzībasrunu. Viņš pasvītro, cik postoši Gregorio ietekmē zēna dvēseli, atgādina, cik ķecerīgi dažkārt izsakās šis atkritējs, kurš, ļaunprātīgi slēpdamies aiz dažu filozofu rakstiem, izplata to samaitājošo mācību, kura zēna sirdī un domās iznīcina dieva žēlastības dāvanas …

Tās pašas dienas vakarā donja Heronīma piespiež savu laulāto draugu dot piekrišanu mūka Gregorio izraidīšanai no Manjaras. Velti dons Tomass pūlas Gregorio aizstāvēt, pierādīdams, cik dēlam ir labas sekmes viņa mācītos priekšmetos.

—   Cilvēks, kura pagāniskās runas ir jau zināmas pat svētajai inkvizīcijai, nedrīkst samaitāt manu dēlu. Bez tam man ir tieši pierādījumi, ka Gregorio ir dumpinieks. Viņš kūda jūsu kalpus pret jums, un jūs par to pat nenojaušat, — donja Heronīma runā. — Jūs sildāt čūsku pie savām krūtīm. Jums viņš jāatlaiž nekavējoties, Tomas!

Dons Tomass, apsvēris visus šos apvainojumus, atbild:

—   Atlaidīšu viņu.

Svece uz marmora galda ir gandrīz jau izdegusi, deglis peld izkusušajā vaskā, un vaska asaras rit lejā gar svečturi, ātri sasaldamas uz aukstā sudraba,

Pie galda sēž dons Tomass, uztraukti braucīdams zodu, jo viņš saprot, ka līdz ar mūku zaudēs sabiedroto cīņā par dēla nākotni, un viņa priekšā stāv padre Gregorio. Viņa sejā svece met gaismu no apakšas, tāpēc zods izskatās varenāks, arī deguns lielāks, bet tuklos vaigus sedz ēna.

—   … un tā man nekas cits neatliek, tēvs, kā pateikties tev par rūpēm, ko esi veltījis manam dēlam, un atvadīties no tevis.

—  Vai esat ar mani neapmierināts, jūsu godība? — mūks klusi iejautājas.

—   Nē, nē, draugs, -— dons Tomass dedzīgi iebilst, bet piepeši apraujas, atcerēdamies, ka Gregorio ir dumpinieks, tāpēc dzedri nobeidz: — Migela sekmes tavās mācībās bija labas, taču dažu citu apsvērumu dēļ… Še, ņem, tevsl

Mūks vienaldzīgi paskatās uz maku, kurā skan zelts, tomēr roku pēc tā neizstiepj.

—   Sapratu. Man jāsaņem tikai četri dubloni par pēdējo mēnesi.

—   Pieņem tos no manis kā pateicību, tēvs!

Mūks paņem maku un iebāž to kabatā, iedomādamies savus draugus — kalpus.

—   Vai drīkstu, pirms aizeju, paklanīties viņas godībai?

—   Diemžēl mana sieva nejūtas vesela, — Tomass samulsis atbild.

—  Vai drīkstu atvadīties no Migela?

Dons Tomass novērsies raugās sveces liesmā un klusē.

—   Saprotu, — mūks klusi nosaka, — tagad es visu saprotu. Nododiet Migelam no manis sveicienus, jūsu godība!

Viņš iziet pagalmā, sarūgtinājuma un žēluma pārņemts. Galvā domas it kā apstājušās vienā punktā. Tajā valda tukšums, kurls, mēms, pelēks tukšums. Un sirds sažņaudzas sāpēs.

Gregorio apkampjas ar Ali, Petronila pieglauž viņam no asarām miklo vaigu, un viņš, pilns sāpju, pazemojuma un žēluma, ar vīna pudelļ kabatā iziet no pagalma, kur paliek noskumuši ļaudis. Gregorio nogriežas uz Gvadalkvivīras pusi.

Klusi plūst upe, mākoņainu plīvuru aizklāta, un rimti šalko senu dziesmiņu.

Gregorio apsēžas krastā uz akmeņiem, un piepeši viņam šķiet, it kā dūmakā virs ūdens iznirtu Migela seja.

—   Tu, manu dēliņ, — Gregorio maigi uzrunā vīziju, — tu, mans prieks; kas vēl atliek, ja man atņem tevi? Vai tu maz zini, kā es tevi mīlu? Tu biji man vienīgais gaismas stariņš vecumdienās. Tevī es iedēstīju pa graudiņam no vislabākā, ko vien es zināju un jutu. Un tu, jūtīgā un uzmanīgā dvēsele, mani, večuku, saprati un ticēji man.

Gregorio bēdīgi skatās neskaidrajā zēna sejā, ko upes dūmaka uzbūrusi viņa acu priekšā.

—   Un ko tu iesāksi bez manis, zēn? Tagad tu esi pilnīgi atstāts tā ķērcošā kraukļa Tritona nagos, kurš nekavēsies tev sabojāt ik prieku dzīvē. Tev, kas ir kā uguns un vējš, tev jākļūst priesterim! Cik tas ir aplam! Ak, kā tu dzīvosi starp šiem fanātiķiem, Trifonu un māti, nodots, vientuļš un bezpalīdzīgs! Es gribēju no tevis — dižciltīga kunga izaudzināt cilvēku, kurš saviem kalpu tūkstošiem būtu varējis atvieglot dzīvi. Nebrīnies, ka es šos tavus kalpus arī mīlu! Tikpat stipri kā tevi, mana cerība. Ilgus gadus esmu dzīvojis viņu vidū un zinu, ka manis pietrūks arī viņiem. To es zinu pavisam droši.

Gregorio pieceļas un, neatraudams skatienu no miglas klātās upes tumšās dzelmes, ierunājas, lai skaļi izteiktu savas sāpju pārpilnās sirds novēlējumus:

— Lai jums šeit labi klājas, labie ļaudis! Lai jūs pārak nenomāktu ciešanas! Un tu, mana trauslā, jaunā sirds, mana kvēlā asins lāse, nesakalsti necilvēcībā tajā ēnainajā kambarī, kur tiksi ieslodzīts! Lai neviens nesamin tavu rosīgo garu un nenožņaudz tevī cilvēciskās jūtas! Lai dzīvē tevi, mans dedzīgais zēns, nepavadītu ļaužu lāsti, bet gan viņu mīlestība!

Gregorio apklust, un asaras līst pār viņa vaigiem. Mēness, aizslēpies aiz mākoņa, un upe, dūmakā grimdama, skumst kopā ar veco mūku.

Otrā daļa

No augstā baldahīna virs arhibīskapa troņa lejup viļņo sarkans zīds — kā asins putas. Koptas rokas glāsta balto brokātu, un pirksti rotājas ar zeltītajām bārkstīm.

Tālu lejā kā melna maska ar krīta baltu seju, tik tikko elpodams, stāv Tritona tēvs.

Septiņi pakāpieni līdz arhibīskapa tronim simbolizē Jēkaba kāpnes ār septiņiem spraišļiem. Debesu jums ir tālu no apsolītās zemes, dievišķā balss no neizmērojamiem augstumiem nolaižas pie padevīgā kalpa.

—   Kāpēc jūs apklusāt?

—       Neuzdrīkstos runāt nejautāts, eminence, — Tritons atbild.

—   Runājiet bez bažām!

—       Pēdējos astoņos gados, kopš no Manjaras tika izdzīts mūks Gregorio, mana ietekme uz donu Migelu ir ievērojami nostiprinājusies. Esmu viņu pieveicis. Esmu savaldījis viņa kaislības un untumus. Viņš atrodas pilnīgi manā varā. Viņš ir mans.

—  Mūsu. — Balsī no augšas ieskanas nepatika.

—       Pazemīgi lūdzu piedošanu. Jūsu gaišība saprot, ka es domāju vienīgi par svēto baznīcu.

—   Turpiniet!

—       Tas nebija viegls darbs. Vajadzēja apbruņoties ar pacietību, jo donam Migelam ir karstas asinis.

—       Vai nevar gadīties kas neparedzēts un jūsu pūles izjaukt?

—       Nē, eminence. Esmu nostiprinājis pašus pamatus. Esmu nokļuvis līdz jaunās dvēseles serdei. Tuvākās dienās, kā jau jūsu eminence ir informēta, dons Migels no Manjaras pārcelsies uz Sevilju un tur tiks pierakstīts pie aries literales uz divu gadu ilgām filozofijas studijām, kas ir nepieciešamas pirms teoloģijas studijām. Viss notiek saskaņā ar viņas godības svinīgo solījumu, ka viņas dēls kļūs priesteris.

—   Un Migels?

—       Paklausījis mātes lūgšanām un man, eminence. Esmu cieši pārliecināts, ka pienāks laiks, kad svētā baznīca varēs lepoties ar to, ka Manjaru dzimtas pēdējā atvase kļuvusi par dieva kalpu un ka …

—   Turpinietl

—       … un ka viņas milzīgā bagātība pāries svētās baznīcas īpašumā …

—       Līdz teoloģijas studijām vēl ir divi gadi. — Balss no augšas skan visai skeptiski.

—       Mana modrība neatslābs arī šajos divos gados. Gluži otrādi, tā pastiprināsies, eminence. Esmu lepns uz misiju, ko jūs man esat uzticējis.

—       Jūs esat baznīcas un Jēzus brālības uzticams loceklis, Trifon. Mēs jūs par to neaizmirsīsim!

Balss apakšā iepīkstas aizkustinājumā:

—  Viss dieva varenībai un mūžīgai slavai, eminence!

—   Un tagad pastāstiet mazliet sīkāk par savu audzēknil

—        Klausos, eminence! Apstākļi bija izdevīgi. Dons Tomass dēla audzināšanā neiejaucās, un viņas godība atbalstīja manus centienus. Migels no mājām varēja iziet pastaigās tikai manā pavadībā. Viņa cilvēciskās ilgas es apdzēsu, viņa asinis sasaldēju, viņa godkārību atbalstu tikai tad, ja tā virza uz manu mērķi.

—   Kā viņš to uzņem?

—       Jābrīnās, ka divdesmit divus gadus vecs jaunietis ir tik paklausīgs. Šķiet pat, ka esmu viņam atņēmis paša gribu.

Tritons apklust. Balss no augšas iejautajas:

—   Bet kaut kas jums tomēr nepatīk?

—       Tā gluži nevarētu sacīt, eminence. Tomēr rūpes man sagādā tas, ka dons Migels svaidās starp galējībām,

—  Ak! Sīkāk par to!

—       Jau iepriekšējā audiencē es darīju jūsu eminencei zināmu, ka dažreiz jaunais cilvēks ir mazrunīgs un noslēgts, citreiz atkal skaita lūgšanas tik pārspīlēti dedzīgi, ka nevaru īsti saprast, vai viņš tiešām lūdz vai zaimo.

—  Vai tas notiek arī vēl tagad?

—       Jā, eminence. Dons Migels mani baida ar savām pārvēršanās spējām, viņš mainās tik piepeši. Te viņš bridi ir lēns, te mežonīgs. Te ledusauksts, te kvēlojošs kā ogle, te pazemības pilns, te piepeši iedegas dusmās, kā to mēdz darīt nenosvērti un ātras dabas cilvēki.

—       Tā ir jaunības izpausme. Divas ugunis liesmo viņa dvēselē. Miesa un gars cīnās par savām tiesībām. Jūsu uzdevums ir šīs divas tieksmes ievadīt vienā gultnē.

—        Pūlēšos, eminence, cik būs manos spēkos! Un vēl man jāatzīmē kāda viņa īpašība, kas ir_ visai pozitīva. Dons Migels ir neparasti nopietns. Tukšās sarunas viņš neielaižas, neieredz jautrību un smieklus, šķiet pat, ka viņš smieties vairs neprot…

Zem baldahīna iešalcas zīds un brokāts.

Tritons neiedrošinās paraudzīties uz augšu, tikai, bailīgi sasprindzis, saausās, pūlēdamies izprast, vai šī sakustēšanās nozīmē piekrišanu vai nepatiku.

—       Jūs esat ieguvis šo jauno dvēseli, — no augšas atskan balss, pilna labvēlīgas laipnības. — Tagad jums jādubulto savi spēki! Pilsēta tik jaunam vīrietim ir kārdinājumu pilna. Nu, ejiet, un mūsu svētība lai ir ar jums!

Zāles krēslā iemirdzas zelta bārkstis, iezīmēdamas koptās rokas gaisā pārmesto krusta zīmi.

Tritons, zemu paklanījies, atkāpjas priekštelpā.

—       Jūs tiekat ieredzēts, Tritona tev, — viņam saka arhibīskapa ceremonijmeištars. — Viņa eminence pat abatiem un bīskapiem neziedo tik daudz laika, cik jums.

Tritons, starodams aizliegtā lepnībā, iziet saules pielietajās Seviljas ielās.

Pa nolaistajām žalūzijām spraucas iekšā mēness stari, un tajos iezibas tēli no Zālamana Augstās dziesmas.

Kāpēc tu man devi fantāziju, dievs?

Ēnas šķiet kā meitene, kas so|o viegli un lokani.

Sieviete. Svētās bālā seja, kārdinošas gurnu līnijas, mute', dūdojoša kā balodis.

Sieviete, smaržām piesātināta kā puķu dobe, skaistule zirnekļa tīklam līdzīgās mežģīnēs, meitene, izausta no gaismas stara un rīta blāzmas, mātīte ar kaķes pieglaucļību un bibeles līgavu staltumu, ārzemniece, svešādi valdzinoša, jūras vārava ūdensrozē, mežone ar gailošām acīm; meitene no kalniem, līdzīga kaktusa ziedam, pietvīkusi gane līgavas ģērbā, veļas mazgātāja saburzītos ugunssarkanos brunčos … ,

Dievišķas un velnišķas sejas, acis, svelmainākas nekā saule. Ak, drīzāk tām izbēgt, iekams tās mani vēl nav pelnos sadedzinājušas, šīs acis, kas vienlaikus līdzīgas pusnaktij un dienvidum mīlestības mēnesī, bet sakiet — kurš tad nav mīlestības mēnesis? Lai kas tu arī būtu — grēcīgā kārdinājuma ciltsmāte, tikla svētā vai paša velna mī|ākā, ņem mani savos skāvienos …

Bailes aizžņaudz Migela rīkli, jo prātā ienākuši Tritona vārdi:

«Jūs vēl nepazīstat ļaunumu visos tā paveidos, don Migel. Melus, nešķīstību, izvirtību, visu to ļaunumu, kas, uzlicis skaisti izkrāsotu masku, līdzīgi čūskai lodā jums apkārt un gaidīt gaida, kad piekļūs nevainīgai sirdij, lai tai iedzeltu. Ir šausmīgi noskatīties, ka no grēku un kaislību nomocītiem cilvēkiem ir palikušas vairs tikai ēnas. Auglis dažkārt vēl nav ienācies, bet jau ir tārpu sagrauzts ,.

Nakts, nomelnējusi un novecojusi, trūd aiz logiem, bet pa žalūziju spraugām laiku pa laikam ielec kāds mēness stars. Migels pieceļas, atver logu un raugās naktī. Arī toreiz bija tāda pati nakts — līdzīga šai, kad Migels naidīgi vēroja Tritona dzīslaino un vājo kaklu, izspiedušās lāpstiņas un kaulainās, lūgšanā saņemtās rokas.

—   Es piesaucu jūsu dižciltīgo izcelsmi, don Migel, — Tritons toreiz teica, balsi arvien paceldams, — jūsu aristokrātiskos senčus, starp kuriem ir bijuši visdievbijīgākie vīri, lūdzu jūs, nē, lieku pat zvērēt — nekad nepacelt savus skatienus uz sievieti…

—   Es zvēru pie svētajām — dieva praviešu un evaņģēlistu grāmatām, — Migels čukst naktī, — ka gribu izvairīties no kārdinājumiem. Dod man spēku, dievs!

Migels atkal atkrīt guļvietā un bez miega valstās no vieniem sāniem uz otriem. Taču tēli uzmācīgi parādās acu priekšā. Smaids, skaistu zobu rindas, lūpu sārtums, kurpīte, krūtis aiz vēdekļa spārna. Sieviete.

Pat debesu spīdekļu vārdi nav pietiekoši skaisti, lai tajos nosauktu jūs, sievietes, kas gadusimteņus kārdinājušas vēl mīlestību nebaudījušo jauniešu acis.

Kāpēc tu man devi fantāziju, dievs?

Nakts rēgaini virpuļo ap Migelu, un naksnīgās skaņas atgādina bēru korāli.

Beidzot tumsas plūdi vilnī visapkārt.

Vir-s melnajiem ūdeņiem paceļas dievs. Gar viņa sadrūmušo seju lidinās velns sikspārņa izskatā. Melns, nedzīvs ūdens klaids, dievs un sātans.

—   Ko jūs gribat no manis? — Migels, šausmu pārņemts, jautā. — Kas man jādara? Kādam man jābūt?

—  Visu ar mēru! — cieta un skanīga balss atbild. Bet cita — maiguma pilna balss viņam atbild svētā

Jāņa vārdiem:

—  Vari būt karsts vai auksts, taču nekādā ziņā remdens!

Tomasa Seviljas pils liela zāle mirdz simtu sveču gaismā.

Septiņpadsmit bālas sejas zeltītos ietvaros — septiņpadsmit senči kvern šeit mūžīgā pustumsā aiz nolaistām žalūzijām. Septiņpadsmit dzimtas pīlāru, septiņpadsmit roku pāru, ko dažādos karos aptraipījušas cilvēku asinis, septiņpadsmit augstmaņi, kuri iedzīvojušies bagātībā no savu kalpu un vasaļu sviedriem un darba.

Migels kopā ar vecākiem apstaigā senču portretu rindu. • — Tavs vectēvs, dons Haime no Manjaras, un vecmāmiņā donja Roketa. — Rāda dons Tomass.

Dons Haime, atceras Migels no tēva stāstījuma, jā, viņš bijis nemierīgs, kustīgs cilvēks — mūžīgi seglos, mūžīgi cīņās…

—   Seit tavs otrais vectēvs, mans tēvs, — saka donja Heronīma, — dons Hulio Anfriani un mana māte Izabella Batalioni — Visenteljo no Kalvi Korsikā.

—   Dons Hulio izlaupīja Izabellu no klostera, nodūris sargu…

—   Korsikāņiem un spāņiem, — viņu steidzīgi pārtrauc Migela māte, — ir karstas asinis. Taču kā korsikāņiem, tā spāņiem pirmajā vietā ir mīlestība uz dievu un gods, ko viņi modri sargā.

Blakus donam Hulio atrodas viņa trīs brāļu portreti: dons Pedro, dons Antonio Pedro un abats dons Huans Baptista. Trīs sejas, kas atspoguļo viņu dzīvi: asinis, dēkas un atkal asinis.

Lūk, šeit ir vecvecāki, dons Tibcrio Manjara ar sievu Antoniju Pcdrucci, mesers Teramo Anfriani ar sievu Cecīliju Kasabjanka di Montiseljo,

Tālāk ir vesela rinda dzimtas senču, Džudičo di Leka ar Annu de Manjara, Frančesko di Leka, Adriano di Leka un lielais Nikolo Anfriani, grāfs no Sinarkas, pie kura savienojas abu dzimtu līnijas — Manjaru un Anfriani Visenteljo i Leka.

Tieši pretī ieejai karājas dzimtas dibinātāja portrets: lūk, varenais grāfs Ugo Kolonna, romiešu kņazu Kolonnu dzimtas loceklis, slavens karavadonis, kurš, pāvesta Stefana IV sūtīts, astoņi simti sešpadsmitajā gadā izdzina saracēņus no Korsikas.

—   Liela un slavena ir tava dzimta, Migel, — tēvs lepni saka. — Dižciltība tajā ir apvienota ar drošu domu un godīgumu. Rikojies arvien savu senču garā, par slavu dievam un paša godam!

Migels klusēdams iet gar portretu rindu, kur redzamas viņa senču sejas. Pašā malā,, it kā būtu šeit pieciests aiz žēlastības, novietots vēl viens portrets: tanī redzama nolādētā atkritēja un izdzimteņa mesera Teramo Anfriani bālā seja.

Migels uzmanīgi to aplūko. Ak, šis bezgodis, pametis sievu un bērnus, nolaupījis kāda muižnieka sešpadsmitgadīgo meitu Klaudiju un aizbēdzis ar to Korsikas kalnos, kur veselu mēnesi slēpies alās kopā ar savu upuri. Visi meitenes radinieki devušies meklēt varmāku un tikai pēc trim mēnešiem, kad viņš gājis meklēt pārtiku, viņu nošāvuši. Klaudiju pēc tam nodūris viņas pašas brālis par ģimenei nodarīto kaunu, abu dzimtu starpā ilgi pastāvējusi asinsatriebība, atkal tecējušas asiņu straumes.

Donja Heronīma un dons Tomass satraukti skatās te portretā, te sava dēla sejā. Kāda līdzība starp rneseru Teramo un viņa mazmazdēlu!

Melni, biezi, cirtaini mati virs augstās pieres. Izspiesti vaigu kauli un plats, vīrišķīgs zods. Smails deguns ar nervozām, jutīgām nāsīm, pilnīgas, juteklīgas lūpas. Un viņa acis! Melnas, mirdzošas, ar dzirkstīm zīlīšu vietās. Acis liesmo iekšējā kvēlē, kā mēdz būt tiein, kas nespēj apvaldīt savas kaislības un ko dedzina iekšēja uguns.

—  Vai jums nešķiet, — Migels klusi jautā saviem vecākiem, — ka es esmu līdzīgs donam Teramo?

Klusums.

—  Mazliet, — dons Tomass, mulsi pasmaidīdams, atbild. — Tu visiem šeit esi līdzīgs, tas ir pats par sevi saprotams.

—   Nedomā par to, Migel, — māte uzstājīgi saka, — nedomā ne par ko citu kā vien par dievu, drīz vien tu būsi vienatnē ar savām mācībām. Atceries, ka dievs grib tevi visu! Tev jāpieder dievam ar miesu un dvēseli, tad arī dievs būs ar tevi un tevī. 0 todo, o nada. Visu vai neko.

—  Ņemšu to vērā, māt, — Migels atbild un noskūpsta mātei roku.

Migels pamostas.

Balta atlasa baldahīns virs galvas un visapkārt damasts, ebenkoks, marmors un oranži aizkari. Gotiskā stilā veidoti logi un griesti, mežģīnes mauru stilā, zelts, dekoratīvas flīzes, saliktas krāsainā rakstā, un istabas vidū jautri burbuļo un čurkst ūdens straumīte.

Dzīvais ūdens, mauru nama asinis, sakarsušo galvu atvēsinātājs, mūzika, kas atgādina mīļākās čukstus, lieliska glezna arabu epikūrismam un dzīvotprasmei.

Neviena diena nav tik karsta, neviena nakts nav tik tveicīga, ko nespētu atvēsināt čalojošā ūdens strūkliņa, tecēdama no istabas istabā. Ir zemes, kur liesmas kamīnā ir mājas dvēsele. Šeit tā ir dziedošais ūdens.

Greznajā guļamistabā drūmu ēnu met apsūbējušais krusts, pie kura ir pienaglots sāpēs saļimušais Kristus. Taču oranžā samta un zelta gaviles apslāpē krustā sistā klusās elsas, pagāniskā saule kvēlo par asinīm sarkanāka viņa brūcēs, un draisks vējiņš skraidelē pa Migela jauno dzīvesvietu — tik atšķirīgu no viņa klostera cellei līdzīgās istabas Manjarā.

Donja Heronīma; apbērusi dēlu ar pamācībām un labiem padomiem, dodas atpakaļ uz Manjaru, bet dons Tomass prāto, kā labāk izmantot šo dienu, un, pavēles dodams, ik pa brīdim nopūšas gan par sava dēla priestera likteni, gan atmiņām par seniem laikiem, kad viņš dzīvoja šajā pilī.

Taču Migels neizrāda interesi par pagātni, arī šodienas notikumos neņem dalību, viņš tikai tiecas pretī nākotnei.

Tēvs un dēls ieiet Seviljas universitātē pa Osunas vārtiem.

Atigels iet klusēdams, galvu nokāris, kā aita uz kaušanu. Tomass nopūšas. Jaunā filozofijas studenta vārds, protams, nav no neievērojamiem, tikko tas ir izteikts, kad jau lido no mutes mutē. Dons Aligels Visenteljo i Leka, grāfs no Manjaras, Andalūzijas bagātākā muižnieka vienīgais dēls.

Glaimīgu apsveikumu gūzma.

Dons Tomass noliek uz galda maisiņu ar zelta eskudo, kas tiek dāvāti svētajai Jēzus brālībai, šīs universitātes vadībai. Tukls rektors ar lepnu žestu pievāc zeltu, nomurmina pateicības vārdus un pavada tēvu ar dēlu līdz vārtiem.

Abi iet pa trokšņainajām ielām uz arhibīskapa pili. Migelam uz krūtīm mirdz zelta krusts ar rubīniem, viņa eminences dāvana.

Arhibīskaps gan šodien nepieņem, bet Tomasa vārds atver jebkuras durvis.

Zāles krēslā Migels ievēro zīdu, atlasu, samtu un zeltu. Greznība? Nē, nēl šeit pie visaugstākā dieva kalpa nav vietas velna kārdinājumiem. Šeit viņš nespēj izlikt savus tīklus.

Pēc draudzīgiem apsveikuma vārdiem viņiem ir tas gods piedalīties kopīgās brokastīs. Plūst atmiņu straume un smaržīgs, saules tvīksmes pilns vīns, risinās vēlīgas sarunas par notikumiem un paziņām, bet, tikko ieskanas kas nevēlams, veikli mainās temats un ievirzās citā gultnē.

Viņi veltī viens otram skaistus un glaimīgus vārdus.

Arhibīskaps apsola Migelam tēvišķīgas rūpes un aizstāvību, lūdz viņu regulāri apciemot, galvenās līnijās izplāno jaunā studenta darbadienu un atlaiž tēvu un dēlu, dodams tiem līdzi savu svētību.

Kalalinons klusajā pilī ienes troksni un uztraukumu. Viņš skaļi staigā pa gaiteņiem, kas pieraduši pie rāma tukšuma, izdzenā karavīrus, kuri atbraukuši līdzi no Manjaras Migelam par miesassargiem, uztrauc veco Vicentu un pamodina viņa iesnaudušos sievu, izrīko sulaiņus, un brīnums, ka vēl neliek dancot bruņinieku tēliem, kas nostatīti uz postamentiem gar kāpņu malām.

—  Man jāsagatavo māja dzīvošanai, pārvaldnieciņ, — viņš saka večukam, — un gribu, lai mums te labi klātos. Tu esi šī nama dvēsele, un stāsta, ka jauni pavērsieni dzīvē esot jāsāk ar dvēseli. Pirmkārt. Tu mani modināsi ar saules lēktu, un es nekavējoties iešu modināt jauno kungu.

—       Dieva dēļ, ko tu tur runā? — šausminās večuks, — Celties līdz ar saules lektu? Tada paraža te savu mūžu nav bijusi…

—       Tagad būs, kaut gan neņemos apgalvot, ka šī mana kunga paraža būtu sevišķi teicama. Viņa godība ce|as kopā ar sauli un visu rīta cēlienu pavada lūgšanās. Tu par to neprāto, tikai uzklausi, un darīts. Otrkārt. Kungs mīl baltus ziedus. Lai vienmēr uz brokastgalda viņam būtu svaigi balti ziedi. Saprati? Treškārt. Ko es teikšu, tas būs kā likums.

—   Varbūt viņa godība …

—       Tas ir viens ūn tas pats, pārvaldnieciņ. Viņš vai es. Ko viens no mums teiks, tas ir svēti jāievēro, nebilstot ne pušplēsta vārda. Ceturtkārt. Jods parāvis, kas vēl bija? Aha, atceros! Tas uz tevi neattiecas. Par to es runāšu ar pavāru. Un tagad uzkop šeit mazliet, dvēselīt….

—       Es? Es? — aizvainoti sēc večuks. — Es esmu pārvaldnieks, bet tu …

—       Labāk jau nu nedzisini muti, vecotēv, miera labad! Ja jau tu esi pārvaldnieks, vecais vīzdeguni, tad liec te kādam uzkopt, un cauri! Tagad iešu apciemot pavāru.

Večuks satriekts, izbalējušās acis iepletis, skatās viņam nopakaļ un murmina niknus lamu vārdus. Katalinons pa to laiku jau klaigā virtuvē:

—       Vai tā te ir tīra bļoda? Nolādēts! Kurš šeit mazgā traukus?

—   Es, — bailīgi atsaucas tumšmataina meiča.

—   Tu? Deviņi pērkoņi, glīta meitene! Kā tevi sauc?

—  Anita.

—       Labi. Uz priekšu mazgā rūpīgāk, lai izpelnītos manu atzinību! Pavār!

—   Klausos, cienītais kungs!

—       Brokastīs vārītas olas. Grauzdēta maize, sviests, mājputnu cepetis un augļi. Katru rītu tu man ziņosi, kas tajā dienā tiks gatavots.

—   Ziņošu, cienītais kungs!

Katalinons nosēžas galda galā.

— Seit būs mana vieta, tu, večiņ, sēdēsi te pa labi, bet pārvaldnieciņš pa kreisi. Mēs esam pils vadītāji, un tāpēc mēs šitā sēdēsim kopā.

Vecīšiem tas patīk. Tiesa, šis vējagrābslis aizvaino un tur viņus par muļķiem, taču galu galā zina, kas pieklājas.

Viņi paēd, ne vienu vien reizi saskandina kausus un parunājas. Taču Katalinona nostāsti par dēkām Jaunajā pasaulē ir tik apjomīgi, ka pārvaldnieka sieva klausoties nogurst un aizsnaužas krēslā. Anita atnes vēl vienu vīna krūku.

—       Paliec šeit, maziņā, — Katalinons saka, — un apsēdies man blakus! Tev ir pārāk cieši savilkts ņieburs, būs karsti. Palaidīsim to mazliet vaļīgāk, nebaidies, es tev pāri nedarīšu, nu, lūki Un tā tev piestāv pat labāk. Tev ir skaists kakls, Anita.

—       Ha-ha-ha, — večuks ķiķina un čukst: — Es ari tā mēdzu darīt, dēliņ! Tu esi manī atsities, he-he-he!

—   Neaizskariet mani! Es kaunos. — Anita atgaiņājas.

■— Ari tas tev piestāv, ineitenīt! Vari pat vēl brītiņu

kaunēties. Tikai jāpamanās laikus beigt.

Pārvaldnieks nopūšas un pievēršas vīnam, kas skurbina kā jaunus, tā vecus.

Piepeši tobrīd, kad Katalinons Anitu apsēdinājis sev uz ceļiem, ienāk Migels.

Anita uztraukumā iešņukstas un izmetas pa durvīm, pārvaldnieks sastingst, roku izstiepis pēc vīna krūkas, viņa sieva trīc aiz bailēm, tikai Katalinons nekādi nav samulsināms.

—       Esiet sveicināti, godība! — Viņš klanās. — Mēs šeit apmetāmies..«

—       Iedzerat, — Migels ar pretīgumu konstatē. — Un ko tā meitene?

—       Pie viSa vainīgs viņš, tikai viņš! — Večuks rāda uz Katalinonu.

—       Šodien ir liela diena, godība. Jūsu pirmā diena brīvībā. Tā taču ir jāatzīmē…

—       Klusu! Tu esi katoļu grāfa sulainis, un pļēgurošanu es necietīšu.

Migels iziet, un Katalinons sakauts atgriežas pie galda.

—       Tātad tomēr viņš te ir kungs, — večuks indīgi piezīmē.

—      Vai tad es apgalvoju pretējo, tu muļķadesa? — Katalinons noburkšķ. — Viņš — un es tūlīt aiz viņa.

Migels sēž savā istabā un raugās sveču liesmā. Viņam ir skumji.

Ja cietumnieks pēc ilgiem ieslodzījumā pavadītiem gadiem iznāk saulē, viņš noģībst, ja nabags atrod zuteni ar zeltu, sirds viņam uztraukumā apstājas, ja karavīram pirmo reizi uzvelk kapteiņa tērauda bruņas, viņš nespēj paspert ne soli, pat bērns, tikko nācis šajā pasaulē, aiz bailēm ieraudas.

Cilvēks, kurš gadiem ilgojies pēc brīvības, sastomās brīdī, kad tā viņam pieejama, un stāv bez padoma kā gājējs krustcelēs. Viņam ir bail no tās, un viņš nezina, ko ar to iesākt.

Vientulības brīdis jaunajā dzīvē.

Izglītība, gods un kalpošana dievam — cik plašs darbības lauks muižniekam, teica kāda rūpīga un dievbijīga sieviete, kura sarga mājas pavardu un slīgst lūgšanās Manjarā, kā arī Tritona tēvs.

Jā, tas ir mana ceļa virziens.

Migels šķirsta Svētos rakstus, un piepeši no šīs grāmatu grāmatas viņam uzvēdī skaistums, kas iesveļ viņa krūtīs kārdinājumu un fantāziju, jo arī bībelē nav vietas, kur nebūtu palikuši velna ķetnu nospiedumi.

Cik skaista tu esi un inaiga,

tu greznā mīlestība!

Tavs augums ir līdzīgs palmai

un krūtis ķekariem.

Es teicu: uzkāpšu palmā,

sasniegšu galotni.

Un tavas krūtis

būs ka vīnogu ķekari,

un tavi vaigi smaržos kā āboli,

mute tava kā labs vīns …

Jā, jā, vīnogām līdzīgās krūtis un miesas smarža. Madonna, apturi manu domu skrējienu! Pasargi mani no kārdināšanas! Es gribu izpildīt mātei doto solījumu! Piederēt tev, dievs!

Migels līdz šim vēl nebija skatījis Seviljas īsto, dzirkstošo skaistumu. Allaž slēgtā tēva karietē — aiz nolaistiem aizkariem viņš bija braucis garām gan tirgus laukumam, gan promenādēm. Tēva pilī viņš bija mitis krēslainās istabās aiz nolaistām žalūzijām. Kopā ar māti staigājis pa krēslainām baznīcām, kas sveču liesmu plīvā lika domāt par pekles melno spelti, jo pekles attēls allaž ir satraucošāks nekā paradīzes attēls.., Migels pirmo reizi uzkāpj pils tornī.

Lūk, viņa acu priekšā plešas pilsēta, rietošās saules sārtās gaismas apspīdēta, pavedinoša, kārdinoša un grezna kā jauna skaistule. r .y

Sevilja, visjaukākā no visām pilsētām!

No Makarenas lidz Torre del Oro, no Trianas līdz pat Heresas vārtu jumtam — roboti mūri, torņi, ielas, laukumi, kuros kūsā temperamentīga un trokšņaina dzīve.

Alameda dc Herkulesa za|ais laukums, Svētā Marka uii Svētā Lorcnso minareti pie bijušajām mošejām, Svētā Klementes un Svētās Annas baznīcu torņi, patversmes de los Venerables Sacerdotes portāls, Alkazars ar saviem parkiem un katedrāle, kur atdusas Jaunās pasaules atklājējs Kristotors Kolumbs.

Blakus katedrālei ir Hiralda, minarets, līdzīgs gaistošam sapnim, tā ir tava zvaigzne, Sevilja, tavs ģerbonis.

Arābu lepnības paliekām visapkārt kā kara nocietinājumi paceļas klostera bastioni. Daudzkrāsainā Triana atrodas aiz Gvadalkvivīras zeltaini mirdzošās lentas.

Upes krastā ir sakrautas vīna mucas, un vīri ar bronzas krāsas pleciem lakstojas ap meičām, kuru gaita ir līgana kā deju solī. Pa ielām, gurnos šūpodamās, iet skaistules, viņām seko muižnieki ar mirdzošiem zobeniem pie sāniem. Kustība, ritms, deja.

Visapkārt dvesmo ziedu smarža, vīraks, augļu, garšvielu, eļļas un ceptu zivju aromāts.

Visapkārt kvēlo krāsas. Apelsīni, melones, paprika, safrāns, mežģīņu mantiļas, spalvas pie cepurēm, zīda un samta svārki, virs logiem koši svītrainas pārjumes pret sauli, rakstainām flīzēm izliktas patio grīdas.

Visapkārt virmo skaņas. Izsaucieni un kliedzieni tirgus laukumos un piestātnēs, ubagu murmināšana, burinieku svilpieni uz upes, zvanu duna, ēzeļu zviedzieni, zirgu pakavu dipoņa, ģitāru trinkšķēšana, ūdens guldzēšana strūklakās.

Sevilja ir pievilcīgāka par jaunu andalūzieti, šī miršu, apelsīnu koku un palmu pilsēta.

Vēršu cīņu arēnu un autodafē pilsēta, neprātīgas uzdzīves un moku kambaru pilsēta, rotaļu, ciešanu, kārdinājumu un nāves pilsēta.

Zeltā rotātu kariešu un ubagu skrandu pilsēta, katedrāļu, piļu un trūcīgu būdeļu pilsēta, nobarojušos bagātnieku un izģindušu diloņslimnieku pilsēta, kontrastu pilsēta.

Inkvizīcijas sārtu liesmas nav spējušas sadedzināt pilsētai atstāto mauru mantojumu — jutekliskumu, un, jo vairāk tai tiek uzspiesta ņirdzīgā dievbijības maska un askēze, jo karstāk iekvēlojas šī pelnos ieraustā dzirksts. Seviljā vēl ir dzīvs mauru gars, kaut arī maskējies līdz nepazīšanai. Tas snauž, vienu aci pievēris, bet līdz ar nakts iestāšanos iedzirkstās tūkstoš veidos. Arābu lirisms pārspēj katoļu fanātismu, un Viras tēls Hiraldā ir tikai mauru sieviete, kas valda pār pilsētu un varbūt arī pār jums, Nuesira Senjora de los Reijes, Sevi Ijas svētā patronese.

Sevilja. Tavs vārds skan noslēpumaini kā burvju vārds, kā pasaku valstības vārds, tas ir skanīgāks par fanfaru un aizkustinošāks par mīlestības dziesmu.

Tagad tā visā savā pagāniskajā skaistumā, zila un balta, maiga un cietsirdīga, kaisla gan grēkos, gan nožēlošanā, plešas Migelam pie kājām.

Migels pārsteigts ar sajūsmu vēro šo skaistumu, bet viņš neredz pilsētas otru pusi. Neredz ļaudis, kuri aiz nabadzības un netīrības ir kļuvuši pusakli, neredz, ka palmu ēnā sakņupuši izģinduši stāvi, nedzird, kā raud skrofulozie bērni, nejūt nabadzības smaku, kas nāk no pārapdzīvotiem ūķiem Trianā aiz upes. No šiem augstumiem viņš redz tikai pilsētas apburošo veidolu.

Tuvumā ieskanas dziesma. Sievietes balss. Dziļa kā nakts tumsa, reibinoša kā salds vins, zvanam līdzīga. Dziesmas melodijas varā Migcla fantāzijā pilsēta atbrīvojas no balasta, no sava svara, pilis un baznīcas paceļas gaisā kā uz ķerubu baltajiem spārniem, pilsēta uzlido debesu dzīlēs kā dūju bars un līgojas tur starp visumu un zemi, dvesdama Migelam sejā savas jaunavīgās ilgas.

Pilī, kuras sienas klātas ar melnu marmoru, dzīvo dona Tomasa vislabākais draugs, grāfs Flavio de Sandriss, sieva Klāra un meita, sešpadsmitgadīgā Izabella.

Garie gaiteņi grimst tumsā, tikai eļļas lampiņas apgaismo svēto tēlus kā lielā kapličā.

Donja Klāra sev visapkārt rada klusuma, vientulības un noslēgtas lepnības atmosfēru.

Lepnā skaistule Izabella, kā no ziloņkaula izgriezta, slīd pa krēslainajām zālēm, pavadīdama māti no baznīcas.

Baltas mirdz izgludinātās apkakles virs melnajiem mežģīņu tērpiem, čaukst brokāts, un kāpņu velvēs atbalsojas abu sieviešu soļu duna.

Dons Flavio iziet sagaidīt sievu un meitu, viņa spēcīgā balss aizveļas pa gaiteņiem kā pērkona grandieni.

Sveiciens dievlūdzējām, kuras pēc dieva vārda braukušas ar zeltu greznotā karietē! Lai pateicība priesterim par skanīgo un grūto sprediķi!

Un pēc tam dona Flavio jaunā vēsts: šodien pēc maza brīža pie viņiem ieradīsies dons Migels, dona Tomasa dēls, ak, kas tā par dzimtu, cik slavas un zelta tā nes uz sava vairoga, un neaizmirsīsim vēl piebilst, ka Migels jāuzskata par visbagātāko precinieku Andalūzijā.

Donjas Klāras augstprātīgs skatiens aprauj Flavio sajūsmas pilno runu.

Nē, donjai Klārai nevajag savai meitai meklēt kāda bagātību vai dzimtas dižciltību! Viņa nesaminstināsies pat infanta priekšā. Izabellas skaistums ir vislielākā bagātība, kurš uzvarēs pat valdniekus.

Donja Klāra virknē vārdus visnotaļ juceklīgi, to jēgu var tikai aptuveni nojaust, nevis saprast, viņas rokas mājiens ir gurds un pelēko acu skatiens maldās nesaskatāmā tāle.

Izabella stāv klusēdama, līdzīgi statujai, bālā seja zem smagajiem, melnajiem matiem ir auksta un nepieejama, tikai dziļi acīs deg uguns.

Dons Flavio apmulsis klusē. Pilskundze ieiet savās istabās. Izabella raugās tēvā. Dons Flavio novērš skatienu. Sasprindzinājuma pilno klusumu pārtrauc sulainis.

Ak, viesi!

Donja Felisjana de Vilana, gaišmataina koķeta būtne, mīlas rotaļām noskaņota jauna kundzīte, kuras vīrs karaļa uzdevumā aizbraucis ar kuģi uz Jauno pasauli.

Dons Fernando de Uertas Rohass, viņas pielūdzējs un ēna.

Dons Alfonso Peress de Vclasko, mūžīgais students un Izabellas dievinātājs.

Ak, šīs sabiedriskās Fclisjanas rīta čalas! Viņa ir visai parasta sieviete, kas alkst pārmaiņu, niekkalbīte, kura pievilcīgi runā par visu ko, neko sevišķu nepateikdama.

Ak ieradīsies dona Tomasa dēls? Cik patīkami, ka mūsu sabiedrībā parādīsies jauna seja! Ak, viņš ir pat Felisjana! attāls radinieks!

-Kāds bija dievkalpojums un sprediķis, Izabella? Jauks, protams, dārgumiņ. Droši vien katedrālē bija sapulcējusies visa Sevilja. Kā es mīlu katoļu dievkalpojumu! Tas ir

tāds krāšņums, kuram nav līdzīga. Cik grezna ir katedrāle, arī altāri un cilvēku tērpi! Viss vienā zeltā un purpurā. Acis reibst krāsu bagātībā, krūtis ir smaržu pārpilnas, ausīs dun ērģeļu un zvanu skaņas. Kā atplaucis rožu dārzs — tik skaista ir mesa zem altāra atlasa baldahīna starp vītajām kolonnām. Zēl gan, ka šie skaistie dievkalpojumi notiek tik agri no rīta. Ir grūti piecelties tūlīt pēc saules lēkta …

—   Dons Migels, grāfs no Manjaras!

—       Sveicināts, dārgais zēn! Mans nams ir tavs nams, Migel.

—   Pateicos, pateicos, don Flavio!

Migelu iepazīstina. Lūk, Alfonso, viņš būs Migela studiju biedrs.

Vairāki acu pāri raugās Migela sejā.

Kāpēc viņš tik cieši un ilgi manī skatās? Izabella domā.

Kāpēc jaunais cilvēks tik maz runā, Felisjana brīnās.

Vai tikai viņš negrasās kļūt par sāncensi? Raizējas Fernando un Alfonso.

' Migels vēro klātesošos un klusē.

—       Kāpēc jūs tik neatlaidīgi vērojat manas lūpas, brālēn? — Felisjana iejautājas, seju mazliet aizslēpdama aiz vēdekļa.

Migels vēl arvien klusē.

Meitenes iesmejas.

Felisjanās smiekli skan kā sīki zvaniņi pie masku kostīma, bezrūpīgi, vieglprātīgi.

Izabellas smieklos ir vakarīgi toņi, tie līst kā blīva lietus gāze, un tajos skan nakts ncsamierinātiba ar dienu.

—       Vai jūs dziedat? — Migels griežas pie Izabellas ar klusu jautājumu.

—   Jā, — meitene atbild. — Kā jūs uzminējāt?

—  Jūsu balss dzied arī smieklos. Padziediet, lūdzu!

—       Es dziedu vienīgi baznīcā — dievam, — Izabella nopietni atbild.

Migels sakniebj lūpas.

—       Man jūs žēl, Migel, — Felisjana joko. — Nedzirdē* siet šodien Izabellas balsi. Dievs ir nopietns sāncensis, vai nav tiesa, mana dārgā?

Dievs.

Migels novērš skatienu un noliec galvu. Tad ierasti noskaita;

—   Tavs es esmu, dievs, tavs. Kas tev nolemts, tev paliks. Un, ja es esmu grēkojis kaut ar vienu vārdu vai domu, žēlsirdīgi piedod man to!

Un atkal rit sarunas, kas ir asprātīgu divdomību, liegu un satraucošu mājienu pilnas. Runā daiļās mutes, runā smaidi, žesti un ar nolūku ieturētās pauzes, pilsētas balss iegūlusi abu sieviešu balsīs, un Migelam jaunā pasaule vairs neliekas tik pelnu pelēka.

Migels nepiedalās sarunās. Pēc brītiņa viņš atvadās.

Smalkās rociņas paceļas pie Migela lūpām, parastās frāzes, savstarpēji solījumi satikties, un Migels iziet ārā . kā noreibis.

Kad visi viesi aizgājuši, istabas atkal kļūst plašas, krēslainas un klusas. Šķiet, ka griesti ir pacēlušies augstāk un sienas pārvietojušās tālāk.

Tēvs ar meitu sēž klusēdami. Izabella tur rokās rožu' kroni, bet par lūgšanām pat nedomā.

Ienāk donja Klāra.

—   Beidzot šie ļaudis ir prom! Nemīlu svešas balsis savā maja. Tās man laupa mieru.

—   Vai tev atkal sāp galva, māt? — Izabella jautā.

—   Labi dari, meitiņ, lūgšanas skaitīdama ar rožukroņi. Piecas krellītes — piecas svētās lūgsnas atkal atdos tev līdzsvaru.

Donjas Klāras acis šajā brīdī it kā iegrimst tumsā, spīd tikai acu baltumi: tās ar pēkšņi atmodinātā mēnessērdzīgā skatienu meklē stingru pieturas punktu, pie kā pieķerties.

—   Negribas man lūgt, māt, — Izabella atbild un noliek rožukroņi sānis. Dons Flavio, skaļi iesmējies, iziet no istabas.

Donja Klāra sakārto meitas matu sasuku, un viņas auksto roku pieskārieni Izabellu stindzina.

Kad viņa augstība rektors beidz filozofijas lekciju un atstāj auditoriju, pie Migela pienāk dons Alfonso.

_— Nāciet, don Migel, es jūs iepazīstināšu ar universitātes lepnumu! Lūk, tas ir dons Djcgo de la Karena, muižnieks, cienījams un ievērojams, lepojas ar savu skaistumu, nevis ar gudrību, — atvaino mani, Djego, es nekad niekus nemelšu, — iemīlējies pats sevi un tīko pēc visiem pasaules labumiem, sākot ar vīna malku un beidzot ar šo nolādēto mīlestību, netiklības pavadoni, kā to nosaucis Cicerons…

—       Radītājai, tu niekkalbi, — dons Djego izlabo, spiezdams Migela roku.

—       Un kas ir tas kungs? — Migelu interesē kāds aizejošs students.

—       Paskvat, stāt! — Alfonso uzsauc. — Stāt, sper savus soļus atpakaļ uz mūsu pusi un ļauj ieskatīties tavā dieva iezīmētajā sejā!

—       Alfonso! — Bālais jaunietis piesarkst un tver pie zobena.

—       Neņem ļaunā, mans dārgais! — Alfonso viņu apskauj un pieved pie Migela. — Tas viss tik joka pēc.

—       Diezgan muļķīgs joks, ja tas izsmej manu trūkumu, vai ne, godība? — Paskvals pagriežas pret Migelu un norāda uz savu zaķa lūpu. — Esmu Paskvals Ovisena, don Migel.

—        Paskvals, — Alfonso tērzē, — ir tas, ko visa Osuna sauc par svēto un dievbijīgo fanātiķi, Ovisena atkal ir tas, kurš pasūta — nav zināms pie dieva vai velna — sapņus par skūpstiem un mīlestību. Pats, kā jūs redzat, viņš ir svēts cilvēks, un pat viņa ēna atbaida grēkus.

Djego iesmejas.

—       Vakar jūs man līkāties visai nerunīgs, — Migels saka Alfonso.

—       Ja tiek runāts par kaut ko, viņš mēdz klusēt. Bet, ja tiek runāts ne par ko, tad viņš lej tādu ūdeni, ka upes pārplūst, — Paskvals atkožas.

—       Nē, — Alfonso atbild, kļuvis nopietns. — Ir vēl viens variants, kad es klusēju.

—   Vai tad, kad tu guli? — Djego izsmiedams saka.

—       Nē, kad es domāju par vinu, — Alfonso atklāti atbild.

—       Ak, Izabella, — Djego patētiski iesaucas. — Paradīzes vārti, baudu ieleja, svētlaimes avots mans,..

Alfonso glaimots pasmaida un piebilst:

—       Tas ir no manām vārsmām, don Migel. Zinu, ka tās vēl visai vājas, bet…

—       Pietiks par to, — Paskvals ar redzamu nepatiku viņu pārtrauc, — vai gribat šeit dirnēt līdz vakaram?

Viņi kopā iziet no universitātes un dodas uz upes pusi.

—   Kur iesim? — Alfonso iejautājas.

—   Uz Alamedu, — Djego atbild.

—       Nē, nē, — Paskvals pretojas. — Jums prātā tikai sievietes, sievietes vien. Sie divi sprukstiņi, — viņš Migelam paskaidro, — ir gatavi no rīta līdz pat vakaram vazāt mani apkārt pa promenādēm. Viņi riņķo ap brunčiem kā lapsenes ap persikiem. Jūs man esat jau līdz kaklam, kavalieri!

Alfonso apskata Migela apģērbu no visām pusēm.

—       Hm, arī es neesmu šodien noskaņots doties uz Alamedu.

—   Kāpēc? — Djego izbrīnījies jautā.

—       Kāpēc? Apskatiet labi šo kungu! Viņš vēl nezina studentu paražas. Tāpēc ir apģērbies, kā uz balli iedams. Tas neder, mans dārgais, studentam jābūt, uzsveru, jābūt ģērbtam apnēsātā mētelī, nevērīgi uzmauktā nobružātā naģenē un necilā uzvalkā. Tikai tad tas ir students, nevis kāds promenādei uzposies lopu tirgonis. Jums jāsameklē sev cits apģērbs, don Migel!

—       Mētelim jābūt cauram no divkaujās gūtiem zobenu dūrieniem, — Djego papildina, rādīdams caurumus savā mētelī.

—       Muļķības, kādas muļķības! — Paskvals dusmojas. — Dievs, k^dos delveros tu esi ielicis dvēseles? Par ko domājat jūs, cilvēki ar sejām, kas radītas pēc dieva līdzības? Nepiegrieziet viņiem vērību, don Migel, tie ir koši augļi ar sapuvušām serdēm!

—       Vai jūs nemīlat dzīvi, Paskval? — Migels piepeši iejautājas.

—       Par visu vairāk es mīlu dievu, — atbild bālais jaunietis, un acis viņam iemirdzas. — Viņš mums devis dzīvību, un tāpēc es mīlu arī dzīvi, taču tikai caur dievu un viņa vārdu.

—       Beidz, Paskval, — Alfonso viņu apsauc, — vispirms norunāsim, kurp doties!

—   Uz Trianu, — Djego iesaka.

—       Lieliski! Iesim paskatīties čigānietes, kā tad. Tu esi īsts zelts, Djego, — Alfonso sauc. — Un es tevi iemīlu ar katru dienu vairāk.

—   Vajadzīga gan man tava mīlestība, vējasgrābslil

Visi iesmejas, tikai Migels paliek nopietns.

Djego apraujas un ar izbrīnu viņā paskatās.

—       Jūs, don Migel, cilvēks, apgādāts ar visu gan pie miesas, gan dvēseles, jūs vēl līdz šim neesat pat pasmaidījis. Vai jūs smieties neprotat?

Migels mēģina pasmaidīt. Taču tas viņam neizdodas, tikai seja savelkas.

—   Nezinu, — viņš atbild. — Šķiet — patiesi neprotu smieties.

Visi kļūst nopietni. Tad Altonso, draudzīgi paņēmis Migelu zem rokas, iesaucas:

—   Ejam! Es jūs tomēr sasmīdināšu, draugsl

Šķērsojuši tiltu un pagājuši gabaliņu pa Trianas kvartālu, studenti ieiet krodziņā «Pie antilopes».

—   Es maksāju, kungi, — Migels saka.

Altonso acis badīgi iezibas, jo viņa tēvs, nabadzīgs muižnieks, nav visai dāsns pret dēlu.

—       Vareni, draugs! Tā būs svētlaime pacelt kausu un nedomāt par to, cik sudraba vēl skan kulē. Saimniek, jūsu krodziskā godība, steidzies un nes, un pacel, un ielej! Un kur ir tava meita? Šurp viņu! Acis tai dzeltenas kā kaķei, lai sēž te un tumsā apgaismo mūs ar acīm!

—       Nu jau atkal ir burās, — Paskvals nopūšas, — un pēc brīža dievosies, ka Izabella ir viņa saule…

—        Un vai nav? — Altonso viņu pārtrauc. — Vai debesīs blakus saulei nav arī daudz zvaigžņu? Ne ar ko netiks aizskarta viņas vienvaldība. Karalienes tronis manā sirdī viņai ir nodrošināts.

—       O, Flora, mūsu skaistule, rozīne Trianas kliņģerī, čigānu mēness! — Altonso apsveic krodzinieka meitu, tumšu kā rudens nakti.

—       Neaizskar mani, viltnieki — Meitene vairās no viņa apskāvieniem. — Gredzenu soli jau vairāk nekā gadu — un droši vien arī šoreiz neesi atnesis? Liecies mierā!

—       Apsēdieties pie mums, donja Flora, — Djego pieklājīgi aicina.

—        Sēdēšu. Tur blakus tam kungam, — Flora, skaista meitene ar saitītē iekārtu sudraba krustiņu ap kaklu, atbild un apsēžas blakus Migelam. — Vai uzcienāsiet mani, kungs?•

Migels klusēdams padod viņai kausu. Meitene to iztukšo un pastiepj Migelam pretī lūpas.

—       Par gardu malku saldu skūpstu. — Viņa Migelam uzsmaida. Migels aiz pārsteiguma sastingst.

—       Noskūpstiet viņu, draugs, — Altonso ieteic. — Tāda šeit ir paraža, un Flora ir mūsu mīlule.

Migels nepakustas.

—   Nevēlies? — Meitene aicina, skaistās lupas pavērusi smaidā.

—  Nevēlas, nevēlas, — Paskvals iegavilējas. — Beidzot viens godīgs cilvēks!

Migels paņem zelta monētu un skūpsta vietā ieliek to čigānietei pavērtajās lūpās.

Meitene aizvainota pielec kājās un iesaucas: -

—   Re, kāds! Uzpucējies tik smalks kā bilde, paskat, kads kundziņš, droši vien naudas ir kā spaļu, un domā, ka tāpēc katrs ies viņu aplēkāt. Es uz tevi vairs pat nepaskatīšos — saprati? Un, kad tu reiz lūgsi, lai es tevi noskūpstu, es tev iespļaušu sejā, tu iedomīgais nekauņa!

Meitene nikni dauza kājas pret grīdu, un jaunieši izbrīnījušies skatās viņas dusmu izvirdumā.

Migels sēž klusēdams, bāls, skatienu no meitenes nenovērsdams. Meitene apklust, viņa aizkususi elpo un vicina dūrītes. Tad, apskatījusi dublonu, nomierinās.

Zelts apslāpē niknumu, viņa atkal apsēžas, miers ir atkal mājās, var iedzert un uzdziedāt.

Kas man vairs no nakts tad, ja projām iet acis, kuras lika manām neaizvērties ciet? Tagad sirds man tukša, tajā skumju nav, ja reiz puse manas gultas tukša stāv.

Aizej, bēda, Jūras malā, sevi izraudi līdz galam!

Florai ir smalka, paasa balss, un viņa dzied ne visai pareizi. Studenti viņai piebalso, rūkdami vēl aplamāk. Visi krietni iedzer, tikai Migels mazliet apslapina lūpās.

Pašā visjautrākajā brīdī, kad savstarpēji tiek sadzertas tubrālības, kompāniju iztraucē naktssarga taure, kas vēsta piekto stundu pēc saules rieta.

Flora šķiroties skūpsta visus jauniešus pēc kārtas. Paskvals piesarkst, kad meiča savas lūpas piespiež viņa neglītajai mutei. Migels pasteidzas aizgriezties un, iekams vēl meitene panālras uz viņa pusi, pirmais iziet ārā.

—  Acis viņai bija mīlestības pilnas, — Alfonso ierunājas, kad viņi uz ielas ir Migelu panākuši.

—   Pret ko? — Djego žagodamies jautā.

—   Pret tevi jau nu ne, — Alfonso iesmejas, — pret Migelu.

—   Jā, viņa skatījās tikai tevī, — Djego ar smagu mēli apliecina. — Kā dievā tai kungā. Tev laikam ir liela pieredze pie meičām, Migel?

Otrā dienā Migels uzņem draugus savā pilī. Paskvals un Alfonso, trūcīgu vecāku bērni, ir sajūsmināti, arī bagātais Djego slavē krāšņi un ar gaumi iekārtoto pili.

—  Ja cilvēkam ir tik daudz mantas kā tev, Migel, tad viņš var iekārtot savu dzīvi kā pats kātoju pāvests, — Alfonso runā, pa trešam lāgam likdams uz šķīvja cepeti.

—   Mūsu karalis, — Djego ieminas, — lai dievs viņam ir ž'ēlīgs un viņš atkal mums, lobās nost kā sīpols. Katru nedēļu Madridē svētki — arvien lepnāki nekā iepriekšējie, un kur vēl medības Gvadarramas kalnos, laikam vakaros viņš apcerē, kad beidzot no viņa nokritīs pēdējā zelta miziņa.

—   Es aizstāvu karali, — Paskvals paziņo, — aizstāvu viņu labprāt un ar pārliecību. Viņš ir sevišķi dievbijīgs vīrs. Un savu ceļu iezīmē labiem darbiem. Galvoju, ka viņš ir līdzīgs ne tikai savam vectēvam Filipam II, bet arī tā priekšgājējiem.

—   Ar parādiem, — Alfonso dzedri papildina.

—   De Maro nav līdzīgs tam nelietim Lermam, kas izlaupīja Spāniju kā bandīts banku. Marķīzs de Haro ir godavīrs.

—   Kas to var apgalvot? Kas zina, cik zelta tam paliek aiz nagiem, pārskaitot valsts kasi?

—   Nē, Alfonso, de Haro nav vainīgs, ka karalis kļūst arvien nabadzīgāks un ka Spānija drīz pārvērtīsies neapdzīvofā 4uksnesī. Tur vainīgs karš, jo karalis vēl arvien sūta uz Čehiju Ferdinandam II palīgā savus kareivjus — un tas maksā milzum daudz naudas.

—   Kļūda bija tā, — Alfonso saka, — ka Filips III pirms trīsdesmit astoņiem gadiem no Spānijas izdzina maurus.

—   Nē, nē, — Paskvals pretojas. — Tas bija pareizi! Kam mums šeit barot nekristītos?

—   Kļūda gan, draudziņ! — Alfonso iekaist. — Viņu čaklās rokas mūs baroja. Un tam nolūkam viņi bija pietiekami kristīgi.

—   Neiedziļinoties ta liekas, Altonso. Bet īstenībā mēs būtu pie savām krūtīm sildījuši čūsku, kas mūs kādā jauka dienā sadzeltu.

—   īstais vainīgais šķiet tas nolādētais Rišeljē, — Djego iejaucas strīdā. — Viņš mūsu aizjūras kolonijas aprij citu pēc citas, un tagad, kad no mums atrāvusies arī Portugāle, mums nekas cits vairs neatliks kā ķerties pie ubagu spieķa. Kuru gan pabaros akmeņi, kas ir visizplatītākais augs abās Kastilijās? Ja nebūtu Andalūzijas, Spānija nosprāgtu kā suns aiz sētas. Un mums jāuztur visa valsts. Vai tas ir taisnīgi?

Migels, kurš līdz šim bija klusējis, ierunājas:

—   Dažam labam nav ko ēst, jūs sakāt. Bet šī nelaime skar tikai vēderus.

—   Bet kas vēl cilvēkam var sagādāt lielākas mokas nekā tukšs vēders? — Alfonso jautā.

—   Ilgas. Nepiepildītas ilgas un godkārība, — Migels turpina. — Es negribu nomirt kā vienkāršs mirstīgais. Ilgojos pēc nemirstības. Gribu dzīvot mūžīgi. Bet ko lai es iesāku ar savām ilgām un godkārību? Vai man staigāt

• pa šo zemi, rokas salikušam? Vai es varu klusējot noskatīties, kā šajā zemē izaug valdnieki, svētie, jaunu zemju atklājēji, karavadoņi, ka viņu ēna aizsedz puspasaules un ka mums, mūsu bērniem un mazbērniem ir laupītas iespējas sevi parādīt?

—   Kā tā? — Paskvals nesaprot. — Var taču…

—   Ko var? — Migels iekliedzas, un vārdi šķeļas kā zibeņi. — Var vienīgi kļūt par miermīlīgu pilsoni naktsaubē, kurš godā un ievēro visus — gan gudros, gan muļķīgos likumus šajā zemē, kurš pieticīgi laiž pasaulē bērnus, kurš nevis iet cauri dzīvei, bet gan lien uz vēdera kā nopērts suns tai apkārt un rūpējas tikai par savu kuņģi un vēl par to, lai apkārtējie redzētu priekšā aizkārto dievbijības masku un nepamanītu zem šīs maskas sīkos, nožēlojamos grēciņus! Jā, to var! Un var noslīkt viduvējībā un draņķīgā ikdienā. Kas mums atliek, mums, lepniem un pieticīgiem senās slavas mantiniekiem? Vai es varu šodien iekarot Svēto zemi un, par godu un slavu Kristum, nolikt savu galvu uz viņa kapa? Vai es varu kaut neticīgos un izdzīt saracēņus no Korsikas ar asiņainu zobenu rokā kā mans sencis? Vai es varu kuģot pāri okeānam un meklēt jaunas zemes? Vai pēc Avilas Terēzes un Loijolas es varu kļūt par svēto? Vai es varu

kļūt par karavadoni pēc Huana de Austria un komandēt ubagu un ģindeņu pulkus, ko sauc par spāņu armiju? Es jums prasu, vai es vispār varu kaut ko veikt, kas būtu vīrieša un muižnieka cienīgs.

Migela balss noskan pa visu plašo zāli, un, kad viņš beidz, iestājas kapa klusums. „

—       Viņam taisnība, — Djego pēc brītiņa ierunājas. — Viss nozīmīgais ir jau izdarīts pirms mums. Mums atliek tikai… pie joda, kas tad mums īsti atliek?

—   Viduvējība, — Alfonso atsaucas.

—       Vai arī, — Migels lēnām saka, — atrast dzīvei kādu jaunu jēgu.

Brīdi klusējis, Migels iekarsis turpina:

—       Paņemt rokā dieva radīto, aptaustīt to, iespiesties viņa būtībā, iegūt varu pār tā sirdi, pārveidot to ar rokām un prātu, no putekļiem izveidot jaunu radījumu, jaunu dzīvību, iedvest tam citu dvēseli, dvēseli, kas būtu līdzīga manējai…

—   Haeresis! Ķecerība! — Paskvals iesaucas.

—       Klusu, — Alfonso viņu apsauc un pagriežas pret Migelu. — Un kāda ir tavas dzīves jēga un mērķis?

Migels nobālis klusu atbild:

—        Es pats vēl to nezinu. Vienīgi to es jutu, ka drīz vajag notikt kādam nozīmīgam pavērsienam. Jutu, ka vajag iet, steigties, lidot bez apstājas, bez atelpas pāri kalniem un lejām, tikai neapstāties tāpēc, ka apstāties nozīmē nāvi.

Visi domīgi ķeras pie vīna kausiem.

Migels vēro savus biedrus un pats sevi.

Raug, viņš sevī prāto, četras alkstošas dvēseles, bet tik dažādas!

Paskvals, fanātisks svētulis, kas savā drūmajā dievbijībā aizliedz visu pasauli, viņa mērķis ir priestera tonzūra vai klosteris. Šodien vēl viņu sadumpo nemierīgās asinis, bet gan viņš tās apspiedīs un uzvarēs zem krusta zīmes. Dievs piepilda un piepildīs visu viņa pasauli, un viņš savu mīlestību un cilvēcisko kaislību noliks pie dieva kājām. Un tādam jābūt arī manam liktenim!

Alfonso, cilvēks ar pasaulīgām tieksmēm, īsts praktiķis, veikli peld pa sava laikmeta ūdeņiem. Kas jums ir pret šo laikmetu, pret šo laiku, kurā mums ir lemts dzīvot? Laikmeta pasaules uzskats ir draņķīgs: maska melo, uri zem tās ir pretīgā taisnība — liekulība, kā mēdza sacīt

Gregorio. Tomēr, mani mīļie, apdomājiet gan, cik tas ir izdevīgi! Ja es noliedzu dievu, neviens to neredz, tikai dievs viens pats. Bet gan jau es viņam pielabināšos. Kāpēc tad pastāv grēku atlaišana? Es noskaitu savu pantiņu un gūstu grēku piedošanu uz trīssimt dienām. Un jūs mani redzat, ka es eju, acis nodūris, uz baznīcu godināt Radītāju, kā pievienojos greznajai procesijai, kuru kronē dievbijība, jiīs ievērojat mani — ati se postim, esmu jūsu acu priekšā, es nožēloju savus grēkus. Tas notiks uz ielas un baznīcā. Ko es daru mājās piektdienās pie sava pavarda vai publiskas sievietes gultā, par to jums nav itin nekādas daļas.

Djego ir vienkāršs radījums. Kā jebkurš dzīvnieks. Aug, ēd, pieņemas svarā, guļ, nododas netiklībai, dzer, slinko — bet kaut ko gribēt? Kāpēc, dieva vārdā? Tēvam ir bagāti īpašumi. Reiz tie piederēs viņam. Tēvam ir čakla un klusa sieva. Arī viņam reiz tāda būs. Un bērnus viņš audzinās pēc sava prāta, lai tie pērtu savus dzimtļaudis un izdzītu tos līdz pēdējai iespējai, tā ir darījis viņa tēvs, un tā darīs arī viņš.

O, Gregorio, gudro vecīt, kā tu redzēji cauri šiem cilvēkiem!

Un es, simttūkstoš dvēseļu valdnieks un zelta maisu īpašnieks, Migels domā, viņu vidū jūtos kā izstumtais. Es degu. Manī deg sirds un dvēsele. Citi zina, ko grib dzīvē sasniegt un kas viņus sagaida, bet manī asinis kūsā nevajadzīgi un bezmērķīgi. Ko šodien es apbrīnoju, to rīt jau nolādu. Esmu kļuvis kā neredzīgs šaubu un nedrošības dēļ. Tik daudz es gribu, tikai nezinu, ko īsti. Tik ļoti pēc kaut kā ilgojos, bet nezinu, pēc kā.

—   Vai jūs liktu savu dzīvību uz vienas kārts — nezināmas un nedrošas? — Migels uzbudināts iesaucas. — Vai jūs spētu atdot visu, pat savu galvu par vienu piedzīvojumu, kas jūs var darīt laimīgu vai arī salauzt sāpes?

—   Nē, — augstprātīgi atbild trīs balsis.

Lūk, tā ir ši atšķirība starp viņiem un mani, Migels doma. Es varētu. Es pēc tā pat ilgojos.

—   Ko jūs saucat par piedzīvojumu, draugi? — Paskvals jautā.

—   Labu vēršu cīņu, pēc tam kausu vīna un Floru savos apkampienos, — Djego spriež.

—  Divus sakrustotus zobenus, mirdzošus asmeņus un asins pe|ķi, — Altonso atbild.

—   Mistiska ekstāze! — Paskvals izsaucas.

—   Un tu, Migcl?

Migels citē Asīzes Francisku:

Pieņem, ak, Kungs, šo domu iz manas dvēseles par visām lietām, kas vien ir uz pasaules! Nāc manī, ugunīgās, medus pilnās mīlas spēks, lai mirstu mīlā uz tavu mīlu, kā tu esi miris mīlā uz manu mīlu.

—   Tā ir dīvaina lūgsna, — Djego saka. — Pat nesaprotama, jo tāda kaisle svētajiem reti izpaužas.

—   Tas, kas ir nesaprotams, iededz vēlmi pēc asām izjūtām, — Migels paskaidro. — Notvert sapni, mazgāt rokas rītausmas sārtajās asinīs, turēt savos apskāvienos eņģeli, kas cīnoties sit spārnus kā gulbis, saprast putnu valodu, vāķēt pie visdārgākā cilvēka līķa. Varbūt nomirt. Varbūt mīlēt…

—   Tu runā kā jucis, Migel, — Paskvals strauji iebilst. — Rīt mēs liksim aizlūgt par tavu dvēseles mieru. Ja tu gribi kļūt par priesteri, tad šīs tavas vēlmes …

Migels nobāl un vainīgi nodur galvu.

—   Nu man pietiek! — Djego sadumpojas. — Vai es atrodos tuksneša vidū, ka man nemitīgi jāgrimst bezgalīgās apcerēs? Pie joda ar jums, domātājas galvas! Kas jums uznācis, ka tādas problēmas risināt pie vīna kausa?

—  Mēs meklējam dzīves jēgu, tu murkšķi, — Altonso atbild. — Es csrnu Migela pusē.

—   Migels maldās, — Paskvals cieši nosaka un, savilkdams smaidā savu zaķa lūpu, paskatās A4igelā. — Taču es, jūs redzēsit, es izglābšu viņa nomaldījušos dvēseli. Te visu laiku iet runa par dvēseles glābšanu …

—  Vīnu! Vīnu! — Djego sauc. — Vīnu mūsu dvēse]u glābšanai…

Migels pa Čūsku ielu dodas līdz Dieva mīlestības prospektam un, nolēmis nogriezties uz Kastelaru, ieiet Lielajā tirgū.

Ir piektdiena, Veneras diena, un tik karsts kā krāsns speltē. Smaga dūmaka gul pār pilsētu, no saules pārkarsētā ielas bruģa ce|as ellišķīga svelme, un šajā virmojošā tveicē cilvēki kustas kā ēnas. Ir pienākusi stunda, kad tirgū aprimst trokšņainā kņada, atvērtas vēl ir tikai nojumes ar dzeramo ūdeni, puķēm un svētbildītēm.

Kapucīnis, svēto relikviju pārdevējs, sarunājas ar puķu pārdevēju:

—   Tās tavas puķes ir grēka sēklas.

—       Kā tā? — Kalsnā pārdevēja, stāvēdama aiz rožu groza, uztraucas.

—       Atnāk kavalieris, nopērk tavu rozi un iet uz Alamedu, vai ne? Tur viņš pasviež rozi meitenei, viņa to pacel, un klāt ir.

—   Kā klāt? Kas ir klāt?

—   Nelaime.

—       Tā? Kāpēc nelaime? Gluži otrādi. No šis rozes iegūst abi…

—   Nelaimi, ka es tev saku. — Kapucīnis paliek pie sava.

—  Jo no šīs iepazīšanās paliek vai nu nelaimīgs vīrietis, vai atstāta meitene.

—   Bet līdz tam ir mīlestība, — puķu pārdevēja sauc.

—  Tā ir ceļš uz nelaimi, — kapucīnis drūmi atkārto.

■— Ak tu, vecais ūpi, — puķu pārdevēja piktojas.

—   Runā par skābām vīnogām, jo pats tām netiek klāt, citiem nenovēl un visu vainu uzveļ manām rozēm. Vai divi cilvēki nevar iepazīties arī bez rozēm?

Puķu pārdevēja pat nepamana, ka dusmās runā pati sev pretī, un Migels, kurš noklausījies viņu strīdā, izmet:

—       Gribēju pirkt rozes. Bet, ja tu apgalvo, ka rožu nevajag, nepirkšu.

—       Jūsu godība, — meitenei aizlūst balss, — kurš muļķis jums teica, ka ar dāmu var iepazīties bez zieda?

—       Tu taču pati to nupat teici, — Migels atbild, un kapucīnis smejas, tā ka resnais vēders līgojas.

•— Es? Es? Ēzelis lai tevi nosper, tu kovārni! — Meitenes dusmas atkal vēršas pret mūku. — Atceros, kaut ko līdzīgu teicu gan, bet viņš mani visu laiku urdīja, godība, šis ļaunprātis, šis …

—       Tu izsakies uzmanīgāk un nepalaid muti! — kapucīnis sadusmojas. — Nepērciet no viņas neko, jūsu godība! Pērciet svētbildīti ar grēku atlaidi! Divas par trīs reāliem, liela izvēle — no svētās Jaunavas līdz pat svētajam Romualdam…

•— Neklausieties viņā, godība! — meitene iesaucas.

—   Rozes iepriecina acis, ir baudījums nāsīm un pierāda labu audzināšanu. Bet kas ir tāda bildīte? Papīra gabals, ne graša vērts …

—       Manas bildītes un relikvijas ir svētītas, grēcīgais skuķi! — Mūks draud. — Es tevi uzdošu …

Migels satver meiteni uzbrukuma lēcienā un, šķiet, tā paglābj mūka acis no viņas nagiem.

—   Pietiek! Dod šurp rozes!

—   Vai visu buķeti, godība?

—  Jā. Te tev sudraba gabals.

—       Man nav ko izdot no tik lielas naudas, godība, — puķu pārdevēja bēdīgi saka.

—       Nevajag! — Migels atmāj, un meitene metas viņam skūpstīt roku.

Arī mūkam pametis sudraba gabalu, viņš dodas prom. Abi līdzšinējie ienaidnieki samierinājušies sauc viņam nopakaļ pateicības vārdus.

Taču Migela uzmanību jau piesaistījusi sieviete, kura soļo viņain pa priekšu. Viņa iet viegli, kā dejodama, čaukstoša zīda un smaržu apņemta. Viņa iekāpj nestuvēs, pie kurām stāv divi sulaiņi, un tas ilgst tikai vienu brīdi, vienu acumirkli, bet Migels paspēj ieraudzīt mazu kurpīti un gleznu potīti.

Migels paliek stāvam, un viņa fantāzija no tā paša redzētā mazumiņa uzbur acu priekšā visu šīs zīdā tērptās sievietes skaistumu.

—       Migel, brālēn, — šajā brīdī pēkšņi kā zvans atskan kāda balss — un Migels pārsteigts noprot, ka tā nāk no nestuvēm.

Atvērtajās durtiņās parādās Felisjanas seja.

—       Esmu priecīga, ka nejauši jūs ieraudzīju, brālēn. Un ar rozēm rokās. Kurp iedams? Vai viesos pie Izabellas?

—       Pie jums, — Migels atbild pats pret savu gribu un ieliek rozes viņai klēpī.

—       Pateicos, Migel! Tas ir ļoti mīļi no jums, ka neesat mani aizmirsis.

Migels samulsis soļo blakus nestuvēm, klausās Felisjanas tērzēšanā un vēro viņas dzīvo seju.

Savas pils pagalmā Felisjana izkāpj no nestuvēm un, balstīdamas uz Migela rokas, kāpj augšā pa kāpnēm.

Pec tam viņu izvadā pa istabām.

Migels ir pārsteigts. Seit nav nekā no viņam pazīstamo piļu smagā un nomācošā krāšņuma, šeit viss ir iekārtots ar lielisku gaumi un izšķērdību. Visur ziedi, maiga gaisma, krāsaini abažūri, visur mājīgums, kas aicina uz laiskumu, visu grēku tēvu.

Felisjanas buduārā ir mākslinieciska nekārtība. Vēdekļi uz galdiem un dīvāniem kā iesnaudusies taureņi, garas strausa spalvas iespraustas logu režģos, matu tīkliņi, baltas un melnas mežģīņu mantijas ar bārkstīm, ķemmes, cēlākas par robainajiem pils torņiem, plīvuri, tik gaisīgi kā bērna elpas svīdums uz vizlas plāksnes, košas šalles, svētās relikvijas, gavēņa māskas, koraļļu virkne kā ķiršu sulas pilieni, pērļu virkne kā sasalušas asaras.,.

Arā sāk krēslot, un Felisjanas tērzēšana kļūst arvien lēnāka un lēnāka, balss arvien dobjāka un dobjāka, un Migelam izkalst mute.

Klusēšana ir nomācoša un bīstama.

—       Jūs šeit dzīvojat kā puķe oranžērijā, donja Felisjana.

—       Vientulībā, dārgais brālēn. Vīstu vientulībā. Mans vīrs jau gadu ir prom aiz okeāna, un es pie viņa aizbraukt nevaru. Ak, kad viņš pārbrauks! Kā lai kliedēju savu vientulību?

Vakara krēslā iemirdzas asaras skropstās un sakniebtās lūpas, gribēdamas modināt līdzjūtību, ietrīsas.

—       Ak, kaut man būtu viena līdzjūtīga dvēsele, pie kuras griezties savā vientulībā …

—   Esmu jūsu, donja Felisjana.

Viņa saņem Migela roku savās plaukstās. Tās ir siltas un smaržīgas.

—   Nesauciet mani par donju, apsoliet man to, Migel!

—  Apsolu jums to, Felisjana.

Viņa noglāsta Migela matus. Migels trīc kā drudzī. Aiz ilgām pēc mīlestības. Aiz bailēm no mīlestības.

Felisjana glāsta viņa vaigus, un roka viņai ir maiga un glāsaina.

Apjukums un mulsums.

—  Jūs man patīkat, Migel.

Sievietes balss ir dobja, neskanīga. Viņas mute tuvojas viņa mutei.

Migela bailes ir stiprākas nekā alkas pēc sievietes.

Zemapziņā snauž bailes no grēka. Apziņu māc nedrošība, neuzņēmība un kauns.

Migels izraujas no Felisjanas apskāvieniem un, neteikdams ne vārda, izbēg no istabas, izskrien no pils un steidzas prom pa ielu, strauji elpodams.

Vakars glāsta viņa pieri mikliem pirkstiem.

Viņš apstājas.

Es aizbēgu kā gļēvulis. No kā es baidos? Manjaras Migels baidās. Bet kāpēc? Kāpēc?

Viņš piespiež plaukstas deniņiem.

Paver lūpas, un balss skan cieti un rūgti:

—       Māt! Tritona tēv! Jums par mani būtu prieks. Aizbēgu no grēka. Pretojos tām. Ak vai, pretojos!

Draugi, bēgdami no lietus, ievelk arī Migelu līdzi krodziņā «Pie ķeruba». Torrehonas ielā, kur viņi pa studentu paražai bieži mēdz iegriezties.

Viņi uzkāpj pa kāpnēm un nonāk plašā zālē.

—        Ei, māsiņas! Kur jūs esat? — Alfonso sauc. — Mēs esam izmirkuši līdz ādai. Šurp vīnu, lai samirkst arī mūsu iekšas, tad tā būs debešķīga pelde!

Telpā deg vairākas sveces, bet cilvēku nav.

—       Zibens un pērkons, — Alfonso kliedz. — Meitas! Ieradušies reti viesi!

Zāles sienās paveras daži sarkani plīša aizkari — un starp tiem parādās vairākas meiteņu galvas.

—   Don Alfonso! Laipni lūdzam! Tūlīt būsim klāt.

Krodziņā «Pie ķēruba» ir viena liela zāle un vesela

rinda mazu istabiņu, kas no lielās atdalītas ar aizkariem, kā mēdz būt publiskā namā.

Lielajā zālē pie izvelvētajiem griestiem piekārtas skaistas kaltas laternas, kurās ielikti ar olīveļļu pildīti trauciņi. Eļļā peld kaņepāju degļi. Pašreiz laternas vēl ir tumšas un nedzīvas kā būri bez putniem. Tikai zem svētās Jaunavas gleznas, kur atrodas arī svētītā ūdens trauciņš, deg svētā uguns.

Sarkanie aizkari paveras. Ienāk heteras. Tumšmates, gaišmates un sarkanmates ar greznām matu sasukām. Viegli krītoši apģērbi visādās krāsās un uz pleciem īsi vilnas apmetņi. Basajās kājās sandales. Aproces, krelles, zelta riņķi ausīs un ziedi matos. Līgans solis.

Viņas paklanās viesiem un nosauc savus vārdus:

—       Sabīna, maza kataloniete, tik palsiem matiem kā sirma kumeļa krēpes.

—       Lusila, melna un slaida kā ciprese paēnā, seviljiete ar mīlīgu smaidu.

—       Bazīlija, kalnu bērns, mežonīgās Guadarramas meita, rūsgana kā lapsa, stūraina un stalta.

—       Pandora, čigāniete no Trianas, Bilitino īstā māsa, sprigana un ugunīga meiča.

—       Marselīna no Provansas, dzeltena kā kukurūzas lauks pilnbriedā, meitene ar dzintara acīm.

—       Faustīna, itāliete no Umbrijas, svaiga kā vējš, tai mēlīte lokās kā ūdenszāle, — un vēl daudzas citas, gan skaistas gan neglītākas, gan pilnīgas, gan kalsnas, un visas ar skaisti sasukātiem matiem un skanīgiem vārdiem.

Bazīlija uzkāpj uz krēsla un iededz laternas.

—        Kavalieri, — dzeltenā provansiete uzrunā Migelu, .— ko dzersit? Vai mansanilju?

—       Nē. Kaut gan var ari to, — Migels atbild, tramīgiem skatieniem raudzīdamies meitenēs, kurās jaušas kaut kas no dzīvnieku veselīgā miera un bezrūpības.

—       Un jūs, godātie kungi? — Sabīna jautā Altonso un Paskvalam.

—       Viņi dzers to pašu, ko es, — Migels atbild. — Kungi ir mani viesi.

Marselīna paklanās un aiziet.

—       Izvēlieties sev draudzeni šim vakaram, — Lusila Migelarn saka.

Migels, novērsies no meitenēm, kaut ko klusu runā ar Paskvalu.

—       Ei, tā taču ir viņa labdzimtība grāfs Migels no Manjaras! — iesaucas kāda balss.

—       Grāfs no Manjaras! — Meitenes, zinādamas šī vārda nesēja vērtību, satrauktas saskatās.

Pie Migela pienāk viena no heterām, un viņš paceļ galvu.

—       Vai jūs mani vēl atceraties, godība? Pirms vairākiem gadiem Brenesā «Pie svētajiem brāļiem» man bija tas gods … Mans vārds ir Aurora … Neatceraties …

Migels ir pārsteigts. Jā, jā, viņš atceras gan; bet kā šī sieviete nokļuvusi šeit?

—       Atceros jūs, — Migels samulsis atbild. — Piesēdiet, lūdzu!

Pārējās meitenes izskatās neapmierinātas: naudas zutenis secen. Bet mēs nepadosimies! Mēs vēl paskatīsimies!

Pa šo laiku zāle pildās viesiem.

Migels vēro Auroru. Tie paši kuplie, blondie mati, tikai nav vairs senā spožuma. Pie acīm grumbiņas, krāsotas lūpas. Gadi skrien nepamanīti, bet sejās atstāj savas cietsirdīgās pēdas.

Aurora nolaiž acis.

—  Jūs esat pārsteigts, mani šeit ieraugot? Mani no turienes padzina. Bads un nabadzība.

—   Zinu, — Migels ierunājas. — Jūsu tēvoci donu Emilio Lielajā piektdienā sadedzināja uz sārta.

—   Tas nebija mans tēvocis, — Aurorai izsprūk,

—   Nebija?

Daudz laika aizritējis, kopš šī sieviete viņam melojusi. Bet šos melus arī pēc gadiem Migels jūt kā pliķi. Viņš sabožas, apklust un veras griestos.

Djego jau glāsta Bazīlijas augumu. Uz Alfonso cejgaliem jau uzmetusies Faustīna, bet Sabīna luncinās ap Paskvalu, kurš sēž, lūpas sakniebis, stings kā koka dieviņš.

—   Es jums nodziedāšu skaistu segidiļju. — Aurora cenšas pievērst sev Migela uzmanību. — Kādreiz jums patika mana balss.

Migels neatbild, bet Aurora jau ir paņēmusi ģitāru.

Mazā krodziņā «Viveros» caurām naktīm jautri iet: saimnieks kristīgais, bet kausos steidzas mauru vīnu liet.

Mazā krodziņā «Viveros» visi jautru omu rod: saimnieks kristīgais, bet kausos saldu mauru vīnu dod.

Viesi aplaudē, bet Migels sēž nekustīgs un klusē.

Aurora saprot, ka ir zaudējusi, un pēc brītiņa aiziet.

Zāle pildās viesiem. Vietējie iedzīvotāji no Trianas, pilsoņi no vecpilsētas un Makarenas, kavalieri, tērpti samtā, ar zobeniem pie sāniem, studenti apnēsātos svārkos, visi, kam vien kabatā skan zelta monētas, nāk šurp uz šo aizmirstības salu.

Pie blakus galdiņa, netālu no Migela, sēž un iedzer kāds vīrietis ar trim meitenēm.

—   Visu mūžu esmu dzēris un dzeru līdz pat šai dienai, — viņš runā caur degunu, — un rīt dzeršu atkal. Kāpēc lai es šo dienu izlaistu? Esmu Nikolass Sančess Ferano, cienījamais kungs, — viņš sauc Migelam, ievērojis sev pievērsto skatienu. — Esmu seviljietis un metālkalējs. Ar to pietiek? Vai vēl kas ir nepieciešams? Esmu jau nodzēris vienu māju ar dārzu, bet nenožēloju to. Tagad šajā mājā ievilcies tas kraupainais Vuelga, Kaut viņš aizrītos ar to, mantrausis tāds! Tik ilgi krāja grasi pie graša, līdz nopirka manu māju. Bet man vēl ir divas, un arī tās es nodzeršu. Es, mani mīļie, esmu pieredzējis un nelabojams dzērājs, dievs to zina un rēķinās ar to…

Vīns tek straumēm, prāti reibst. Valodas kļūst skaļākas, nesavaldīgākas, un vārdi lido uz sāncenšiem kā mesli naži.

Djego un Alfonso ar savām meitenēm ir nozuduši aiz sarkanajiem aizkariem un pēc brīža atgriežas ar apmierinātu smaidu uz lūpām. Paskvals vēl arvien turas pretim Sabīnas vilinājumiem, un Migels klusēdams tikai visā noskatās.

—  Vai nevēlaties, lai es jums padejoju? — Pandora viņam jautā. Viņš neatbild.

Taču jau nodip papēdīši, iešķindas kastaņetes, ieskanas ģitāras — un čigāniete dejo tik ugunīgi, ka .virpuļojot atsedzas viņas tievie stilbi. Sveču gaisma brūnganajām kājām piešķir sārtu vizmu, un slaidās rokas izvijas kā čūskas.

—   To meiču šurp! — kliedz Nikolass Sančess Ferano. — Tai ir velns iekšā, un es mīlu velnus, par spīti svētās inkvizīcijas draudiem.

—   Cst, cstl

Aizmugurē sēž kāds neuzkrītošs cilvēks, viņš pieceļas un virzās šurp.

—  Nāc šurp, čigānieti — Nikolass klaigā. — Nāc, te varēsi dancot uz galda!

Ar vienu rokas vēzienu viņš noraus visu no galda pagaldē.

Pandora beidz deju. Visapkārt atzinības saucieni un kāju dauzīšana.

Nikolass tvarsta meiteni, zāles viņā galā divi muižnieki duelējas, ģitāras skan, un sarkanie aizkari vilnī.

Lūk, Migels domā, šī ir tā nakts dzīve, kas Alfonso šķiet tik brīnišķīga. Tirgošanās ar lētu, apvazātu daiļumu, tirgošanās ar skūpstiem, mākslotiem smaidiem, lai maskētu nolūku iztīrīt šiem vīriem kabatas līdz pēdējam grasim,..

Sajā brīdī viņam tuvojas sieviete, kura krasi atšķiras no apkārtējām daiļavām.

Viņa paskatās svešajā viesī un paklanās.

—   Es esmu Rutīna.

—       Migels, grāfs no Manjaras, — Alfonso iepazīstina ar draugu.

Migels izbrīnījies raugās pienācējā. Stalta, lieliski veidota sieviete, apmēram četrdesmit gadus veca, visai neparasta, ģērbusies ar izsmalcinātu gaumi.

—       Liels gods manam namam, godība, — dāma patīkamā balsī saka. — Atvainojiet, ja manas meitenes jūs apgrūtinājušas! Vai drīkstu pie jums piesēst acumirkli, godība? Muļķa meitenes būs iekārojušas kādu drupatiņu no jūsu bagātības.

Migels ir pārsteigts. Sī sieviete-, publiskā nama turētāja, droši vien pērkama kā visas pārējās, runā ar viņu kā dāma. Viņai ir balta un tīra seja, it kā nekad nebūtu šo izvirtušo bagātnieku lipīgo skūpstu skarta. No viņas dveš mātišķs maigums, miers un drošība.

—       Nav labi, ja kāds cilvēks ir tik neizmērojami bagāts kā jūs, godība, — Rutīna turpina.

—   Kāpēc? — Migels izbrīnījies jautā.

—       Jums pārāk viegli viss iegūstams. Ja kādam viss, ko iekāro, ir ar roku sasniedzams, tad viņš nepazīst iegūšanas prieku. Vēl roka nav izstiepta, kad auglis jau pats iekrīt saujā. Un tādi augļi allaž ir bez garšas.

—       Un ko tad lai iesāk bagāts muižnieks? — Migels jautā.

—       Nezinu, — Rutīna smaidīdama atbild. —• Varbūt tiekties pēc mērķa, kuru nevar aizsniegt ar roku un kurš nav nopērkams par zeltu, patiesi nezinu, don Migel.

Migels, domās iegrimis, klusē.

Nikolass pa šo laiku ir pamanījis neuzkrītošo vīrieti.

—   Nāc šurp, cilvēk! Nesēdi tur viens!

—       Uzmanību, — pačukst viena no meitenēm. — Varbūt viņš ir spiegs. Seit viņu neviens nepazīst.

—       Viņu neviens nepazīst? — Nikolass bļaustās. — Un kas par to? Gan mēs viņu iepazīsim! Dod šurp ķepu, apsēdies te pie manis un klāj vaļā, kas tu esi!

Vīrs apsēžas un ķērkstošā balsī saka:

—  Kosta.

Nikolass vai plīst aiz smiekliem.

—       Vai dzirdējāt, dāmas? Viss ir kārtībā. Nu mēs esam pazīstami, ha-ha-ha! Kosta un vairāk nekā. Viņam nav ne kristīta vārda, ne uzvārda. Nav. Vienkārši — Kosta!

—       Esmu feldšeris, cienījamais kungs, — Kosta runā, acu nenolaizdams no Migela. — Es ievelku izmežģītas potītes un ārstēju sliktas dūšas. Varu izdziedēt jebkuru kaiti.

—   Cik tas tev ienes, ja to pārvērš vīna kausos? — Nikolass vāvuļo.

—  Vai tad cilvēks dzīvo no vīna vien? — iebilst Kosta.

—   Un vai tad ne? — Nikolass brīnās. — Varbūt vienīgi liekuļi ne. Bet mēs, Seviljas pilsoņi, mēs esam nobrieduši atziņai, ka Radītāja pirmais krietnais darbs bijis tas, ka viņš iestādījis vīnogulāja krūmu. Ko tu saki par to, Kosta?

Kostas atbildes skan klusi, muižnieki, zāles galā beiguši dueli, sadzer uz mūžīgu draudzību.

Skan ģitāras, meiteņu smiekli, aizkari ielaiž pārīšus mīlestības kambarīšos un izlaiž atkal atpakaļ, izvirtības templis sprēgā kā sveķaina lāpa, .kaislību uzliesmojumus veldzē ar zemes dāvanas — vīnogu asinīm, ielejot ugunī jaunu degvielu.

Rutīna vēro Migelu, kura tumšajās acīs iegailas uguntiņas.

—   Dažs labs pieiet dzīvei ar pārāk stingru mērauklu,— viņa lēni saka. — Bet spriediet, godība, pats, arī smiekli un prieks taču pieder pie dzīves. Ja vīrietī briest iekāre, vai nav labāk, ja tas apmierinās ar mazumiņu maiguma nekā nonāk līdz ļaunai eksplozijai, kā jums šķiet?

—   Bet ja viņš to nedrīkst atļauties? — Migels atjautā.

—   Nesaprotu, kāpēc viņš to nedrīkstētu. — Rutīna brīnās.

—  Ja nu viņam jākļūst par priesteri, kundze?

Sieviete pasmaida un, uzmanīgi paraudzījusies visapkārt, vai viņus kāds nenoklausās, Migelam klusi atbild:

—   Vai tad priesteris un mūks šajos laikos savas ticības dēļ atsakās no dzīves sniegtiem priekiem? Viss atkarīgs no naudas maka. Vai mēs ik dienas nesūtām pie baznīckungiem savas labākās meičas? Paraugieties uz to skaistuli, kas tērzē ar marķīzu Ignasio! Tā ir Emerensija. Katru nedēļu pēc viņas atbrauc viņa eminences dona Viktorio de Laredas slēgtā kariete …

—   Ko jūs sakāt? — Migels kā dzelts pielec kājās. — Pats arhibīskaps!?

—   Klusāk, godība, — Rutīna viņam atgādina. — Tā tas ir. Protams, ārēji tas ir noformēts mazliet citādi. Katru nedēļu Emerensija ved viņa eminencei veselu grozu visskaistāko ziedu no mana dārza — vai sapratāt? Ja viņa uzkavējas pie viņa eminences stundas divas, kam no tā kāds ļaunums?

Aligcls skatās Rutīnā, acis iepletis, viņš nespēj noticēt viņas vārdiem un stostās:

—   Kā … dons Viktorio .,. meiča no publiskā nama ,..

—   Tas viņam ir vienkārši mazs untums, es zinu. Viņa eminencei ir sava pastāvīga mīļākā, kurai viņš nopircis pili aiz pilsētas robežām. Kas tur sevišķs, arī viņam dažkārt iekārojas pārmaiņu! Tas ir tik cilvēcīgi, vai ne, godība? Starp citu, man šķiet, ka Emerensija vairs viņu tā neiepriecina kā pirms mēneša. Vajadzēs man apskatīties pēc kādas citas skaistules. Veikals paliek veikals. Un šis nav sliktāks par citiem. Man nav pārspīlētu prasību, es dzīvoju vienkārši un pieticīgi…

Taču šie meli tiek atklāti uz vietas. Sajā brīdī negaidīti pie viņas pieskrien kāda meiča un čukst Rutīnai ausī tik neuzmanīgi, ka to dzird arī Migels:

—   Grāfs Manfredo ir ieradies lūgt aizdevumu. Viņš grib trīs simti zeltā. Procentus lai jūs pati nosakot…

.— Lai pagaida, — Rutīna atbild un pagriežas pret Migelu. — Man šis tas jānokārto, es uz brīdi iziešu. Taču gribu jums ieteikt, godība, nenoņemties pārāk ar sirdsapziņas ēdām un izmeklēt labāko no tā jaukuma, ko dzīve jums piedāvā.

Lūk, Marselīna ir mana visjaukākā meiča. Vienkārša kā pļavu puķe, piemīlīga kā dūja, maiga un rotaļīga kā kaķēns. Viņa pie manis ir tikai trešo dienu. Marselīna!

Meitene steidzas šurp.

—   Ko vēlaties, kundze?

Rufīna viņai paceļ svārkus augstu virs ceļgaliem.

—   Vai esat jebkad redzējis skaistākas kājas, cienītais kungs? Paglāstiet tās! Viņa ir tvirta un sulīga kā persiks. Ada zeltaina kā atlass. Kaut vēl tik jauniņa, bet zina daudz mīlas rotaļu. Es viņu jums iesaku, don Migel. Jums, manuprāt, vajadzīgas zāles savām neremdināmajām slāpēm.

Meiča iesmejas ar labi tēlotu kautrību.

Smiekli nevietā. Tie pielej vēl žulti Migela pretīgumam pret šo netiklības perēkli. Viņš neredz meiteni, acu priekša viņam viss satumst aiz dusmām, viņš jūtas aizvainots un pazemots. Vīns, kas citos vīriešos uzkurina līksmību un kaislības, viņā iesvēlis mežonīgu niknumu. Tas ir dumpis, ko radījusi audzināšana un raksturs. Tritona un mātes sēkla kritusi auglīgā augsnē.

Viņš pieceļas un dusmās pārvērstu, nobālušu seju pieiet meitenei klāt.

—   Paraugieties tik uz šo skuķi, — Migels saka ledainā, griezīgā balsī. — Tvirta un sulīga kā persiks. Prot tūkstoš rnīlas rotaļu. Smaidīgi aicinošās acis, kuras dotas, lai atspoguļotu debesu dzidrumu, slēpj nekaunību, un viņu zīlītēs atspoguļojas izvirtuļu ģīmji. Sieviete! Miesas un iegribu savienojums, kas kliedz: «Pērciet mani! Maizes gabals, no kura ikviens par naudu var nokosties un atstāt uz tā savas slienas. Vienu vienīgu domu auklē šis skaistums: apkrāpt, izvilt naudu. Vai tāpēc dievs viņu ir radījis? Vai tāpēc dāvājis viņai skaistumu?»

—  Jā, jā, — Paskvals sauc. — Sieviete ir grēka perēklis un izvirtības avots!

—   Mitējieties, — Nikolass kliedz, — nepulgojiet meiteni! Kaut arī viņai nav vairs nevainības, tā droši vien saglabājusi citas jūtas. Un neapvainojiet viņu …

Taču Migels fanātiskajā aizrautībā aizmirst gan savu bruņnieciskumu, gan cilvēcību.

■— Skatieties, — viņš iededzies turpina. — Sī, tā tur un vēl šī — vai tās ir sievietes? Meičas? Mīlestībai radītas būtnes? Viņas domā, ka, pakarot virs savas gultas rožukroņi, noslēps savu netiklību dieva acīm. Ej! — viņš ar pretīgumu uzsauc Marselīnai. — Prom no manām acīm, palaistuve!

Marselina nozūd. Zālē valda klusums, visi uzmanīgi klausās.

■— Dievs ir pārpārēm žēlsirdīgs, — Migels turpina. — Bet vai jūs gribat, lai viņš būtu žēlsirdīgs arī pret jums, tiem, kas piedalās šajās nešķīstajās apgrēcībās…

—   Es ne! — Nikolass bailēs iekliedzas. — Es dzeru tikai vīnu, kungs …

… un lai būtu saudzīgs pret jums, kas vīnā noslīcina savas pēdējās saprāta atliekas?

—  Mans dievs! — Nikolass šausminās. — Noslīcinu saprātu, tiesa kas tiesa.

—   Jūs esat zemes nezāles, dīkdieņi, kas bēg no savas īstās sūtības, mērķa un nododas uzdzīvei un dzeršanai, — Migels runā Trifona vārdiem.

—  Migel, — Alfonso ierunājas. — Pietiks, es lūdzu tevi!

Taču Nikolass Ferano viņu pārtrauc:

—       Nē! Ļaujiet viņam runāt! Tam vīram ir taisnība. Viņš ir svētais, kungi! Svētais ir ieradies mūsu vidū, un es viņu atklāju. Es tev noskūpstīšu kājas, svētais cilvēk!

Nikolass nokrīt Migela priekšā uz ceļiem, sit pieri pret zemi un, asaras liedams, sauc:

—       Es, nožēlojamais! Esmu nodzēris visu savu mantību. Esmu noplītējis tūkstošiem nakšu, un dievu esmu aizmirsis. Bet es atgriezīšos. Es labošos. Dievs debesīs, — piedzērušais kliedz, plēš sev matus un rauj nost drēbes,

—  raugies šurp, kā es nožēloju, un glāb manu necienīgo dvēseli!

Migels nepievērš nekādu uzmanību piedzērušā vaimanām. Viņu satriekusi ziņa par arhibīskapa netiklību un liekulību. Migels atminas, ka viņa eminence bieži mēdza skūpstīt roku viņa mātei. Pretīgums atkal uzkūsā naidā. Migels pieceļas, lai aizietu, un nomet zeltu uz galda.

—       Vai aizejat? — Rutīna pienāk klāt. — Zēl. Jūs mani neparasti interesanti izklaidējāt, godība. Ceru, ka atkal atnāksiet.

—   Nekad, — Migels asi atcērt un iet.

—       Uz redzēšanos! — Rutīna smaidot sauc viņam nopakaļ.

Draugi Migelam seko.

—   Hei, manu glābēj, — sauc Nikolass, zemē gulēdams.

—  Neaizej! Paliec! Neatstāj manu vājo dvēseli vienu šajā lauvu bedrē! Vai dzirdi? Neaizej, manu glābēj, mans spēks, mana cerība! v

Taču atkal iedegusies līksmība noslāpē viņa vaimanas — un palsmataina meitene, plaukstas sizdama, sauc:

—   Vīnu donam Nikolasam Sančesam Ferano!

Ir vakars. Migels atver logu, un ģitāras skaņas pēkšņi ielec istabā un strauji virpuļo viņam apkārt aprautos

akordos.

Mēnesnīcas pielietajā ielā pie pretējās pils sienas redzama dziedātāja kustīgā ēna.

Soledada, mana daiļā, kam lai saku, sirds kad skumst, kam lai veltu savu mīlu, kam lai dziedu, ja ne jums?

Aiz loga dekoratīvajiem režģiem iemirdzas sveces liesmiņa. Virs tās parādās meitenes seja. Meitene, uzmetusi ašu skatienu dziedātājam, atkāpjas. Bet brīdī, kad viņas skatiens pārslīd ielai, viņa pamana pie loga stāvošo Migelu.

Cik jauka būtne! — Migels nodomā.

Meitene nozūd, iela kļūst tukša, pat mūzika vairs nespēj to piepildīt. Kāda vara ir skaistumam! Kā tas spēj satraukti

Vienīgais spēks pret ikvienu kārdinājumu: lūgšana.

Migels, ceļos nometies krucifiksa priekšā, skaita lūgšanas. Taču lūgšanā nemitīgi ielaužas arhibīskapa un heteru tēli. Viņš lūdzas ilgi, bet lūgšanā iegrimt neizdodas. Tā nespēj piepildīt viņa domas. Viņu pat saldē nepārtraukti atkārtoto vārdu un frāžu vienmuļība.

Atteikšanās, Tritona tēv? Cik maz tā dod un cik daudz prasa! Un pat dons Viktorio ne no kā neatsakās!

Migels atkal pieiet pie loga.

Dziedātājs beidzis dziesmu un jau aizgājis. Uz mēness gaismas apspīdētā balkona iznāk meitene un raugās uz Migela logu, kas grimst ēnā.

Migels zina, ka viņam būtu jābēg prom no loga, bet viņš paliek stāvam kā piekalts.

Migels ir apmulsis. Viņš jūt, ka asinis strauji pulsē dzīslās un viņu pārņēmušas vēl nekad nebijušas jūtas. Kaislība saasina tās līdz neprātam. Viņš grib skatīties šajā meitenē, tuvoties un pieskarties viņai.

šausmas! Par ko es domāju? Pēc kā ilgojos? Kungs, glāb manu dvēseli!

Migels atkāpjas no loga un nokrīt ceļos.

Viņš lūdzas kvēli, lūdzas neatlaidīgi, taču arhibīskaps, balkons un meitene neiziet no prāta, lūgšana nepalīdz, krampjaini izgrūstie vārdi ir bezspēcīgi un nespēj aizgainīt tēlu, kas neatkāpjas, bet ir pienācis klāt rokas attālumā.

Kungs, es, kuram lemts kļūt tavam kalpam uz mūžu, es ilgojos atkal redzēt šo meiteni, es nevaru bez viņas eksistēt, elpot, dzīvot! Migels sten mokās. Ko man iesākt?

Palīdzi man, rādi man ceļu, kungs, neļauj manai dvēselei aiziet bojā!

Spiedīgi tveicīgā nakts piespiež Migelu atlikties gultā, nakts uzguļas viņam kā mākonis kalnam un neļauj iemigt.

Viņš_ pieceļas līdz ar rītausmu neizgulejies, nemierīgs, sliktā omā.

Universitātē viņš lekcijās neklausās, aizmirst lūgšanu, vakarā viņš izvairās no draugiem un izbēg no mājām.

Soledada![1] soledada! cik daudz izsaka šis vārds! Maigā, gaišā seja, fantāzijas uzburta, lidinās viņa acu priekšā, iet kopā ar viņu, seko viņam, ielenc no visām pusēm. Krist tavā priekšā uz ceļiem, Soledad, skūpstīt tava tērpa malu, lūkoties tavā sejā, pielūgt tavu skaidrību, gulēt pie tavām kājām, kaut vai tikai elpot to pašu gaisu, ko tu!

Es paceļu rokas pret jums, zvaigznes, es paceļu savu sirdi pret jums, debesis! Kaut es laipnību rastu viņas acīs, tikai to vien es jums lūdzos! Varbūt viņa nemaz nav no miesas un asinīm, varbūt viņa ir radīfa no smaržām un gaismas stara. Es nevēlos pat aizskart šo skaidrību, šo šķīsto jaunavību, es neapskaušu tevi, lai tu neizplēnētu, es neaizskaršu tevi, lai tevi neaptraipītu, nerunāšu ar tevi, lai tevi neizbaidītu mana rupjā balss …

Es nometīšos tavā priekšā kā pie altāra un ar klusu pielūgsmi raudzīšos tavā sejā …

Nēī Dievs, es esmu tevi aizmirsis! Ko man darīt? Kalpot tev? Dzīvot viņai?

Kādai dzīvei mani gatavo māte un Trifons? Kļūt par priesteri un slepus baudīt dzīves aizliegtos augļus? Nē! Nekad! Nespēju būt liekulis! Tātad sadumpoties? Vai es to spēšu? Vai es to uzdrīkstēšos?

Apžēlojies par mani, dievs!

Laiks aiztek kā ūdens, laiks aizšalc kā vēja spārniem, steidzas uz nekurieni, neskatās ne pa labi, ne pa kreisi, laiks velk mūs sev līdzi, un mēs, grēcīgie andalūzieši, ka akli taustāmies tam nopakaļ.

Mēs klupdami krizdami sekojam tā rādītājpirkstam, ceļa nelūkodami, mēs streipuļojam, kļūstam gurdeni, novecojam, jo, kaut arī dzīve ir īsa, ceļš pa to ir garš un grūts.

Un cilvēks, nāvei pretim steigdamies, pārveidojas.

Gribi vai negribi, bet šodien tu neesi vairs tāds, kāds biji vakar, un rīt — ja ne citādi, tad vismaz kāda skrambiņa vai grumbiņa tev būs vairāk nekā šodien. Āda, kas klāj tavu ķermeni, tavas dvēseles čaula nocietinās, lai labāk spētu pretoties gan triecieniem, gan dūrieniem, ar kuriem liktenis vis neskopojas tik nomācošā laikmetā, kādā mēs dzīvojam. Mūsu karalis un valdnieks, viņa augstība Filips, pēc kārtas ceturtais, — lai viņam slava un mūsu visdziļākā cieņa! — mīl mākslu, dievina mūziku, atbalsta glezniecību, ne velti viņu vēl nesen pats maestro Vclaskess skaisti iemūžinājis uz audekla, taču viņš atrodas tālu no mums — savas tautas. Un to saka arī paši inadridieši, ne tikai mēs, dienvidnieki. Turklāt vēl mūsu karalis karo un karo — un drīz vien būs jau trīsdesmit gadu, kopš mūsu dēli karapulkos klimst pa Eiropu.

Kaut nu dievs dotu un mēs kādreiz vismaz uzzinātu, kāpēc un par ko viņi tur cīnījās un kāpēc nolika galvu tik tālu no savas dārgās dzimtenes — Spānijas!

Viņa godībai visuvarenajam karaļa, ministram Luisam Mendesam de Haro, kurš pēc sava tēvoča Olivaresa valda pār mums, ir alkatīga roka, kas vienmēr izstiepta, lai ievāktu nodevas no visa, kas mums pieder, šķiet pat — no katra mūsu elpas vilciena. Un svētai inkvizīcijai, lai trīskārt pārmetām tai svēto krusta zīmi aiz cieņas pret to, ir ne tikai atvērta, uz visām pusēm šaudīga sauja, bet tai ir arī acis, kas uzmana ikvienu avi savās ganībās.

Mūsu grēcīgie zemnieki gan it kā lūdzoties, lai dievs viņus pārvēršot kurmjos, kuri varētu paslēpties zemē, bet dievs viņus neuzklausa. Mūs viņš vispār nedzird. Laikam dzird tikai tos, kuri, brokātā un samtā tērpti, lūdz uz mīkstiem soliņiem, ceļos nometušies, tajā katedrāles nodalījumā, kur drīkst ieiet tikai augstdzimušas kārtas ļaudis.

Bet es, nabaga kapucīnis Gregorio, veļas mazgātājas un nezināma tēva dēls, taču nedrīkstu ticēt savai mātei, kura, uz nāves cisām gulēdama, atklāja, ka mans tēvs esot bijis cienījams tiesnesis, kuram viņa, jauna un skaista meitene būdama, kā pavēlēts, nesusi izmazgāto veļu tieši uz guļamistabu. Un es, dēls bez tēva, bieži griežos ar lūgšanām pie debesu tēva, lai viņš paraugās uz saviem bada norrtocītajiem bērniem un atsūta viņiem drusku debesu mannas izsalkuma remdēšanai. Taču es lūdzos, velti, debesis ir kurlas. Bagātnieku dievs par mums neliekas ne zinis, bet nabago dievs mūs nesadzird …

Man cits nekas neatliek kā iet ubagot pie bagātniekiem, lai izsalkušajiem bērneļiem aiznestu vismaz kādu maizes gabalu, par kuru viņi, bada mocīti, sapņo ik nakti. Ļaunas mēles apgalvo, ka es šur tur pat kaut ko nozogot, lai būtu viņiem ko aiznest. Kas tur ko liegties? Tā tas ir. Tāpat šad tad es apgriežu kādai noklīdušai viņa godības vistai galvu un aizstiepju vecajai Ruhelei, lai viņa izvāra viru saviem deviņpadsmit mazbērniem …

—  Nu, padre Gregorio, jums ir visai dīvaini uzskati par personisko īpašumu un tā neaizskaramību!

—   Tā, tā, dēls, bet vai tu nezini, ka senajās kristīgo kopienās pēc Kristus mācības visi ļaudis bijuši vienādi dieva bērni? Kāpēc gan neatgriezties pie šīs īstenās Kristus mācības?

—   Jūs muļķa večuk, vai tad tagad ir četrdesmit septītais gads pēc Kristus dzimšanas! Jūs esat piemirsis tam pielikt priekšā sešpadsmito gadsimtu un svēto inkvizīciju.

—   Jādomā, ka arī svētajai inkvizīcijai ir zināmi Svētie raksti, vai ne, dēls?

—   Jūs esat prātu izkūkojis, padre Gregorio, un runājat ķecerīgi. Pievaldiet mēli! Ko jūs te bāžaties virsū ar Svētajiem rakstiem, vecais lapsa? Jūs varat būt priecīgs, ka toreiz, pirms astoņiem gadiem, kad jūs padzina no Manjaras tikai pateicoties dona Tomasa lūgumam, jūs nepadzina arī no Tosinas klostera, bet jūs vēl arvien turpināt savas musinošās runas par dieva valstību zemes virsū.

—   Tam tu nepiesienics, zaļknābi! Dieva valstībai uz zemes ir jānāk — un tā nāks! Pirmo apustuļu vienkāršie dievnami salīdzinājumā ar šolaiku greznajām baznīcām kā pilīm …

Padre Gregorio ir iededzies. Viņš runā tā, it kā teiktu sprediķi veselam ļaužu pulkam, taču šajā brīdī viņu izsauc pie abata — un viņa filozofiskās apceres tiek pārtrauktas — šoreiz uz visiem laikiem …

Tosinas klostera priekšnieks Estēbans ir tukls piecdesmit gadu vecs vīrs. Viņa peles ačeles ir možas un dzēlīgas, lai gan citādi Estēbana fizionomijā neko možu vairs ieraudzīt nevar. Viņš ir laisks gan kustībās, gan domās. Taču veiksmīgi prot izplēst no savām avīm visu, ko vien iekāro. Un sarunai ar Gregorio viņš gatavojas jau sen. Viņam ir zināms, ka Gregorio bauda cieņu un mīlestību gan plašā apkaimē, gan klostera brāļu vidū. Tomēr reiz tam jādara gals! Tātad ar dieva palīgu! Viņš atlaižas ērtajā krēslā, Gregorio stāv viņam iepretim.

—   Daudz grēku tev ir uz sirdsapziņas, ak vai, — priekšnieks ar grūtībām virknē vārdus un domas, — mēs daudzreiz esam piemieguši acis to priekšā. Bet šie ķecerīgie un dumpīgie raksti, kas vēl arvien parādās brāļu vidū …

—   Vai ir pierādīts, svētais tēvs, ka klosterī tos esmu ienesis es? — Gregorio godbijīgi jautā.

Klostera priekšnieks nopūšas. O, cik daudz pūļu viņam jāpieliek!

—   Nav pierādīts, — viņš dzedri atbild. — Bet tu pats zini, ka ne uz vienu citu … — Viņš noslauka no pieres sviedrus un apsver, kā labāk novirzīt sarunu uz to, ka Gregorio zog un nozagto nes kalpiem. Viņš gatavojas to izdarīt pavisam neuzkrītoši, lai Gregorio nepaspētu apdomāties. Bet iekritīs gan tev šis utubunga, Estēbans saniknojas un iekliedzas: — Tu zodz!

Nu, nevar teikt, ka tas viņam būtu izdevies neuzkrītoši un veikli; taču, klau, kas tas?

—   Zogu! — Gregorio atzīstas un plaši izskaidro savu pārkāpumu no seno kristiešu viedokļa par vienlīdzību. Ir nu gan nogurdinoši viņā klausīties, domā Estēbana tēvs un pat nepapūlas sevi apgrūtināt, lai noķertu Gregorio pie vārda un varētu uzdurt viņu uz ķecerības iesma ka naktstaureni uz adatas. Viņš labi zina, ka viņam rokā vel ir trumpis, ko Gregorio nespēs pārtrumpot. Un, mazliet atpūties no mūka lekcijas par dieva bērniem un tā joprojām, viņš plāj to galdā …

—   Šorīt tavā dārza daļā, kukurūzas salmu kaudzē, ticis atrasts cilvēks.

Gregorio nobāl…

—   Tas ir notiesātais, kurš izbēdzis no svētās inkvizīcijas cietuma Seviljā. Šis dumpinieks un ķeceris ir notiesāts sadedzināšanai uz sārta. Kas viņu tur noslēpis?

Klosterk priekšnieks smagi elš no piepūles, ko prasījusi tik gara runa, un acis viņam ir naida pilnas.

—   Nezinu, — Gregorio varonīgi melo. — Droši vien pārkāpis pāri sētai un pats tur noslēpies. Es nekā nezinu.

—   Un, kas viņam uz šo paslēptuvi nesis ēdienu, kura atliekas tur ir atrastas, arī to tu nezini? — Estēbans pārskaities uzbrūk, cik vien aiz viņa tukluma iespējams.

—   Nezinu! Neko nezinu! — Gregorio melo joprojām.

—   Paredzēju, ka tu liegsies. Esmu par to pat priecīgs, jo citādi man būtu tevi jānodod svētās inkvizīcijas tiesai. IJn es tevi, brāl, mīlēju!

Estēbana tēvam izdodas izspiest divas krokodila asaras no treknos plakstiņos iegrimušajām acīm.

—   Tomēr tu atzīsi, ka aizdomas pret tevi aug augumā. Tas ir manam klosterim pārāk bīstami. Un tā, apsvēruši gan visu labo, gan ļauno, mēs nolēmām, ka aiz cieņas pret tavu sirmo galvu piemērosim tev mazāko soda mēru. Mēs tevi sūtīsim uz Romu nožēlot grēkus, ceļā tu dosies tūlīt pat — basām kājām un pildīsi visus svētos noteikumus, kas paredzēti grēku nožēlotājiem. Tā būs tava atklātā grēku nožēlošana un sods.

Uh, nu tas ir padarīts, smagi nopūšas Estēbans un skatās ārā pa logu debesu spilgtajā zilgmē.

Arī Gregorio sarūgtināts un apbēdināts raugās debesīs.

Ak, mani mīļie, Ruhele, Antonio, Ensio, Agripīna, Barbara, Pedro, Petronila un jūsu nabaga bērniņi! Man jāšķiras no jums uz mūžu, jo es, vecs cilvēks, droši vien no Romas vairs neatgriezīšos.

Gregorio ieliek somā dažus miežu plāceņus, atvadās no brāļiem, noauj kurpes un, lai izbēgtu no atvadu asarām, uzdod Ensio nodot viņa svētību visiem draugiem un uzsāk tālo ceļu uz Romu.

Tā viņš iet un ceļā sastaptos gan svešus, gan pazīstamus — ganus, tirgoņus, zvejniekus, karavīrus, strādniekus un ubagus lūdz noskaitīt lūgšanu savas dvēseles glābšanai.

Samierinājies ar savu likteni, basām kājām padre Gregorio soļo uz Sevilju, pa ceļam dalīdams somā atlikušo plāceni un labus vārdus, bet šie vārdi joprojām pauž to, par ko domāt un runāt aizliedz svētā baznīca.

Marķīzs Haime de Espinosa i Palasio jau tuvojas astoņdesmitajam, un marķīze donja Amelija ir pārkāpusi septiņdesmitā gada slieksni. Soledada ir viņu dēla vienīgā meita, dēls miris no mēra tās pašas dienas vakarā, kad no rīta bija izdzisusi viņa jauniņās sievas dzīvība. Soledada izaugusi pie saviem vecvecākiem, kuri viņu mīl vairāk par visu pasaulē.

Kādreiz marķīzs lielāko savas bagātības daļu bija ieguldījis dārgu zvērādu kravā, ko ar kuģi gribēja nogādāt uz

Jauno pasauli. Taču kuģis avarēja kaut kur pie Azoru salām — un bagātību aprija jūra. Ar mazo renti tikko pietika ģimenes iztikai, un dzimtas pilī patiešām valdīja nabadzība. ,Marķīzs bija pārāk lepns, lai atklāti atzītu savu neveiksmi. Tikai pēc gadiem, kad mazmeita paaugās, trūkuma spiests, viņš ļāvās pierunāties un iznomāja pils daļu jeb, kā pats mēdza uzsvērt, aizdeva to attālākiem radiniekiem.

Kādu vakaru, kad Solcdada aiziet uz savu istabu, aiznesdama uz savas pieres abu vecīšu aizmestās krusta zīmes un labas nakts novēlējumus, marķīzs apjautājās kalponei Lusijai:

—   Vai tu zini, kas dzīvo pilī iepretī mums?

—       Kā lai nezinātu, cienītais kungs? Grāfs Migels no Manjaras, — kalpone atbild.

—   Un tas ir viss? — marķīzs jautā.

■— Viss, jūsu godība.

—       Un to, ka viņš studē Osunā, nezini? To, ka viņa dzimta ir viena no galveniem Andalūzijas muižniecības balstiem, nezini?

Donja Amelija apmierināti māj ar galvu.

—       Rūpējas par savas mazmeitas nākotni mūsu kungs, rūpējas…

—       O, — iespiedzas kalpone, — līgavainis cienītai jaunkundzei! O!

Lusija apber Migelu slavinājumiem, kad piepeši šurp atplūst ģitāras skaņas un mīlestības dziesma.

Vecīte pasmaida.

—       Atkal kāds dzied Soledadai serenādi! Arī man kādreiz dziedāja, kad es biju jauna …

Dons Haime iztipina no istabas, bet tūlīt pat atkal atgriežas un ar izsmieklu saka:

—        Es jau tā domāju! Tur dzied Rodrigess. Viņš ir tukšinieks, nabadzīgs idalgo ar necilu ģerboni. Tādam musu Soledada nezied. Zinu gan, kam es viņu došu, tas ir, kam es viņu dotu …

Migels, uzrakstījis savu pirmo mīlestības vēstuli, aizlīmē un nosūta to Soledadai.

Sākums ir visgrūtākais, un tas nu ir pāri.

—   Tritona tēvs lūdz, lai jūs viņu pieņemat, godība.

Migels satrūkstas, un asinis viņam iesitas sejā — kā

cilvēkam, kas pieķerts nedarbos.

Ienāk Tritons. Viņš dziļi paklanās un gaida.

—   Ā, Trifona tēvs! Sveicināti! Piesēdiet, padre! Ko jūs man labu teiksit?

Tritons pārlaiž skatienu grezni iekārtotajai istabai un saņem kaulainās rokas.

—   Es atnācu jums novēlēt labu veselību, godība. Vairāk neko. Sveikt jūs Seviljā un piedāvāt savus pakalpojumus.

—   Pateicos par laba vēlējumiem, — Migels atturīgi atbild. — Un par pakalpojumu piedāvājumu. Pagaidām man neko nevajag. Ko jums pasniegt, tēvs? Vīnu? Kādas uzkodas?

Tritona seja kļūst pelēcīga. Viņa kvēlojošās acis cieši veras Migela sejā.

—   Es jūs lūdzu, godība, — viņš klusu, ar neatlaidības pieskaņu balsī saka, — manā apciemojumā nesaskatīt sabiedriska rakstura vizīti. Pagātne, kas mūs vieno, kā arī fakts, ka es jūsu dēļ esmu ieradies Seviljā, ļauj man cerēt, ka jūs manī redzēsiet…

—   Dieva sūtni, — Migels nobeidz, piepeši juzdams vēlēšanos Trifonu aizvainot.

—   Nē, esmu tikai padevīgs dieva kalps, taču šurp es nāku kā jūsu audzinātājs, ja atļaujiet, kā draugs…

Migels raugās Tritonā, kurš stāv, acis nodūris, un atmiņas kā mākoņi drūzmējas galvā. Te nu viņš ir šis briesmonis, kurš aprijis visu manu bērnu dienu un jaunības prieku! Viņš, mātes lūgts, ir iekalis mani šajās važās, kas mani šodien tik briesmīgi žņaudz…

—   Jūsu godība, cienījamā mātes kundze un es, — Tritons saka, "it kā lasītu Migela domas, — mēs gribējām jums tikai labu. Centieties saprast, lūdzu, ka mēs cīnījāmies par jūsu dvēseles laimi, kaut arī dažkārt jums bija grūti sekot mūsu norādījumiem.

Pavēlēm, Migels domās izlabo, un pretspars viņā aug ar katru mirkli. Pavēlēm, kuras papildināja ar izsekošanu un ieslodzījumu.

Tritons iedzer malciņu vīna no glāzes, ko Migels viņam pasniedzis.

—   Tā bija dieva halss, kas runāja ar manu muti. Un ari šodien esmu nācis jums atgādināt, godība, uz jūsu jaunās dzīves sliekšņa viņa svēto vārdu.

Atkal viņš tinas man apkārt gluži kā čūska, Migels domā. Atkal mani smacē viņa lišķīgā balss. Nē, tēvs! Šoreiz nekas nesanāks! Gregorio balsi es sevī dzirdu simtkārt stiprāk par jūsējo. Viss manī sacēlies pret jums un, dievs lai man piedod, arī pret māti un viņas solījumu, kas izlēmis manu likteni. Varbūt arī man ir tiesības šeit kaut ko iebilst?!

Migels pieceļas.

— Neaizmirstu dievu, tēvs, un neaizmirsīšu. Taču, pa kādu ceļu iet, to es tagad izlemšu pats. Pateicos par apciemojumu, padre Trifon!

Tritons iziet no istabas kā apreibis un nostreipuļo pa kāpnēm. Migels slīd man no rokām laukā. Taču tik viegli es nepadošos!

Soledada sēž vecāsmātes krēslā un balsī lasa. Vecīši nostājušies viņai pretī un saspringti klausās.

. . . nezināt, cik skumji ir klīst vjenam gan dienu, gan nakti… no visām pusēm uzglūn ikdienišķība un pelēcīgums … cik smaga ir tukša sirds… cik izmisusi ir cilvēka dvēsele, kura pazīst tikai skumjas un tumsu…

—     Jā, tumsa un skumjas, tāda sajūta ir cilvēkam, kamēr viņā nav pamodusies mīlestība. — Dons Haime piekrītoši māj.

Soledada nolaiž roku ar vēstuli klēpī un, griestos raudzīdamās, atkārto no galvas:

—     «… piepeši man kā brīnums tumsā iemirdzējās gaismas stars… manu dienu rītazvaigzne, manu nakšu mēnesnīca, tā Jūs pie manis atnācāt, donja Soledada …»

Vecāmāte ir aizkustināta, dons Haime — izbrīnījies.

—   Viņš zina viņas vārdu.

—   Netraucē, mans dārgais, — donja Amelija lūdz.

—     «Gaidīšu no Jums atbildi. Varbūt tā būs tikai viens pats vārds,» — Soledada citē tālāk pēc atmiņas, — «viens vārds, ka Jūs neatteiksiet man un es varēšu ielūkoties Jūsu sejā un noliekties Jūsu daiļuma priekšā. Jūsu Migels, grāfs no Manjaras.»

—      Parādi man šo vēstuli, Soledad, — marķīzs satraukts saka un paņem papīra lapu trīsošajā rokā. Patiesi! Viņš ir parakstījies pilnā vārdā: Migels de Manjara Visenteljo i Leka.

—     Un tu, Soledad? Ko tu viņam atbildēsi? — vecāmāte jautā.

—     Viņš man patīk, patīk man, — Soledada iesaucas un aizklāj seju rokām.

Abi vecīši viens otram uzsmaida.

—   Patiesībā bagātība nav tas svarīgākais, — dons Haime skaļi domā. — Mēs neesam bagāti — bet vai tāpēc sliktāki? Tomēr neteikšu, ka mani traucētu Manjaras zelts. Mūsu pieticīgais nams atgūtu atkal pārticību un lepno mirdzumu. Mūsu dzimta iedzirkstītos jaunā spožumā, es, Manjaras īpašnieces tēvs, gājienos ietu tūlīt aiz arhibīskapa un hercoga Mendosas, blakus grāfam Sandrisam, — kaut gan nē! Tās jau ir tikai blakus lietas. Kaunos par savu ārišķību. Gods un tikumība ir vērtības, kas nav ar bagātību salīdzināmas. Tava tikumība un skaistums, Soledad, izlīdzina visas atšķirības starp mūsu dzimtām, — dons Haime griežas pie mazmeitas.

—   Es viņam atbildēšu tūdaļ, — Soledada izlemj.

—   Nē, nē, to nedari, — vecāmāte iebilst. — Tik steidzīgi tu nedrīksti izrādīt interesi pret viņul

—   Liec viņam dažas dienas pagaidīt, — dons Haime iesaka. — Pat pie loga nerādies, lai cik viņš nepacietīgs būtu …

Soledada noliec galvu.

—   Paklausīšu jums.

Dienas paiet, Migela nepacietība aug augumā, viņa lepnums ir aizvainots, desmitiem reižu dienā viņš jautā, vai nav vēstules, bet meitenes atbilde nepienāk.

Migels ir satrauktu ilgu pilns kā pērkona padebess zibeņu. Stundām ilgi viņš jādelē uz zirga aiz pilsētas robežām gan soļos, gan auļos, bet nevar tikt vaļā no mokošas sajūtas. Vēstules nav. Pie loga neviena nav.

Migels klimst pa ielām, šur tur sastapdams kādu novēlojušos gājēju ar laternu rokās. Asinis viņā verd un kūsā, pulsē deniņos, šalc kā ūdenskritums.

Pieskarties, kaut tikai pieskarties Soledadas baltajai, gludajai ādai! Viņš notrīs kā drudzī, to iedomājoties. Ne ada tā, bet gulbja dūnas.

Migels aizsteidzas līdz katedrālei. Pie sānu altāra notiek nakts dievkalpojums. Aiz režģiem dzied klostera brāļi:

—   O, vissaldākā, o, visdaiļākā Jaunava!

Sveču liesmiņas tekalē katedrāles tumsā kā noslīkušo dvēseles dzelmē — un katra liesmiņa atgādina bezveidīgu, mirdzošu sievietes ķermeni. Milzīgās kolonnas, kas atbalsta jumtu, šķiet ietītas krokotos sieviešu ģērbos un to sprogainās galvas izslietas augšup tumsā.

Pāri madonnas tēlam uz altāra līst gaisma.

Migels nokrīt ceļos, kvēli iesāk lūgšanu, bet no visiem kaktiem, no gadusimteņos nomelnējušām katedrāles velvēm viņš dzird balsi, kas smejas klusi un liegi, viegli trīsuļodama aiz satraukuma, — sievietes balsi. Lūgšana sajūk, un lūpas pusvārdā apraujas.

—   O, vissaldākā jaunava Marija! — dzied koris, un atbalss atnes Migelam vienu vienīgu vārdu — simtkārt atkārtotu: sieviete.

Dunā, kurā notrīs katedrāle, skan — sieviete, klostera brāļu ekstāzē trīsošajās balsīs skan — sieviete, no visiem stūriem to sauc atbalsis, jaušas sveču liesmu plīvā, un asinis viņa dzīslās kliedz — sieviete …

Vīraka smarža iesitas nāsīs, un Migelam noreibst galva.

Viņš izskrien no katedrāles. Brīdi stāv zem Soledadas logiem.

—   Soledad! Soledad!

Meitene sen jau guļ, un skurbā nakts klusē.

—   Soledad, dieva dēj, parādieties man, sakiet kādu vārdu, glābiet no ķetnām, kas mani šņaudz! Man gals klāt bez šī vārda, Soledad!

Meitenes vietā viņam atbild pilsēta. Tālumā skan ģitāras, trinkšķ stīgas un plūst mīlestības dziesmas.

Atkal Migels steidzas pa tumšajām ieliņām. Viņš skrien bez mērķa, pārlēkdams ķēdēm, ar kurām naktī tiek nožogotas ielas, nakts tveice viņu smacē, Sevilja dveš asu aromātu, trīsu|o mīlestības dziesmās, mīlētāju čuksti dun kā korālis un ceļas pret debesīm kā okeāna bangas, visa pilsēta zem tumsas plīvura kvēlo mīlestībā kā degoša lāpa.

Migels aizkusis atspiežas pret kādas pils portālu. Pa atvērtajiem logiem skan smalka balss, kas līdzīga zirnekļa tīklam.

Viņš pazīst šo balsi. Fclisjana! Un šis ir viņas nams. Balss ir medainas saldmes pilna, un Migels apskurbst aiz saldkaisles. Viņš piedauza pie vārtiem, aizsteidzas garām sargam, garām sulaiņiem, kas stāv uz kāpnēm, un iedrāžas istabā. Un šeit piepeši atrodas vaigu vaigā ar jautru kompāniju, kura pie vīna pokāliem notriec savu nevērtīgo laiku.

—  Ā, jauns viesis! Kas viņš arī būtu, lai sēžas un iedzer! Uz donjas Felisjanas skaistumu!

—   Skaists puisis, — sievietes sauc, — ir vienmēr vēlams. Lai dzīvo aizelsies Afrodītes meklētājs!

Migels stāv uz sliekšņa baltāks par namamātes atlasa tērpu, mati viņam izpūruši, mute pusatvērta. Viņš cieši skatās Felisjanā un aizgūtnēm elpo.

— Esi sveicināts, brālēni — Felisjana saka. — Kāpēc tu esi tik bāls? Tik sātraukts? Pēc tavas sejas redzu, ka noticis kas |auns. Atvainojiet mani, dārgie viesil

Sabiedrība apklust un atvadās.

Felisjana saņem Migelu aiz rokas, ved uz savu istabu, un tur Migels noslīgst pie viņas kājām, apbērdams viņu ar nesakarīgiem sajūsmas un ilgu pilniem vārdiem.

Felisjana viņu paceļ, un viņas skāvienos Migels pirmo reizi izjūt cilvēcīgas mīlestības īsto skurbumu.

Nakts melnums jau sāk bālēt, kad Migels atstāj Felīsjanas namu.

Vispirms viņš izjūt lepnumu.

Viņš ieguvis sievieti. Viņa pirmā mīļākā. Salda atziņa par savu spēku un vīrišķību. Iekarotāja izjūtas. Uzvarētāja priecīgais lepnums.

Taču pēc tam viņu pārņem panika.

Viņš dievam novēlēts — nu to nodevis.

Migels ieiet katedrālē un nokrīt ceļos.

Ko es esmu izdarījis! Posts uz bēdāsi Velns mani ir apsēdis, velns mani vedis! Velns mani uzvarējis! Esmu neizsakāmi vainīgs pret tevi, dievsl

Sajā brīdī viņam iekrīt prātā Soledada.

Viņš notrīs pretīgumā pats pret sevi.

Ieguvu sievieti un nodevu mīlestību.

Tieši tad, tieši tad, tajā brīdī, es vēlējos izjust mīlestību ar visu sirdi, ar katru sava ķermeņa poru. Tieši tad, tajā brīdī, es pirmo reizi gribēju saņemt mīļotās seju savās plaukstās un pārklāt to skūpstiem, liegiem kā elpa. Es gribēju skūpstīt delnas, kas glāsta man deniņus, vēlējos klusu atdusēties uz rokām, kas mani tur savos skāvienos, un klausīties sirds pukstos, kas pukst tikai man vienam.

Bet ko es izjutu? Pēc īsā pacilātības brīža tikai pretīgumu un riebumu, vairāk neko. Gan pret sevi, gan pret šo sievieti.

Nē, nē, tā nebija mīlestība! Tāda taču nevar būt mīlestībai

Kāds tukšums strāvoja uz mani no viņas acīm! Es vēlējos viņas skāvienos atrast jaunu pasauli, ieskatīties mūžībā līdz dzīlēm, bet neredzējo neko.

Posts man, simtkārt posts!

Es nolādu to brīdi, kad iegāju tajā namā, nolādu sevi par savu nožēlojamo nodevību!

Kā es esmu pazemojis pats sevil Cik es esmu nožēlojams, sīks un slikts!

Esmu nodevis tevi, kungs, un viņu, meiteni visdaiļāko!

Piedošanu! Piedošanu!

Es zvēru tev, sev un viņai: nekad vairs!

Gregorio tēvs nomocījies, izbadējies un noskrandis ir nonācis līdz Seviljai un ieiet tajā pa Kordovas vārtiem. Basās pēdas, pieradušas pie apaviem, ir saskrambātas līdz asinīm, vecās kājas sāp aiz noguruma no garā ceļa. Taču baznīcas sods ir baznīcas sods — un sāpes jāpiecieš.

Gregorio ir nodomājis pilsētā pakavēties, šeit dzīvo viņa māsa. Tikai viņam nav cicmakukuļa, ko aiznest māsasbērniem. Nekas, var būt, ka izdodas kaut ko saubagot, viņš taču ir ubagojošs kapucīnis. Un vēl: Seviljā ir Migels! Un večuks tik labprāt ar viņu satiktos pēc astoņiem garieņi gadiem. Iet pie viņa? Nē. Nelaidīs klāt. Varbūt palīdzēs nejaušība.

Ir pusdienlaiks, pārtraukums darbā. Zvejnieki, nesēji, dienas strādnieki, krāvēji, ostas meičas un klaidoņi apsēdušies upes malā ieturēt pusdienas — plāceņus ar sīpoliem un vīna malku. Ož pēc zivīm, olīveļļas, netīrības un nabadzības. Viņi ir apmetušies starp mucām, rateļiem, maisiem un kastēm, ēd, dzied un snauduļo.

Kad viņiem tuvojas Gregorio, kāds matrozis paceļas uz elkoņiem, uz viņa kailajam krūtīm spīd sarkans ietetovēts zibens, un iesmejas.

— Skaties tik! Pats abata kungs nāk pie mums! Un vēl bass! Ko tu šeit meklē, mūk? Dvēseles vai anšovus? Dvēseles tev nedabūt, anšovus esam noēduši…

Aiz mucām un kastēm atskan smiekli un paceļas iedegušas sejas ar izpūrušiem matu cekuliem.

Viens anšovs eļļā man gan būtu mīļāks par divām neredzamām dvēselēm, izbadējies nodomā Gregorio, taču redzēdams, ka šeit sapulcējies daudz ļaužu, paceļ roku un svētī viņus, pārmezdams lielu krusta zīmi.

—   Tas kungs lai ir ar jums, brāļi un māsasl

Kaulains nesējs noburkšķ:

—       Kungus gan te nepiesauc, kapuclnil Mēs labāk tālāk no viņiem!

—        Un to krustu tu arī vari sev atstāt, — iesaucas meiča ar piķa melnām acīm un matiem. — Mums savu krustu ir pārpārēm!

Piparoti vārdi lido gaisā kā šķēpi, cauršķeldami visu, kas ir svētīts un svēts, bet Gregorio nejūtas aizskarts. Viņš jau sen visu to dzirdējis no dona Tomasa kalpiem.

Viņš brīdi nogaida, kamēr ļaudis vēl izmet pa zobgalībai par viņa sutanu un vēderiņu, pa šo laiku ieskatīdamies viņu sejās un konstatēdams, ka tie visi ir varenās spāņu zemes labie ļaudis, ne par matu savādāki kā tie, no kuriem viņš nesen bija Manjarā šķīries.

Un Gregorio apsēžas uz mučeles viņu vidū, nepiegriezdams nekādu vērību žurkām, kas skraidelē apkārt, un nolemj, ka savu atklāto grēku nožēlošanu sāks tieši šeit, viņu vidū, un iesāk to šādiem vārdiem:

—       Uzklausiet mani, Seviljas ļaudis! Esmu kapucīnis Gregorio no Tosinas klostera pie Kantiljanas, kas ir Manjarās īpašums. Dievs ir gribējis, lai es kļūtu viņa kalps un viņa likumu sargs. Es paklausīju un nodevu zvērestu. Bet — ak, svārstīgā un vājā cilvēka griba! Lūk, es stāvu jūsu priekšā, kļuvis šīs misijas necienīgs, necienīgs nest mūka vārdu, jo neturēju godā doto zvērestu. Tāpēc es gribu, jums dzirdot, nožēlot grēkus, izstāstīt savus noziegumus un pacietīgi panest to, ja iespļausiet inan sejā…

Ostas strādnieki un meičas ziņkāres pilni pievirzās tuvāk.

■— Klāj vaļā, ko esi izdarījis!

—   Kāpēc tūlīt spļaut, ja nezinām, par ko?

—   Runā, mūk, nevelc garumā!

Gregorio noliec galvu un vienkārši saka:

—   Es zagu, draugil

—       Fi-ī-ī, — iesvelpjas laivinieks ar zibeni uz krūtīm, — zaglis! Tad tu pie mums nelien, cilvēk! Zagļus mēs neciešam.

—       Pagaidi, — melnā meiča viņu apsauc. — Galvenais, ko zaga! Dārglietas? Z^ltu? Gredzenus?

—       Nē, mīļā meita. Mājputnus. Vistas, cāļus, tītarus no kungu pagalmiem un desas, pīrāgus, pastētes no pieliekamiem kambariem…

Nodimd smieklu vētra pa visu piekrasti.

—       Tad tāpēc tev tāds vēderiņš? — nesējs krekšķina. — Lai tad ar iet tās pastētes un cepeši ar dieva svētību! Klosterī vis tevi tā nebūtu nobarojuši.

—       Un no kā tu zagi? — iespiedzas skuķis, tievs kā rīkste.

—   No viņa godības Manjaras grāfa Tomasa…

Jauns smieklu vilnis.

—   Un tas ir grēks?

—   Tam mantas diezgan! /

—   Labi darīji, mūk! No tā varēji ņemti-

—   Noskaiti tēvreizi un būsi atkal tīrs dieva priekšā!

Taču Gregorio iebilst dusmīgi paceltā balsī:

•— Nebūšu tīrs! Vai tu domā, biezādaīni, ka tik smagu grēku, kāda ir zagšana, pat atkārtota zagšana, var nomazgāt ar vienu tēvreizi? Tikai pēdējais nelietis ķersies pie dieva kunga apvārdošanas. Vienīgi ar darbu to var izpirkt.

—       Nekliedz, mēs dzirdam labi, — un kāpēc velti šurp aicināt spiegus? Pēc acīm redzu, ka tu esi lāga večuks, un žēl tevi atdot sārtam. Skaidrs ir vienīgi tas, ka esi liels kārumnieks un vairāk nekas.

•— Tad ne jau, — Gregorio klusi iebilst, — es to ne« zagu sev.

—   Kam tad? — visapkārt iesaucas izbrīnījušās balsis.

Kad Gregorio sāk stāstīt, kam viņš nesis donam Tomasam nozagtos cāļus un vistas, visi sasēžas viņam apkārt un uzmanīgi klausās.

—       Vai nu tu esi muļķis, vai zelta cilvēks, •— kāds krāvējs pēc tam nopietni saka.

—       Kāpēc tev uzlikts baznīcas sods? Vai tad tā ir zagšana?

—   Labi darīts, mūk! Tu esi īsts vīrs!

—       Uzspļauj grēku nožēlošanai un iedzer kopā ar mani vīnu! — matrozis mūkam piedāvā.

Gregorio neatsakās no vīna malka, taču sarūgtināts turpina:

—       Esat gan jūs man plikatas! Jūs vēl cenšaties mani attaisnot? Grēks ir grēks, un zādzība ir zādzība. Jūs mani aizstāvat, kaut gan vajadzētu kopā ar mani vaimanāt un skaitīt lūgšanas par mani. Ak jūs, gļēvuļi, jus piķamelnie bezdievjil

Bet bezdievji jautri smīkņā. Tad arī mūks kļūst priecīgāks.

—   Kas tev ir pusdienās? — Viņi norāda uz mūka somu.

Gregorio apgriež tukšo somu otrādi.

—   Tajā bija plāceņi. Garšīgi — no miežu miltiem. Bet vairs nav. Ceļa satiku tik daudz ļaužu. Un tagad man nekā cita vairs nav kā vienīgi blusas un kaulu lauzējs. Tā tik ir dieva dāvana, ko?

Trūcīgo ļaužu smiekli, kuriem nav jābaidās par noslēptu zeltu, tuvina večuku ar jaunajiem draugiem. Viņš tiem pat atklāj, ka ir slēpis bēgli no svētās inkvizīcijas, un ar to pilnīgi iekaro savu jauno draugu sirdis. Pēc brīža viņš to vidū jau jūtas kā savs cilvēks, sauc visus kristītos vārdos — un viens viņam piedāvā gabaliņu zivs, cits baltmaizi, vēl kāds cits malciņu vīna, un Gregorio ietur īstu svētku maltīti.

Tad Gregorio ierunājās par savu grēku nožēlotāja ceļu uz Romu.

—   Vai esi jucis, padre? Ko tu tur darīsi? Kājām cauri Katalonijai, Francijai un diezin kam vēl? Ij nedomā! Paliksi pie mums!

—   Tu dzīvosi pie manis šķūnī, — matrozis izlemj. — Tur ir vesela kaudze maisu, varēsi gulēt kā pats karalis. Bez tam būs kas man maisus pieskata, jo pats es allažiņ atrodos ceļā pa piekrasti no Kadisas līdz Barselonai.

—   Man šeit dzīvo māsa Nikodēma, — mūks atklāj.

—   Grāfiene, vai? — Un melnā Jolana pazibina"zobiem.

—   Veļas mazgātāja. Tāpat kā māte. Bet man jāiet uz Romu…

Viņam neļauj nobeigt. Izrādās, ka visi pazīst Nikodēmu, viņa dzīvojot netālu, vīrs kritis karā, smaga dzīve viņai ar trim bērniem. Nu labi. Lai mūks dzīvo pie viņas, taču pie reizes lai pieskata arī matroža Fernando maisus.

Iegaudojas kuģa svilpe, vīri pielec kājās. Pie darba!

—   Tātad līdz vakaram, padre, uz redzēšanos! — viņi sauc, draudzīgi uzsizdami mūkam uz pleca. — Nosvētīsim tavu ierašanos un parūpēsimies par tevi! Nabagiem neviens nepalīdz. Jāizlīdzas pašiem.

Viņi aiziet. Gregorio paliek viens pats sēžam starp mucām un kastēm. Viņš jūtas aizkustināts. Pasperu tikai dažus soļus, un atkal man ir savas meitiņas un dēliņi tāpat kā Manjarā. Būs man atkal par ko rūpēties. Viņi rūpēšoties par mani? He-he-he, gan jau redzēsim, kurš kuram būs noderīgāks! Un Roma nudien ir tālu. Es dieva sodu izpirkšu Seviljā, večuks smaidīdams nosaka, raudzīdamies Gvadalkvivīras mutuļojošā straumē, tāpat kā toreiz, kad tika izraidīts no Manjaras, viņš runājas ar upi.

Ziepju putas klāj Migela seju un sabiezē stingrā kārtā, visa seja balta, tikai melnās acis raugās no šīs maskas.

Bārdskuvis trin bārdas nazi uz galodas gabaliņa un tērzē:

—    Mūsu karalim, lai dievs viņu sargā, jau sen kabatas tukšas, tāpēc izlīdzas kā prazdams. Padomājiet tik, jūsu godība, — vai stāvokli var uzlabot nodokli? Man, nabaga bārdskuvim, kuram jau tā ūdens mutē smeļas, jāmaksā gandrīz piecdesmit reālu. Vai jums nešķiet, ka tas ir neiespējami, godība?

—    Pilnīgi neiespējami, — piekrīt Katalinons, kas piepalīdzēdams rosās turpat blakus.

Migels paver muti, un abi saspringti gaida, ko par to spriedīs viņa godība. Taču viņa godība vienkārši uzjautrinās, ka, kustinot muti, var ziepju maskai piedot citu izteiksmi, un klusē joprojām.

—   Tas nav cilvēcīgi, — bārdskuvis strādādams runā,

—  tā izsūkt ļaudis.

—    Vai tu žēlojies par karali vai par grāfu de Ilaro? — beidzot Migels ierunājas.

—   Karalis vainīgs, — bārdskuvis izgrūž.

—    De Ilaro. — Katalinons pretojas, un abi mērī viens otru naidīgiem skatieniem.

—   Skaidrs, karalis! — Bārdskuvis paliek pie sava.

—  Viņa svētki un medības ir dārgas izpriecas, un tās iet uz mūsu rēķina.

—    De Haro ir ierāvējs, — Katalinons apgalvo, — viņš ir tāds pats, kāds bija Lertna. Viņa maks tūkst, bet mēs pievelkam siksnas.

—    Pasteidzies, — Migels viņus asi pārtrauc, iedomājies Soledadas vēstuli, kas beidzot šodien ir pienākusi, un viņam neinteresē ne karalis, ne de Haro.

—    Gatavs jums pakalpot, godība! — Bārdskuvis klanās. — Taču esmu pārliecināts: kas noveļ vainu no kunga uz kalpu, tas tikai lej eļļu ugunī. Mans znots ir galma sulainis, un man ir drošas ziņas. De Haro ir tikai izbāzenis, aiz kura muguras viņa augstība var rīkoties, kā tīk.

—   Kā tu runā par karali, nelieti? — Migels viņu apsauc.

—   Vairs ne vārda, godība, ne vārda, — bārdskuvis iztrūcies murmina.

Bārdskuvis veikli rīkojas ar bārdas nazi, un putu maska no sejas pakāpeniski nozūd. Bet pēc brīža viņš atsāk no jauna.

—   Bet kurš, lūdzu, jūsu godība, ir izdomājis, ka mums joprojām jāsūta savi kareivji palīgā čehu Ferdinandam? Vai arī de Ilaro? Redzi, Katalinon, tava gudrība nav pat smilšu graudiņa vērta. Un karš jau nu ir sevišķi dārgs pasākums. Vai man nav taisnība, jūsu godība?

—   Ir, — Migels atbild. — Bet tu esi aizmirsis, ka es steidzos.

—   Beidzu, godība. Redzi, — bārdskuvis smīkņā, pagriezies pret Katalinonu, — arī viņa godība ir tādos pašos uzskatos. Protams, kam gan gribas lauzīt galvu par mazo ļaužu labklājību! Lai velk savu dzīvību kā prazdami! Lai priecājas par savu esamību! Jūsu kalps, godība.

Katalinons, kaut ko purpinādams, padod Migelam vara bļodu ar ūdeni. Bārdskuvis saliek savus darbarīkus, saņem naudu un pazūd.

—   Kaut tu aizrītos pats ar savām ziepēm, — Katalinons šķendējas viņam nopakaļ, — viszinis atradicsl Nesaprotu, kas te notiek, godība, bet katrs aunagalva ir pārliecināts, ka tikai viņam visur ir taisnība.

—   Un vai tu pats tāds neesi? — Migels viņam atbild, un Katalinons aizmirst aizvērt muti. — Pietiks gvelzt, balamute! Zobenu! Cimdus! Cepuri!

Migels vēlreiz pārlaiž skatienu Soledadas vēstulei.

Jā, viņa pati ar savu roku viņam vienīgajam ir uzrakstījusi: rīt ar duenju iešu pastaigāties pa krastmalu…

Kad Migels ar Katalinonu iziet no pils, viņam pa pēdām seko kāda cilvēka ēna — līdzīga sikspārnim vai naktstaurenim.

Melnais apmetnis uzrauts līdz pat mutei, tikai šaudīgs acu pāris kā divi nažu asmeņi spīd zem cepures platās malas un met zaglīgu, viltīgu, asu skatienu visapkārt. Ena neatlaidīgi seko Migelam,

Migels, ģērbies melnā samta uzvalkā ar baltām mežģīnēm, ar apelsīnu ziedu buķeti rokā gaida meiteni. Viņš gaida mīlestības brīnumu, elpa aizraujas, un sirds pulsē kaklā.

Nāk! Skaidra kā rītazvaigzne, garās, zeltītās skropstas aizsedz kautri nolaistās acis. Viņa nāk zīda tērpā, ar dzimtas dārglietām izgreznojusies, kuru mirdzumā nobāl viņas meitenīgā sejiņa.

Migels noņem cepuri, zemu paklanās. Duenja atiet sānis.

Soledada viņam uzsmaida un atkal nolaiž skatienu, gaidīdama viņa galanto uzrunu.

Bet Migels klusē.

Meitene pārsteigta atkal paskatās viņā.

—   Ņemiet, — Migels izgrūž un sniedz viņai ziedus.

Meitene paņem apelsīnu ziedu buķeti — mīlestības simbolu un pietvīkst.

Viņi iet blakus, nerunādami ne vārda.

Kur ir galanto vārdu straume, kā to paredzēja vectētiņš?

Viņi so|o klusēdami, krietnā attālumā seko kalpone, bet vēl tālāk melnā ēna.

—        Kāpēc klusējat, don Migel? — meitene nedroši iejautājas.

—       Es gribēju jums teikt tik daudz skaistu vārdu, — Migels piesmakušā balsī atbild. — Bet nespēju. Jūs esat pārlieku skaista.

Soledada paskatās viņam sejā. Viņa redz ieplestas, nopietnas acis un apmulsušu, neatlaidīgu skatienu.

—       Es priecājos iepazīties ar jums. — Meitene viņam uzsmaida, aizmirsusi savu vecvecāku dotos padomus. — Un uzposos, kā ejot uz dievkalpojumu …

—   Jūs esat līdzīga …

—   Kam esmu līdzīga?

—  Manam sapnim, Soledad.

—       Vai jūs mani jau saucat vienkārši vārdā? — meitene aizvainoti jautā.

Bet Migels vēl arvien ir savās domās iegrimis.

—       Jūsu acīs ir dievs un visa viņa valstība. Es meklēju ceļu uz to un nu esmu atradis. Caur jums es iešu pie dieva. Jūs esat mans ceļš uz debesīm.

—       Nesaprotu jūs, grāf, — bailīgi izsaucas meitene, kura savu pirmo sarunu ar Migelu ir iedomājusies gluži citādu.

Sājā brīdi Migels atceras savu nodevību pie Felisjaii.i ļ — un viņā ielīst pretīgums pašam pret sevi.

—       Šķīstīt savu dvēseli ar jūsu gaismu, Soledad. Klusu alrasties jums blakus kā krēslai, kas apņem cipreses. Ieelpot jūsu meitenīgumu. Neatkāpties no jums ne soļa…

—   Bet, don Migcl, mēs esam tik maz pazīstami.

—       Jau gadiem es jūs pazīstu, Soledad, — Migels kvēli iesaucas, — jau gadiem ilgi es jūs mīlu …

—       Ko jūs sakāt? — meitene uztraukumā izgrūž. — Tas nāk pārāk piepeši, lai varētu jums ticēt.

—  Jūs man neticat? — Migels aizskarts apstājas.

Cik dīvains un neizprotams cilvēks! Soledada viņu nesaprot. Viņu pārņem kauns. Viņa kļūst nedroša. Baidās.

—       Ticu jums, don Migel, — meitene nemierīgi atbild. — Taču esmu samulsusi no jūsu teiktā.

Migels raugās uz meitenes lūpām, uz matu sprogām, kas apņem seju, un viņu pārņem mežonīga vēlēšanās sagrābt meiteni savos skāvienos. Nē, nevis būt lēnam kā krēslai, nevis ieelpot meitenīgo maigumu, bet iegūt tol Pakļaut sev!

Soledada, paraudzījusies viņam sejā, izbīstas. Cik bāla kļuvusi viņa seja ar ciešo, viņai pievērsto skatienu, acis kvēlo, taču to liesmas nesilda, bet dedzina.

—       Lusij, — meitene pēkšņi uznākušā bezpalīdzīgu baiļu uzplūdā iesaucas. — Laiks uz mājām.

—       Vai jūs jau gribat iet projām? — Migels gandrīz vai naidīgi prasa.

—       Man jāiet, don Migel! Neklājas mums tik ilgi sarunāties uz ielas. .

•— Kad es jūs redzēšu, Soledad?

—   Nezinu, — meitene trīcēdama atbild.

—   Rīt, — Migels saka pavēlnieka tonī.

—   Labi, labi, rīt. Seit pat. Ardievu, don Migel!

Migels neatbild ne vārda, tikai, zobus sakodis, skatās

viņai nopakaļ. Vai viņam, kuram drīz vien piederēs turpat puse Andalūzijas, ir jālūdzas, lai atnāk uz satikšanos kāda nabadzīga marķīza mazmeita? Ubadze? Nēl Viņš prasīs! Pavēlēs!

Mājās pārnākusi, Soledada izplūst asarās.

—       Nekas man nav noticis, — viņa mierina uztrauktos vecīšus. — Vienkārši esmu vēl muļķa meitene un raudu aiz prieka.

Migels lēnām atgriežas mājup. Aiz viņa nāk Katalinons, bet vel tālāk pa viņa pēdām slīd kāda ēna, līdzīga sikspārnim.

—   «Neatzīstu cita prieka kā vien mācīties.»

—       O, Petrarka, vai tu biji kurls, akls, bez ožas, vai tu biji sirmgalvis vai kroplis? Mācīties? Bauda! Bauda!

—   Vīrietis mīl darbu.

—       Jaunrade ir vairāk nekā darbs vien. Darbs iznīkst, krīt aizmirstībā, izplēn laika gaitā. Jaunrade paliek uz laiku laikiem. Taču tā izaug vientulībā un koncentrējoties, kungi.

—       Cilvēka iekšējā pasaule, viņa dievišķā būtība, viņa dvēsele.

—       Atcerieties Mētrodoru: «Mūsu laime sakņojas mūsos daudz dzi|āk nekā ārpus mums.»

—   Vai šie vārdi atbilst Jēzus mācībai?

—   Pilnīgi.

—       Mēs apskaužam citus par bagātību, sabiedrisko stāvokli, slavu. Taču skaudības vērti drīzāk ir spēcīgs raksturs, talants, cenšanās pēc izglītības un spēja izjust iekšējos pārdzīvojumus, kuri ir visdāsnākie un visnoturīgākie. Gars stāv pāri miesai! Bet, lai pie tā nonāktu, mums atkal ir nepieciešama vientulība. Un ko par to saka Aristotelis, kungi?

—   «Laime ir to daļa, kas ir ar sevi apmierināti.»

•— Garlaicība un skumjas ir cilvēka lielākie ienaidnieki.

—   Ko iesākt, ja māc garlaicība?

—       Nejēgas pret to cīnās, mezdamies acumirklīgos piedzīvojumos, kas pēc sholastikas principiem jānosauc par indīgu, mākslīgi radītu paradīzi.

—   A! Mākslīgā paradīze. Kas tā tāda?

—   Balles, maskarādes, vēršu cīnās …

—   Oho!

—       Azarta spēles ar kauliņiem vai kārtīm, tieksme iedzert, vājība uz zirgiem, dueļiem un galvenokārt — sievietēm.

—   Galvenokārt uz sievietēm?

—       Vieglas uzvaras šajā jomā rada cilvēkā vispretīgāko īpašību — iedomību.

—   Un lepnība?

—       Tas ir kas cits. Iedomība daudz runā, lepnība klusē. Taču abas ir grēks.

—   Tātad klusēt vai runāt, don Ente?

—        Domāt, kungi. Doma — tā ir cilvēku dzimuma visizcilākā rota.

—   Vai jebkura doma?

—   Kungi! Kungi! Protams, tikai dievbijīga!

Filozofijas maģistrs dons Ente Galjardo ir jauns, dedzīgs jezuīts, sasprindzis un vingrs kā garā, tā miesā. Viņam šķiet, ka saviem klausītājiem ir iemācījis daudz gudrību un šodienai pietiks.

Viņš cieši paskatās uz Alfonso un negaidīti iejautājas:

—   Par ko jūs rakstījāt savā dzejolī, don Alfonso?

Alfonso piesarkst.

—       Tikai vakar es uzrakstīju pāris pantu … Kas jums to tik žigli ir izstāstījis, don Galjardo?

—       Es vienmēr visu zinu. — Jezuīts pasmaida. — Kas tas ir par dzejoli?

—   Neteikšu.

—        Nav svarīgi. Ja jūs uzrakstāt labu dzejoli, vienalga, par ko, jūs esat darījis vairāk nekā tad, ja būtu nodūris desmit vēršu un ieguvis desmit sieviešu. Ja tas būs rakstīts kā slavinājums dievam, par ko esmu pārliecināts, tad esmu laimīgs, ka man tas gods būt jūsu skolotājam.

Dons Galjardo iziet no zāles, un Migels steidzas pie Alfonso.

—   Izlasi man savu dzejoli, Alfonso!

Visu varavīksnes krāsu ir par maz, lai izsacītu tavu pārdabisko daili.

Ziedputekšņi pārāk raupji līdzās tavām baltām delnām. Ai, cik maigas tavas lūpas!

Ceļinieks, kas pāri kalniem, sniegiem, lediem nāk pie upes, tajā sauli redz un tevi.

Tavos dārzos katrs cilvēks atteiksies no paradīzes, skaista tu kā zvaigžņu debess.

—   Vai tev patīk? — Alfonso iejautājas.

—       Pārāk rāms un nogludināts, — Migels izgrūž caur zobiem. Alfonso iesmejas.

—   Šovakar pie Rufinas — norunāts, Migel?

Migels paskatās viņā, bet redzams, ka domas viņam tālu.

—   Šovakar? Šovakar! Pie Rutīnas noteikti ne!

Vakars.

Jā, šis ir mans ilgu tēls, par kuru esmu sapņoj'is jau no bērnības, Migels domā, skatienu no Soledadas sejas neatraudams, it kā gribētu ar acīm uzsūkt sevī meitenes burvību.

Sī būs tā sieviete, kas mani piepildīs ar gaismu kā saule ieleju. Jā, visdziļākās jūtas ir tās, kuras nāk ar mīlestību. Kad es turēšu savos apkampienos šo meiteni, manās rokās būs visas pasaules dārgumi. Mana dzīve tad turpināsies mūžīgi.

Lūk, šis vīrietis ir tāds, kādu es iedomājos savu iemīļoto, Soledada domā. Es jūtu uz savas rokas viņa skūpstu kā zīmogu, ar ko viņš apliecina savu apņemšanos mani godāt kā karalieni. Cik skaists viņš un apbrīnas cienīgs ir šajā brīdī! Kaut tikai viņa skatiens paliktu arvien tikpat maigs kā pašreiz! Kaut tikai neiedegtos mana mīļotā acīs tās melnās ugunis, kuras mani dedzina un no kurām es baidos!

Smacīgā nakts smagi dveš, un zvaigznes trīsuļodamas šūpojas tumšajās debesīs. Liekas, viss kļuvis smags un pat tas, kas šķita spārnots, velkas pa zemi, smaržas pār^ vēršas dzīvnieciskā smākā.

Šodien ir desmitais vakars kopā ar viņu, viņas piemīlīgums mani ir neizsakāmi apbūris, viņas skūpsti tikai dara alkatīgāku manu izsalkumu. Es gribu vairāk. Visu vai neko!

Ne vārda neteikdams, Migels saņem meiteni rokās un aizrauj sev līdzi tumsā, kas sola svētlaimi.

Zvaigznes sakustas debesīs, viss, kas šķita spārnots, kūļājas pa zemi, dzīvniecisks cilvēks strauji elpo kā lietus piesūkusies zeme, un pats viņš kā aizmirsta monēta guļ zālē zem paegļa zariem.

—       Migel, — izbīlī gluži vai raudādama, čukst meitenes balss.

—   Soledad?

Pirmo reizi viņa pati noskūpsta mīļoto uz lūpām.

—   Es baidos, Migel,

Zvaigžņu stari ar piepūli laužas cauri tumsai. Nakts aiztur elpu, ciprešu stumbri slienas augšup kā katedrāles kolonnas, moskīti iesnaužas, vienmu|i riņķodami gaisā.

—       Mana apsolītā zeme, — Migels kaisli skūpsta meitenes seju, — visas takas iet augšup pie tevis; kaut ari skumju upes man šķērsotu ceļu, kaut pats ciešanu tuksnesis man būtu jāpieveic, es ietu pie tevis, tikai pie tevis! Mana dvēsele ieiet tavā ķermenī un mīl to tāpat kā manu ķermeni. Mana mīļotā, mana gaišā diena, tu esi es, un es esmu tu.

—       Esmu laimīga, — Solcdada, pavērsdama seju Migelam pretim, uzsmaida viņam, — vairs nebaidos nenieka.

—       Mana mīlestība! — Migels nopūšas, pats savu vārdu kvēlē degdams. — Tevī es atradīšu dievu un dzīvi, pēc kādas ilgojos.

Migels iet pa ielām pašapmierināts, lepns un tīksminās ap sevi. Brīnieties, jūs mirstīgie, apbrīnojiet, jūs debess un pekles spēki, mani, vīrieti, kuru mīl visskaistākā Seviljas meitene!

Migels iet pie Paskvala, viņš apsolījis to apciemot, un ļaužu straume uz ielām viņu apņem un rauj sev līdzi.

Balsis dun visapkārt, uztraukuma pilnas:

—   Vai tā ir patiesība?

—   Kur tas ir rakstīts?

—   Esot uzkārts uz katedrāles durvīm.

Ļaudis trokšņo, drūzmējas un steidzas. Taču Migels iet pūļa vidū, savu domu pārņemts. Manai laimei nav robežu. Nē! Tomēr traucē viņas vecīši. Viņa visu laiku domā par tiem, un viņi nemitīgi stāv starp mums. To viņš necietīs. Viņš grib Soledadu tikai sev vien. Un tūlīt. Ak debess, kā to izdarīt?

Uz laukuma ļaužu straumes saplūst vētrainā jūrā. Katedrāles priekšā iznācis jezuīts māj ar rokām, lūgdams apklust. Pūlis aprimst.

—       Dārgie brāļi iekš Kristus. Ātrs ziņnesis uz Madridi viņa eminencei arhibīskapam atnesis vēsti, ka Vestfālē, vācu zemē, ir noslēgts miers.

—  Miers! Miers!

—       Karš, — priesteris turpina, — kas trīsdesmit gadus plosījies Eiropā, ir beidzies. Jūsu vīri, dēli un tēvi jau ir devušies ceļā, lai atgrieztos mājup …

■— Slava!

—   Karavīri atkal kļūs par strādniekiem ..,

—   Kas viņiem dos darbu? Kas par tiem rūpēsies?

—   Kas viņiem atlīdzinās to, ko viņi zaudējuši?

Jezuīts paceļas pirkstgalos.

—       Ko zaudējuši? Viņi savas asinis ir lējuši par dievu un karali.

—   Par velti?

—   Gods, kas viņiem ticis parādīts,,.

Pūlis samīņājas.

—   Ha-ha-ha! Un ko iesākt ar to?

—       Viņi atgriezīsies pie savējiem, pie sava laimīgā ģimenes pavarda.

—       Mans vīrs karā zaudējis roku, — pūlī kliedz kāda sieviete. — Es negribu tādu laimi — ar vienu roku! Es gribu, lai mans vīrs būtu vesels, bet karalis man atdod kropli.

—       Un, kaut arī būtu abas rokas zaudējis, — jezuīts pietvīkdams skaļi sauc, — tavs pienākums, sieva, ir uz ceļiem pateikties dievam.

—       Pateikties? — sieva spiedz. — Pateikties par vīra sakropļošanu? Nolādēt gan! Vai kāds zina, par ko mēs karojām?

—   Klusu! Slava karalim!

—   Tai sievai ir taisnība!

—   Viņa apkauno karali un tautu … Sitiet viņu!

—       Viņai taisnība! Viņai taisnība! Kas aizstāvēs nabagu? Kas sievai dos maizi, ja vairs nespēs strādāt ne pati, ne sakropļotais vīrs?

Andalūzijas visbagatākais cilvēks vienaldzīgi soļo cauri ļaužu pūlim un doma tikai par savām baudām.

Viņš iet pa strādnieku kvartālu, kur nabadzība žāvājas ar izļodzījušos durvju rīklēm, glūn aklam logu acīm uz garāmgājēju, kur nabadzība pil no jumtiem, kas ir caurumaini kā siets, kur no visām šķirbām kā blaktis, kā tumsa lien laukā trūkums.

Rahītiski bērni, kukurūzas putra, miežu plāceņi, novājējuši ķermeņi ar galvām, caur kuru ādu redzamas galvaskausu aprises, rokās, kas trīsošas stiepjas pēc degvīna mēriņa. Migels vienaldzīgi pievelk mēteļa stūrus, lai tos nenotraipītu, un, tā kā nepatīkamas smakas sitas nāsīs, pieliek soli.

Šajā kvartālā dzīvo Paskvals.

Mūžvecais nams šķiet kā leģenda no seniem laikiem, tā akmens sienā ir iekalta zīme: liels tauriņš. Kāds izsmiekls, ja pats nams ir tik netīrs un smaku pilns, ka dvēseli spiež pie zemes!

Migels šķērso pagaliniņu, uzkāpj pa čīkstošajām kāpnēm līdz galerijai, veclaicīgai kā ceļa stabi uz spāņu ceļiem, un piedauza pie durvīm, uz kurām ar krītu ir uzšņāpts «Oviseria».

—   Kas tur? — sievietes balss noprasa.

—   Manjara.

—   Nāciet iekšā, godība!

—       Esmu Marija, Paskvala māsa, — meitene, stāvēdama pie sveces, saka.

Migels lēni pagriežas pret viņu.

Slaids, glīti veidots augums, bāla, samērīga seja ar nopietnām acīm, kautras kustības, kastaņbrūnas matu cirtas, miers, vienkārša stingrība un klusa pašapziņa. Meitene šķiet vecāka nekā varētu būt, viņa atgādina mežu, kurš gan naktī, gan dienā uzticīgi čukst vienus un tos pašus nopietnos un skaistos vārdus. Viegli ir elpot blakus šai būtnei, bet Migels to nemana.

—       Vai tu neesi viena? — no durvju puses atskan ķērkstoša balss, un istabā ienāk vecāka sieviete, sausa kā izkaltusi kārklu vica.

—   Grāfs no Manjaras, — Marija saka.

—       O, o, grāfs no Manjaras! — sieviete klanīdamās ķērkstoši iesaucas. — Kāds gods!

—   Esmu Paskvala krustmāte, Letīsija i Ebrero, godība.

Burts «r» zobiem ne visai bagātajā mutē skan ta, it

kā kāds vilktu ar koku pa dzelzs režģiem, sievietes kustības ir steidzīgas un aprautas.

—       Priecājos, jūsu godība, iepazīties ar jums! Esmu daudz par jums dzirdējusi.

Letīsija čalo kā strautiņš, bet piepeši aiz durvīm atskan soļi.

—       Nepieklājīgs ir tas, — Paskvals sauc, durvis vērdams, — kurš uzaicina viesi, bet pats nav mājās. Atvaino mani, Migel! Un esi sveicināts mūsu nabadzīgajā mītnē! Viens galds ar četrām kājām — ievēro, patiesi ar visām četrām! — pieci krēsli, lāde ar izejamām dranam, lūgšanu soliņš un vairāki puķu podi. Vai nav pietiekami?

Valodas turpinās pie vīna glāzes.

Glaimīgie un pazemīgie Letīsijas vārdi, īsie un klusie Marijas teikumi un Paskvala dedzīgais stāstījums par kara beigšanos.

Taču retais viesis kļūst arvien klusāks un neuzmanīgāks. Viņš sēž, neko nedzirdēdams, viņa skatiens klīst pa vecajām, saplaisājušajām sienām, un viņš domā, kā Soledadu šķirt no viņas vecvecākiem.

Paskvala runas vidū Migels piepeši pieceļas un atvadās. Paskvals un Marija iziet viņu pavadīt līdz galerijai, pār kuru jau iedcgušās zvaigznes.

«Kaut es būtu viņam vienalga kas, lai tikai varētu atrasties viņa tuvumā,» Marija domā, noraudzīdamās, kā Migels nozūd pagalmiņa tunfsā.

Dons Pedro Ķalderons de la Barka La vida es suetīo

Vietu ierādītāji slauka putekļus no dižciltīgo skatītāju sēdekļiem, sulaiņi aizdedzina sveces milzīgajos svečturos skatītāju zālē, un uz skatuves notiek pēdējais mēģinājums. Aktieri raibos kostīmos klusām atkārto savas lomas, lai pietaupītu balsis izrādei.

Sievas, kuras starpbrīžos pārdos ūdeni, apelsīnus, olīvas un dateles, ir apmetušās pustumsā aiz krēslu rindām.

Tumšo padebešu baušļi, kurus zilā marmorgaldā ' raksta dievs ar saviem pirkstiem, nekrāpj, nemelo nemūžam.

Krāpj un melo tikai cilvēks, ja vigš nebīstas šo baušļu, ja tos tulko, ja tos klaigā.

Pirmā sieva: — Skaisti gan.

Otrā sieva: — Es nesaprotu, ko viņš tur runā,

Trešā sieva: — Es arī ne, bet tomēr skaisti. >

Otrā sieva: — Vai viņš ir tā karaļa dēls?

Pirmā sieva: — Sihismundo? Kā tad! Vai tu tikai tagad pazini?

Otrā sieva: — Es viņu lāgā nesaskatīju.

Trešā sieva: — Cik briesmīgi, ka karaļa dēls ir tāds puspliks un iekalts ķēdes kā nikns suns!

Otrā sieva: — Tik plikam gan nevienam nevajadzētu rādīties. Tas ir netikumīgi.

Pirmā sieva: — Te ir teātris, tad jau var. Un tas ir slavens aktieris — no Madrides.

Trešā sieva: — Aktieris paliek aktieris. Visi aktieri ir dīkdieņi, tāpat kā klaidoņi.

Pirmā sieva: — Muļķe, šis pusdieno ar karali pie viena galda!

Otrā sieva: — Mēģinājums beidzas. Mums jāiet uz savām vietām.

Teātra priekšā sadzīti stabi, kur skatītājiem piesiet zirgus. Divdesmitgadīgs jauneklis gaišiem, izpūrušiem matiem un smalku seju, ar laternu rokā apstaigā stabu rindu un pārbauda, vai kārtībā dzelzs riņķi zirgu piesiešanai. Apskatījis tos, viņš tumsā sauc:

—   Ei, Ciko, kur tu esi?

—        Seit, — atbild kāda balss, un no tumsas izlien desmitgadīgs zēns. — Kas ir, Vehoo?

—   Klausies uzmanīgi, ko es tev teikšu, — Vehoo saka.

—   Pēc brītiņa sāks braukt skatītāji. Viņi uzsauks: «Hei, kur ir zirgu sargs?» Es teikšu: «Šeit es esmu, godība!» Viņi: «Vehoo! Tevi es pazīstu, zēn! Pieskati labi manu zirgu, un še tev reāls!» Un es …

—   … paņemu reālu, — Ciko nobeidz.

—       Pareizi, — māj Vehoo. — Es paņemu reālu, bet zirgus nesargāšu.

—   Kāpēc? — Ciko brīnās.

—   Tāpēc, ka es arī gribu noskatīties teātri.

—   Un kas tad sargās zirgus?

—   Nu, tu taču!

—   Es? Es? Kāpēc es?

—       Tāpēc, ka tad arī tu nopelnīsi. Dabūsi pusi naudas par katru zirgu, ja labi sargāsi.

Ciko priecīgi sasit plaukstas.

—   Labi, Vehoo! Es sargāšu.

—   Uzmanību, jau brauc! Stāvi te pie manis un klusē!

Tuvojas vairaki jātnieki.

—   Hei, vai te ir zirgu sargs? — sauc kāda balss.

—Es esmu šeit, godība! — Vehoo pacej laternu.

—  Priekšnieka nozīmēts zirgu sargs Vehoo, gatavs pakalpot jūsu godībai.

—       Vai tevi sauc par Vehoo? Neparasts vārds, — Migels saka.

—   Es esmu no Estrcmadūras, — Vehoo paskaidro.

—   Vai varu tev uzticēt melni?

—        Pavisam droši, — Alfonso apstiprina un apliek roku Vehoo ap pleciem. — Es šo puisi pazīstu, un man viņš patīk.

—       Ņem! — Migels nolec no zirga, pasniedz puisim zirga pavadu un divus reālus. Studenti aiziet.

—       Viņš tev iedeva divus reālus, nevis vienu, — Ciko, kurš tumsā bija pietupies, ierunājas.

—   Kā tu zini? — Vehoo brīnās.

—   Tev rokā nošķindēja divi naudas gabali.

—       Tev taisnība, un noruna paliek noruna. Se tev reāls, un piesien zirgu! — Vehoo iesmejas.

Teātris mirdz un laistās.

Kā trīsuļojoši taureņi uz krāsainiem ziediem mirgo mežģīņu mantijas, kā arī diadēmas uz sieviešu matiem. Vīrieši tērpušies samtā un mežģīnēs. Gaismu lej lustras un neskaitāmas sveces, paziņas savstarpēji sasveicinās, ceremoniāli paklanoties.

Migels jūt sev pievērstu skatienu un meklēdams lūkojas apkārt, no kurienes tas nāk. A, no turienes! Izabella. Viņa sēž iepretim ložā kopā ar tēvu un Felisjanu, kura viņam pamāj ar vēdekli. Migels samulsis atturīgi paklanās. Bet tepat netālu pa labi sēž Soledada ar savu vectētiņu. Migels sveicina Soledadu tik uzkrītoši, ka meitene pietvīkst un visi zālē sēdošie paraugās viņā.

—       Redzēji? — Dons Haime apmierināts pasmaida. — Viņš neslēpj savas simpātijas pat ļaužu klātbūtnē. Viņš ir īsts vīrietis un muižnieks.

Migels raida kvēlus skatus savai iemīļotai, un viņa tam uzsmaida.

Visās malās klanīšanās, smaidi, glaimīgi vārdiņi, zīda čaukstēšana, līdz ieskanas klusa mūzika un sulaiņi izdzēš sveces. Skatītāju zāle iegrimst tumsā, cilvēki kļūst līdzīgi ēnām, un nejauši Migels pavērš skatienu uz balkonu, kur pēdējās rindās ierauga Vehoo seju. Taču Migelam nav vairs laika domām par sava meļņa likteni, jo priekškars atveras un uz mežonīgu kalnu fona parādās vīriešu drēbēs pārģērbusies Rozaura.

Mans kume] straujais,

kā zibens lido tu, kā vējš no kraujas!

Kam projām skrēji?

Kam kalns tev pāri klintis slējis?

Vai šeit, vai tur? Par kādiem grēkiem man tagad jālauž ceļš ar pašas spēkiem? Ar asins zīmi baigu Tu, svešā zeme, rādi savu vaigu?

Kalderona panti plūst skanīgi un tīkami. Tajos ir Arkādijas idilliskais maigums, renesanses laikmeta tauru skaņas, mitoloģisko eposu iezīmes, tajos ir mistikas gleznainība un viņa dzimtenes kaislību Herkulesa spēks.

Migels ir aizgrābts. Viņš kopā ar Sihismundo pārdzīvo visas mokas, izjūt važu smagumu, tāpat nožēlas kā vārnas lido ap viņa galvu, tūkstoš šaubu izmocītu, arī viņš gaužas un sūrojas par savu nožēlojamo likteni:

Kas man teiks, par ko tāds sods, dievs tik loti sadusmots? Tas, ka jāpiedzimst ir mums, — mūsu vienīgs noziegums.

Sihismundo sāpes kļūst par visu skatītāju sāpēm.

Brīvību, šo dārgo balvu, putniem, zvēriem dod bez bažātn, tikai man aiz restēm, važām nav kur bēdās piesliet galvu. Dievs, vai tas tavs labais darbs?

Kalderona panti sit, plēš, moka, tad atkal atslābst, vilina un slavē. Pēc briesmīgās sadursmes starp tēvu un dēlu ir lielais starpbrīdis.

Ilgi, nerimstoši aplausi un gaviles. Aktieris, kas spēlē Sihismundo, tiek cildināts kā seno romanču bruņinieks.

Migels steidzas uz vestibilu, cerēdams tur ieraudzīt Soledadu. Durvīs viņš strauji uzgrūžas maza auguma robustam vīriņam ar sarkaniem vaigiem, kurš ģērbies bagāti, taču mazliet nevērīgi. Migels ieskrien viņam tieši rokās.

—   Hei, trakuli, vai tā džentlmenis uzvedas teātrī? — Vīriņš dusmojas.

—   Jūs gribat man mācīt džentlmeņa uzvedību, kungs? — Migels dusmīgi iesaucas un tver pie zobena.

•— Nomierinies, — Paskvals parausta Migelu aiz piedurknes, — netaisi skandālu!

Vīriņš iesmejas.

—   Vai nevēlaties duelēties labāk ar otām, jaunais cilvēk? Tad mēs vēl sarunātu, citādi nav vērts pūlēties.

Vīrs labsirdīgi pasmaida, sakārto sadursmē sašķiebto apkakli un iet savu ce|u.

Paskvals aiztur Migelu, kurš trīc aiz dusmām.

—   Vai zini, kas tas bija?

—  Man vienalga, — Migels izgrūž.

—   Tas ir slavens cilvēks, — Alfonso piebalso Paskvalam. — Liels mākslinieks. Gleznotājs Muriljo. Viņš akurāt par to vien domā kā izkauties ar kādu muļķīga nieka dēļ.

Pa vestibilu pastaigājas tikai pilsoņi, aristokrātija palikusi ložās sēžam, un Migels atkal ierauga savu iemīļoto tikai tad, kad atgriežas savā ložā. Par spīti svešu acu simtiem, viņš raugās meitenē ar atklātu, mīlestības pilnu skatienu, taču to atkal aptumšo dusmas uz donu Haimu. Ja nebūtu viņa, es varētu ar Soledadu pārmīt kādu vārdu. Vienmēr viņš man stāv ceļā. Kā es neieredzu šos viņas vecvecākus!

Izrāde tuvojas nobeigumam.

Tā beidzas ar tikumisko spēku uzvaru, pazemība uzvar lepnumu, un nežēlīgā cietsirdība tiek piedota.

Priekškars aizveras, un Migels šajā brīdī iegrimst domās un jūt, cik tālu viņš atrodas no skaidrības, kas kā dzidrs kalnu gaiss virmo lugas epilogā, kā dienu un nakti neizprotamas ciešanas žņaudz viņa rīkli un krūtis pleš pušu ilgas pēc jūtu pilnas, bagātas dzīves, pēc dzīves, kādas viņš alkst.

Zinu gan, kas man jādara, no teātra izejot, Migels domā. Rīt aizvedīšu Soledadu uz Sjerras Arasenas kalniem, uz tēva medību pili pie E1 Ronkiljas, tur mēs abi kopā dzīvosim gluži kā paradīzē starp debesīm un zemi, tikai mēs un mūsu mīlestība. Tā es to gribu! Un tā tam jānotiek!

Migels iet pēc sava zirga. Vehoo padod viņam pavadu un zemu paklanās, sacīdams:

—   Lūdzu, jūsu zirgs, godība!

—   Tu taču arī biji teātrī, — Migels saka, raudzīdamies viņa sejā, kurā iaternas skopā gaisma caur rūtīm met režģotas ēnas.

—   Biju, godība, — Vehoo atzīstas. — Es mīlu teātri vairāk par visu.

—   Un kas sargāja zirgu? — Migels stingri noprasa.

—  Mans palīgs un svētais gars, kas atbalsta entuziastus.

Migels vēlreiz paskatās puisi un paņem pavadu no viņa rokas. īsi atvadījies no draugiem, viņš uzkāpj zirgā un bez pavadoņa nozūd nakts tumsā.

Soiedada uzsmaida savam attēlam spogulī. Cik ļoti es, muļķīte, baidījos, ka pēc tam viņš mani vairs nemīlēs! Viņš mīl mani ar katru dienu vairāk. Mēs satiksimies pie viņa māsīcas — grāfienes de la Rokas, viņš grib steidzīgi mani satikt, jo viņam esot kas svarīgs sakāms. Vairāk viņš neko nepaskaidroja. Bet es nojaušu, par ko būs runa. Viņš man jautās, vai es vēlos kļūt viņa sieva. Vai es vēlos! Jaunava visusvētā, vai.es vēlos!

Migels, izpildījis jaunā sabiedrībā obligāto priekšā stādīšanās ceremoniju, steidzīgi no tās attālinās un ievelk Soledadu blakus istabā loga nišā, kur viņus nevar pamanīt. šodien viņš ir pacilāts, šodien viņš ir nopietnāks nekā jebkad agrāk.

Mīļais mans, Soiedada domā, maigi raudzīdamās Migelā, zinu, kur kavējas tavas domas. Nešaubies, dārgais, runā, es gaidu tavu jautājumu un atbildēšu ar sajūsmu!

Istaba slīgst dziļā klusumā. Var dzirdēt pat, kā švirkst sveču degļi.un kā briest domas, kas klusi vilnī gaisā.

Migels skūpsta Soledadas rokas, uzmauc viņai pirkstā gredzenu ar lielu rubīnu. Soiedada aizkustināta pateicas Migelam ar skūpstu. Abi jūtas laimīgi, klusē un raugās viens otram acīs.

—   Jau rīt, Soledad, tu kopā ar mani būsi paradīzē, — Migels svinīgi runā. — Pēc brīža mēs atstāsim pilsētu un ar saules lēktu būsim pie mērķa. Viss sagatavots mūsu aizbraukšanai.

Soiedada satrūkstas. Ārā no pilsētas? Naktī? Ak jā, protams! Mēs taču brauksim uz viņa Manjaru! Pie viņa vecākiem…

Soiedada staro laimē, galva viņai reibst aiz sajūsmas, viņa strauji skūpsta mīļoto, un Migels meitenes pleciem uzklāj brokāta mēteli, rotātu ar zvērādām.

—   Ceļā tev auksti nebūs, bet kalnos arvien ir auksti.

—   Kalnos? — Meitene satrūkstas. — Kādos kalnos, Migel?

—   Esmu izlēmis, Soledad, ka es vēlos būt kopā tikai ar tevi un mūsu mīlu. Seit man visi tevi atņem. Tavi vecvecāki, pilsēta, studijas, bet es gribu tevi tikai sev vienam — no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam un gribu to tūlīt. Brauksim uz Sjerra Arasenu, kur atrodas rnana tēva medību pils! Uz kalniem. Pēc brīža dosimies ceļā …

Soledadai pamirst sirds. Viņai aizraujas elpa, un viņa meklē atbalstu, lai nenokristu.

Tātad to viņš grib? Izpriecu, nevis laulību. Viņš grib sev mīļāko, nevis sievu.

Meiteni pārņem gan cilvēcisks, gan muižnieces lepnums, viņa izslienas, sejā iesitas asinis, un tā sāk kvēlot.

—   Nē! Nemūžam!

Migels stāv viņas priekšā kā zibens ķerts.

—   Ko tu saki? — viņš stostās.

—   Nekad! Nekad! — meitene kliedz aizvainojumā.

Migels nobāl, seja viņam kļūst pelēka.

—       Vai es sapratu pareizi? Tu negribi braukt kopā ar mani? Bet pirms brīža tu taču biji ar mieru?

—       Bet nu es vairs negribu, — Soledada iesaucas un nomet mēteli no pleciem. — Nekad!

Migela sapnis piepeši sabrūk, kā zibens trāpīts, vienā mirkli pārvēršas pīšļos.

—       Jā, es gribēju gan, — Soledada raudādama elso, — bet ne tā. Es gribēju, ak, es to nevaru izteikt, es, nelaimīgā, domāju, ka … bet tu gribēji sev tikai mīļāko un neko vairāk. Kāds apkaunojums!

Migels nedzird ne vārda, ko Soledada runā. Viņa vilšanās ir neaprakstāma. Soledada nepiepildīja manu sapni. Viņa pievīla manas ilgas. Satrieca to, ko biju iecerējis. Vai tā viņa mani mīl? Nē, nevajag man tādas mīlestības! Tā man ir kā tukšs gaiss. Es viņai atdodu sevi visu, bet viņa negrib. Nemīl mani. Aizvainoja mani. Beigas.

Sajā mirklī Migela mīlestība pret Soledadu ir mirusi. Tā ir neglābjami zudusi — nekas to vairs nespēj augšām celt.

Migels stāv, kā zemē iemiets, ausis viņam aizkritušas no pērkondimdošā trokšņa, ko rada grūstošā pasaule. Viņa domas grimst tumsā, un tukšums plešas visapkārt.

Beigas. Visam beigas.

Migela kājas negaidot sakustas, un viņš iziet no istabas.

Bet meitene vaimanā sirdssāpēs, tās viņai dedzina deniņus kā sveķaina lāpa. Pēc brīža viņa paceļ galvu. Viņa ir viena. Aizgājis? Aizgājis? Ak dievs, pat šajā brīdī es viņu mīlu! Pat tik smagu apvainojumu es viņam piedodu!

—       Migel! Kur tu esi? Kur esi, mīļotais? Es tev piedodu, tikai atgriezies pie manis! .Tikai neatstāj mani vienu, — Soledada raud un sauc Migelu gan pārmetošiem, gan mīļiem vārdiem, bet viss velti.

Pa šo laiku Migela pils pagalmā puiši izjūdz no karietes četrus zirgus — melnākus par nakti.

Zobus sakodusi, ar sāpju plosītu dvēseli — Soledada stāv savu vecīšu priekšā.

—   Tu esi raudājusi? — Vecmāmiņa uztraucas.

—   Kas noticis, Soledad? — vectēvs prašņā.

—       Esmu pārlieku laimīga, — meitene klusi saka, viņu pētošo skatienu vairīdamās. — Es viņu bezgalīgi mīlu.

—       Un viņš tevi? — dons Ilaime jautā, skatienu nenovērsdams no viņas lūpām.

Soledada norij asaras un piespiež sevi pasmaidīt.

—        Paskatieties, — viņa saka un pastiepj roku uz sveces pusi, un tās gaismā iemirdzas liels rubīns kā tumšsarkana mēness ripa lietus tvaikos.

—   Cik skaists! — dons Haime pārsteigts iesaucas.

—   Ak, laimīgā! — Vecmāmiņa apraudas.

Bet Soledada, stingi smaidīdama, aiziet savās istabās.

Migels stāv pilī pie loga un raugās pagalmā. Sulaiņi vīpsnādami kravā ārā no karietes segas un pārtikas saiņus.

Viņš nikni apsviežas, metas pie logiem, kas atrodas iepretī Soledadas namam, strauji aizver tos un aizvelk priekšā aizkarus.

Vientulība, dusmas un aizvainota patmīļa viņam žņaudz sirdi.

Migels paķer mēteli, cepuri un izskrien no mājām, žēluma, niknuma un aizvainotības urdīts, jo sieviete, kurai viņš gribēja atdot savu dzīvi, atraidījusi viņa kaisli, satriekusi viņa iedomas un sadūšojusies nepakļauties viņa egoistiskām iegribām.

—       Biju katedrālē uz vakara dievkalpojumu, don Migel, — Marija smaidīdama stāsta.

—        Un jums nelaimējas, donja Marija, — Migels ātri ber vārdus, — jo, tikko iznākusi no dievnama, jūs esat

sastapusies ar tādu grēcinieku, kuram ir apriebusies baznīca un viss, kam tā kalpo.

—   Godiba, — meitene izbijusies iesaucas.

—   Izdarīt tūkstoš grēku, tūkstoš netaisnību, iekalt to nosaukumus klinti, izmest tos sev visapkārt kā ēsmu vistām, lai ikviens varētu uzknābāt no tiem pa drusciņai un paņemt sev. Izsēt ļaunumu, lai grēks dīgtu pat vietās, kas slacītas ar svēto ūdeni…

—   Ko jūs runājat? Kas jums noticis? — Marija šausminās. — Jūs mani biedējat.

—   Meklēju lampu, lai to sadauzītu un apdzēstu pēdējo liesmiņu, lai dzīvo tumsa un viss, kas tajā ņudz, sākot ar tārpu un beidzot ar cilvēku ilgām, kas tiecas uz mērķi — dzijām jūtām. Likt visu uz vienas kārts ir skaisti, bet es jums saku, es zvēru, donja Marija, ka arī zaudējumā ir savs skaistums, ja zaudētājs var remdināt savas sāpes un niknumu tik mīkstos spilvenos, kādas ir jūsu acis, donja Marija! Vai jums nešķiet, ka mums katram ir savs dievs? Katram savādāks?

—   Ko jūs runājat, don Migel? — Marija izmisusi iesaucas.

—   Jā, jā, mums katram ir savs dievs. Es savējo zaudēju vakar vakarā, — Migels rūgti saka un piepeši sāk skarbi smieties. — Es nopirkšu jaunu dievu to kungu! Varbūt jūs gribat, lai es kalpoju jūsu dievam, donja Marija? Esmu ar mieru, esmu, ja vien jūs to vēlēsities. Šodien man derētu pie viņa atbalstīties. Es zvārojos. Negribu būt viens! Sadauzīt vientulību simt gabalos un pulcināt ap sevi vienalga ko, vienalga kā …

—   Vai jums kāds nodarījis pāri, don Migel?

Viņš ielūkojas meitenei acīs, cik vien iespējams redzēt laternas gaismā uz ielas stūra.

—   Vai man kāds var pāri nodarīt? — Viņš iesmejas lepni un ironiski. — Mani var tikai aizvainot. Ja to atļaujas vīrietis, tad atriebj asinis, ja sieviete, tad — nicināšana un vienaldzība.

—  Man bail no jums, — Marija čukst. — Jūs dedzina kāda liesma, un tā kvēlo arī jums visapkārt.

Migels viņā nemaz neklausās, viņš piepeši izgrūž:

—   Ja es jums piedāvātu, lai mūsu mīlestība aizvestu jūs no brāļa, no draugiem nezināmā virzienā tūlīt pat, nevienam neko nesakot, ko jūs man atbildētu?

—       Būtu ar mieru! — meitene pat neapdomājusies nočukst.

Migels klusēdams ilgi raugās viņas sejā.

—       Par ko jūs domājāt, don Migel? — Marija klusu iejautājas.

—       Debesu plašumos esmu atklājis jaunu zvaigzni, Marija, — Migels tikpat klusi atbild.

—       Vai drīkstu zināt, kādu? — Marija jautā, un viņas balsi ietrīcas ilgas.

—   Tā saucas Uzticība, — Migels nopietni atbild.

Migels ar Alfonso pāriet pār tiltu un so|o pa Trianas ieliņām. Krodziņā «Pie antilopes» virs ieejas, vējā šūpodamās, karājas laterna. Atspiedies pie ieejas akmens aplodas, stāv kāds vīrs, viņš ir aptvēris to rokām tā, it kā turētu tajās visu pasauli …

—       Ei, kungi, palēniniet soļus un uzklausiet mani! — viņš uzsauc Migelam un viņa draugam. — Esmu Klemente Riva! Kā? Vai jums šis vārds neko neizsaka? Vai gribat aiziet man garām kā akmens stabam? Apstājieties, kungi, jo Klemente Riva, jūrnieks no kuģa «Svētā Cecīlija», ir cilvēks ar spāņu asinīm un nemirstīgu dvēseli!

—       Esi sveicināts, kapteini! — Alfonso iesmejas un uzsit piedzērušajam uz pleca. — Uzmanies, ka nav jāosta zeme! Uzmanies, ka tā tev neaizpeld no kāju apakšas un tu neiekrīti okeāna viļņos!

—       Viļņi ir manas mājas, — jūrnieks vāvuļo, — trīs simti piecdesmit dienu gadā es peldu pa ,..

—       Vīna jūru, — Alfonso papildina, — un allaž turies pie masta …

—       Jā, pie masta es turos, — jūrnieks māj, — taču tas nav parasts masts, jo tajā plīvo — vai redzat? — spāņu karogs. Un es jums zvēru, — piedzērušais dievojas un sit ar dūri pie krūtīm, — ka nav nekā cēlāka par šo karogu. Es un mana valsts zvalstāmies pa viļņiem kā vraki.

—       Zvalstieties vien! — Alfonso stumj nost jūrnieku un garām viņam ieiet pa durvīm, Migels seko.

Krodziņš viņus sveic ar eļļas lampu dūmaku un krodzinieks ar dziļu klanīšanos.

—       Dons Djego jau ir šeit. Lūdzu, sekojiet man, cienījamie kungi!

Pie galda blakus Djego sēž Paskvals un vēl divi vīrieši.

Viens no viņiem, siks un tievs, pielec kājās un klanās Migelam tik zemu, ka gandrīz ar pieri atsitas pret galda malu.

—   Kaparrone, aktieris Kaparrone, jūsu kalps, godībai

Jaunietis, kas sēž pie Djego kreisās rokas, pieceļas, paklanās, bet klusē.

Migels viņā ziņkāri paskatās.

—       Jūsu godība mani neatceras, — jaunietis godbijīgi saka. — Es esmu Vehoo, zirgu sargs, un man bija tas gods …

—   Atceros, — Migels nosaka.

—       Es lūdzu mani atvainot, ka esmu apsēdies pie muižnieku galda, bet dons Alfonso tā vēlējās, — Vehoo paskaidro.

—        Esiet sveicināts, — Migels atbild, — jau tāpēc vien esat vēlams viesis, ka teātri mīlat vairāk nekā zirgu pieskatīšanu.

—        Šis zirgu sargs ir pārdevis savu dvēseli poēzijai uz mūžu mūžiem, — Alfonso piebilst, — viņš raksta dzejoļus tāpat kā es.

Migels raugās jauneklī, kura acis mirdz sajūsmā.

Lūk, aizraušanās, Migels domā, aizraušanās kā cilvēka būtības sastāvdaļa, kā nevaldāms spēks, kas dzimst viņa zemapziņā, pazemes upe, kura izlaužas zemes virspusē, aizraudama ar savu nevaldāmo spēku sev līdzi visu, kas gadās pa ceļam; Migels jūt kādu garīgu saikni ar šo jauno cilvēku, taču aktieris, ilgāku laiku neievērots, griežas pie viņa ar cieņas pilnu uzrunu:

—       Vai jūsu godība aplaimoja ar savu klātbūtni mūsu pirmizrādi? Ak, ko es jautāju, es, nožēlojamais, skaidrs, ka kungs…

—       Ko jūs tēlojāt Kalderona lugā? — Migels pārtrauc viņa patētisko runu.

—       Ceturto kareivi, godība. Pirmā cēliena trešajā ainā es ienāku un saucu …

—       «Kungs», un tava loma ir cauri, — Alfonso iesmejas. Kaparrone lepni piepūšas.

—       Atvainošanu, dažreiz arī mazā lomā var daudz ko parādīt.

—   Tev tomēr tas šoreiz nav izdevies, — Vehoo vīpsnā.

—       Tu gan šajā jautājumā esi lietpratējs, tu, zirgābolu mēzējs!

—   Maldies, Kaparrone, — Djego iejaucas. — Vehoo saprot gan. Viņš pats raksta labus pantus. Lielisks puisis, tikai aizstāv to bezprāti Gongoru.

—       Gongora bezprātis, godība? — Vehoo satriekts pagriežas pret viņu. — To jūs nedomājāt nopietni.

—       Viņš ir bezprātis! — Djego nepiekāpjas. — Jukušais ar stīvu mēli šļupst pantus, ko neviens nesaprot.

—       Nē, nē, — Alfonso iesaucas. — Sajā cilvēkā ir kodols, draugi. Kas salīdzinājumā ar viņu ir Kevedo, kas Errera un Leons?

—        Ka viņu grūti saprast? — Vehoo pretojas. — Vai tā kāda vaina? Vai tad poēzija ir ikdiena, nevis svētki?

—       Smieklīgi, — Paskvals sauc. — Gongoram nav poēzijas. Tā ir rotaļa ar vārdiem. Spēle. Vārdu jūklis. Daudz vārdu par neko.

—       Cik varens gan viņam blakus šķiet Kalderons! — Paskvalam pievienojas arī Alfonso.

—        Protams, protams, — Paskvals sauc. — Kalderons, tas tik ir dzejnieks!

Vehoo pieceļas un skandē:

Dod zirgu man, lai lepnā gaitā jātu, lai mestu zibeņus un gaisus dārdinātu!

—   Kas uzrakstījis šīs rindas, Kaparrone?

—        Kas gan cits kā tavs ķertais Gongora, — Kaparrone atcērt.

Vētraini smiekli.

—       Trāpīji gan, Kaparrone, — Alfonso smiedamies saka. — Tavs Kalderons tās uzrakstījis. Tie ir Astolfa vārdi no vakardienas izrādes septītās ainas.

Smiekli kļūst vēl skaļāki.

—       Redzi, ceturtais kareivi, — Vehoo uzvaroši viņu izsmej. — Rokā esi! Te nu tu redzi, ka arī lielais Kalderons pakļaujas vēl lielākā Gongoras ietekmei. To varam spriest pēc daudziem Kalderona dzejoļiem.

—       Vai jūs, Vehoo, protat kādus Gongoras pantus? — Migels iejautājas.

—       Protu, godība. Zinu no galvas gandrīz visu viņa teiksmu par Akidu un Galateju.

—   Vai jūs nenodeklamētu no tās kādu pantu?

— Labprāt, godība, — Vehoo piekrīt un, ar izteiksmi izrunādams ik vārdu, skandē:

Bēg Nimfa prom, kā parādība bālē, kur lauru koks no saules novērš vaigu,

un, visi jasmīni kur slēpjas zālē, tās gurni sniegainie dod veldzi svaigu. Un viena lakstīgala otrai tālē gan raud, gan žēlojas ar balsi maigu; no sapņa acīm saskanīgums lejas, lai dienu neizkveldē saules trejas.

Krodziņā valda klusums. Pagriezušies uz Vehoo pusi, klausās gan idalgo, gan dienas strādnieki. Taču Gongoras vārdi ir juceklīgi un nesaprotami — un izskanējuši tie nozūd, atstādami tikai mirdzošu svītru, kas iezīmē to ugunīgo un netveramo ceļu. Djego paceļ roku noliedzošam mājienam, taču Vehoo sajūsmināts deklamē tālāk:

Un debess nektārs sveķī sarecēja,

ko sarga mandeles puszaļoksnas, pussausas,

gar baltvītolu zemē noritēja

un spoža sviesta pika niedrēs gausās…

—       Ha-ha-ha! — Djego neiztur, un kopā ar viņu smejas vai puse krodziņa viesu.

… no kāres pludo šaurā stropa skrejā salds medus, dzimis ozoldores kausā…

—       Patiesi — tas skan smieklīgi, — Paskvals un Kaparrone vienā balsī sauc, taču Vehoo ietiepīgi turpina:

… tas gaišais saldums, kurā Pavasara ar puķu sulu vasku kopā vāra.

—       Ha-ha-ha, pavasaris puķu sulu sajauc ar vasku, haha-ha! — Kaparrone kratās smieklos.

Tagad arī pārējie atmet ar roku un vairs neklausās, krodziņš atkal nodun smieklos; tava jukusī galva, Gongora, paripo zem galdiem, tavam uzticamajam pielūdzējam Vehoo zūd pamats zem kājām, un viņš, aprakts smieklu lavīnā, iegāžas pazemē, tikai viņa bezspēcīgā zobu griešana ienes mazu disonansi vispārējā jautrībā.

Migels neievēro ne troksni, ne izsmieklu, viņš sēž, domās iegrimis.

—   Vai jums patika šie panti, godība? — Vehoo jautā.

—   Jā, kaut ari es tos nesapratu.

—       Kas gan tev tajos patīk, ja drīkstu zināt? — Djego izsmejoši ieprasās.

— Tie šalc kā putainas asinis dzīslās, tie ir vētraini, valdonīgi, spēka pilni un nesaudzīgi dzenas pakaļ savai iedomai…

—   Vai tu tajos jūti pats sevi? — Alfonso smejas,

Migels neatbild.

—   Vai tu ari neesi jucis, draugs?

Krodziņā pa šo laiku atkal sācies troksnis un pat divkārt skaļāks.

—   Divi ar pusi reālu nav maz, taču norauties dabū pamatīgi. Pacel vien uz rokām tādu vīna mucu vai uz muguras maisu kukurūzas — un tev būs skaidrs, — atskan no strādnieku galdiņa.

—   Seit vispār ir grūti iztikt. Zeme ir izkāsta un nolaista, un muižas īpašnieks tev nedod pat kārtīgi paēst. Ostā atkal par saviem grašiem vari piebāzt pilnu vēderu, taču tos sapelnīt ir grūti, jods parāvis, pārāk smagi jāstrādā. Ko lai mēs iesākam?

—   Sājos pantos ir maz no dzīves, taču kaut kas no poēzijas ir, — Migels prāto. — Pacelties pāri viduvējībai, nomest ikdienišķību un skandēt vārsmas, kas pilnas vēl līdz šim neatklāta skaistuma, no staru jūkļa radīt gleznu, neparastu un dievišķu, kā Grēko svēto tēli, būt citādam nekā pārējie …

—   Esmu dzirdējis par darbu Kadisā, — runā kāds drukns, plecīgs krāvējs, kuram zem atpogātā krekla redzamas spalvainas krūtis, — tas ir ostā, no kuģa uz krastu jānes kukurūzas maisi. Grūti nav, un dienā sanāk par pusreālu vairāk. Taču tad es būtu slikts seviljietis, ja es nožēlojama pusreāla dēļ ietu uz pilsētu, kas iedomājās sevi pārāku par mums, vai ne?

—   Mums nekas cits neatliek kā izceļot! — Kāds dienas strādnieks nopūšas un samulsis raugās savās stiprajās rokās, ar kurām šeit nevar nopelnīt iztiku.

—   Tiesa, — cits piebalso, — tikai es prasu, kāpēc. Kāpēc mums būtu jādodas prom no dzimtenes, kur ir mūsu mājas, uz.nezināmām zemēm pie indiāņiem vai cilvēkēdājiem? Vai tāpēc, ka mūsu karalis ar savu madāmiņu izšķērdīgi dzīvo — vienos svētkos un izpriecās?

—  Mākslai jābūt saprotamai un skaidrai, — Alfonso iebilst. — Lai to saprastu bez izskaidrojumiem.

—   Bet vai Svētos rakstus arī nevajag izskaidrot? — Vehoo izmet.

—   Salikšu paunā savus jaunos svārkus, divus kreklus, dažus miežu plāceņus un kopā ar sievu un bērniem braukšu pāri jūrai, — dienas strādnieks prāto.

—   Tad jau labāk iet karot, — krāvējs pretojas. — Mūsu karalis ir uz karošanu nadzīgs, un es varu derēt, ka kautiņš ar franču Ludvigu ilgs vismaz savus pāris gadus.

—   Karot var iet, tā ir vīriešu padarīšana. Taču izceļot? Nē! Šeit ir manas mājas, un dzimtai zemei vajag mani pabarot. Vai tiešām Spānija ļaus man nosprāgt badā?

—   Ja grauzīsi akmeņus, nenosprāgsi. Kastīlijā ir, ņem, cik gribi. Par nabago te netiek domāts. Kungiem vara, mums nabadzība.

—   Un mēs to piecietīsim?

—   Priesteri un mūki mūs aptīra, brāli. Es dzirdēju no kāda mācīta vīra, ka Spānijā esot desmittūkstoš klosteru mūkiem un mūķenēm vēl vairāk. Vairāk nekā trīs simti tūkstošu priesteru un ap pusmiljona mūku. Vai saproti, cik daudz šeit liekēžu, kuru labā mēs strādājam? Un kur tad vēl kareivji! To ir vairāk nekā smilšu upmalā!

—   Ko tu iesāksi pret kareivjiem?

—   Un pret svēto inkvizīciju?

—   Svētajai inkvizīcijai ir tūkstošiem acu un ausu. Tās ir visur, — krāvējs klusi saka. — Manam tēvocim ir dēls, viņam nav vēl ne divdesmit gadu, un par pieciem dukātiem viņš pats savu tēvu nodeva inkvizīcijai par ķecerību. Tas mani briesmīgi satrieca, un tagad es katru dienu gaidu, ka viņš nodos arī mani, lai iegūtu vēl piecus dukātus. Paldies dievam, šī diena ir laimīgi pagājusi, šai dienai par godu es iedzeršu, man ir laimējies. Bet, kas būs rīt, to nezina neviens. Labāk tomēr būs izceļot no tādas valsts!

—   Zem apzeltītā inkvizīcijas svečtura ir nepiepildāms atvars, kas aprij visus, kuri uzdrošinās prātīgi domāt un cilvēciski dzīvot. Un tā mēs svaidāmies starp divām ugunīm — izkurtējušo muižniecību un asinskāro inkvizīciju. Ir vienalga, uz kuru pusi tu dosies — uz labo vai kreiso, vienmēr apsvilsi.

—   Ļautiņi, — krāvējs ierunājas, — vai tad vispār ir vērts dzīvot?

—   Spānieši! Spānieši! — No durvju puses atskan piedzēruša vīra balss, un durvīs parādās kuģa «Svētā Cecīlija» jūrnieka Klementas Rivas izpūrusī galva, kas atgādina sama spuraino purnu. — Sakiet — vai mūsu varenā valsts nav visas pasaules kronis? Vai nav paradīze zemes virsū, gabaliņš no debesu valstības? Es jūs lūdzu, spānieši, gan melno, gan balto spēku vārdā — iedzeriet ar lepnumu uz Spānijas slavu un uz tās dižciltīgajiem dēliem, kuriem nav līdzīgu visā pasaulē!

Palmu alejas karaliskajos dārzos, miršu dzīvžogi ap banāniem un safrāna dobēm, apelsīnu koku puduri ar oranžiem augļiem un zem tiem strautiņi, dzīvību un svaigumu nesošās burbuļojošās artērijas, tālāk pelēcīgi mirdzošie ezeriņu gludie ūdens spoguļi, kuros rotājas pēcpusdienas saule. Soledada, ietinusies apmetnī, seko Migelam.

Pie Nimfas statujas Migels apsēžas uz akmens soliņa. Soledada tikko paspēj aizslēpties aiz banānkoka zariem, kad šurp nāk slaida meitene ar kastaņbrūniem matiem un skaistu, nopietnu seju.

Migels pieceļas, noskūpsta viņai roku.

Meitene viņam uzsmaida.

Labāk būtu tūlīt bēgt prom, bet tad viņa sevi nodotu. Soledada pieplok pie banānkoka stumbra un aizver acis, lai neko neredzētu, taču, ak šausmas, dzird katru vārdu.

—   Lai jūsu mati ir aizkars, kas pasargās manu seju no pasaules acīm, Marija!

—   Es labprāt jūs paslēpšu pie sevis, ja vēlaties, — atbild maiga meitenes balss. — Es neatkāpšos no jums, lai kādi triecieni ari nāktu, lai kāda uguns mani žilbinātu, lai kādās liesmās es degtu, lai kādos ūdeņos slīktu.

Kā tā meitene runā! Soledada satrūkstas. Es viņam nekad neko tik skaisti neesmu spējusi pasacīt.

—   Marija, Marija, es nevaru pat izteikt, cik neizsakāmi jūs mīlu!

—   Jūsu mīlestība ir mana laime, Migel, ja drīkstu jūs tā saukt. Un savai laimei es palikšu uzticīga, kamēr vien elpošu.

Soledada pamet savu paslēptuvi un bēg, taču vesels pulks garu ņirgdami drāžas viņai pa pedam — un viņa klūp, ceļas, raud un vaimanā.

Migels paņem Mariju pie rokas un, par spīti ziņkārīgajiem garāmgājēju skatieniem, ved viņu uz savu māju.

Ir jau pāri pusnaktij, kad Migels pavada savu mīļāko līdz viņas nabadzīgajai mītnei un atgriežas mājup.

Uz Čūsku un Kambanas ielu stūra viņam ceļu aizšķērso kāda ēna.

—       Jūsu godība šodien ir kritusi smagā grēkā, — ēna viņam saka dobjā balsī.

—       Kas tu esi, cilvēk? — Migels sapīcis noprasa, un viņa roka taustās pēc zobena spala.

—        Nav svarīgi, vai esmu svētais vai nešķīstais, — ēna, ietinusies apmetni līdz pašām acīm, kas spīguļo rīta krēslā, atbild, — lai es būtu kas būdams. Dievs sūtīja savus praviešus uz zemi un deva tiem vārdus. Viņš sūtija arī velnus, bet tiem vārdus aizmirsa. Es esmu tas, kas skaita zīmes. Un uz jūsu pieres, godība, ir uzspiesta grēka zīme. Nāves grēks ir iezīmējis jūsu seju, kura trīc aiz bailēm manā priekšā.

—       Aiz bailēm? Muļķi! Drīzāk aiz dusmām, ka tu atļaujies man stāties ceļā. Prom, vai arī es tevi uzduršu uz

asmens!

Ena sēcoši iesmejas, šķiet, it kā gaisā nošvīkstētu spārni.

—        Dvēsele, iedama pretī nāvei, nolād. tevi, apzīmogo tavu pieri ar lāsta zīmi, un ar astru kreklu ir jāmaksā par nāves grēku!

Migels, izvilcis zobenu, metas uz priekšu un strauji cērt.

Taču zobens nolūst, atsities pret akmeni sienā, jo tur neviena vairs nav.

Soledada stāv pie loga un, ar visiem spēkiem valdīdamās, stāsta vecīšiem:

—       Viņš mani gaidīja pie Nimfas statujas. Noskūpstīja man abas rokas.

Soledada paceļ savas rokas un izmisusi domā, ka to skaistums nevienam nav vajadzīgs.

—       Kā jau bruņinieks. īsts bruņinieks, — dons Haime uzslavē.

—   Jā. Un ko viņš teica? — vecāmāte taujā.

Soledada klusi nopūšas.

—        Lai jūsu matu cirtas ir kā aizkars, — viņš man teica, — kas mani pasargās no pasaules acīm, Soledad.

—   Skaisti! Un ko teici tu?

Soledada iekož lūpās.

—        Es teicu: «Labprāt es jūs paslēpšu pie sevis un, ja vēlaties, neatkāpšos no jums, lai kādi triecieni arī nāktu, lai kāda gaisma mani žilbinātu, lai kādās liesmās es degtu, lai kādos ūdeņos slīktu.»

—       Mana gudrā meitiņa, — vectēvs maigi saka, apskaudams mazmeitas plecus. — Tu viņam sacīji vēl labāk, nekā viņš sacīja tev.

—   Un ko viņš teica pēc tam? •— vecāmāte neatlaižas.

—   Soledad, Soledad, kā es jūs mīlu!

To izteikusi, Soledada nokrīt kā nopļauta.

Vectēvs paceļ noģībušo mazmeitu, aiznes līdz dīvānam un atgriež pie samaņas.

—   Kas tev notika, Soledad?

—       Es dzirdēju, ka mana draudzene Kristīna esot nelaimīgi iemīlējusies. Nabadzīte. Mīļākais viņu ir pametis.

—       Kā tā? — Dons Haime šausminās. — Tu saki — mīļākais? Vai tad viņa jau bija kļuvusi tā mīļākā?

—       Jā, — Soledada čukst, cieši pievērdama acis. — Laikam viņai būs pat bērns, nabadzīte …

—       Nabadzīte? — vecais marķīzs nicinoši iesaucas. — Labāk saki — bezgode. Ne tas, kurš viņu pameta, bet viņa pati ir vainīga. Meitene, kas tā aizmirstas, nav nožēlas vērta. Ja es būtu viņas tēvs, es labāk vēlētos viņu redzēt mirušu, jo citādi es pats nomirtu aiz kauna un žēlabam.

Meitenes seja kļūst baltāka par damastu, uz kura atdusas viņas galva.

Soledada lēnām pieceļas, novēl ar skūpstu vecīšiem labu nakti un aiziet uz savām istabām.

Viņa pārmet sev krustu, apgulstas un izdzer mazas kristāla pudelītes saturu. Roka noslīd, un pudelīte no tās izkrit.

Tajos laikos, kad spāņu tautai vajadzēja stingri pievilkt siksnu un kad tā uzlasīja no bagātnieku galdiem nokritušās drupatas un mizas, saskaņā ar Vestfāles miera līgumu no Spānijas valsts atdalījās un kļuva patstāvīga Nīderlande.

Taču viņa katoliskai majestātei karalim Filipam IV šis zaudējums nebija vienīgais. Nelabais, kurš dažkārt uzsūta valsts vadītājiem lieluma māniju, mēdz bieži pačukstēt arī tādus padomus, kas ved no maza posta uz lielu postu.

161

Ludviķa XIV troņa mirdzums apžilbināja visu pasauli un nekaunīgi aizēnoja dižmanīgā Filipa galmu. Parīze lepojās ar tādu krāšņumu un greznību, par kādu Madridē

pat sapņot nevarēja, kaut arī karalis nežēloja simtiem tūkstošu dukātu, lai piešķirtu savain tronim zelta mirdzumu, slavu un apbrīnu.

Smieklīgās parazīziešu parūkas, mode, par kuru Spānijā dāmas un kavalieri smējās, žilbinādami sniegbaltos zobus, rādīdami iepūderētās strausu spalvas, zem kurām velti meklēt cilvēcisku seju, ar zeltu apbārstītas pakulu kodējas, zem kurām slēpjas nožēlojami ļautiņi.

Bet kā tas iespējams, ka šodien šīs pašas parūkas nāk modē Eiropā?

Mēs, katoliskais Spānijas karalis no dieva žēlastības, mācāmies no sava lielā vectēva Filipa II, mēs nekādā ziņā neviena priekšā un jo sevišķi Ludviķa parūkas priekšā nepavisam nenolieksim savu galvu! Mēs neslēgsim mieru, kuru parakstīt nebūtu grūti, bet tas nav mūsu cienīgi. Mēs turpināsim karu un salauzīsim Ludviķa un viņa kardinālu — priekšā čukstētāju varu. Jo tikai mums un nevienam citam dievs ir labvēlīgs!

Un svētās baznīcas varenie, kā arī inkvizīcija kūda Filipu IV uz karu, dod svētību viņa karapulkiem un ar nepacietību gaida bagātības, kas liks konfiscētas protestantiem.

Tā atkal no jauna uzliesmo jau apdzisušais kara ugunsgrēks uz Francijas un Spānijas robežām — un dievs, nogriezis savu vaigu no katoliskās majestātes, sūta zaudējumus citu aiz cita.

Grāfs Gaspars Olivaress dc Gusmans i Pimentels vairs nav starp dzīvajiem. Viņa majestātes izdzīts, viņš jau pirms gadiem pieciem ir apmeties kādā savā muižā un divus gadus pēc tam miris aiz bēdām par nepateicību.

Tagad dodiet padomus jūs, marķīz de Haro!

Ministri, sabāzuši galvas kopā, nolemj tā: nauda, nauda un vēlreiz nauda. Karos uzvar vienīgi nauda.

Un vēl ciešāk, līdz pēdējai vītnei, tiek pievilkta nodevu skrūve, no Spānijas kabatas tiek izkratīts pēdējais grasis karam, karalim, dzimtenes un goda aizstāvēšanai; tukšajās ļaužu kabatās svilpo vējš, dzīve kļūst grūta, un raižu pārpārēm. Karalis un viņa baznīcas padomdevēji no tautas dzīslām ir nolaiduši asinis vairāk, nekā tā spēj izturēt.

Aragonā un Katalonijā nepārtraukti notiek sacelšanās pret karaļa pavēlēm, kādreiz bagātā Andalūzija, ko trūkums sācis mākt jau pirms četrdesmit gadiem, kad no turienes izdzina maurus, vēl neatlabusi, slīgst arvien lie-

liikil nabadzībā, trūkumā un kūsā neapmierinātībā. Bet vara atrodas karaļa un baznīcas rokās.

Un tā vīrs uzmet mugurā maisu, sieva paņem pie rokas novājējušos bērneļus — un ar pēdējiem reāliem kabatā atstāj savās mājas, lai dotos meklēt zemi, kas vairāk dod nekā ņem, tas ir, rīkojas otrādi nekā šī izsūktā un izlaupītā valsts.

Divi lieli trīsmastu burinieki, uz kuriem vējā plīvo spāņu karogs, stāv Seviljas ostā un uzņem savās tilpnēs izceļotājus.

Krāvēji novieto kuģos vīna maisus, žāvētas mencas un mucas ar dzeramo ūdeni.

Izceļotāji atvadās no radiniekiem un draugiem, no kuģa uz krastu vēl saukdami pēdējos sveicienus, kuģa zvans skan kā traks, aicinādams nokavējušos, un visā šajā troksnī un rēkoņā, enkuru žvadzēšanā un āmuru klaudzēšanā pēdējā brīdī kaut ko vēl uz klāja pielabo, ieskanas kāda cilvēka balss, kā saucēja balss tuksnesī.

Padre Gregorio, uzkāpis uz kukurūzas maisu grēdām, kas sakrautas tieši pie pašas krastmalas, svētī aizbraucējus.

Viņš ar žēlumu raugās izceļotāju izdēdējušās sejās, no bada iekritušajās bērnu acīs, un viņa labā sirds sažņaudzas sāpēs, raugoties šajā bēdu ainavā, un viņš, pacēlis rokas, sauc:

—   Dievs lai ir ar jums, ciešanu brāļi! Kaut jūsu dzīve aiz okeāna būtu kaut mazdrusciņ vieglāka nekā šeit!

—  Strādāt vajadzēs visur, Gregorio tēvs, — no kuģa sauc krāvējs, — tikai lūdz dievu, lai mēs nenomirtu badāl

—  Taču arī jums pašiem jāaizstāvas, lai no jūsu darba atkal kungiem nebūtu pilns galds un jums pašiem drupatas.

—   Kā lai mēs aizstāvamies, padre mīļais, ar kailām rokām pret āvām?

—   Tūkstošiem kailu roku un taisnība ir spēcīgākas par visām āvām, — Gregorio pārliecināti sauc, — un, kas aizstāv savu maizes kumosu, aizstāv dievu, jo dievs mīl nabagos, bet neieredz bagātos!

—   Jā, jā, mēs sevi aizstāvēsim, tēvs, — skaļi sauc balsis no abiem kuģiem. — Mēs negribam mirt bada nāvēl

—   Es baidos, tēvs, — kāda sieviete saka, stāvēdama krastmalā netālu no Gregorio, — es baidos, ka tevi nesadzird kāds uzrādītājs…

—   Lai dzird kaut vai simts uzrādītāju, — mūks sauc, — es runāju tikai to, kas stāv rakstīts Svētajos rakstos. Visi cilvēki ir dieva bērnil

—   Jā, — sauc krāvējs no kuģa, — tev taisnība, mīļais padre, un mēs tev paklausīsim!

No abiem kuģiem atskan piekrišanas saucieni.

_— Un, ja gadās kāds nekrietns kungs, kurš tāpat grasās jums atņemt nopelnīto maizes kumosu, kā tas notika šeit, tad tas ir bezdievis, un es jau tagad saucu, lai dieva sods nāk pār viņu!

—   Pareizi, tēvs, — kāds viņu atbalsta arī krastmalā.

—   Kas jums devis, cienījamais tēvs, tādas tiesības, ka jūs uzdrīkstaties kādam uzlikt dieva sodu? — Gregorio aiz muguras ierunājas klusa, gluma un indīga balss.

—   Mans stāvoklis, mans dieva kalpa pienākums, mana sirdsapziņa, — Gregorio neatgriezdamies saka.

—   Tas ir maz. — Glumā līdēja balss izmanto klusuma brīdi. — Pēc baznīcas likumiem šādas tiesības ir dotas tikai bīskapiem, prelātiem un citiem, kas līdzīgi viņiem pēc ranga, tātad vēl klosteru priekšniekiem, abatiem …

Gregorio atgriežas un stāv aci pret aci ar Tritonu.

—  Jūs, padre Trifon? — Gregorio izbrīnījies iesaucas un, labestīgs būdams, sniedz viņam roku.

Taču Tritons pat nepakustas, viņa rokas paliek sakrustotas uz krūtīm un acīs zem jezuītu platmales gail ļauna uguns.

—    Pēdējā laikā Seviljā kļūst nemierīgi, — Tritons runā, balsi nepaceldams. — Muižnieki ir satraukti par to, ka viņu ļaudis tiek kūdīti ar runām, kuras klāj filozofijas ēna, bet kuru kodols ir ķecerības tārpa saēsts. Grēksūdzēs ļaudis runājot pavisam dīvainas lietas, atklāti apšaubot lūgšanu nepieciešamību …

—   Liec mūkam mieru, priesteri, — no krastmalas atskan asa balss. — Viņš mūs un dievu to kungu saprot labāk nekā pats arhibīskaps — skaidrs? Un tu ej savu ceļu!

—   Eju, — Trifons atbild, ar acīm meklēdams runātāju, lai pie reizes to atcerētos, taču tagad tur stāv jau vismaz desmit puišu. — Šķiet, godājamais tēv, ka jūs šeit atrodaties visai' apšaubāmā sabiedrībā. Tas jums var nakt tikai par ļaunu.

—   Ko tu, melnais kraukli! — No maisu rindām paceļas vēl kāda balss, tā pieder puisim kā kalnam, ar rokām ka vālēm. — Ko tu tur ķērc? Padre Gregorio ir nabags

I.ipat kā mēs. Tātad viņš ir mūsējais. Bet tu, liekuli, skaties, ka pazūdi, vai arī, tik tiešām kā dievs ir debesīs, es tev pakutināšu pēdas!

Tritons nekavēdamies dodas prom.

— Bet tu piesargies, tēvs, — milzis brīdina mūku. — Sitie kraukļi mīl gaļu — vai nav tiesa?

Kuģa zvans izmisīgi ieskanas vēl pēdējo reizi, no Gvadalkvivīras dzelmes paceļas ķēdes ar enkuriem un nožļarkst kuģu pakaļgalos, dzeltenās, oranžās un sārtās buras ar kuģu patronu attēliem piepūšas mastos.

— Ardievu! Ardievu, Gregorio tēvs! Atceries mūs, neaizmirsti!

Gregorio, svētījis aizbraucējus un ļaudis krastmalā, lēnām kājo atpakaļ uz pilsētu. Piepeši viņa acu priekšā, kā no zemes izaudzis, stāv Migels.

—       Dēliņ! Esmu tik priecīgs, ka satieku tevi! — večuks līksmi iesaucas un apskauj viņu. Tūlīt gan viņš atraujas un klanās. — Atvainojiet, godība!

—   Gregorio tēv! — Migels sirsnīgi apskauj mūku.

Un pec brīža Gregorio ved bijušo audzēkni uz savu

midzeni, kā pats izsakās, pa ceļam stāstot par šajā laikā piedzīvoto.

—       Tu redzēsi, Migelito, — večuks nobeigumā saka, aiz sajūsmas par šo tikšanos nemanot pāriedams uz «tu», — tu redzēsi manu mājokli Trianā, īstu žurku alu. Blusu midzeni. Bet ko lai dara? Arī tur var izlūgties mūžīgo piedošanu. Zini, es dzīvoju pie māsas. Lūk, klāt esam, dēliņ! Esmu mājās.

—       Ej, Nikodēma, māsiņ, uzklāj galdu, lai būtu mājīgāk, man ir līdzi dārgs viesis! — Gregorio sauc, vezdams Migelu aiz rokas pa stāvām kāpnēm lejup uz pagrabu.

Miklums te pil no sienām, kaut arī laiks ir karsts un sauss, nabadzība glūn no katra kakta un smagais gaiss izraisa kāsu.

Migels paspiež roku Gregorio māsai, priekšlaikus novecojušai gadu četrdesmit vecai sievietei.

—   Solana, dvēselīt mana, iededz sveci!

Sveces gaisma izdzenā ļaunās ēnas pa kaktiem, kur tās saritinās uz salmiem, un apgaismo apmēram divpadsmit gadus vecas meitenītes bālo sejiņu. Divi jaunākie bērni sēž uz grīdas puskaili, balti kā miltu tārpi, augumiņi izģinduši, un paši caurspīdīgi — kauli un āda.

Padre Grcgorio uzliek uz galda pudeli lēta vīna un divas glāzītes.

—   Tā, te es dzīvoju, godība, un esmu pat visai apmierināts. Šī mazulīte, — viņš pievelk Solanu sev klāt, — ir mans lielākais prieks. Lasām abi kopā Svētos rakstus, un es viņai tos izskaidroju.

—  Vai tas ir grāfs Migels, ko tu arī mācīji? — meitenīte jautā.

—   Kā tu mani pazini! — Migels brīnās.

—   Tēvocis tik bieži par jums stāstīja, ka es tieši tādu jūs iedomājos.

Migels uzstāj Gregorio, lai viņš ar savējiem atstāj šo briesmīgo, mitro mājokli.

—   Nē, nē, godība, — Nikodēma pretojas. — Tā mēs visi dzīvojam. Seit nomira mans otrais brālis; un, ja šis mājoklis bija pietiekami labs viņam, kāpēc lai arī mēs te nedzīvotu? Mums, nabagiem, jāsamierinās ar to, kas mums ir, vai ne?

Migels pirmo reizi satiekas ar nabadzību vaigu vaigā, un tā viņu satriec. Viņu pārņem šausmas, ka cilvēki tā dzīvo. Ka tā dzīvo viņa padre. Taču Gregorio nebeidz priecāties par šo tikšanos.

Viņi apsēžas, iedzer vīnu, un Migels pārsteigts konstatē, ka arī viņš līdz šim nekur nav juties tik labi kā šī vecā mūka sabiedrībā. Taču visu laiku viņam ar šausmām jādomā par to, kādos ūķos mīt nabagie. Promejot viņš piespiež Gregorio pieņemt no viņa naudu vismaz telpu izbalsināšanai un grīdu salabošanai.

Gregorio pavada Migelu līdz tiltam, kas Trianu savieno ar pilsētu.

Tur viņi apstājas un, atspiedušies pret margām, lūkojas upes brūnajā straumē.

Migels, mūkā neskatīdamies, klusi saka:

—   Kādreiz jūs man teicāt, padre: «Kāds prieks man tiktu no dzīves, ja es nevarētu būt jaudīm noderīgs? Lai manai dzīvei butu kada vērtība, man ļaudīm jānes labums …»

Gregorio aizraujas elpa. Re, par ko domā mans skolnieks! Mans mīļais skolnieks!

—   Jā, tā es tev teicu, Migel, — mūks klusi atbild, skatienu nenovērsdams no viņa lupām.

—       Jūs, tēvs, — Migels izgrūž, — vai esat šeit atradis (audis, kam jūs esat noderīgs?

—       To ir daudz! — mūks lepni atbild. — Ja tavā tēva Īpašumā viņu bija simtiem, tad šeit viņu ir tūkstošiem… un… un… viņi mani mīl… Un kā tu, Migelito, tas ir… jūs, godība … vai arī jūs … esat atradis? …

Migels cieši skatās ūdenī un klusē. Viņš domā par saviem draugiem no Osunas, kuriem ir noderīgs tikai viņa zelts — gan iedzeršanai, gan uzdzīvei.

—   Nē, es neesmu atradis, — viņš drūmi novelk.

—       Manu mīļo zēn, — padre maigi saka un slepus, tā, lai neviens neredzētu, noglāsta Migclam roku. — Atradīsi! Atradīsi vēl daudz tādu, kuriem tu varēsi palīdzēt ne tikai ar savu zeltu vien, bet arī ar vārdiem un sirdi.

—       Sirds? — Migels aizskarts saraujas. — Tas jau ir tas ļaunakais. Izjust īstu mīlestību, kā jūs man teicāt… izjust laimi…

—       Tu vēl esi jauns, Migelito. Tu vēl esi kā bērns… un tomēr ne gluži vairs bērns. Tikai raugies, lai tu nevienam nenodarītu ļauna!

Seklā, platā upe Migela acu priekšā pārvēršas it kā dziļā atvarā. Ierunājas viņa lepnums. Ko es te pļāpāju ar šo večuku? Pietiek! Es esmu kungs. Viņš sniedz mūkam roku.

—   Atnāciet pie manis, padre! Es priecāšos jūs redzēt.

Gregorio noraugās aizejošā Migela, un sirds viņam sažņaudzas bailes.

Soledada mirusi, Soledada mirusi! Migels atkārto.

Esmu vainojams viņas nāvē. Kā gan viņa būs mani nolādējusi, iekams izšķīrās par nāvi!

Migels izsteidzas no pils, tirgū nopērk klēpi baltu rožu un ieiet marķīza Espinozas pilī.

Kāpņu galā novietots zārks, uz kāpnēm drūzmējas draugi un ziņkārīgie. Migelam parādoties, stāvētāji atkāpjas sānis. Kāds čukst viņa vārdu.

Migels pieiet pie zārka un izkaisa ziedus pār meiteni. Viņa tur guļ balta un skaista kā feja, tikai ap mazo muti ir ievilkušās sāpju rievas. Atbrīvojies no zemes smaguma, gaišs kā rīta blāzma un dzidrs kā tikko uzsnidzis sniegs — ziedos grimst viņas augums.

Migels noslīgst ceļos.

—   Soledada, mana Soledada!

Dons Haime tuvojas Migclam, bet viņš pielec kājās, g|ēvi izvairās no vecā marķīza skatiena un, ne vārda neteicis, izbēg no bēdu nama, kā mēdz bēgt laupītāji vai cilvēki ar sliktu sirdsapziņu.

Migels iesteidzas savā istabā un saraujas, ieraudzījis plīvurā ietinušos sievieti.

—   Migell

—       Ak, Marija, Marija! Noņem plīvuru, rādi savu seju, aizdzen no manis visas atmiņas, es gribu pazīt tikai tevi un nekad vairs negribu skatīties citas sievietes sejā.

—       Nāc, — Marija, pacēlusi plīvuru, maigi aicina. — Apsēdies šeit, es apmetīšos pie tavām kājām, un būs tikai klusums un mēs abi klusuma vidū. Vai vēlies?

—   Jā, jā, Marija!

Migels glāsta Marijas matu cirtas, un viņi ilgi tā sēž klusēdami, taču domas ir kā tārps, kas smadzenēs urbjas un lodā bez mitas.

—       Ak posts! — Migels griež zobus, iegremdēdams pirkstus meitenes matos. — Ar savu egoismu esmu nogalinājis Soledadu.

Marija paceļ uz viņu uzticīgu skatienu.

—   Nē, nē, Migel, pāri tika nodarīts tev, nevis viņail

—   Kā tu to zini, Marija?

—       Tāpēc, ka citādi nevar būt, — meitene pārliecināti atbild. — Lai ko tu darītu, nekas nav slikts.

—       Mana mīlestība, — Migels iesaucas, — tu esi pati labsirdība un saudzība! Tev vajadzētu mani nosodīt, bet tu esi pret mani mīļa.

Lūk, cilvēks kā dzidrs avots! Tic un mīl ar suņa padevību. Ar kādu skaidrību viņa man pieķērusies!

—       Mana mīlestība, — Migels atkārto, bet piepeši viņam sagribas ielaist nagus šajā baltajā dvēselē. — Un, ja es tev nodarīšu ļaunu, vai arī tad tu teiksi, ka viss ir labs, ko es daru?

Marija uzsmaida, kā rītausmā uzsmaida jūrai.

—   Jā, Migel. Ari tad.

Ļaunu vēstošas rievas ievelkas Migela pierē.

—   Un tu neaizsargātos? Neturētos .pretī?

—   Tev, mans mīļotais? — meitene neizpratnē jautā.

Cietsirdība ielīst viņa domās kā asiņaina šalts.

—   Un ja es tevi pamestu?

Smaids nozūd no viņas sejas. Viņa noliek galvu uz mījotā ceļiem un klusi nočukst:

—       Tā būtu vislielākā nelaime manā dzīvē. Bet arī tad es neuzdrīkstētos neko iebilst. Tu vari darīt ar mani, ko vēlies. Esmu tava uz mūžu un nekad nevienam citam nepiederēšu kā vien tev.

—       Tu tā saki? — Migels pielec kājās. — Nu labi, tu tā saki, bet tā ir tikai spēle, izlikšanās, jo domāsi pavisam ko citu. Nu saki — ko tu tad domāsi?

—       Es domāšu, — meitene lēni atbild, — ka tu esi mans valdnieks. Un ka es pacietīšu no tevis visu …

—   Bet sirdī sāksi mani neieredzēt?

—   Nē! Nekad! Varbūt vienīgi ts tevi žēlošu …

—       Kā? — Migels asi iekliedzas. — Žēlot? Mani žēlot? Jūs mani žēlosit?

Marija notrīs šausmās par dusmīgo balsi, kas viņu uzrunā ar «jūs».

—       Liekuliba un līdzjūtība. Mani žēlot! Kāds apvainojums!

Migels saniknots staigā pa istabu, un Marija viņa soļiem seko ar izbijušos skatienu.

—       Nedusmojies uz mani, mīļais, es tevi lūdzu, dieva dēļ! Es gribu būt tev noderīga. Es būšu tāda, kādu tu mani vēlēsies. Gribu tevi mierināt…

—       Man nekā nevajag, — Migels iesaucas, un katrs viņa vārds krīt kā akmens. — Nevajag man jūsu mierinājuma!

Marija sastingst izmisumā.

Ak kungs, ko viņš runā? Kādas viņam saltas acis! Kādās tālēs klīst viņa skatiens, kas it kā slīd man cauri? Vai viņam netīk mani redzēt? — Ak dievs, ko tas nozīmē?

Pēdējo teikumu viņa izteikusi skaļi.

—       Tas nozīmē, — Migels ledaini saka, — ka jūsu klātbūtne šeit vairs nav vēlama.

—   Ak! — Meitene ieelsojas. — Vai tu mani aizdzen?

Marija, nespēdama izteikt ne vārda, nokrīt viņa priekšā

ceļos, neapjēgdama, ka tieši ar šo neaprobežoto padevību zaudējusi viņa mīlestību.

Vīrietis stāv un klusē kā klints, no kuras netek neviena dzīvā ūdens urdziņa.

Sieviete nepaskatās viņā, nesaka vairs ne vārda, pieceļas, aiziet grīļodamās, kā ēna aizslīd pa gaiteņiem, kāpnēm, vestibilu, pāri pagalmam uz vārtu pusi.

Vakara debesīs uzlec mēness sirpis, ķildu un ciešanu zīme.

Migelam acu priekšā stāv mirušās Soledadas tēls, par Mariju viņš nedomā, it kā Marijas nekad nebūtu bijis. Nedari nevienam ļauna, teica padre: un ko es esmu nodarījis Soledadail Viņš redz sev priekšā nāves diženumu un dzird dieva dusmu izvirduma grāvienus. Brīdi viņš pretojas, bet tad noslīgst ceļos, apskauj koka krustu, neapjauzdams, ka tikko cietsirdīgi ievainojis maigu un uzticīgu dvēseli.

Zem purpursarkanā baldahīna, kas mikstiem viļņiem krīt pāri arhibīskapa galvai, jūtama neapmierinātība.

Tālu lejā, pie zemes pieplacis, sēcoši elpo Tritons.

—        Nav mana vaina, eminence, — izmisusī balss lejā taisnojas.

—   Kā tad?

—   Nezinu.

—   Kā uzdrīkstaties teikt, ka nezināt?

—       Apžēlojieties, eminencei Es daru, ko varu. Sekoju viņam ik uz soļa,

—   Sekot vien ir par maz.

—   Ko tad man, lūdzu, darīt?

—   Iejaukties.

No visuvarenā rokas mājiena klusumā iečaukstas brokāts.

—   Vai drīkstu izteikties, eminence?

—   Runājiet!

—        Jūtu, ka ietekme nāk arī no citas puses. Tā ft ļauna ietekme, kas bojā manu darbu. Cilvēks, kas Migelu kūda uz pasaulīgiem priekiem un tautu dumpo ar ķecerīgām runām, kurš panāk, ka dons Migels izslid mums no rokām, turklāt aizmirst savu priestera aicinājumu, un viņa neizmērojamās bagātības var aizplūst garām mūsu svētajai baznīcai…

—   Kas ir šis cilvēks?

—   Kapucīnis Gregorio.

—       Jūs kļūstat smieklīgs, Trifon, ar šo Gregorio! Jau Manjarā jūs viņu necietāt. Šķiet, ka viņš jums ir kā dadzis acī. Mūks nedrīkst stāties jums ceļāl Ja viņš traucēs, mēs viņu novāksim.

—   Vai drīkstu? — Tritonam neapdomīgi izsprūk.

—       Tā, nu es redzu jums cauri. Sim mūkam nekas nenotiks. Tikai jums gan jāuzlabo savs darbs.

Iešvlkstas brokāta ģērba malas.

—   Kas bija mirusī? — No augstumiem atskan mierīga

balss.

—• Donja Soledada, marķīza Haimcs i Palasio no Espinozas mazmeita.

—       Vai droši zināms, ka viņa noindējusies Manjaras grāfa dē|?

—   Droši, eminence.

—   Un tagad?

—       Tagad redzu viņu kopā ar vienkāršu pilsoņu meiteni. Ļoti skaistu.

—   Ļoti skaistu? — no augšas balss izsmējīgi atkārto.

—   Tas taču svarīgi, eminence…

—   Protams, Trifon.

Atkal brīdi klusums. Tad iešalcas zīds un brokāts.

—       Sekojiet viņam ik uz soļa! Apmeklējiet viņu visdrīzākā laikā! Tad ziņojiet man! Sīki jo sīki ziņojiet vēstulē arī viņa vecākiem! Neko neslēpiet! Varat iet!

Balta roka nevērīgi novelk gaisā krusta zīmi, un Tritons izmeimuro ārā.

Un tagad padre Tritons, acu no vārtiem nenolaizdams, jau stundām ilgi stāv, aizslēpies aiz mūra izciļņa iepretim Migela pilij.

Necaurredzamā plīvurā ietinusies, iznāk meitene.

Mana stunda ir situsi, Tritons iegavilējas. Ieiešu pie viņa, atradīšu pēc grēcīgām baudām izjauktu gultu, vīna kausus, maigajam mīlētāju pārim klātu galdu, ziedu un smaržu pilnu istabu …

Tritons izdrāžas cauri pils pagalmam, neatbild uz Visentes jautājumu, atgrūž sānis uz kāpnēm stāvošo Katalinonu un iemetas Migela istabā.

Seit valda nopietnība un sēras, Migels, krucifiksa priekšā nometies ceļos, dedzīgi skauj koka krustu.

Tritons apstājas kā sasalis.

—       Kā jūs tā nākat iekšā, padre? — Migels priesterim stingri noprasa.

—       Piedošanu, jūsu godība! Kāda nojauta, kāda neapzināta nojauta, — Trifons murmina, — ka es esmu jums vajadzīgs, tāpēc es ienācu bez pieteikšanas; lūdzu, piedodiet .,.

—   Kada ir lūgšana par mirušiem? — Migels klusi jautā.

Tritons saraujas.

—       Visuvarenais dievs, apžēlojies, — viņš atbild, laizdams skatienus visapkārt istabai. — Taču vislielāko mierinājumu cilvēkam sniedz grēksūdze un dievgalds.

—       Es negribu grēksūdzi, — Migels pavēlnieciski saka. — Es gribu, kā jau teicu, aizlūgt par mirušo.

Tritons paklanās, nesāk sagatavoto runu un nometas ceļos uz soliņa blakus Migelam. Viņš saka lūgšanas vārdus, kurus pēc tam Atigels atkārto:

—       Visuvarenais dievs, apžēlojies par dvēseli, kas ir pametusi grēcīgo miesu un devusies ceļā pie tevisl

Migela melnis izauļo cauri ielām no Kordovas vārtiem līdz pat šaurajai Torrehonas ieliņai vienā rāvienā, tā ka dzirksteles šķīst zem pakaviem.

Krodziņa «Pie ķēruba» priekšā Migels nolec no zirga, pamet pavadu kalpam un dodas iekšā. Zāle ir iegrimusi degošu sveču asajā, smacīgajā dūmakā, ož pēc vīna un eļļas. Sarkanie aizkari plivo caurvējā, un aiz tiem murd klusinātas balsis.

Migels sadrūmis iet starp galdu rindām, it kā kaut ko meklēdams. Meitenes atgrūž uzbāzīgās vīriešu rokas, kas taustās ap viņu augumiem, un izaicinoši lūkojas muižniekā, kurš nesen šeit bija runājis par miesas un dvēseles skaidrību.

—       Ko jūs meklējat, cienītais kungs? — vīzdegunīgi jautā Lusila, kura ar savu klātbūtni aplaimo kādu noliesējušu studentu.

Migels viņā paskatās. Meiča melna kā nakts, kā grēks, ar plēsoņas mežonīgo pievilcību.

—   Tevi, — Migels atbild.

Lusila pieceļas un papliķē studenta vājo vaigu.

—   Uz redzi, teliņ, — viņa saka.

Taču «teliņš» nolēmis aizstāvēt savas tiesības.

—       Tā ir mana meitene, — viņš spalgi iespiedzas. — Kas tas par nekauņu, kas man viņu grib atņemt?

—       Tas ir bagāts kungs, bet tu nabags, — Lusila nežēlīgi saka. — Mans pastāvīgais klients — saprati? — viņa iečukst tam ausī.

—        Pastāvīgais vai nepastāvīgais, bet tu paliksi pie manis! — students bļaustās.

—       Tātad jūs tomēr atnācāt, godība? — Migelam aiz muguras ieskanas dziļa, plūstoša balss.

Migels, nenoņemdams roku no zobena spala, atgriežas un ierauga Rufīnu. Melnā, garā kleitā, kas cieši apņem kaklu, kleitā no zīda un mežģīnēm, bez jebkādām rotām — viņa acu priekšā stāv Rutīnas kundze.

—       Es zināju, ka jūs atnāksiet, — viņa pusbalsī saka Migelam.

—       Tu nedrīksti mani aizturēt, mīlulīt, — Lusila cenšas ieskaidrot studentam, kurš viņu tur, apskāvis ap vidukli. — Viņa godība vēlas mani.

—   Vai esat izvēlējies Lusilu? — Rutīna smaida.

—       Jā, viņa godība izvēlējās mani, bet šis skrandainis mani negrib laist vaļā.

—       Neizvēlējās vis, — Migels runā kā transā, no Rutīnas skatienu nenolaizdams.

—       Kā tā? — Lusila brīnās. — Neizvēlējās? Jūs taču teicāt…

—   Bet vairs to nesaku, — Migels runā kā miegā.

—       Tad izvēlieties, godība, — Rutīna viņu maigi uzaicina.

—  Vai es drīkstu jūs, kundze? — Migels izgrūž.

Sieviete, ģērbusies līdz kaklam slēgtā melnā kleitā, pasmaida.

—   Lūdzu, ejami

Aiz sarkano aizkaru rindām, kur izbeidzas asins un vīna krāsa, atrodas masīvas ozolkoka durvis. Rutīna tās atslēdz, un Migels ieiet nelielā istabā, kur viss, izņemot zilu dīvānu un divus zilus krēslus, ir balts, un alvas svečturī tur deg septiņas sveces.

Migels stāv istabas vidū, un pa galvu viņam virpuļo domas. Viņš stāv, iegribu tirdīts, izmisis, nemiera pilns. Cik dīvaina ir šī sieviete! Kā granīta kolonna, kas balsta baltas debesis. Kā Hekata krustcelēs pavasara naktī. Visuvaldošā Hekata, kas parādās vientuļas un drūmas vietās. Dāliju ēna uz mirdzoša mēness diska. Putna siluets uz sniegbalta mākoņa fona.

—       Es vēlos jūs, kundze, — Migels spēji iesaucas, — vēlos jūs! Jūs esat pievilcīgāka par visām šejienes meičām, — viņš dedzīgi piebilst.

—       Iespējams. Tikai ne katrs to pamana. Taču viņam ir kaut kas tāds, kā man nav, kaut arī pievilcības man būtu gana. Jaunība,

—       Jā, — Migels domīgi runā, — jaunība. Muļķīga, nenobrieduši jaunība, kura nezina, ko ar sevi iesākt. Kurai trīs sirds, kura kāro, bet pati nezina, ko …

—   Jūs pats esat jauns. — Rutīna pasmaida.

—        Es runāju arī par sevi, kundze, — Migels dedzīgi turpina. — Es pats sevi peļu, jo es nesaprotu, ko man saka šī balss, kas mani modina naktī no miega, nesaprotu, kāpēc mani krata drudzis viskarstākajā saules svelmē, nezinu, kurp vedīs mani soļi, kad izeju no mājām, es pat nezinu, kāpēc es dzīvoju, nezinu arī, ko es šeit jūsu namā vēlos, un, visbeidzot, pat to, vai es vispār ko vēlos. Esmu jauns, bet mani vajā domas par nāvi. Vai tam tā jābūt? Vai tas ir normāli?

Rutīna apsēžas uz dīvāna un pievelk Migelu sev klāt. Viņa noglāsta viņa matus, viegli tiem pieskaroties.

—       Atpūtieties brītiņu, zēn! Brīvi ieelpojiet, lūk, nakts ir mierīga un mikla. No rīta zālē un uz augļiem būs rasa, vai nav tiesa? Jūsos ir vairāk karstuma nekā drudža slimniekos. Jūs pārāk strauji dzenaties pakaļ savam izdomātām sapņu tēlam, mans mīļais.

Migels spēji paceļ galvu.

—   Kā jūs to zināt?

—       Jūs dzenaties paka] maldugunij, sekojat ēnām, bet pats ar sevi neesat skaidrībā .,.

—   Es vēlos laimi.

—   To vēlas visi.

—   Es vēlos sevišķu laimi.

—   To vēlas ikviens.

—   Un skaistumu!

—   Daudzi pēc tā ilgojas.

—   Mīlu!

—   Ak, tas ir tik ikdienišķi, manu zen!

—       Nē, nē, es vēlos sievieti, tikai sievieti, visskaistāko un vislielākās pielūgsmes vērtu.

Rutīna pasmaida.

—   Tāda taču ir ikviena no mums.

—        Nē, — Migels saka. — Katrai no jums kaut kā pietrūkst — gan skaistumā, gan pilnībā.

—       Bet mēs taču to negribam atzīt, kaut arī to apzināmiem.

—   Bet nevarat to noliegt!

—       Es to nenoliedzu, mans kungs. Vai es neteicu jums, ka man, piemēram, trūkst jaunības? Redzat.

Iestājas klusums, it kā šie divi būtu vieni paši šajā nebeidzamā naktī, kurā nekustas ne lapiņa, ne kukainis, pat ne zāles stiebriņš.

Rutīnas roka glāsta Migela deniņus.

—   Es domāju, — viņa klusi ierunājas, — ka jūs ilgojaties pēc slavas un varas, ka alkstat pēc asinīm vai svētuma, ka vēlaties sasniegt galvu reibinošas augstienes. Ka vēlaties klintaines padarīt auglīgas, smiltis pārvērst zeltā un savukārt zeltu pļavu ziedos …

—   Jā, jums taisniba, — Migels dedzīgi iesaucas. — To visu es vēlējos. Es gribēju izlauzties līdz pat dieva tronim, pakļaut sev visus svētos, iegūt dieva varu, kļūt mūžīgs …

•— Nu, nu, rimstieties, zēn, pārāk daudz esat iekārojis!

—   Visļaunākais ir tas, — Migels saspringti drebēdams saka, — ka es to vairs nevēlos. Es vēlos tikai sievieti, tikai sievieti, tikai sievieti!

—   Tas ir tas pats, mans mīļais, — Rutīna atbild, — jo mīlestība ir debesu vārti. Tas gan nav piepildījums tam, ko jūsu kvēlojošā galva ir izdomājusi, taču ir ceļš uz to. Dažs grib dievu atrast caur baznīcu, dažs, lasot simtiem gudru grāmatu, cits caur brīnumu un melno maģiju, jūs caur sievieti.

—  Jā, bet es nevēlos dievu tikai meklēt un atrast, bet mēroties spēkiem ar to…

—   Vai arī saplūst kopā ar to, — sieviete papildina.

Migels pārsteigts saraujas un raugās sveces liesmā.

Pēc brīža viņš klusu saka:

—   Kā jūs to zināt? Spēkoties un saplūst kopā. Cik šie jēdzieni tuvi!

—   Un cik bezgala tuvi mīlestībai, — Rutīna papildina.

—   Ak, atrast sievieti, — Migels kvēli iesaucas, — sievieti, kurā būtu apvienots mātes maigums un mīļākās kvēle, kurā būtu gan uguns, gan veldzējoša valgme, gudrība un neprāts, bērnišķība un izsmalcinātība! Sievieti, mūžvecu un reizē jauniņu, maigu un stingru, cietsirdīgu un visužēlojošu, sievieti, kura smaržotu gan pēc kroga meitas, gan pēc katedrāles vīraka, kura reizē būtu gan gulta, gan kaps, cilvēks un zvērs, svētā un ragana, atrast visu sieviešu sievieti, skaistu savā cilvēcībā, mīlestībā, miesā un garā!

Rutīna klusēdama saprotoši viņam uzsmaida.

—       Sakiet, kundze, — vai eksistē tāda sieviete? Vai es viņu atradīšu?

Rutīnas sejā smaids nozūd, viņa kļūst nopietna un paceļ galvu.

—   Atradīsit, — viņa pārliecināti atbild.

Migels, trīcēdams pie visām miesām, pielec kājās.

—        Kas jūs esat? — viņš drudžaini izgrūž. — Kas jūs īsti esat? — Un ziņkāri nobeidz: — Pēc kā ilgojaties jūs?

Rutīnas skatiens maldās bezgalībā, kad viņa lēnām atbild:

—   Pēc miera, pēc klusuma, pēc vientulības …

—   Un pēc laimes neilgojaties .,.

—       Tā būs mana laime, zēn, — viņa vienkārši atbild, skatīdamās Migelam cieši acīs. Pēkšņi viņa iesmejas. — Vai neesat aizmirsis, kāpēc īsti nācāt šurp? Savu vēlēšanos iegūt mani?

Migels nokrīt ceļos un apskauj Rutīnas kājas.

■— Ak jā, — viņš izgrūž spēji un dedzīgi, — es vēlos jūs, jo es gribu dzirdēt jūsu vārdus, gribu jums ielikt galvu klēpī, gribu just jūsu plaukstas uz savas pieres!

Rutīna noglāsta viņam vaigus un iet viņu pavadīt līdz nama otrai izejai uz Torrehonas ielu.

Migela istabā sēž dons Flavio de Sandriss un skaļi rāj sava drauga dēlu. Par to, ka viņš nedomā par senajām draudzības saitēm, kas saista viņa tēvu ar donu Flavio, kurš drauga labā pat savas asinis nežēlotu. Par to, ka aizmirsis solījumu, ko apstiprinājis ar rokas spiedienu, un tik ilgi viņus nav apciemojis. Kāpēc, dieva dēļ? Studijas? Neticu. Drīzāk gan vīns un sievietes, .ko?

Migels nepaspēj ne muti atvērt, lai atbildētu, kad telpā iedrāžas Paskvals. Viņš saraujas, ieraudzījis šeit viesi, taču dusmas, kas viņu smacē, nevaldāmi laužas uz āru.

—   Tu esi nelietis! Bezgodis!

—       Vai neredzi, ka man viesis? — Migels sadrūmis aizrāda.

—   Viesis atvainos. — Paskvals griež zobus.

—       Esmu grāfs de Sandriss, — Flavio augstprātīgi izmet.

—        Ovisena, — Paskvals izgrūž un atkal pagriežas pret Migelu. — Ko tu esi Marijai izdarījis?

—   Ej prom un netraucē, — Migels dzedri saka.

—       Viņa runā par tevi un raud. Kāpēc? — Paskvals naidīgi iekliedzas.

—   Ej prom, — Migels atkārto.

—       Vai dzirdi, ko es no tevis gribu? Lai tu viņu ņemtu par sievu! — Paskvals izgrūž vienā elpas vilcienā.

—   Dzirdu, bet nesaprotu, — Migels atcērt. — Sveiki!

—       Kā! — Paskvals iekliedzas tā, ka balss aizlūst, viņš vīsta dūres, un asinis viņam saskrien sejā. — Kā, tu man pat neko nepaskaidrosi, bezgodi?

—       Man nav ko paskaidrot, — Migels nicinoši atbild. — Varbūt viņu kārdināja mana bagātība, bet tagad ir sapratusi, ka viņas pūles veltas.

No tāda apvainojuma Paskvals pat zaudē valodu.

—       Jā, — dons Flavio iejaucas sarunā, — ir tādi cilvēki. Līdzīgi kraukļiem, tie nolūko laupījumu. Vai arī izliek cilpas kā zvēriem un putniem.

—        Ko jūs atļaujaties? — Paskvals trīcēdams aizsmacis izgrūž.

—       Jā, — dons Flavio saka, — tā nu ir tīra izspiešana. Lēts triks.

—       Es neatnācu naudas dēļ, bet lai glābtu māsas godu, — Paskvals kliedz.

—       Vai iesi prom? — Migels, lūpas sakniebis, nostājas viņam priekšā.

Paskvals skatās Migela tumšajās acīs, un viņu pārņem izbailes. Viņš atkāpjas.

—       Eju, — viņš izdveš, — bet šo apvainojumu es tev atmaksāšu simtkārt.

Sagumis, nobālis, pārdzīvojuma satriekts, viņš iziet.

Pie pils vārtiem viņu aptur jezuīts ar dziļi uz acīm uzmauktu cepuri.

—       Atvainojiet, cienījamais kungs, — vai Manjaras grāts ir mājās?

—       Jā, svētais tēvs, ir mājās tas bezgodis, vienīgi žēl, ka jūs esat priesteris, nevis bende, kas atnācis pēq viņa nekrietnās galvas.

—• Kāpēc jūs esat uz viņu tā noskaities? — Tritons jautā. — Manjaras grāfs ir īsts muižnieks …

_— Es jums ko pastāstīšu par šī īstā muižnieka izdarībām, — Paskvals saka, vilkdams priesteri sev līdzi uz ielas.

Dons Flavio dimdoši smejas.

— Man nāk smiekli par šī muļķa pļāpām, un es tev pat neko nejautāju. No plebeja apsūdzības nav jābaidās. Taču redzu, ka tev dzīvē padoma netrūkst, un tas man patīk, zēn. Tu iederies manā mājā un piešķirsi tai dzīvību. Tā ka nāc drīz! \

Letīsijas un Paskvala nav mājās, un Marija izmanto šo vientulības brīdi. Viņa izņem no lādes zilo tērpu, apģērbj to un apsēžas spoguļa priekšā. Sis tērps viņai bija mugurā, ejot uz dārzu, kur viņš teica, ka mīlot viņu. Seit piedurknei ir atrisusi mežģīne, tur pieskārusies viņa roka.

Lampa dūmo, deglis sprakšķ un dod trūcīgu gaismu, Marijas attēls spogulī ir blāvs un izplūdis.

Sieviete un lampa ir divatā.

Sievietes attēlu spogulis dubulto, taču skaistumam nav vērtības, ja to neapbrīno. Kur esi tu, mans mīļais, kurš mani ir nobūris? Lūgšanā saliktas rokas, sāpju un asaru vārti. Kā sāp rokas, apskaujot tukšumu! Kā novīst un izbāl mana seja bez tava skatiena, ilgotais!

Esmu kā izdegusi māja, nokaltis mežs, nopļauta pļava. Esmu avots, kuru aizbēruši akmeņi, zariņš, kas izmests ceļa putekļos.

Apsēdīšos starp skumjām sievām baznīcas solā, taču es neraudāšu. Septiņas laimes dienas tu man dāvāji. Vai tas ir tik maz? Man tās ir mūžība. Es pateikšos debesu valdniecei par to. Vai tad pasaulē "nav cilvēku, kuri nekad nav tikuši mīlēti?

Taču tagad raud šī dieva avs — un grūti pateikt, vai aiz žēlabām, laimes vai neprātīgās mīlas, kurai viņa kritusi par upuri. Un tā viņa iemieg.

Paskvals stāv, domās iegrimis, iemigušās māsas priekšā. Izskatās tā, it kā viņa būtu laimīga. Sejā rotājas smaids, taču acu kaktiņos mirdz nenožuvušas asaras. Vai cilvēks drīkst nesodīts apsmiet otru? Vai drīkst nežēlīgi sabradāt otra dvēseli un noliegt to? Tikai ar savu nāvi, Manjara, tu to varēsi izpirkt, un es tev to sagatavošu! Tu smejies par mani, tu lepnais? Tu zini, ka es bīstos tava zobena, zini, ka arī pie tiesas tāds nedižciltīgs sūdzētājs kā es pret Manjaru neko nepanāks, un noniecini dūrienu no mugurpuses. Bet tu maldies. Dūriens mugurā ir vienīgais, kas tevi pieveiks. Ne ar dunci, ne nazi, bet ar vārdu. Ir riebīgi kļūt par uzrādītāju, tas ir nekrietni un noziedzīgi. Bet vai tu neizdarīji noziegumu? Dievs man piedos.

Marija miegā uzsmaida savam sapnim, uri Paskvals dod sev zvērestu atriebt māsu»

Svētā Lācara dienā Seviljā notiek gadatirgus, romeria. Jau agrā rīta stundā pilsētnieki dodas caur Kadisas vārtiem uz pļavām, kas stiepjas no Korre del Rio līdz Dos Hermanas.

Aiz Kadisas vārtiem — ļaužu pūļi, visu sabiedrības šķiru ļaudis, sākot ar aristokrātiem un beidzot ar garnadžiem, aiz Kadisas vārtiem — līksma un bezrūpīga diena.

Aivu siers, virtuļi, andalūziešu pīrāgi, dateles, saldie cepumi, sāļie rauši, jēra cepetis, cepti truši, desas, pastētes un vīni, vīni.

Jautrība un smiekli veļas kā bangas, smiekli par skaisto dienu vai arī lai parādītu baltos zobus, vai vienkārši tāpat aiz dzīvotprieka.

Krāsainas tūtiņas ar safrānu, kanēli un pipariem — garšvielām, kas tiek augstu vērtētas, svētbildes, rožukroņi, spēles — bumba bedrītē, bumba pret sienu, zvaigžņu tulka mantija.

Pie audumu tirgoņa būdas puišu un meiču vidū stāv meitene, piemīlīga kā jauna telīte, un izvēlas sev drānas gabalu.

— Es jums iesaku, cienījamā jaunkundz, šo batistu, — tirgotājs pūlas iestāstīt. — 'Man gan ir arī atlass, kas austs no sniega pārslām, lūdzu, tas glāsta ķermeni kā Arascnas kalnu vējš, smalkāku nav nēsājušas pat kalifa sievas, jaunkundz …

Esperansa nopērk sešas olektis atlasa un kopā ar draudzenēm dodas prom.

Esperansa ir Dos Hermanas ciema visbagātākā zemnieka Hosē Henrikesa vienīgā meita. Viņai ir stalts augums, pilnīgas lūpas, sārti vaigi, kupli, brūngani mati, zilganpelēkas, spriganas acis, un viņai ir lepna gaita, lepna valoda, lepna stāja, bez tam viņa labprāt mīl izrādīt savu asprātību un valodīgumu.

Rau, tur nāk viņas sirds pavēlnieks Luiss Begona, Esperansas saderinātais, garš jauneklis straujām un stūrainām kustībām, un tur, lūk, tuvojas dons Valerio, Dos Hermanas ciema vecākais, kārns kā vecs, izdēdējis ciedra prauls, taču šis meitu mednieks izgreznojies gluži nepiedienīgi saviem piecdesmit gadiem.

Dons Valerio un Luiss Begona pievienojas meitenēm un apstaigā tirdziņu.

Romeria.

Šķind glāzes, smaržo cepumi, trinkšķ ģitāras, skan ganu stabules, dziesmas, bungas, un vīna strūkliņa līst no maisa tieši rīkle, dzird runas, gaviles, kliedzienus.

Pa šo laiku jau ir satumsis, visapkārt iedegas ugunskuri un lāpas.

Līdz ar to arī |aužu kaislības, kas dienas gaismā tika apvaldītas, izlaužas ar jaunu spēku. Vīna cienītāji nododas alvas kannu cilāšanai un ar dzejnieku vārsmām mēģina izskaidrot dzēruma vīzijas. Puiši velk tuvējos krūmājos pavieglas meičas, kauliņu spēlmaņi salasījušies vienkop un, muguras neatliekuši, cenšas cits citam patukšot naudas makus, kuri gan tukšojas, gan tūkst atkarībā no tā, kā Fortūna ir pagriezusies pret spēlētāju — vai ar seju vai muguru.

Lauka vidū deg ugunskurs, un virs tā ir nostatīta lupatu lelle — grēciniece, kurai uz krūtīm uzkārts uzraksts «Omnia ad maiorem Dei gloriam»\ devīze, kuru mūsu basku tautietis dons Inigo Lopess de Rekalde, saukts Loijola, turējis augstāk par Svētajiem rakstiem.

—   Skatieties, ļaudis pa labi un pa kreisi, kā jūsu grēku dēļ ugunīs sadeg ķeceres lupatu ķermenis, bet paši jūs tagad varat padzīvot vaļīgāk! Tikai labi skaļi nolādiet šo raganu un iedzeriet par grēku piedošanu dvēselei, kas pašlaik tiek kveldēta liesmu šķīstītavā!

Sadeg sodītā lelle, tās sejas izteiksme pat ugunī paliek tāda pati, un taisnīgais sods ir izpildīts.

Ugunskura priekšā, kur zeme ir nomīdīta kā klons, ļaudis dejo.

Trinkšķ ģitāras, rīb bungas. Mežonīgā deja virpuļo trakā ritmā.

—   Flamengo! Sātana deja!

Meitene virpuļo viegli kā spāre gaisā, puisis tuvojas tai, piesizdams kājas. Rokas paceļas virs galvas, acis iekvēlojas, mute virs mirdzošu zobu rindas paveras cietsirdīgi jutekliskā smīnā. Ātrāks kļūst ģitāru un bungu temps.

Meitenes baltās rokas zibsnī kā zibens šautras, gurni

viļņveidīgi šūpojas, kurpītes cērtas zemē, svārki plīvo un virpuļo. Viss ķermenis un locekļi lokās arvien straujākā dejas ritmā.

Flamengo beidzas, un abi dejotāji bez spēka atkrīt uz sola.

Jauniešu grupa no Dos Hermanas ciema pošas mājup.

—   Iejūdz, Mauro, iejūdz! — dons Valerio sauc.

Mauro iejūdz zirgus ratos, kuriem ir rožu ziediem izgreznota niedru kulba, un meičas sasēžas ratos.

Šajā brīdi šurp auļo kāds jātnieks. Rati stāv viņam ceļā.

—   Prom no ceļa! — Migels sauc.

Dons Valerio, pazinis Migelu, zemu klanās.

—        Atvainojiet, don Migel! Mēs stāvam jums ceļā, tūlīt to atbrīvosim.

—       Kas ir šī meitene? — Migels jautā, skatienu nenolaizdams no Esperansas un viņas pilnīgajām lūpām.

—       Esperansa Henrikess, jūsu godība, Dos Hermanas ciema stārasta meita, — Valerio atbild.

Migels piejāj ratiem cieši klāt. Meitenes izbijušās saspiežas bariņā.

Rati sakustas.

—       Es jūs uzmeklēšu, — Migels uzsauc Esperansai un apgriež zirgu.

Viņa dižciltība rektors, dzēlīgās acis piemiedzis, vēro Migelu. Tātad šī studenta dēļ mani vakar izsauca viņa eminence arhibīskaps. No skata tīri glīts puisis, taču viņā jaušams kaut kas neparasts. Viņš vienmēr skatās man it kā cauri, acīs liesmo kāda iekšēja uguns, vairāk klusē nekā runā un vispār — grūti izprotams. Bez tam viņš šķiet lepns un cietsirdīgs.

Taču viņam jākļūst priesterim — un viņš par to kļūs. Viņš būs priesteris.

—        Vai jūs manī saskatāt ko ievērības cienīgu, jūsu dižciltība? — Migels, sajuzdams sev cieši pievērsto rektora skatienu, nekautrīgi noprasa.

Rektors, samirkšķinājis acis, novēršas. Viņš izliekas, kā to bieži mēdz darīt, šādus jautājumus nedzirdam un turpina runāt:

—       Filozofu skola, kuru mēs saucam par sholastisko, uzplaukst vienpadsmitā gadsimta sākumā, Pjēra Abelāra iedibinātā, kurš gara ideju, tā saukto conceptus, pacēlis pari lietām un vārdiem. Šodien ar vārdu conceptus mēs sastopamies gluži citādā nozīmē literatūrā, kur tas no¬zīmē būtisku stilistikas izsmalcinātību un izkoptu valodu. Konceptuālisma iedibinātājs ir Alonso de Ledesma, un viņa visdedzīgākie skolotāji ir pats lielais Kevedo un Lope de Vega. Pirms vairākiem gadiem šī stila slavenākais pār¬stāvis un mūsu Jēzus brālības loceklis Baltazars Grasiano izdeva grāmatu «Aqudeza y Arte de lngenio» , kuru, es ceru, jūs zināt un kurā ir apkopota zinātne par konceptuālismu. Taču atgriezīsimies pie sholastikas. Svarīgi ir iegau¬mēt, kādus domāšanas veidus atzīst Hugo de San Viktorio. Ir trīs: cogitato, meditatio un contemplatio — pārdo¬mas, koncentrēšanās un apcere. Mūsu mīļais doctor angelicus, svētais Akvīnas Toms, pievienojies šiem uzskatiem, papildinādams tos ar tēzi, ka visaugstākais dzīves mērķis ir izzināšana un dieva izzināšana pirmām kārtām.

—   Taču Rodžers Bekons apgalvo… — Migels iebilst.

—   Jā, — rektors aizkaitināts ironiski atbild, — doctor mirabilis[4] rodžers bēkons, svētā Franciska brālības loceklis, uzdrošinājies, es uzsveru, «uzdrošinājies» dot priekšroku dabas studijām pār sholastikas studijām un dabas izzināšanai pār prāta abstrahēšanu. Sis pārsteidzīgais humānistiskais novators ir pat izvirzījis devīzi: Sine experientia nihil sufficienter sciri potest.3 Lieki būtu uzsvērt, ka šādas «pieredzes» princips ir grēcīgs un desmit gadus ilgais ieslodzījums cietumā, kas Bēkonam tika piespriests, ir ļoti saudzīgs sods, jo, manuprāt, viņš bija sadedzināms uz sārta kā romiešu panteists Džordano Bruno.

—  Tātad jūsu dižciltība noliedz filozofijā jebkuru novatorismu, — Paskvals godbijīgi uzsver.

—   Absolūti, — rektors atbild. — Nav ko aizskart mūžsenas gudrības, grēks ir pieredzi stādīt augstāk par saprātu.

—   Filozofija māca rīkoties, ne runāt, — Migels citē Sencku, un Paskvals saspringti ieklausās katrā viņa teikta vārdā.

Rektoram notrīc zods, un viņš lēnām pagriežas pret Migelu.

—   Man jums jāsaka, don Migel, ka jūsu patiku uz romiešu filozofiem es uzskatu par pārspīlētu, tāpat noslieci uz grieķu filozofiju, kur jūs izrādāt aizdomīgi pilnīgas zināšanas un erudīciju, khm, klirn, par absolūti neveselīgu, lai neteiktu — kaitīgu. Esmu ievērojis, ka jūs balstāties uz šiem filozofiem tieši tad, kad jūsu spriedumi žonglē uz grēcīgās baudkāres robežas. Es jums vēlreiz atkārtoju, ka vispilnīgākā bauda ir garīgā bauda, bet jutekliskās un miesīgās baudas ir pārejošas un galvenokārt — netikumiskas.

—   Epikūrs uzskatīja, ka labais ir vienlīdzīgs ar baudu, — Migels neatlaižas.

—   Taču arī Epikūrs ar to ir domājis garīgu svētlaimi, ja jau minējis baudu. Jūsu iemīlētais Seneka taču pats atzinis, ka ķermenis ir traucēklis gara virsvaldībai.

—   Ko tādā gadījumā darīt ar ķermeni, — Migels iekaisis iesaucas, — ja es vēlos, lai valdītu gars, bet ķermenis mani traucē? Vai man to likvidēt? Vai man izdarīt pašnāvību, lai iegūtu svētlaimi? Vai man nodurties jūsu acu priekšā, lai jūs varētu sekot manas dvēseles lidojumam mūžībā?

—   Don Migel, — rektors viņu stingri apsauc. — Uzmanīgāk izvēlieties vārdus! Cilvēkam, kuru apsēdis kārdinātājs velns, ir jāvārdzina sava miesa, jāaizliedz tai jebkura bauda vai garīgs prieks, viņam jāpazemojas citu priekšā, jāapspiež lepnums un jāatsakās no zelta.

—   Bet par zeltu es taču varu nopirkt grēku piedošanu, — Migels izsmējīgi izmet.

—   Viņš zaimo! Viņš zaimo! — Paskvals iesaucas, jo viņš tikai to vien gaida, lai Migelu notvertu pie kāda ķecerīga vārda un varētu to uzrādīt.

—   Zelts ir nolādēts! — rektors pārliecinoši iesaucas.

1— Tas ir kā čūsku midzenis, kurā tūkst slinkums, alka¬tība un baudkāre. Atcerieties savu Seneku: ar zeltu mēs nevaram būt dieva cienīgi. Žēlsirdīgie dievi ir no māla. Deus nihil habet!

Migels sadrūmst. No Gregorio viņš uzzinājis, ka arhibīskaps izsaucis pie sevis rektoru un uzdevis tam stingri pieskatīt un uzmanīt viņa dvēseli, kas jāsagatavo priestera uzdevumiem, lai tas maksātu ko maksādams. Tāpēc Migels rektorā saskata savu galveno ienaidnieku un vēršas pret viņu atklāti un rupji.

—       Jūsu necieņai pret zeltu, godājamais rektor, es nespēju ticēt…

—       Kļūsiet, Migel, — rektors iesaucas. — Kas attiecas uz cieņu …

—       Izmēģināsim, — Migels strauji turpina. — Es nolikšu šeit tūkstoš zelta dublonu. Kurš no klātesošiem nebūs ar mieru par tiem pārdot savu šķisto dvēseli?

—       Ķecerisl Ķeceris! — Paskvals kā rietin norej, bet Alfonso skatieniem naudas zuteni vai aprij.

—       Gana! — rektors, pacēlies pirkstgalos, kliedz. — Jūs atļaujaties nekrietnus zaimus, to jūs rūgti nožēlosit, eksāmenus jūs nenoliksit…

Rektors apraujas, redzēdams, ka Migels patiesi noliek uz katedras lielu naudas zuteni, pilnu ar skanošu zeltu.

Auditorijā valda kapa klusums.

Rektoram trīc rokas un uzbudinājumā raustās sejas muskuļi.

—       So zeltu es gribu dāvināt, — Migels auksti saka, — Jēzus brālībai. Lūdzu, cienījamais rektor, pieņemiet dāvanu!

Klusums ieilgst un kļūst tik saspringts, ka sāk smacēt. Paskvals stāv drūms kā pietūcis negaisa mākonis, acu no rektora nenolaizdams.

Rektors ar delnas virspusi pārbrauc nosvīdušajai pierei, lēnām paņem naudas zuteni un satraukumā trīcošā balsī saka:

—       Es pieņemu jūsu dāvanu Jēzus brālībai, don Migel, un pateicos tās vārdā. Taču par jūsu ķecerīgām un zaimojošām runām es iesniegšu ziņojumu Osunas doktoru kolēģijai, lai jūs no universitātes tiktu izslēgts.

Un, valdot kapa klusumam, rektors aiziet, rokā turēdams naudas zuteni. Tikko viņš ir nozudis, studenti brīvi uzelpo.

—       Cik naudas tur bija iekšā? — Alfonso piesmacis taujā.

—       Atcerieties Migela ķecerīgos vārdus, — Paskvals blakussēdētājiem piekodina.

—   Ko tu izdarīji? — Djego šausminās. — Tevi izslēgs.

—       Neizslēgs, — Migels atbild. — Tu pat iedomāties nevari, Djego, cik esmu satriekts par to, ka rektors zeltu paņēma. Cik gan vērta ir visa Osuna, ja tajā tikai šādi skolotāji? Otrs naudas zutcnis izpirks manu grēcīgo dvēseli, kura mājo vēl grēcīgākā miesā.

—   Nelietis, bezgodis, sātans! — Paskvals griež zobus, un viņa vājie pleci nevarīgi sagumst.

Migels aiziet Paskvalam garām, neuzmetis tam ne skatiena.

—    Hei, draugi! — Alfonso sauc. — Tagad dodamies uz katedrāli! Noskatīsimies greznas svinības. Laulības.

—   Kas laulāsies?

—    Šodien gleznotājs Bartolomejs Estebans Muriljo ņem par sievu dižciltīgo donju Beatrisi de Kabrera i Sotomajor no Pilasas.

—    Lai dzīvo Muriljo un viņa Beatrise! — Djego sauc. — Ejam uz katedrāli!

Tālu, tālu

pa Gvadalkvivīras krastu es tādu kā tevi vairs neatrastu.

Ciema puiši svētku apģērbos, rokām aptvēruši cits cita plecus, šūpojas un piesit kājas dziesmas taktī. Augšā, uz tēva nama balkona, it kā lidinās Esperansa, gaisīga mežģīņu mākoņa apņemta. Vējaroze norāda, ka šajā vietā ir pusnakts mala un Polārzvaigzne atrodas skaistulei aiz muguras. Naktssargs pūš piekto rīta stundu, vecmāmuļas sen jau guļ un miegā dudina bērniem šūp|a dziesmiņas. Taču vectēvi, ciema patriarhi, ir nomodā, dirn pie alvas kannām, un dziļas ēnas klājas pār ciemu.

Uz laukuma liesmo ugunskuri, un buksusa koka smaržīgie dūmi kairina apkārtklejojošo suņu degunus. Zeltainais mēness sirpis klimst pa Piena Ceļu un pļauj baltus ziedus.

—   Zvaigzne krīt!

—   Uz tavu laimi, Esperansa!

Visi svinīgi paceļ kausus. Vīns ir miklās tumsas un sakarsušo asiņu tvīksmes piesūcies. Meitenes ar ziediem matos dziļi ieelpo nakts smaržu, un jaunekļu skatieni, vīna skurbināti, apbrīnā veras uz balkonā stāvošajām skaistulēm.

Tālu, tālu

pa Gvadalkvivīras krastu es tādu kā tevi vairs neatrastu.

Sai naktij ir lēns un līgans ritms, tā atgādina erceņģeļa lidojumu virs robotām kalnu gālēm, kastaņas zaros iekārtu sarkanu papīra lampionu virteņu šūpošanos, pasta karietes gāzelēšanos augšup pa līkumotiem kalnu ceļiem, soļojošu zirgu sānu piepūšanos un plakšanu.

Sī nakts dveš tveici kā pārkarsēts kamīns, un viss, ko tā apņem, zaudē savu sākotnējo smagumu. Esperansas un Luisa derības notiek meitenes divdesmitajā dzimšanas dienā.

Saderināšanās svinības, kuras sākās ar gaiļu cīņām un kurās pēc paražas uzvarējis Luisa baltais gailis, turpinās, plūzdamas kā vīna strūkla rīklēs un piešķirdamas samtainajai naktij īpašu saldmi.

Esperansa visu klātesošo acu priekšā noskūpsta savu līgavaini. Viņš līgodamies dodas pie dziedošajiem puišiem.

—   Vai esat noreibuši? — Luiss sauc.

•— Mazliet, Luisito, mazliet!

—   Tā vajag. Dzeriet, es maksāju. Dzeriet uz manu laimi…

—   Uz Esperansas laimi, Luis!

—   Vai tas nav viens un tas pats? — vāvuļo līgavainis, reibumā zvārodamies. — Es esmu šeit kungs. Skaidrs? Un arī viņas kungs.

Un dziesma pāršķeļ nakti:

Tālumā, plašumā nav tevim līdzīgas.

Viss šūpojas, tumsa, veldamās pa kaktiem, ugunis, gurni, ģitāru skaņas, iekāre un pat roka, paceldama kausu. Ciems dodas pie miera.

Meitenes ar ziediem matos māj Esperansai uz atvadām un aiziet, dziedādamas:

Viss mainās miegā, lapotnē liegā dzīve san, un šajā čukstā aizmigt man.

Jaunekļi viņām seko, rokās saķērušies, streipuļodami. Veči iet pēdējie, kā jau tas klājas ciema patriarhiem, kas visos notikumos mēdz teikt savu gudro galavārdu. Šķiet, ka piparmētru smarža dungotu klusu, aijājošu melodiju.

Nogurums. Miegainība. Dzīrotāji dodas pie miera, ugunskuri uz lauka apdziest, naktssargs nopūš liesmiņas

papīra lampionos, Esperansa, nodzēsusi lampu uz balkona, ar bruņurupuča kaula ķemmi sukā savus biezos, brūnganos matus un raugās tumsā.

Līdz šim brīdim nakts ir plūdusi lēnīgā un līganā ritmā, kas piepeši kļūst citāds.

Suņi, sajutuši svešinieku, sāk riet.

Ēna pārslīd pāri pagalmam, un pēc brīža Migels ieiet Esperansas istabā, kur sveces gaismā balsnī atsegta gulta. Meitene pārsteigta atkāpjas.

—        Skūpstu, — Migels kundziski pavēl, viņš savas sāpes par Soledadu un vilšanos Marijā cer remdēt varmācībā. Viņš taču ir kungs un par tevi, Gregorio, pasmejas! Morālists.

—       Nē! — Esperansa pretojas. — Jūs šeit ienācāt patvarīgi. Bez manas atļaujas. Ko jūs no manis gribat, kungs?

Migels sabožas.

—       Skūpstu! — viņš īsi pavēl, bet, tā kā meitene izbijusies atkāpjas, viņš to sagrābj un noskūpsta.

Meitene izraujas no viņa rokām un elso.

—       Ko jūs atļaujaties, godība? Es jums neesmu nekāda krogameita.

—   Tu man patīc, — Migels atbild.

—       Tieši šodien es saderinājos — jūs nedrīkstat — ejiet prom…

Velti vārdi, velta pretošanās.

Sveces liesma ceļas un plok, Migels guļ blakus meitenei un raugās griestos, bet Esperansa noliecas pār viņa seju. Migels izvairās no Esperansas skatiena un pieceļas no gultas, kas viņam tagad, kad viņu pārņēmusi vainas apziņa un pārmetumi, šķiet kā zārks.

Migels klusē. Meitene raud.

Migels ņem mēteli.

—       Vai jūs tā aiziesit? Bez viena vārda? Tagad… pēc tā visa?

Klusums.

Meitene iekvēlojas dusmās.

—       Ak, es saprotu! Laupītājs ielavījās, aplaupīja mani un tagad pošas prom! Ak, mans dievs!

Meitene raud, un Migels steidzīgi aiziet.

Pa šo laiku suņu rejas pamodinājušas ciemu, un tas ir nomodā.

Kad Migela melnis sāk rikšot, tam pakaļ birst akmeņu krusa.

Kādu dienu Migels ar Katalinonu no nakts sirojumiem atgriežas pilsētā.

Līdz ar rītausmu viņi atrodas pie Kadisas vārtiem. Tur pulcējas karavīri, kas atgriezušies no karalaukiem. Viņi braukuši no pašas Dženovas, piestājuši Malagā un tur sadalīti pa maršrutiem atkarībā no dzīvesvietas.

Bārdaini, raupji vīri ar mežonīgām sejām, rūdīti vējos un negaisos, apstāj Migelu.

—   Ei, kundziņ, kas pie jums jauns? — viņi sauc. — Mēs neesam bijuši mājās veselu mūžību. Vai Trianā vēl pārdod Manzaniljas vīnu par ceturtdaļreālu kausā?

—   Tagad tas kļuvis dārgāks un maksā pusreālu, taču ir tikpat labs, puiši, — Katalinons pasteidzas atbildēt Migela vietā. — Varēsiet izskalot rīkles, kā nākas.

—   Bet kā lai tiek pie naudas? — Noplukušie kareivji sarosās.

—   Runā,J<a mēs esot karu zaudējuši, ko? — kāds karakungs, zirgā sēdēdams, iejautājas.

—   Zināms, ka zaudējuši, — Katalinons iesaucas. — Ir gan jauki, paši nezina, vai karu vinnējuši vai zaudējušil Kronis ir par Nīderlandi vieglāks kļuvis, puiši.

—  Man tāda Nīderlande bijusi — nebijusi, — karakungs nosaka, — man vajag kanci maizes, kausu vīna un skuķi. Uz viņa augstības vajadzībām es nospļaujos.

^Migels vada savu zirgu cauri netīro, smirdošo kareivju pūlim, nelaimīgu cilvēku pūlim. Gadiem ilgi tie klīduši pa svešam zemēm, visur neieredzēti, visur lāstu pavadīti. Gadiem ilgi vīns un asinis plūduši caur viņu pirkstiem. Droši vien viņu sirdsapziņa ir melnāka par kraukļa spārnu, un tomēr viņi ir nevainīgi kā balodīši, tāpēc ka neko nav darījuši no sava prāta, bet klausījuši komandieru pavēlēm. Gadiem ilgi viņi kāvušies ar pretinieku kareivjiem, kuriem gan ir citas spalvas pie cepures, taču mājās tāpat sievas un bērni.

Kļūt slaveniem un nemirstīgiem — tā Servantess formulējis šo cīņas kāres jēgu. Bet viņi atgriežas bez slavas un nemirstības. Viņi atgriežas noplukuši, nelaimīgi un vecāki nekā bija kara sākumā, un viņu sakautās armijas komandieris tagad var kaisīt pelnus uz savas galvas.

Visapkārt valda nelaime, nedrošība un neziņa. Vajag atrast pašam sevi šajā sajukušajā pasaulē, uzrakstīt uz sava vairoga devīzi, atrast un apjēgt savu misiju, vietu dzīvē, kā ari tik pilnīgu laimi, kādu līdz šim vēl nevienam nav izdevies atrast, Migels prāto.

Kur ir ceļš, kas ved uz šo mērķi?

Jums, roklaižas, kas tupat uz altāra kāpnēm, nekad neizdosies izķepuroties no pazemojošā verdziskuma! Jums, taukie un ļumīgie liekuļi, nav lemts tikt kalna virsotnē, kas atrodas starp jums un dieva troni! Jūs, kas ejat, atradīsiet tūkstošiem līčloču taciņu savu auditoriju pustumsā, taču dienas gaismā jūsu izprātotā celtne sabirst tūkstoš sīkās drumslās. Jūs, lielie un mazie magi, apakšzemes labirintu racēji, kas it kā savieno elli ar debesīm, nekad nespēsiet aizdedzināt savās dvēselēs gaišu sveces liesmiņu, tāpēc ka tumsa, kurā jūs lodājat, apslāpē ikvienu dzirksti.

Kur ir ceļš, kas ved uz manu mērķi?

Kaislība, kas neizkvēlo, bet nerimtīgi atkal un atkal iedegas tūkstoš liesmiņās; entuziasms, ar kura palīdzību tev kādā jaukā dienā izdosies atrast dievu — mīlestību. Jo mīlestība ir dievs un dievs ir mīlestība.

Mīlestība. Vai pazīstu to? Nē, nē, pagaidām nezinu, kas tā tāda ir! Esmu iepazinis tikai izjūtas, iekāres pilnas tās manī iznīcina priekšstatus par mīlestību. Kā es neieredzu ikdienišķibu un sīkmanību!

Bet es nemitīgi pret to atdūros. Ak dievs, cik šauru pasauli tu man esi radījis! Ilgas mani dedzina, izsūc asinis un smadzenes. Visa pasaule no jūras līdz jūrai ir pārāk maza manām bezgalīgajām ilgām.

Migels, izspraucies cauri kareivju pūlim līdz vārtiem, rikšiem jāj pa ielu, un piepeši viņam prātā iekrīt Izabella.

Viņš iegriežas sānieliņā un ieauļo Sandrisa pils pagalmā.

Migels atrod Izabellu, lūgšanā iegrimušu. Agrās rīta saules stari krīt slīpi pāri krucifiksam un lūgšanu soliņam, uz kura Izabella ir noslīgusi ceļos.

Viņa pieceļas, iet pretī viesim.

—   Kas jūs tik agrā rīta stundā atvedis šurp, don Migel?

—   Sailgojos jus redzēt, Izabella,

—        Droši vien esat slikti gulējis, — meitene klusu saka, notrīcēdama aiz prieka, ka viņš to uzrunājis vienkārši vārdā, — jūs esat tik bāls.

—        Es vispār neesmu gulējis. Visu nakti esmu kratījies seglos, un rītausmā man iegribējās jūs redzēt.

—       Bet jūs mani iztraucējāt lūgšanā, — Izabella šo pārmetumu izsaka maigā tonī.

—   Dievs man to piedos jūsu dievbijības dēļ.

—       Cerēsim, — meitene domīgi piekrīt. — Mums jātic viņa žēlastībai.

—   Es ticu jums, — Migels iesaucas.

Viņa pietvīkst, bet tūlīt sabožas.

1 — Jūs zaimojat.

—   Zinu, esmu grēcīgs cilvēks, bet… — Migels apraujas.

Meitene tikko manāmi pasmaida.

—       Dievam vajadzīgi ari grēcinieki, lai varētu izcelties svētie, teicis Loijola.

Iestājas klusums. Meitene samulsusi virpina pirkstos rožukroņi. Cik viņa man tuva ar šo dedzīgo paļāvību un uzticību! Viņa domā tāpat kā es. Viņa jūt to pašu, ko es. Lūk, es tuvojos mīlestībai! Tuvojos Lielajai Mīlestībai — dievam.

Laikam viņa patiesi uzminējusi Migela domas, jo ierunājas:

—       Man šķiet, don Migel, ka jūs dievu mīlat pārāk cilvēcīgi, pārāk pasaulīgi. Jums šķiet, ka dievs ir tepat ar roku pasniedzams, vai nav tiesa?

—   Jā, Izabella. Un ceļš pie viņa ved caur jums.

Viņi apsēžas blakus.

Sī meitene smaržo gan pēc lilijām, gan neļķēm. Un vēl pēc auglības un trūdiem. Viņā jaušama saule un nakts tumsa. No viņas dveš dzestrums un reizē afrikāniska svelme. Viņas mutei varētu būt asiņu garša.

Beigusies bezjēdzīgā maldīšanās starp māņu tēliem.

—   Par ko jūs domājat? — Migels jautā.

—        Par mums abiem, — viņa, lāgā neapzinādamās savus vārdus, atbild.

Migels pielec kājās. Izabella nobāl aiz kauna un mulsas.

Migels stāv viņai iepretim un ar prieka trīsām jūt, ka arī meitene viņu mīl.

Izabella pūlas piešķirt sejai mierīgu izteiksmi, viņa noslēdzas sevī kā grēciniece pēc grēksūdzes, taču ķermeni krata salti drebuļi kā drudzī.

— Izabella! Mana mīlestība!

Un tad viņa atmet kaunu gluži kā plīvuru, paceļ pret viņu pietvīkušo seju un skandē viņam vārsmas no Lope de Vegas dzejoļa «Silva moral»:

Viss bija mīlestiba, šķīsta, maiga, kur kopā godīgums ar bezrūpību, tā bija viens un vienīgs saskanīgums, kur debesu un zemes harmonijas plūst pasaulē no dieva mājokļiem.

Kad Migels noskūpsta meiteni, viņš satraukumā pat nepamana, ka viņas mutei patiesi ir asiņu garša.

Kur esat jūs, zelta laiki, kad Gvadalkvivīrā, Torre del Oro tuvumā, enkurus izmeta burinieki, vareni trīsmastu kuģi, kuru plašās tilpnes bija piebērtas ar zeltu, ko spāņu konkistadori, līdzīgi bruņiniekiem — laupītājiem, pievāca inku un acteku dievnamos? Kur esi tu, dzeltenā metāla straume, kas tik bagātīgi plūdi pa Seviljas ielām un nodrošināji kungiem bagātību un labklājību? Kur esi, slavenais Kārļa V un Filipa II laiks?

Zēl, pa simt gadiem, kas aizpeldējuši pa zeltītu straumi, daudz kas mainījies. Karalis un valdnieks, mūsu Filips IV, tik tikko vienu karu nobeidzis, ber zeltu atkal jauna kara pūķa rīklē, izpriecās un dīkdienībā slāj pa zelta gabaliem, kabatu tukšo spējāk, nekā tā piepildās, bet nabadzība un bads aug augumā, un to ēnas pārklāj visu zemi.

Spānijas seja novecoja un sagrumbojās pa to laiku, kamēr tā, badā nomērējusi, noklumburoja no slavas pilna eposa līdz pat mūsdienām. Šodien pie Torres del Oro noenkurojas burinieki ar cēlkoka un zvērādu kravām — un to plašajās tilpnēs laikam gan pat zelta pīsli nevarētu atrast. Ha, gluži otrādi: šie ietilpīgie kuģu vēderi pildās ar nabadzīgiem, izsalkušiem cilvēkiem, kas no savas skopās dzimtenes bēg pāri okeānam.

Ceturtdienās Seviljas sīkumtirgū labprātīgie izceļotāji par saviem pēdējiem reāliem sapērkas dažnedažādus krāmus, ar kuriem otrpus okeāna sākt jaunu dzīvi. Tie, kuri nolēmuši palikt uz vietas līdz mūža galam un savilkt siksnu ciešāk, apgādā šo tirgu ar mantām, ko pašu pieticīgajā iedzīvē var pieciest, lai par ieņemtajiem grašiem iegādātos kaut mazumiņu eļļas, miltu un vīna.

Sīkumtirgū var nopirkt visu. Sākot ar dieva žēlastību un beidzot ar novalkātām tupelēm. Vecas mēbeles no trūkumā nokļuvušu muižnieku namiem, ieročus, kas pavirši notīrīti no asinīm un rūsas, vērpjamos ratiņus, linu mīstīklas, atļautas grāmatas un ķeceru rakstus, kas aizslīdējuši garām inkvizīcijas vērīgajām acīm, traukus, putnu un cikāžu būrīšus, ģitāras, rožukroņus, puķes, gleznas, svētītu ūdeni, pērtiķus un apvalkātas drēbes.

Godīgi tirgotāji un veikli blēži, sajukuši vienā pūlī, kliedz cits par citu skaļāk, tā ka pilsētas sargiem šajā dienā ir daudz rūpju un darba pilnas rokas.

Starp novietnēm ar nonēsātajām drēbēm un trīskārt svētita ūdens pudelēm uz molberta stāv glezna, kurā redzami divi zēni, kas rotaļājas ar šuneli. Gleznotājs — drukns neliela auguma vīrs izpūrušiem, viļņainiem, melniem matiem, kura tuklajā sejā ar pilnīgajām lūpām acis un deguns šķiet kā iespiesti, pēc skata parasts cilvēks, pilsētnieks, staigā apkārt savai gleznai un ar skatienu ziņkārīgo pulkā meklē pircēju. Skatītājiem patīk gan suns, gan zēni, viņi apspriež gleznu un smejas. Ja nejauši gadās šeit ieklīst kādam izglītotākam cilvēkam, tas paklanās gleznotājam un ātri jo ātri nozūd.

Laiks iet, bet pircēja nav. Gleznotājs saplaukšķina rokas un sauc pūlī:

—   Dižciltīgie idalgo, muižnieki un turīgie saimnieki, bagātie pilsētnieki, mākslas cienītāji, kurš no jums nopirks šo gleznu, lai greznotu savu namu un priecētu savas acis?

Migels apstājas pie gleznas.

—   Vai jums patīk glezna, jūsu godība? — gleznotājs jautā.

Migels ieskatās viņa sejā.

Ha, tas taču ir tas pats gleznotājs, ar ko viņš nesen teātrī Kalderona lugas izrādes laikā saskrējās!

—  Bartolornejs Estēbans Muriljo, — gleznotājs paklanīdamies stadas priekšā.

—  Migels no Manjaras, kungs. Man šķiet, ka mēs esam pazīstami.

Muriljo, brīdi uzmanīgi skatījies Migelā, pēkšņi viņu atceras un sāk sirsnīgi smieties.

—  Ak, tas bijāt jūs, godība! Jā, tas bijāt jūs. Jūs nēsāties kā meteors. Tvērāt pat pēc zobena. Es negribēju jūs aizvainot, godībai

—       Taču par to vairs nerunāsim, kungs, — Migels samierinoši saka. — Tikai par gleznu. Vai jums šeit nav

vel kādās?

Gleznotājs noliecas zem molberta un pacej pilnas rokas ar mazākiem satītiem audekla ruļļiem.

Migels apskata visus pēc kārtas.

—   Vai daudz izdodas pārdot, don Bartolomej?

—       Maz. Ļoti maz, godība, — gleznotājs atzīstas. — Pirms triiu gadiem es no Madrides atgriezos Seviljā un tik tikko velku dzīvību. Ja nebūtu bijis pasūtījuma no Svētā Franciska klostera, kam es gleznoju veselu gleznu sēriju, bads būtu klāt. Sis pasūtījums nesa man svētību, un es apprecējos. Nabadzību divatā vieglāk panest, — viņš atklāti nobeidz.

Migels aplūko skici ar kādas svētās attēlu, kuras seja viņam atgādina Izabellu.

—       Sajā skicē zīmēta svētā Barbara, — Muriljo paskaidro. — Nav visai izdevusies. Ķermenis pārāk izstiepts, seja nav visai proporcionāla, un tad vēl šis tons. Tas atgādina haosu, kad Radītājs bija pacēlies virs ūdeņiem, vai nav tiesa, godība?

—  Vai pārdosiet man to, don Bartolomej?

Gleznotājs satrūkstas. Sādu neizdevušos darbu? Par

cik lai to pārdod? Ne dārgāk kā par divdesmit reāliem. Varbūt prasīt tikai desmit, lai viņš to patiešām nopirktu?

—       Vai dosiet man to par desmit eskudo? — Migels jautā.

Muriljo iepleš gaišās acis.

—       Jūs laikam gribējāt teikt — par desmit reāliem, godība?

—   Nē, desmit eskudo. Man tā patīk. Pārdosiet?

—       Protams, — gleznotājs sajūsmināts iesaucas. — Muļķis būtu tas, kas neņemtu, ko viņam dod! Nu gan mums būs priecīgs svētvakars!

Muriljo paņem zelta gabalus un paklanās. Viņi paspiež viens otram roku.

—        Hei, dižciltīgie kungi, — sauc Nikolass Sančess Ferano, kurš vienmēr ir nedaudz labākā noskaņā nekā pārējie «Pie ķēruba» apmeklētāji, — dzirdēju, ka jūs gaidot donu Migclu no Manjaras!

—  Jā, — Djego atbild. — Mums ir norunāts satikties.

—       Slava, — Nikolass iegavilējas. — Es viņu gaidīšu kopā ar jums, jo dons Migels ir svēts vīrs un viņš mani gandrīz atgrieza uz tikumības, grēku nožēlošanas un kristīgās pazemības ceļa. Tikai par mata tiesu trūka, ka viņš būtu mani pārvērtis par svēto. Bet es viņu mīlu, it kā tas patiešām būtu noticis.

Nikolass apsēžas blakus Djego un Alfonso un saskandina ar viņiem. Alfonso ir kluss un nomākts, jo ir jau uzzinājis, ka Migels iemīlējies Izabellā.

—       Bet vai patiesi atnaks mans vislabākais patrons? — Nikolass šaubās.

—  Atnāks, zināms, — Djego atbild.

—   Nekas uz pasaules nav zināms, — Nikolass iebilst,

—   bet par pekli viss skaidrs, to lieciet aiz auss. Pasaule mums, grēcīgiem tārpiem, dod deviņdesmit deviņas cerības, bet tikai vienu neapšaubāmi skaidru atziņu, ka mūsu dvēselēm, kas ir melnākas par šo siju zem lampas, ir nodrošināta pekle.

—       Interesanti, ko Migels pastāstīs par savu jauno mīlestību, — Djego ierunājas.

—   Ir nu gan par ko interesēties, — Alfonso norūc.

—  Vai esi greizsirdīgs, Alfonso? — Djego smejas.

—  Greizsirdīgs?

—       Tu laikam nebūtu greizsirdīgs, ja kāds tev atviltu līgavu?

—       Nepārspīlē, — Djego smejas, — Izabella nekad nav bijusi tava līgava. Viņa tevi negribēja, mēs to zinām.

—       Jā, don Djego, — Nikolass apstiprina, jo viņš, tāpat kā visa Sevilja, ir informēts par jauno Migela mīlestību,

—   esmu pārliecināts, ka viņš donu Izabellu ņems par sievu. Viņa dzīve mainīsies pašos pamatos. Jā, uz to viņš ir spējīgs. Viņš apgriezis savu dzīvi otrādi un uzsāks aristokrātisku tupēšanu pie mājas pavarda.

Smiekli.

—       Lieku trīs pret vienu, — Djego sauc, — ka Izabella kļūs tikai viņa mījākā, bet nekas vairāk.

—       Jo jaunāk, — Alfonso sadrūmst, — es nemūžam neļaušu tam notikt.

—       Kāpēc vēl nenāk mans dārgais brālis, draugs un glābējs? — Nikolass vaimanā. — Ak, droši vien tāpēc, ka man ir taisnība! Viņš apprecēsies un mūs aizmirsīs. Dari, ko esi iecerejis, taču neaizmirsti savu uzticīgo avi, savu

padevīgo Nikolasu! Esmu gars no tava gara, tu esi es, un es esmu tu, o, mans patron!

—   Es šodien satiku Migelu, kad viņš nāca no Izabellas, — Vehoo ierunājas. — Viņš bija nopietnāks nekā citkārt, un sejā bija lasāma cieša apņemšanas. Migels izskatījās laimīgs. Viņš man uzsauca, ka rit aizbraucot, bet neteica, kur un kāpēc.

—   Dzirdējāt? — Nikolass uztraukti iesaucas. —Droši vien jau rīt. viņš nostāsies uz jaunās dzīves ceļa. Ak, mana nelaimīgā galva! Atkal viņš grib ar savu spīdošo piemēru mani grūst tikumības klēpī. Jo, ko dara viņš, tas jadara arī man.

—  Kurp Migels grasās braukt? — Altonso satraukti prāto.

—   Bet viņš taču teicis — rit. — Nikolass piepeši iegavilējas. — Tātad, tikai sākot ar rītdienu, mūsu dzīvei jāsāk ritēt pa cildeno ceļu, kā to nolēmis mans svētais. O, pateicos tev, mans visgudrākais! Bažīlio, mudīgi nes šurp vīnu!

—   Baidos, — Alfonso pieklusina balsi, — ka viņš patiesi var Izabellu apprecēt.

—   Un šodien droši vien vairs šurp nenāks, — Nikolass papildina. — Iedzersim uz viņa cēlsirdīgo lēmumu!

—  Viņš neprecēs viņu, neprecēs! — Djego joprojām apgalvo.

—   Bazllio! — Nikolass dauza galdu ar dūri. — Kur paliek vīns? Mans mīlulis ir spējīgs sākt skaitīt rītdienu jau no pusnakts, un tā būs pēc mirkļa klāt. Pasteidzies, Bazllio! Bet varbūt man derētu viņam aizsūtīt priekšlikumu, kā būtu, ja rītdienu sāktu skaitīt tikai no pusdienlaika?

Donja Klāra klausās savas māsas donjas Barbaras runā:

—   Saprotu, ko nozīmē nonākt rados ar Manjaru dzimtu. Es tev, mana mīļā, novēlu šo godu. Tas būtu gods arī man. Taču es baidos par mūsu dārgo Izabellu. Ak, cik asaru nav lējusi vecā marķīze Amēlija! Kā viņa nolādēja jauno cilvēku savas mazmeitas dēļ!

—   Nepatīkami, nepatīkami, — donja Klāra murmina, — bet vai tas viss ir pierādīts? Vai tiešām meitene noilīdējās viņa dēļ?

—    Dons Migcls studē kopā ar kādu Ovisenu. Un šT Ovisenas māsu viņš esot pavedis un pametis. Tā viņš esot pametis jau vairākas meitenes, tai skaitā arī kādu laucinieci.

—   Jaunie muižnieki bieži mēdz tā izrīkoties ar vienkāršu ļaužu meitām, — donja Klāra iebilst. — Tas ir aiz jaunības neapdomības un pārgalvības.

Un viņa pasmaida.

—   Vai atceries, Barbara, savu vīru? Kad Klaudio bija divdesmit gadu vecs un tevi vel nepazina, arī viņš reiz brauca pie kādas lauku skaistules un pēc tam bēga, akmeņu krusas pavadīts.

Barbara aizvainota pieceļas.

—    Taču Klaudio šo meiteni nepaveda, velti tu smīni, es skaidri zinu, ka ne. Bez tam Klaudio nevar pielīdzināt cilvēkam, kuru paša māte lūgusi un ar zvērestu novēlējusi dievam un kuram jākļūst par priesteri, bet kurš ar savu izlaidību dara kaunu gan dievam, gan visai muižnieku kartai…

Donja Klāra nobāl un pielec kājās.

—   Ko tu saki, Barbara? Viņam jākļūst par priesteri?

—   Jā, — Barbara svinīgi saka, redzēdama, ka ir atradusi pareizo stīgu. — Viņa dzīve pieder dievam. Taču viņš dievu nodod laicīgu izpriecu dēļ. Tāpēc ikviens, kas dod viņam pajumti, ir uzskatāms par noziedznieku un nelieti. Bet meitene, kurai viņš kaut vai tikai tuvojas, tiek iegrūsta kaunā uz visu mūžu.

Donja Klāra vairs neko nedzird, viņa pavada māsu līdz durvīm.

Viņas zaļganās acis spīd nedabiskā spožumā, acu baltumi pārklājušies asins dzīsliņām, migla no visām pusēm apņem sirmo galvu, kurā plosās niknums, pavīd ļaunas nojautas un parādības.

Donja Klāra ieiet istabā, kur atrodas Izabella ar Flavio. Viņai ieejot, saruna pēkšņi pārtrūkst.

Klusums.

—   Dons Migels nekad vairs nedrīkst pārkāpt mūsu nama slieksni, — viņa stingri saka.

Klusums sabiezē.

—   Ko tu saki, mana dārgā? — dons Flavio pēc brīža satraukti izgrūž.

—    Sī cilvēka dvēsele ir melna, — donja Klāra runā kā gaišreģe, skatīdamās kaut kur tālumā, — es tajā redzu tikai grēku un ļaunumu. Kur soli sper, tur iznīcību sēj, kur pāri pāriet, tur atstāj vaimanas un asaras.

—   Nē, nē, māt! — Izabella iešņukstas. — Viņš nav tāds.

—   Tu viņu aizstāvi?

—   Es viņu mīlu, māt.

Klāra staigā pa istabu līganiem mēnessērdzīga cilvēka soļiem, klusītiņām kā ēna.

—       Viņš ir apsolīts dievam. Kam ir dotas tiesības zaimot un pretoties tam?

Flavio iebilst: — Daudzi puiši ir apsolīti dieva kalpībai, bet galu galā tomēr kļuvuši vīri un tēvi…

—       Mana meita un mans nams ir mans gods, — donja Klāra neiecietīgā tonī atbild. — Un to nekad neaptraipīs ne soļi, ne balss, pat elpa ne, ko izdvesis tāds cilvēks, kas savu kaislību dēļ spēj nodot māti un dievul

Migels karietē brauc pāri Lielā tirgus laukumam un ļaužu pūlī pie kādas novietnes, kuras priekšā ir piesiets mazs pērtiķītis, ierauga Gregorio.

Migels izkāpj no karietes un pieiet viņam klāt.

—       Pārdod man šo pērtiķīti par desmit reāliem, labais cilvēk, — Gregorio lūdzas.

—       Divdesmit, svētais tēv. Dievs ir mans liecinieks, ka lētāk par divdesmit es to nevaru atdot.

—       Es pielikšu vēl klāt lietotu rožukroņi, — Gregorio tielējas.

—   Nevaru, svētais tēv, nudien, nevaru …

—       Kāpēc gribat pirkt pērtiķi, tēv? — Migels apjautājas.

Gregorio atgriežas, sejā viņam atplaukst gaišs prieks, un vecais filozofs piepeši pārvēršas bērnā. Gaišās acis mirdz, viņš saberzē rokas un ar zēnisku šķelmību atbild:

—        Iedomājies tik, Migelito, Solanai, muļķītei, iegribējies pērtiķīša! Es gribētu zvēriņu nopirkt, bet… — te viņš pieklusina balsi līdz čukstam, — es saubagoju tikai piecpadsmit reālu, un tāpēc man mazlietiņ jāpadiņģējas.

Mūks jautri pašķindina naudu un vaļsirdīgi uzsmaida Migelam.

Migels nopērk pērtiķīti, nopērk aproces, gredzentiņu, rotaļlietas, veselu kaudzi dažādu mantu un pārtikas un kopā ar mūku nes to visu uz karieti.

—   Sēdieties iekšā ratos, — Migels izrīko.

—       Kas tev nāk prātā, dēliņ, — mūks pretojas. — Es taču nevaru…

—  Veiklāk, veiklāk, tēvsl

Mūks, gluži sarāvies un apmulsis, uzmanīgi atsēžas plīša sēdeklī.

—   Ko ļaudis par mani domās, Migel?

—        Pats teicāt, ka cilvēkam nav jāņem vērā citu cilvēku domas, ja viņš apzinās, ka nedara nekā ļauna… Bez tam — kas jūs šeit pazīst?

—       Tu maldies, dēliņ. Mani šeit visi pazīst. Es taču eju ļaudis un sprediķoju tiem.

Tieši šajā brīdī no ļaužu pūļa atskan draudzīgi sveicieni, domāti svētajam tēvam grāfa karietē, bet uz Migela pusi tiek raidīti nikni skatieni.

Kāda cieņa tiek izradīta šim ubagam kapucīnim, Migels pārsteigts nodomā. Mani nesveicina pat katrs desmitais…

Kariete nogriežas uz Trianas tilta.

Netālu no Torre del Oro karieti ierauga Paskvals ar Tritona tēvu, kuri ir sadraudzējušies.

—   Vai redzējāt, cienījamais kungs? — Trifons čukst.

—       Redzēju, tevs. Vai tur nesēdeja arī tas ielas sprediķotājs?

—       Jā, — Trifons ļauni atbild. — Tas ir cilvēks, kas mums atviļ grāfu …

—   Kam atviļ? — Paskvals nesaprot.

—       Man, dievam, svētajai baznīcai. Taču šis mūks nedrīkst teikt pēdējo vārdu šajā lietā!

Abi sabāž galvas kopā, lai čukstus apspriestos.

—       Tikai Gregorio? Vai Migels negrēko ikvienā vārdā un soli?

—       Tikai Manjaru? Vai Gregorio nekūda dievbijīgos seviljiešus?

—   Nekādā ziņā vienu. Abus, abus!

Pa šo laiku kariete, pārbraukusi tiltam, iegriežas kādā no Trianas ielām, kur to ielenc sievietes un bērni, šurp saskrējuši no visa kvartāla.

Solana stāv pērtiķiša un dāvanu priekšā kā sastingusi, tikai prieka un pārsteiguma asaras rit pa bālajiem vaidziņiem.

—       Pateicos jums, don Migel, — meitene čukst un skūpsta Migelam roku.

Gregorio atnes krūku ar vīnu, un viņi apsēžas, kamēr Solana apskata dāvanas.

Viņi pārrunā notikumus pilsētā, Gregorio ar šausmām stāsta Migelam, ka pa Ziemas svētkiem svētā inkvizīcija sadedzināšot uz sārta trīsdesmit grēciniekus, un pastāsta arī par saviem sprediķiem seviljiešiem.

—       Uzmanieties, tēv, — Migels brīdina mūku. — Jums dažkārt ir pārak brīvi un pārdroši uzskati, un tādus inkvizīcija dzird nelabprāt.

—       Es runāju tikai patiesību, — mūks atbild. — Nekad nemeloju, nekad nevienu neaprunāju un nevienam nevēlu jaunu. Kas gan man var notikt?

—       Inkvizīcija nenovēršami iet turp, kurp izstiepts uzrādītāja pirksts. Ja jums ir kaut viens ienaidnieks, tēv…

—       Man? — Mūks no tiesas ir izbrīnījies. — Kur lai tādi rastos? Nedaru pāri pat dzīvniekam, kur nu vēl cilvēkam, ja ir runa par labu un nabadzīgu cilvēku. Un tie, kam vara, kurus es nemīlu, manis dēļ nepūlēsies pat pacelt šo pirkstu.

Migels uzliek savu plaukstu uz viņa rokas un runā tik maigi, kā dažreiz mēdza runāt bērnībā:

—       Zinu, es pazīstu jūs, labsirdīgā dvēsele, taču ne visi to vēlas saprast. Atcerieties vien Tritonu, tēv!

—       Lai dievs dod viņam savu svētību, — Gregorio nosaka. — Arī viņš grib darboties dieva slavas labad — tāpat kā es. Un kā tev iet, dēliņ? Vakar redzēju tevi iznākam no grāfa Sandrisa nama. Tu staroji aiz laimes.

—   Jā, padre. Esmu iemīlējies donjā Izabellā.

Gregorio kļūst nopietns, un rūpju grumbas ievelkas viņa

pierē.

—   Māte gribēja, lai tu kļūtu par priesteri, Migelito.

Migels sabožas un grasās ko dumpīgu atbildēt.

—       Nesaki neko, — mūks pasteidzas pirmais, — es tevi saprotu. Nevar gribēt, lai no cipreses stāda izaugtu jasmīns. Tev ir pārāk karstas asinis, lai vienīgi mīlestība uz dievu tev dotu dzīves piepildījumu. Tu liesmo kā lāpa, esi kā negaisa mākonis, vienmēr esi kustībā, un tādam tev arī jābūt.

Gregorio nopūšas, bikli noglāsta Migelam roku un saka:

—       Tu visu gribi pār mēru, dēliņ manu. Kaut dievs būtu tev labvēlīgs un nenogrieztu savu vaigu no tevis! Un tu donju Izabellu patiesi mīli?

—       Es mīlu Izabellu tā, kā vēl nekad nevienu neesmu mīlējis.

Kad Sandrisa pils vārtsargs atbild Migelam, ka grāfiene esot devusi pavēli viņu pilī neielaist, Migelarn acu priekšā viss satumst. Pirmajā acumirkli viņš grib iet iekšā, par spīti aizliegumam, taču lepnums ņem virsroku.

Viņš ar Katalinonu aizsūta vēstuli Izabellai, un drīz vien Izabellas istabene Luiza atnes viņam atbildi;

«Mīlu Tevi, Migel, vairāk nekā pašu dievu, lai viņš man to piedod. Esmu Tava. Šovakar, tikko māte iemigs, būšu dārzā.»

Tumšā bczzvaigžņti un bezmēness naktī Izabella atnāk satikties ar Migelu. Starp skūpstiem, pie katra troksnīša bailīgi atskatīdamās, Izabella izstāsta Migelam par savas mātes naidu pret to. Starp skūpstiem viņi norunā, ka rītnakt Migels Izabellu aizvedīs. Viņi kopā ar savu mīlestību dosies uz Sanlukaru.

Kad es būšu viņa sieva, domā Izabella, māte piekāpsies.

Kad abi ar skūpstu ir apliecinājuši viens otram savu uzticību, Izabella steidzas mājup.

Migels tajā pašā naktī aizsūta ziņnešus uz Sanlukaru, lai tur sagatavotp apmešanās vietu.

Ziņneši auļo melnajā naktī, Migels domīgs staigā pa istabu, un apakšā uz kāpnēm tumsā tup Katalinons ar Visenti.

—       Rīt zagsim līgavu, pārvaldnieciņ, — Katalinons čukst. — Tikai par to nevienam ne vārda, vai tu būsi līķis.

—       Dieviņ tētiņ! — Večuks izbīstas. — Zags! Kāpēc zags? Vai tu tur arī esi iejaukts?

—       Protams! — Katalinons piepūšas. — Bez manis taču kungs neko neuzsāk. Vai tu to vēl nezini, koka pauri?

Izabella, baiļu mocīta, pa šo laiku nolēmusi uzticēt savu nodomu tēvam un lūdz viņam palīdzību. Dons Flavio ir sajūsmā.

—       Migels tik ir vīrs! Par to es viņu mīlu kā savu dēlu. Tikai uzmanies, ka nedabū zināt māte!

Tad viņi pasauc Luizu un pēc daudzkārtējiem zvērestiem nevienam neko neizpaust, izstāsta arī viņai slepeno plānu, jo viņai būs Izabella ceļā jāpavada.

Un viņi sāk gatavoties nolaupīšanai. Sanlukarā viņus slepeni salaulās Gregorio tēvs, kurš viņiem sekos.

Gaisā jūtama sātana smaka. Nakts ir iekalta stingā tumsā un apkārta kvēpainu mākoņu drapērijām. Sikspārņi laidelējas, un pie Raudu torņa ir asins palts un pamests zobens. Austrumu pusē brīžam iezibsnās, dzeltenas šautras pāršķeļ mākoņu jumu, un šajā gaismā noplīv ēnas — planē plēsīgie putni. No klostera dārza balzama kokiem plūst pagāniska smarža.

Dievbijīgie guļ, laupītāji iziet savās gaitās, pilsētas klusumā rāmi čalo strūklakas, un zeme viļņo dārzu noslēpumainās nopūtās.

Divi vīri, ietinušies apmetņos, lien cieši gar mūri, aiz stūra uz ielas gaida vīrs ar apseglotiem zirgiem.

—       Vai dzirdat, kungs, — Katalinons čukst, — vai dzirdat dīvaino troksni? Es teiktu, ka tā ir spārnu švīkstoņa. Seit lido spoki.

—  Tie ir sikspārņi, — Migels klusu atbild.

—  Varbūt spoki. Svētais Jēkab …

—   Klusu!

Nakts, acis nolaidusi, stāv uz ielas krustojuma kā lūdzēja pie klostera vārtiem. Augstu logā iemirdzas uguntina.

—   Klusu!

Kaņepāju virvju trepes slīd lejup ka čūska.

—       Turi stingri, — Migels Katalinonam piekodina un pats rāpjas pa trepēm augšup. Viņš pārceļ Izabellu pār balkona margām un, turēdams meiteni uz rokām, laižas lejup.

Pēc tam augšā veikli uzrāpjas Katalinons. Tur gaida apmetnī ietinusies meitene. Seja nav redzama. Taču šajā brīdī Katalinons ierauga roku, kura caur aizkariem padod meitenei Izabellas apmetni. Aiz šausmām viņš gandrīz iekliedzas.

—   Luiza? — Katalinons čukst.

—  Jā, — meitene atčukst.

—       Steigsimies, — Katalinons mudina un vairs nedomā par to, ko redzējis.

Pēc brīža viņi abi ir seglos un nepamana, ka virvju trepes paceļas uz augšu un nozūd tumsā.

Zirgi ar lupatām aptītiem pakaviem klusu pierikšo pie pilsētas vārtiem, naudas zutenis aizver sargu mutes un atver vārtus bez trokšņa.

Viņi aulekšo uz dienvidiem. Nakts ir mikla, smaržīga un vējaina. Mākoņu gubas sabiezē virs ceļa tumšā padebesī, un sāk sijāt sīks, blīvs lietutiņš.

Migels aizklāj Izabellas seju pret lietu, apskauj viņu ar vienu roku, ar otru joprojām vadīdams zirgu.

Pie trešā verstu staba gaida kariete. Migels ar Izabellu iesēžas tajā. Katalinons ar Luizu ierīkojas ārā uz pakaļējā sēdekļa. Verstu stabi zib garām cits aiz cita, četrjūgs traucas kā putns pretī pusdienas saulei, kura parādās caur mākoņiem.

Strādnieki vīnogulāju laukos ar skatieniem pavada grezno karieti, dun zvani pāri zemei, saules pulksteņa rādītāja ēnas ceļmalas traktierī rāda, ka dienvidus ir klāt.

Katalinons baro un dzirda zirgus, bet Luiza staigā viņam nopakaļ.

Katalinons ieprasās Luizai, kā roku viņš redzējis padodam viņai apmetni caur balkona aizkariem bēgšanas brīdī.

—   Pats grāfs mums palīdzēja, — meitene atzīstas.

—   Kā tā? Palīdzēja? Svētais Jēkab, tā tik ir vēsts!

—   Bēgšanai jābūt slepenai, vai ne? — Luiza čukst.

—        Kā tad. Tā ir izdevīgāk. Taču par to tu nedrīksti runāti

—       Es zvērēju, ka neizpaudīšu ne vārdiņa, un tev arī par to jāklusē kā …

—       Kā tev, manu paipaliņ! — Katalinons pasmīn, ar acīm pavadīdams aizejošo Luizu.

Lietus pa šo laiku ir mitējies, no miglas iznirst gaiša, silta diena, un žilbinoši iemirdzas saule, pamazām nomezdama tvaika plīvurus.

Četrjūgs atkal dodas ceļā uz dienvidiem …

Tagad Katalinons vairs neklausās Luizas pļāpāšanā. Viņu pārņēmušas bailes. Viņš sēž sadrūmis, skaita pārskaitļa verstu stabus, nepāra izlaižot, un jūt gaisā kāut ko nelabu.

Pret vakaru viņi iebrauc Sanlukarā. Aiz pilsētas, augstu kalnā virs jūras, Migela ļaudis ir noīrējuši brīnišķīgu vasaras pili.

Mīlētāji stāv apskāvušies, raugās lejup viļņu bangās un aplūko kapelu, kur rīt Gregorio viņus salaulās.

Mielasta galds jau klāts un trauki pārkaisīti rožu ziedlapām. Vējš no jūras nes šurp dienvidu aromātu.

Izabella dodas uz savām istabām.

Migels klusēdams skūpsta viņai roku.

Aiz laimes viņš nespēj parunāt. Viņš nenovērš acis no durvīm, kurās Izabella pēc brīža parādīsies vēl skaistāka nekā aizgajusi.

5ajā brīdī Katalinons, kuram ir uzticēts sargāt māju un ziņot par ķērājiem, piepeši parādās istabā kā gars.

—   Ko tu gribi? Tev taču jāsargā pils vārti.

—   Nebaidieties, kungs! Jūs esat pilnīgā drošībā.

—   Ko tu mels? Mums noteikti seko.

—   Noteikti neseko, jūsu godība, tāpēc ka nav kam sekot.

—   Grāfs Sandriss…

—       Grāfs Sandriss, ar jūsu atļauju, zinājis par meitas nolaupīšanu tikpat labi kā visi viņa mājinieki un, kad jūs atgriezīsities, neliegs savu svētību. Jums ne no kā nav jābaidās. Baudiet savu laimi mierā …

Migels stāv, kā zibens ķerts.

—   Ko tu tur runā, puis?

—        Tikai taisnību, jūsu godība, dievs ir mans liecinieks. Jo man to pastāstīja ne vien jaunkundzes istabene, bet arī es pats savām acīm redzēju dona Flavio roku, kas viņai uz balkona padeva jaunkundzes apmetni. Tas taču ir īsts pierādījums tam, ka… Kas jums notika, kungs? Kāpēc jūs tā nobālējāt? Kas jums notika, dieva dēļ?

—       Ej, — Migels izgrūž caur zobiem, viņa balss skan sēcoši, un tā drīzāk atgādina ievainota dzīvnieka nekā cilvēka balsi.

Katalinons izbijies nozūd.

Migelam acu priekšā viss satumst. Debesis, pārkarsušas līdz baltkvēlei, sagrūst pār viņa galvu, tās plīst un šķīst visapkārt, un viņam šķiet, ka niknu liesmu mēlēs sadeg zeme zem kājām, tā sairst un nogāžas pekles bezdibenī. Bet uz sapņu gruvešiem saļimst viņa dziļi ievainotais lepnums.

—       Esmu klāt, mans visdārgākaisl — It kā no liela tāluma viņš saklausa Izabellas balsi.

Vakar tik ļoti mīlētā balss šodien Migelam derdzīgi griežas ausīs un atstāj aiz sevis telpā tukšumu.

—   Zinu, ka tu mīli baltu krāsu. Vai es tev patīku?

Taču šo acu priekšā, ko ir aizmiglojis pazemojums un

vilšanās, un sirdī, kas ir aizvainotas patmīlības pārplūdusi, griežas tikai melnas ēnas. Migels Izabellu neredz.

Izabella, kas ar mīlas apstarotu smaidu, kā balts zieds mežģīņu tērpā nostājusies klusējošā Migela priekšā, uztraukta iesaucas:

—       Kāpēc tu klusē, mans mīļotais? Steigšus noskūpsti mani! Tēvs droši vien jau dzenas mums pakaļ.

Ja Migels līdz šim brīdim ir atradies sāpīgās vilšanās pārdzīvojumu varā, tad tagad, izdzirdis jaunus melus, redzot jaunu liekulību, viņš saņemas. Iekāre acumirklī pārvēršas vienaldzībā. Ar kundzisku mājienu viņš atbild uz meitenes vārdiem un auksti noskalda:

•— Nebaidieties, jūsu godība, par pakaļdzīšanos, tā, jūs jau pati zināt, ir izdomāta. Jūs atgriezīsieties mājās viena pati manā karietē. Mani ļaudis jūs pavadīs.

Viņš izdrāžas pa durvīm, ielec seglos un, neteicis nevienam ne vārda, auļo atpakaļ uz Sevilju.

Tālu aizmugurē ripo kariete. Izabellas seja ir bālāka par vasku un stinga kā mēness, kas pavada viņu atpakaļceļā.

Donja Klāra tup uz ceļiem krucifiksa priekšā, un viņas dvēsele maldās siarp saprāta un neprāta robežām, grāfienes domas klīst pa cilvēku domām neparastiem ceļiem, un viņa vaimanādama noslīgst pie lūgšanu soliņa.

—       Uzklausi mani, dievs! Es lūdzu, spried taisnu tiesu tam bezdievim! Atpestī manu bērnu no varmākas!

Dons Flavio dimdošiem soļiem soļo šurpu turpu, zobenu žvadzinādams, bet zem dusmu maskas slēpj smīnu.

—       Zibeņi un pērkoni pār šī nelieša galvu! Nolaupīt manu meitu! Kāda drosme! Es viņu caururbšu kā sietu!

Donja Klāra dauza pieri pret lūgšanu soliņa koka malu, lauza rokas. Tad pielec kājās un kliedz:

—       Kāpēc jūs te klimstat apkārt, kungs? Kāpēc nesteidzaties pakaļ savai meitai, kuras gods ir apdraudēts?

— Kurp lai steidzos? Kam lai prasu?

—   Ejiet! Drāzieties! Rīkojieties, ja esat muižnieks!

Durvis atsprāgst, un istabā ienāk Izabella baltā atlasa tērpā.

Dons Flavio ir tik satriekts, ka nespēj izteikt ne vārda.

Donja Klāra iegavilējas un apskauj meitu.

—       Tu aizbēgi no šī nelieša! O, lai slavēts dievs, kas visu redz un sargā! Vai tev nekas nekaiš? Vai viņš tev nenodarīja pāri?

Izabella neatbild.

—   Kas noticis? — abi vecāki uzstāj.

Izabella paver lūpas atriebībai, vārdiem līdzi iet ļaunums, nepielūdzams un nesamierināms.

—  Viņš mani nolaupīja, apkaunoja un pameta! — Iza bella melo.

Izmisušajās donjas Klāras vaimanās ieskanas dona Fla vio naidpilnā balss:

—   Es viņu nogalināšu!

Padre Gregorio sēž iepretī Migelam un vērīgi raugās viņam sejā.

Kādas Šausmas nes sevī šis izlutinātais augstmanis, kura likteni noteic iedzimtās korsikāņu kaislības7 ?

Lūpas pārdzīvojumā sakniebtas, acis iekritušas, bez spožu ina, tajas melns tukšums, kura loda izsalcis vcjš, pirksti ieurbušies atzveltņa malās.

—   Es domāju, ka esmu Izabellā atradis savu laimi. Savu likteni. Es tiecos sasniegt pilnības ideālu, bet satriecu pieri pret liekulību un meliem.

—   Tas ir tikai tavs lepnums, kas ticis satriekts, Migelito, — mūks, glāstīdams jaunekļa roku, runā. — Šķiet, ka Izabella tevi mīl. Protams, pa savai vīzei. Saproti, dēliņ, cilvēki ir dažādi.

—   Es nevaru tādu mīlēt, kas ir citāds nekā es, — Aligels nesavaldīgi izgrūž. — Ja es eju pa zemi, arī sievietei, kuru nūlu, ir jāiet kopā ar mani. Ja es paceļos mākoņos, viņai jāturas man līdzi. Ja es viņai ieķīlāju savu dzīvi, viņa nedrīkst man piedāvāt mazāku ķīlu. Es vēlos dzīvot kopā tikai ar mīlestību un ne ar ko citu.. Mums abiem jābūt vienotiem mīlestībā, mums abiem tā jāizjūt līdz pašām sirds dzīlēm. Ja mani māc simts žēlabu, manai mīļotai to nedrīkst būt tikai deviņdesmit deviņas, ja man ir simts prieku, viņai jāizjūt uz mata tikpat. Ja es kļūstu akls …

—   Arī viņai jākļūst aklai? — Gregorio šausminās.

—  Jā, jā, un, ja es mirstu, arī viņai ir jāmirst!

Gregorio ir satriekts. Kāds egoisms! Taču mūka mīlestība ir spēcīgāka par šausmām un pretīgumu. Varbūt vēl ir .iespēja Migelu pārveidot.

—   Dēliņ, atjēdzies taču! Tas, ko tu saki, ir necilvēcīgi …

—  Visu vai neko, — Migels izgrūž caur zobiem. — Ja es dodu visu, arī otram jādod man viss. Un melus es nekad nevienam nepiedošu!

—       Baidos, zēn, ka tu gribi vairāk, nekā cilvēks var un drīkst gribēt. Es baidos par tevi, Migelito ,..

—        Dons Flavio, grāfs Sandriss, — sulainis pieteic, un tūlīt durvīs parādās dons Flavio ar niknumā pārvērstu seju.

Gregorio paklanās un iziet blakus telpā.

—   Don Migel, jūs nolaupījāt manu meitu?

—   Jā, — Migels apstiprina. — Bet…

—       Klusējiet! Jūs esat viņu iegrūdis negodā, un jūsu pienākums ir ņemt viņu par sievu.

—   Nekad!

—       Aizstāvieties, — dons Flavio iekliedzas un izrauj zobenu. — Jūs to samaksāsiet ar savām asinīm!

Nozib zobeni.

Šķind tērauds, šķīst dzirkstis, cirtiens seko cirtienam, zibens aiz zibeņa, tad piepeši dons Flavio, kreiso roku krūtīm piespiedis, nokrīt zemē kā nopļauts — un caur viņa pirkstiem sūcas asins straumīte.

Dons Flavio izdveš nopūtu, un viņa sirds apstājas.

Migels stāv pie mirušā, acis iepletis.

Ienāk Gregorio, patausta Flavio pulsu un pieliek pie mutes spogulīti. Tas paliek dzidrs, kā bijis.

Gregorio nometas ceļos pie mirušā, noskaita lūgsnu, tad pieceļas, izmisis paceļ rokas pret debesīm un sauc:

—       Ko tu izdarīji, Migelito? Tu nogalināji cilvēku un pats sevi pazudināji!

Gregorio iededz sveces un noliek tās mirušajam galvgalī.

Migela acu priekšā griežas kā miglas mākulis, un taja parādās Izabellas seja. It kā lauztu gaismas staru atspoguļotu, Migels meitenes seju redz, dīvaini saviebtu, i — Postā tu esi,. Migelito, — Gregorio saka, un viņa balss ir neizsakāma žēluma pilna. — Pats saproti, ko tas nozīmē. Tevi notiesās. Tev-jābēg!

—       Bēgšu, — Migels strupi izgrūž. — Nevienam neļaušu sevi sodīt! Neļaušu sevi pratināt un tiesāt!

—       Varbūt tavs tēvs un viņa eminence var tev palīdzēt, Migel. Viņu ietekme,,,

—       Es nevienam nelūgšu aizstāvību. Negribu nekādas palīdzības. Labāk atstāšu Sevilju nekā liekšos kāda priekšā. Tēvam paziņojiet pats, padre, lūdzu jūs…

—       Manu zēn, — Gregorio ierunājas, taču asaras noslāpē viņa balsi.

Seviljai pāri veļas satraucošas vēstis.

—       Tātad dons Flavio ir kritis nevis no nelietīgas slepkavas rokas, bet gan divkaujā?

—   Jā, tā dzird runājam, ka divkaujā.

—   Ar ko? Ar ko viņš cīnījies?

—• Tas vēl īsti nav zinājns.

—       Ir gan, sābri. Pēdējoreiz viņš esot redzēts ieejam Manjaras pilī.

—   Blēņas. Dons Tomass bija viņa labākais draugs…

—   Nevis Tomasa dels, cienītais kungs.

—   O! Dons Migels? Tas gan var buti

—   Kā viņš tur iejaukts, kungs?

—   Vai nezināt, ka dons Migels un donja Izabella …

—   O jā, to zina visi; bet kāds tam sakars ar divkauju?

—       Jupis viņu sazina, bet kaut kāds sakars tam būs, to es jums saku.

Pilsoņi raiti ritina baumu, tenku un apvainojumu kamolu, kas tiek šķetināts ar apbrīnojamu veiklību.

Nav aizkavējams tas, ka vēsti par divkauju saista ar vēsti par Izabellas aizvešanu, un jau nākamajā dienā kāds klaidonis pirmoreiz uz Sjerpes ielas stūra dzied dziesmu par Migelu no Manjaras, kurš ir otrs dons Žuāns Tenorio, jo iemīlas meičās no pirmā skatiena un iet divkaujā ar savas mīļākās tēvu.

Un, tā kā ļaudis ir lētticīgi un ļaunprātīgi, it sevišķi, ja runa ir par augstmaņiem, dziedātājs par savu apkaunojošo un izsmiekla pilno dziesmiņu ievāc krietnu sauju naudas gabalu.

Vēl pirms rītausmas Gregorio pavada Migelu un Kātalinonu līdz pilsētas robežai.

Tikko viņi tikuši cauri Kordovas vārtiem, ceļā aizstājas garā apmetnī ietinies stāvs.

—       Cienītais kungs, jūsu godība, vai tik agri jau izjādē? — svešais ierunājas, un zem kapuces atskan klusināti smiekliņi. — Tā gan vairāk līdzinās grēcinieka bēgšanai.

Migels tver zobenu, taču Gregorio aptur viņa roku.

—        Pērciet no manis grēku atlaides, — svešais murmina. — Pērciet svētās relikvijas, nodrošiniet sev dvēseles glābšanu un grēku piedošanu! Par nieka kvartu jūs varat noskūpstīt kaulu no svētā Jēkaba rokas. Tas nes prieku. Un šeit par diviem reāliem man ir trīsceturtdajmetra garš virves gals no karātavām — tas nesis laimi.

Migels klusēdams pajāj viņam garām, bet vecais filozofs aiz mīlestības pret grēcinieku pārvar savu nepatiku pret māņticību un atgriežas.

— Dod man šo virves gabalu, svešiniek, — Gregorio saka un pasniedz apmetnī ietītajam vīram divus reālus.

Pēc tam Gregorio panāk Migelu, slepus ieliek virves galu viņa seglu somā un atvadās no Migela kā tēvs no dēla.

Treša daļa

Pievakares drēgnums saldē līdz kaulam, sniega pārslas virpu|o lejup, griežas vējā un kā pūkas pielīp it visam, tad lēnām izkūst, un no šiem baltajiem sala ziediem nepaliek pat smarža, tikai ūdens pile un mitrs plankums.

Pa labi un pa kreisi ir kalni. Gaisma ik pa brīdim mainās. Kad mēness izspraucas no mākoņiem aizvilktā apvāršņa, miglainajā tumsā iespīd pelēki dzeltena gaisma. Sjerra Arasena snaudā trīs aiz aukstuma.

Mēness, nojautis šajā neapdzīvotajā vietā cilvēkus, pablenž ar salto aci caur mākoņu spraugu un ierauga divus jātniekus steidzamies augšup pa kraujo, akmeņaino ceļu. Mēness tos redz no aizmugures. Var manīt, ka zirgiem kājas ļogās aiz noguruma un jātnieki garajos apmetņos sēž seglos sakņupuši un nomocījušies.

—   Vai nepieturēsim kaut kur, cienītais kungs? — Katalinons caur zobiem izgrūž. — Man lūpas ir tā nosalušas, ka nevaru vairs ne parunāt. Diena un divas naktis gandrīz bez pārtraukuma ir pavadītas seglos, un dievs vien zina kā šī diena beigsies …

—  Jāiztur, — Migels īsi atbild,

—   Es allaž esmu bijis par klusu un mierīgu dzīvi, nekad neesmu ieredzējis steigu, es mīlu labi paēst; bet kā man īstenībā iet? Vai nav tiesa, jūsu godība; ķērāji uz papēžiem, auļošana tāda, ka ne elpu atvilkt, un divas dienas siers ar sakaltušu maizi. Man patīk silturniņš, bet tagad man ir aizsalis deguns un mute. Es nežēlojos, cienītais kungs, bet salda dzīve tā nav, tas jums jāatzīst. Un tagad, godavārds, ir pienācis pēdējais brīdis, lai jūs par mums abiem parūpētos. Naudas jums diezgan, arī viltotas pases ir un vēl Gregorio tēva vēstule kādam kungam, bet tas viss līdz šim mums neko nav līdzējis. Taču man vairs zobs uz zoba neturas aiz aukstuma ,,.

—       Pēc brīža būsi siltumā un pie pilnas bļodas, tad vairs neapraudāsi labumus, ko atstāji Seviljā.

—       Tā jau ir prātīga valoda, godība, taču gribu zināt, ka jūs šaja stingajā apkartnē, kur ir tikai sniegs un vējš, kur nekas neaug, kur nemīt ne putns, ne cilvēks, izbursiet mājvietu…

Migels viņu pārtrauc ar rokas mājienu, un Katalinons pagriež galvu uz to pusi, kur pavērsta Migela roka.

—       Skaties tik, — Katalinons saslejas seglos, — uguntiņas! Vai tur būtu kāda pilsēta, kungs?

Viņi paskubina zirgus. Uguntiņu puduris mirgo tumsā, tikai viena ir atstatu un šķiet visai tuvu.

Vientuļa mūra māja, kas spītē vētrām un saules svelmei, kā zemē nomesta lāde, stāv akmeņainā klajumā, un vējš tai gaudodams auļo apkārt. īstā mītne pekles radījumiem, jo neviens cits gan nebūtu ar mieru šeit apmesties.

Aiz kaltiem dzelzs vārtiem sāk riet suņi.

Katalinons dauza pie vārtiem.

Atveras mazs lodziņš, un kāda balss noprasa:

—   Kas esat? Ko gribat?

—       Vai šeit dzīvo viņa godība dons Mateo Pavona? — Migels jautā.

—   Kas pēc viņa prasa?

—   Padres Gregorio draugs, — Migels atbild.

—       Nāciet iekšā, — balss norūc, un vārti paveras. Kalpi aizved zirgus, un Migels ieiet namā.

—       Esiet sveicināts, godība, — namatēvs klanās, — esiet sveicināts dieva vārdā! Esmu dons Mateo Pavona.

—       Esmu dons Migels Ibarra, Valensijas universitātes bakalaurs, — Migels stādās priekšā. — Sis ir mans kalps, un te ir vēstule jūsu godībai no Gregorio tēva.

Dons Mateo, nervozi glaudīdams savu rūsgano bārdeli virs kuplās, saburzītās apkakles, kas atkārusies no vājā, dzīslainā kakla, dzēlīgām acīm noskata svešiniekus un viņu ceļā sapluinitos apģērbus.

—       Don Mateo, mums vajadzīgs patvērums, — Migels saka.

—   Hm, saprotu. Kungam vajag uz laiciņu nozust.

—   Apmēram uz vienu mēnesi, — Migels apstiprina.

—       Tas ir ilgs laiks, — Mateo, bārdeli kasīdams, atbild. — Telpas, pārtika, apsildīšana, guļvietas …

—       Ieskaitiet ari Ziemas svētkus! — Migels pavīpsnā, un večuks piekrītoši pamāj. — Cik? — Migels noprasa.

—        Patiesi nezinu, — vecais viltnieks, zodu braucīdams, novelk.

—   Desmit eskudo, don Mateo?

Mateo salecas. O, šis vīrs nerēķina reālos, bet gan zeltā! Nu, Mateo, proties!

—       Desmit eskudo? — Vecais iepleš kaulainos pirkstus. — Dievs ir mans liecinieks, ka lētāk par simts eskudo es šādā darījumā ielaisties nevaru. Bet, tā kā pie manis jūs sūtījis Gregorio tēvs, kurš ir mans novadnieks, tad astoņdesmit, godība, un ne graša lētāk …

Smags naudas zutenis nokrīt uz galda, nošķind zelts.

—   Tas ir … tas ir .,. — Mateo stomās.

—   Simts eskudo, — Migels noskalda.

Mateo norīstās un cenšas atgūt mieru.

Jūsu labdzimtība, godība, esmu jūsu rīcībā! Pie manis jums klāsies tikpat labi kā mājās. Ko drīkstu jums piedāvāt vakariņās — ceptu kapaunu vai vistiņu uz iesma?

Telpā, kas paredzēta viesiem, nav logu, durvis iziet uz galeriju, un kamīnā sprēgādamas deg malkas šķilas, izplatīdamas siltumu un mājīgumu.

Katalinons, izstiepies zemē uz paklāja, svētlaimīgi murmina:

—       Ak, mans mīļais kungs, jūs esat mani paēdinājis, padzirdinājis, siltumu sagādājis, guļvietu atvēlējis, jūs esat viens varens un dižciltīgs kungs, es nekā cita vairs nevēlos kā vien gulēt… gulēt…

Migels iziet uz galerijas.

Apakšā stāvu zemāk iedunas soļi, un pāri plašajam pagalmam aiziet ļaužu pulciņš, kas ietinušies apmetņos ar kapucēm.

«Vai arī tie ir bēgļi, kas slapstās no svētās inkvizīcijas?» Migels iedomājas un nodrebinās.

Tad viņš atgriežas istabā un, noguruma pārvarēts, atkrīt guļvietā.

Ūdenī ierakstīti, padebešos izmētāti, tumsas nomākti ir vājprātīgās sievietes vārdi, un rēgi, kas viņai rādās acu priekšā, ir vēja virpuļu radīti.

—   Saki, Izabella, — kas tur ēnā stāv?

—   Neviens, māt. Tev tikai tā šķiet.

—       Nav tiesa, meitiņ. Tas ir tavs līgavainis. Drīz svinēsim kāzas, manu skaisto meitiņ. Kad tu iznāksi no katedrāles, visa apkārtne iemirdzēsies no tava skaistuma. Saki, meit, — kad nāks tavs līgavainis precībās?

—       Viņš nenāks, māt. Sārtam nolemts viņa ķermenis. Sātanam — viņa melnā dvēsele, — Izabella atbild, kaut arī katrs mātes vārds viņai sagādā nepanesamas mokas.

—   Saki, meit, — vai dieva sods nāks pār viņa galvu?

—   Bende jau viņu gaida .. -

—   Saki, Izabella, — vai tu ienīsti viņu?

—   Ienīstu. Ienīstu.

—  Asaraina ir tava balss, meitiņ. Tu mīli viņu?

—  Mīlu, māt.

Vājprātīgā velk meitu pie krucifiksa.

—   Nolādi viņu šeit, šajā vietā, meit!

Izabella noliec galvu un klusē tāpat kā viņas greznā marmorā un granītā kaltā pils. Nakts vēja spārniem sitas logos.

—        Es nolādu tevi, — vājprātīgā kliedz, — dieva priekšā es tevi nolādu māžu mūžos! Lai savā dzīvē tu nepazītu mīlestības! Lai tu ietu caur neskaitāmiem apskāvieniem, kļūdams aizvien nelaimīgāks! Lai tu ciestu vientulību ļaužu pulkā, un lai tā grauž tavu dvēseli kā tārps līķi!

Meitas, atspiedušas māla krūzes pret gurniem, iet uz aku pēc ūdens.

—       Dons Migels aizbēdzis no pilsētas — vai tu to jau zini?

—   Diezin uz kurieni devies?

—   It kā uz Kordovu, tā runā.

—   Nabaga kordovietes!

—   Jā, jā, jā.

Vīri, apmetušies uz kāpnēm, sūc savu vakara vīna kausu.

—   Inkvizīcija jau esot kājās. Svētie brāļi viņu meklēšot.

—       Nē, inkvizīcijai tur nav nekādas daļas. Prefekta policija viņu meklēs.

—   Būtu labi, ja šo nelieti noķertu!

—       Es gribētu būt tik jauns un bagāts kā viņš un nebēdāt nenieka par …

—   … un darīt tāpat kā viņš, jā?

—   Vai tad es tā teicu?

—   Bet domāji gan, tu grēka gabals! Domāji gan!

Sievietes, nometušās ceļos, saņem rokas un balsī lūdz:

—       Kaut viņu noķertu, kaut viņš saņemtu bargu sodu, šis izvirtulis!

Un klusiņām piebilst:

—       Kaut viņš izbēgtu! Kaut atgrieztos! Kaut es viņam iepatiktos vismaz uz brītiņu!

Klaudz zirgu pakavi, skan kliedzieni, kāds dauza dona Mateo nama vārtus. Policija!

Svešas, rupjas balsis: — Viņš esot devies uz šo pusi.

Katalinona balss: — Ak viņu sauc dons Migels no Manjaras? Hm Vecs, jauns, liels, mazs? Ahā, tātad jauneklis! Jā, jā, redzēju gan tādu kundziņu, bet viņš nebija viens. Viņi bija divi, tātad tas nav jūsu meklētais.

—       Divi? Tie ir īstie! Tas otrs ir viņa kalps — saprati? — policists klaigā.

—        Tā? Nu, tie aizgāja pa šo ceļu uz Portugāles robežu. Viņi briesmīgi steidzās, tā man šķita.

—       Tie ir viņi, tie ir viņi, — ieaurojas kāds policists. — Ķeram!

Bet policistu grupas komandieris sadrūvējies.

—   Kāpēc tāda steiga, tukšpauri?

—       Ja mēs viņu noķersim, dabūsim katrs pa vienam eskudo.

Komandieris, viņam pieliecies, čukst:

—       Bet, ja nenoķersim, ja viņš izbēgs ar dieva palīgu, mēs no viņa tēva dabūsim katrs pa desmit eskudo, stulbeni!

«Jūs mācījāt, mans mīļais Gregorio, ka domājošs cilvēks vientulībā pieņemoties prātā,» Migels savā istabā domās sarunājas ar mūku.

«Esmu šeit viens, padre, taču neesmu kļuvis laimīgāks. Man pat jums jāatzīstas, ka pēc šī vientulībā pavadītā pārdomu mēneša mani māc grūtsirdība un skumjas.

Jā, tēvs, grūtsirdība. Jūs labi zināt, labo večukiņ, cik |oti es neieredzu šo vārdu — grūtsirdība. Vienmēr esmu ilgojies pēc tālēm, kas būtu plašākas nekā debesis, gan sirdi, gan domās, gan. dzīvē.

Sēžu šeit galda galā tādu pašu izstumto sabiedrībā kā es pats, mēs neuzticamies cits citam, kaut arī izturamies pieklājīgi un uzmanīgi. No šiem vajātajiem dons Mateo izspiež pēdējo reālu. Lejā zem mums atrodas miestiņš, kas, līdzīgi svētajai govij, rāmi gu| un gremo, bet cilvēki, kas tur tekalē kā skudras, cits steidzīgāk, cits lēnāk, visi ir aizņemti kaut kādā darbā.

Un te, tēvs, būs meklējams iemesls manai grūtsirdībai.

Kur vien skatos, visur redzu cilvēkus, kuriem ir kāds uzdevums. Ubagot, art, pelnīties, zagt, skaitīt lūgšanas, dzert, spēlēt, rūpēties par kādu, un, ja šiem cilvēkiem būtu divdesmit roku, pat tad tām nepietrūktu darāmā.

Man ir tikai divas rokas, bet — tām nav darba: Trifons un māte ir mācījuši vienīgi salikt tās lūgšanā. Tas man ir par maz! Tāpēc rokas man šķiet liekas un nevajadzīgas. īsi sakot, padre Gregorio, mani māc kauns, ka jaunība paiet velti, ka mani muskuļi un smadzenes pārklājas ar pelējumu, ka es nekur neesmu derīgs.

Man ir viss, ko vien cilvēks var vēlēties. Veselība, nauda, jaunība, tikai trūkst tā, ko nevar nopirkt, — laimes. Gribu iet to meklēt. Bet vai atradīšu?

Sabiedrība mani izstūma, no universitātes izslēdza, es esmu kauna traips uz tās svētulīgā vaiga. Esmu kļuvis līdzīgs bandītiem, laupītājiem un nelietīgiem slepkavām. Rīt no šejienes došos prom, nevaru vairs šeit ilgāk izturēt; bet kas mani sagaida? Vajadzēs slapstīties pa pagrabiem, bēniņiem un alām kā bēglim, kas notiesāts uz klusēšanu, vientulību un bezdarbību, vajadzēs klīst no pilsētas uz pilsētu.

Nav laikam smagāka likteņa, mans vecais skolotāj, jo manī kūsā alkas' darboties. Ko iesākt ar šīm nemierīgajām asinīm?

Mans gars un prāts badojas. Es degu. Es sadegu bezdarbībā. Bet nekur man nav nedz barības, nedz veldzes,

«Domā par dievu, ja tu krīti kārdināšanā,» jūs mācījāt man.

Mans dārgais skolotāj, kā es varu domāt par dieva žēlastību, ja viņš sūta man vienīgi vilšanos un sirdssāpes?

Dievs mani soda un vajā. Par to, ka es viņam nespēju ziedot savu mūžu, kā māte ir apsolījusi. Ak, ticiet man, tēvs, es jūtu, ka dievs man pat nenovēl mīlestību, pēc kuras es ilgojos, jo viņš grib atriebties!

Man zūd pamats zem kājām, manas domas ir saraustītas, griba nedroša, vāja — un ticība dievam sāk šķobīties.

Sūtiet man, tēvs, vismaz iztālēm labu vārdu un savu svētību! Nekad tie man nav bijuši vairāk vajadzīgi kā pašreiz,..»

Toledo geto ieliņā skan ģitāra. Krēslā aiz ģitārista kā ēnas slapstās divi cilvēki. Mēness gaisma krīt uz zema balkona, kur caur muslīna aizkariem redzama meitenes seja.

Jūsu ēnā aizmigt, jūsu ēnā mosties, jūsu dvašā elpot, jūsu skūpstos padzerties, jūsu acu rasā veldzēties, jūsu matu viļņos šūpoties.

Jauniņa ebrejiete klausās dziesmā, smaida un nomet no balkona dziedātājam ziedu. Dziedātājs to noskūpsta un piesprauž sev pie krūtīm.

—       Estēban, vai tu mani dzirdi? — no augšas skan čuksti.

—       Jā, Ester, dzirdu un ilgojos. Jau nedēļa pagājusi, kopš neesmu tevi apskāvis. Tu solīji man, ka šonakt…

—       Pusnaktī atnāc, tad varēsi uzkāpt pie manis! Vai vēlies?

—   Pateicos tev, mana mīļotā!

Mēness peld caur mākoņiem, laiks velkas gausi, bet, kad sit divpadsmito stundu, zem Esteres balkona atkal parādās Estēbans un aiz viņa divas ēnas. Migels un Katalinons.

«Iemiesošos kaut kādā Estēbanā,» Migels nolemj, «un viņa vietā uzkāpšu pie meitenes. Beidzot es uzzināšu, kā mīl cilvēki, kuriem mīlestība dod nebeidzamu svētlaimi, nevis tukšumu un rūgtumu kā man. Beidzot iepazīšu īstu laimi. Pēc brīža tevi, skaistulit, apskaus cits Estēbans — un tu viņam atklāsi mīlestības noslēpumu. Kaut ar viltu, bet uzzināšu to, pēc kā ilgojos.»

Kad balkona durvis atveras, mēness ir aizslēpies aiz mākoņa — un apkārtne grimst tumsā.

—   Estēban!

—   Esmu šeit, Ester! — Estēbans atbild.

No balkona noslīd lejā virvju trepes.

Katalinons satver Estēbanu aiz rīkles, aizbāž muti un aizvelk viņu pie sienas. Migels veikli uzkāpj pa trepēm.

—       Tu tik skaisti man dziedāji, Estēban, — meitene čukst,' vezdama Migelu istabā. — Es tevi mīlu: Nāc!

Meitene viņam piespiežas un sniedz lūpas skūpstam.

Migels skūpsta.

—        Mans mīļais, — meitene čukst, — vēl nekad tu mani tā neesi skūpstījis! Pat galva noreiba.

—   Skūpstu tevi kā vienmēr, — Migels vīlies atbild.

—  Nē, nē, šonakt daudz kvēlāk — tā kā vēl nekad.

—       Tagad noskūpsti tu mani, cik vien labi proti, — Migels čukst.

Meitene skūpsta viņu ilgi un kvēli.

«O, nu beidzot man asinis iekarst! Mans dievs, vai es beidzot uzzināšu, kāda ir svētlaime?»

Pie gultas deg maza lampiņa, kas met vāju gaismu. Migels piesteidzas un to nodzēš, istabā kļūst pavisam tumšs.

—   Kāpēc tu nodzēsi, Estēban?

—       Lai acis neatnemtu lūpām baudu, — Migels čukstus atbild.

Zem viņa rokām izjūk meitenes augsti uzspraustā matu sasuka, ar smaržīgu eļļu ieziestie mati atraisās un apklāj meitenes plecus un gurnus.

—       Kad es biju pie tevis pagājušo reizi, — Migels murmina, trīcēdams ziņkārē, kā iegūs kāroto, — ko tu man tādu skaistu teici, Ester?

—   Vai tu vairs neatceries?

—   Atceros gan. Bet ilgojos to dzirdēt atkal un atkal.

—       Es teicu, ka mīlu tevi, ka esmu tava un domāju par tevi dienām un naktīm.

—   Vairāk neko? — Migels nopūšas.

—  Kā tā? Vai tas tev vēl ir maz?

—       Nē, nē, tas ir visskaistākais, ko vien esmu dzirdējis! Bet vai tu to neteici citādi?

—   Nē, tieši ar šiem pašiem vārdiem.

Migels smagi nopūšas. Atkal sen zināmais.

—   Tu mani mīli vienmēr ar tiem pašiem vārdiem…

—       Vai tā nav labi? Vārdi padara mīlestību divkārt stipru.

—   Un ko es tev teicu, Ester?

—  To pašu, ko es tev.

—   Jā, jā. Un ko es izjutu?

—       Cik dīvaini tu jautā? Vai pats vairs neatceries? Tu nespēji parunāt aiz laimes, apskāvi manus ceļgalus un izdvesi: nav laimīgaka cilvēka par mani, Ester.

_— Nav laimīgāka cilvēka par mani, — Migels truli atkārto, un tukšums visapkārt atņirdz zobus. Viņš saņemas. Un pieskāries sievietei pārvēršas. Viņas augums dedzina, un Migela satraukums pieņemas.

—   Vai tu mīli mani, Estēban?

—   Mīlu tevi, Ester, — Migels čukst, tvīkdams nepacietībā. Varbūt tomēr izdosies atklāt noslēpumu, iepazīt un izbaudīt to?

—   Ester, Ester, es ilgojos pēc lielas, bezgalīgas laimes .,.

—   Es tevi dzirdu it kā no tāluma, — meitene čukst un ar ierastu kustību pievelk viņu sev klāt. — Jā, es gribu sniegt tev lielu laimi.,.

—   Seit mēs esam drošībā, augstdzimušais kungs, — Katalinons uzrunā sasaistīto, kas guļ pie viņa kājām. — Te ir kaut kas paviljonam līdzīgs, no visām pusēm mūs ieskauj dārzs, no visām pusēm — nakts. Varbūt tas ir jūsu Esteres dārzs. Droši vien jūs to pazīstat labāk par mani, vai ne? Ak jā, aizmirsu, ka, jūs sasienot, es aizbāzu jums arī mutīti un jus nevarat atbildēt. Pats saprotat, ka manam kungam, kurš pašlaik apskauj jūsu līgavu, nekādi nevarētu būt pa prātam kaut kāda kliegšana. Ko jūs tur staipāties, jūsu godība? Guliet mierīgi, citādi siksna iegrauzīsies miesā! Man jūs žēl, kungs. Ja jūs man zvērētu, ka nesacelsiet troksni, es jums šo vīšķi no mutes izņemtu. Norunāts? Jūs pamājat? Nu, pamēģināsim, taču lai dievs jums žēlīgs, ja kaut iepīkstēsities! Vai jūtat aso smaili pie savam krūtīm? Tas, cienītais kungs, ir duncis ar deviņas collas garu asmeni. Tātad sargieties!

—   Kas ir tavs kungs? — Estēbans iestenas, tikko Katalinons atbrīvojis viņa muti.

—   Mans kungs ir lielisks kungs. Varu derēt, ka viņš iepatiksies arī jūsu līgavai.

—  Nelieti, — Estēbans iekliedzas, bet asas sāpes viņu apklusina.

—   Vai es neteicu, ka šis ir pamatīgs duncis?

—  Vai tavs kungs ir kristīgais? — čukst gūsteknis.

—   Kā tad! Un kāds vēl! No vecas, dižciltīgas katoļu dzimtas.

—  Ak, Adonāj! Estere un kristīgais! Kādas šausmas! Kāds apkaunojums!

—   Saprotu. — Katalinons māj ar galvu. — Kungs ir slepens ebrejs. Mans kungs būs apmierināts. Cik man zināms, ebrejiete viņam vēl nekad nav piederējusi tāpēc, ka ebreji Spānijā dzīvo slepeni.

—        Un nekad arī nepiederēs, — Estēbans šņāc. — Estere noteikti jau ir sacēlusi kājās visus mājiniekus.

—        Diezin vai, cienītais kungs, visapkārt valda klusums, nav dzirdama ne skaņa …

—       Vai arī būs nodūrusi viņu ar matadatu, kuru es viņai dāvāju. Tava kunga droši vien vairs nav starp dzīvajiem.

—       Redzams, — Katalinons mierīgi skaidro, — ka jūs nepazīstat manu kungu.

—       Es tev došu desmit eskudo, — Estēbans stenēdams izgrūž, — ja tu mani palaidīsi vaļā. Man ir zelts.

—   Zelts?

—   Divdesmit eskudo! — sola Estēbans.

—        Manam kungam zelta ir tik daudz, ka pietiek pašam un tiek arī man. Mans kungs ir dons Migels no Manjaras…

—   Palīgā! — Estēbans iekliedzas.

Katalinons mazliet piespiež dunci un atkal aizbāž gūsteknim muti.

—       Jūs esat nepateicīgs cilvēks un tikai pasliktināt savu stāvokli. Ar runāšanu ir cauri, bet domāt varat, ko vien velaties.

Tāpat kā līdz šim, arī šis piedzīvojums beidzas ar vilšanos. Nav ne jausmas no cerētās laimes. Atkal divas rokas ap kaklu, tādi paši skūpsti, tādi paši glāsti! — un vairāk nekā. Rūgtums mutē, tukšums dvēselē. Pretīgums.

—   Sveika, Ester, — Migels skaļi saka.

Meitene satrūkstas no balss svešādās skaņas.

—   Estēban! Esteban! Mīļais! Vai tas esi tu?

Izbailes, saraustīta elpa, mežonīga asins pulsēšana deniņos, nosprakšķ krams, uzliesmo uguns, un — sveša seja!

Estere piespiež mutei dūrēs savilktas rokas un ievaidas.

Meitenes acis ir šausmās ieplestas, un viņas apziņā iespiežas svešinieka tēls, kurš ar viltu ielavījies pie viņas. Viņa nespēj izdvest ne skaņas.

—        Es esmu dons Migels no Manjaras, donja Estere, — Migels klusi runā. — Ierados ar nolūku atrast pie jums laimi. Bet atkal esmu alojies. Jūsu Jahve nav varenāks par mūsu dievu un tāpēc nespēj dot vairāk laimes. Viss ir tikpat ikdienišķs, netīkams. Ardievu, Ester!

Viņam aiz muguras atskan vaids. Viņš pagriežas atpakaļ.

Meitene guļ gultā, sirdi iedurta gara zelta matadata, un zem krūts sūcas gaiša asins urdziņa.

Migels klusēdams stāv pie mirušās un raugās, kā arvien bālāks kļūst viņas vaigs.

Dzīdamies pēc laimes, viņš ir iznīcinājis nevainīgu sievieti. Piekrāpis viņu, ielavījies kā zaglis viņas skāvienos un nonāvējis viņu. Viņa ziņkāre un egoisms laupījuši meitenei dzīvību.

—       Man jūsu žēl, Ester, — Migels — slepkava klusi čukst. — Tikai es patiesi nezinu, kuram no mums pašreiz klājas ļaunāk: vai jums — mirušai, vai man — dzīvam? Šķiet, ka es esmu pavisam pamests un vēl vientuļāks nekā jūs, Ester …

Kamēr Migels ar Katalinonu mūra sienas aizsegā zogas prom, māte, ļauna sapņa pamodināta, atrod savu meitu mirušu.

Māte sastingst sāpēs. Atjēgusies viņa, skaļi vaimanādama, aicina kopā mājiniekus.

Ģimene sanāk pie meitenes līķa, lauza rokas, dauza pieres pret gultas malu, plēš apģērbu un kaisa pelnus uz galvas. Šūpodamies ar visu augumu, viņi raudādami dzied psalmus mirušajai.

Žēlabainās skaņas aizsniedz dārzu, kur guļ sasaistītais Estēbans, un viņš tajās saklausa savas līgavas ļauno likteni.

Katalinons, zirgā kāpdams, klusītiņām nolād šo mūžīgo ceļošanu.

—       Nelādies, — Migels aizrāda. — Mums seko mirušās gars.

—        Kas? — Katalinons izbīstas. — Kādas mirušās? Vai tās meitenes?

—   Jā gan, viņa iedūra sev sirdī matadatu.

—       O, svētais Jēkabi — Katalinons saņem rokas. — Cik briesmīgi! Un kāpēc viņa nonāvējās?

Migels klusē un dzen zirgu auļos uz Kuenkas pusi.

Katalinons viņā noskatās ar šausmām.

—       Dievs jūs sodīs, kungs! Cilvēka dzīvību nevar atgūt pat ar vezumu zelta.

Lamanša, plakankalne, pa kuru kādreiz rikšoja dona Kihota Rosinante ar dārgo nastu — sajukušo bruņinieku mugurā, ir plašs, smilšains līdzenums ar ganībām, māju puduriem un vējdzirnavām, kuru spārni griežas nerimtīgajā vējā, un šis līdzenums, Higvelas un Jabalonas upju straumju apskalots, aizstiepjas līdz pat Jukaras vidustecei.

Migels ar Katalinonu jau vairākas dienas klīst pa šo nabadzīgo novadu, nakšņodami gan trūcīgu zemnieku māju šķūņaugšās, kur mēdz pārgulēt klaidoņi, gan lielu traktieru lepnās viesistabās, kur laiku pa laikam apmetas pat augstmaņi, ceļodami uz karaļa pili un atpakaļ.

Taču šī nakts ir apsteigusi viņu zirgus, tāpēc viņi apmetušies pārnakšņot zem korķozola.

—   Mostieties nu, cienītais kungs, — Katalinons, vīstīdamies ārā no segas, runā. — Gana miega un saltuma šonakt.

Katalinons pieceļas, sildīdamies lēkā un pūš elpu uz rokām.

Migels arī uzslienas kājās un izstaipa notirpušos locekļus, Viņš ierauga netālu kalna piekājē būdu un pie tas aitu baru.

—   Žigli seglo zirgus! Jājam turp!

Būdā viņi sastop vecu ganu, kurš viņus pacienā ar siltu pienu, treknu sieru un zeltaini apceptu miežu plāceni.

Sēžot pie ugunskura un brokastojot, viņi ierauga, ka no kalna lejup kāpj vecs gara auguma vīrs, kaulains, dzīslains un grumbains, galvā viņam cepure ar malām, platākām nekā ritenis, ap kaklu šalle, sarkanāka nekā svaigas asinis, un ap vidukli plata josta ar dunci un pistoli. Aiz viņa, rokas plati vicinādama, iet veca sieva, tikpat izkāmējusi un dzīslaina kā vīrs, un viņas soļi ir nesievišķīgi smagi.

Aiz viņiem paceļas saule, vēl miegā sasārtusi, zāles stiebros vizuļo rasa, un rīts ir tik svaigs kā jaunuves smaids.

Vīra seja ir saspringta aiz lepnības, noslēgta aiz neuzticības, acis met zibeņus, bet grumbas savilktas naidīgā grimasē.

—   Kas ir šie ļaudis? — Migels jautā ganam.

Un vecais Antonio, parādīdams cieņu nācējiem, paskaidro:

—   Tas ir slavenais laupītājs Ramons Kuhīdo, godība, un viņa mīļākā Eksela. Viņi dzīvo kopā jau daudzus gadus šejienes kalnu alā. Pirms gadiem trīsdesmit par viņa galvu bija izsludināta izpirkšanas nauda — simts zelta gabalu, iedomājieties tik, simts zelta gabalu, taču viņu nenoķēra un pēcāk aizmirsa.

Gans turpina klusinātā balsī:

—   Dons Ramons par to ārkārtīgi aizvainots un vēl arvien apgalvo, ka ķērāji lodājot viņam pa pēdām, kaut gan tas nav tiesa. Bet neviens nedrīkst runāt viņam pretī.

Uzlicis roku uz pistoles spala, laupītājs paliek stāvam pāris soļu no ugunskura un noskata Migelu pētošu, bargu skatienu, kurā jaušama nicināšana, nogurums un izsalkums.

—   Labrīt, Antonio, — laupītājs saka dobjā balsī. — Vai šeit ir droši?

—   Pilnīgi droši, don Ramon. Sie ir mani viesi, kungs, dons… patiesi nezinu, kas viņi ir, taču tie ir godīgi ļaudis.

—   Netici nevienam! — Laupītājs viebjas. — Arī mūka drēbēs var būt paslēpies vilks.

Viņš pagriežas ar seju tieši pret Migelu un lepni stādās priekšā: — Ramons Kuhīdo.

Eksela uz Migela palocīšanos atbild, papurinot galvu, uz kuras ir salipuši sirmi matu kumšķi, viņa kāri raugās uz piena bļodiņu.

—   Es nāku kopā ar tevi pabrokastot, Antonio, — Kuhīdo saka.

—   Tas mani pagodina, don Ramon, — gans nopietni atbild. — Lūk, viss, kas man ir! Plāceņi, siers un piens. Ņemiet par labu, donja Eksela, un arī jūs, don Ramon!

—  Jums ir bijusi bagāta dzīve, don Ramon, — Migels pieklājīgi saka.

—   Mēs esam tikai putekļi vējā, — atbild laupītāja grumbainā draudzene, un nočirkst kauli, viņai roku izstiepjot pēc siera.

—   Bagāta dzīve, — laupītājs domīgi atkārto, — jā, man bija bagāta dzīve, — viņš atiež smaidā divus nodzeltējušus zobus, — un man tā ir vēl šobaltdien. Ķērāji veseliem bariem mani tvarsta pa spāņu valsti. Bet viņiem mani nenoķert! Nekad! Man kājas vēl arvien ir naskas kā briedim un roka stingra kā klints.

—   Dzīve ir viena jauka būšana, — saka Eksela, čāpstinādama bezzobaino muti. — Taču pietiek tai vienreiz apstāties — un tā attālinās, izdziest, izplēn. Bija laiki, bija …

—       Jā, — vecais laupītājs strauji pārtrauc Ekselu, un viņa acīs atmirdz kaut kas no senajām dienām, bet roku aprautās, izteiksmīgās kustības papildina viņa vārdus.— Bija laiki — nakts melna kā kraukļa spārns, ceļš starp kalniem, bagātnieks savu kalpu pavadībā ar pilniem naudas muķiem. Es biju vadonis. Pēkšņs uzbrukums, sit, sit, cērt, rīkle pušu, duncis ribās, zelta maisi un dāma no ratiem ārā, lielisks laupījums… Tā tik bija dzīve…

—        Dāma, Ramon? Dāma? — Eksela iešņācās, skatīdamās laupītājā ar dzēlīgu skatienu. — Melo! Es taču vienmēr visur biju klāt. Katrā uzbrukumā un nekad nevienu dāmu …

—       Klusu, — Ramons viņu apsauc. — Sieviete iederas ikvienā dēkā, un bandīts bez nolaupītas sievietes nav iedomājams. Bandīts nav parasts cilvēks, bandīts ir kavalieris …

—       Tev taču biju es, — veča iespiedzas, nikni vārstīdama bezzobaino muti.

—       Muļķības, — noplukušais lielceļu laupītāju karalis iedegas, — man bija vesels bars sieviešu, tas ir bandīta laupījums, kungs. Tā ir viņa īstā dzīve.

—       Melo! Melo! — Eksela spiedz, airēdamās ar kaulainajiem elkoņiem. — To viņš izgudro. Visu mūžu viņam nav bijusi cita sieviete kā vien es.

—       Kā tu to zini? — nicīgi atcērt laupītājs un malko pienu.

—       Tu man to zvērēji, nelieti, — veča spiedz. — Pie dieva un svētā Jēkaba tu man zvērēji, ka esmu un mūžīgi palikšu tev vienīgā!

Laupītājs pieliecas pie Migela, un viņa nogurušajā sejā pavīd smaids.

—       Vai jūs, augstdzimušais kungs, ticat, ka var būt šāda vienīgā?

Migels ir pavisam nopietns.

—   Ticu.

Eksela viņam velta atzinīgu smaidu, bet Ramons pavīpsnā.

—   Kungs tic brīnumam, — viņš izsmējīgi novelk.

—       Kungs vēl ir jauns un tic brīnumam, — Eksela piebalso, un arī viņas balsī jaušams izsmiekls un neticība.

Brīdi visi klusē.

—       Vesels bars sieviešu, maisi pilni ar zeltu, vara, apļu ina, slava… tā tik bija dzīve, kungs! — Laupītājs kavējas atmiņas, un acis viņam spīd sajūsmā.

—       Un kas jums palicis pāri no šīs slavas? — Migels jautā, un viņa tonis ir pavēlošs.

—       Es viņam esmu palikusi — un vairāk nekas, — Eksela atbild, iebāzdama mutē kumosu.

—        Kas man palicis? — Vecais saslienas. — Viss. Viss vēl arvien ir manī. Seit krūtīs. Nekas nav aizgājis bojā. Viss vēl ir dzīvs. Viss atkārtojas,.,

—       Jā gan, — veča pavīpsnā. — Bet tikai sapņos. Viņš mēdz miegā izkliegt pavēles, it kā gatavotos uzklupt uz ceļa pašam karalim. Bet no rīta uzmodies blenž tukšumā, miedz acis — un vēders kurkst aiz izsalkuma.

—        Ko šodien lai laupa? — Laupītājs sadrūmst. — Zelts pieder tikai baznīcas tēviem un augstmaņiem. Bet tie ceļo, vairāku simtu kareivju apsargāti. Nožēlojams laikmets valda Spānijā. Karaļvalsts iet bojā, cienītais kungs.

Migels pieceļas. Cik briesmīgi ir noraudzīties uz šiem cilvēku graustiem!

Viņu māc nelabums. Vecā laupītāja liktenis tam ir atgādinājis viņējo. Viņš, vienīgais dižciltīgās Manjaru dzimtas turpinātājs, slepkavo un klīst apkārt pa nomalēm kā noziedznieks. Migelam šī vieta kļūst pretīga. Prom no šejienes!

—       Mēs esam kā putekļi vējā, — veča viņam murmina pie auss. — Ūdeni ar sauju nesasmelsi. Tas iztek un aiztek.

—   Posies ceļā, Katalinon, — Migels īsi pavēl.

Laupītājs apskata zirgu.

— Jums ir skaists zirgs, godība, — viņš saka. — Redzams, ka jums nekā netrūkst. Ne zelta, ne sieviešu.

—       Zelta gan jums laikam ir pilns maiss? — Eksela piebilst.

—       Ir, — Migels, domas iegrimis, atbild, — tikai nezinu, kam man tas …

Lamanšas plakankalnes vecajam korsāram iegailas acis.

—       Nevajadzēja bandītam teikt, ka jums ir zelts, — Katalinons izbijies čukst Migelam.

Taču laupītāja acīs atkal iegūlusi nogurusī, miegainā izteiksme.

—       Mēs esam kā putekļi vējā. — Nopūšas viņa draudzene.

Migelam kļūst pretīgi raudzīties vecajā rīkļugriezējā. Noplukušais laupītājs vairāk līdzinās vistai nekā plēsīgam ērglim.

—       Ejam, — Migels saka un pasniedz ganam vairākus reālus par brokastīm.

—       Ja nepazīstat šo apkārtni, es jūs pavadīšu, — laupītājs ierunājas, — lai jums nenotiktu nekas ļauns.

—   Pazīstu, — Migels īsi nosaka.

—       Par nelielu samaksu Ramons jūs pavadīs līdz pašai Sjūdadrealai vai ari līdz Toledo kalniem, — Eksela cenšas pierunāt.

Migels izvelk zelta dublonu.

—       Vai pieņemsiet no manis, don Ramon, piemiņai šo viņa augstības attēlu?

—   Ņem! Ņem! — Eksela iestenas.

Laupītājs cīnās ar lepnumu, bet skatiens ir kā piekalts naudas gabalam.

—       Jūs man to piedāvājat tik smalki, don Migel, ka mans lepnums nespēj turēties pretim jūsu dižciltībai, — viņš galanti saka un veikli paķer dublonu no Migela plaukstas. — Es likšu tam izurbt caurumu un, ķēdītē ievērtu, uzkāršu kaklā savai draudzenei par piemiņu no jums. Pateicos, godība!

—       Vai dzirdēji, Antonio, ko viņš teica? — Veča saķer ganu aiz rokas. — Viņš teica, ka zelta gabalu atdos man. Tu būsi mans liecinieks, ja viņš to noliegs.

Migelsar Katalinonu uzsēžas zirgos un spirgtajā, smaržīgajā rītā pāri laukiem auļo uz ziemeļiem, un viņiem visapkārt zālē dzirkst tūkstošiem rasas pilienu.

Serranija de Kuenka paliek jātniekiem pa kreisi, Havalambras kalns — pa labi, viņi izjāj cauri Gudarai, kur viņus apņem ziedošs pavasaris, smaržu un gaismas piestrāvots gaiss. Pārnakšņo viņi Moreljes pilsētā.

No rīta Katalinons seglo zirgus, bet traktiernieks atnes rēķinu.

—       Tik daudz? Par vienu nakti divi dubloni? — Migels brīnās.

—   Ir nu gan izspiedējs, — Katalinons piebalso.

Traktiernieks mīņājas pagalmā ar laternu rokā un uztraucies skaidro:

—   Vai tas ir daudz? Dievs augstais, paskaties un paskaiti, cik lēti es par visu esmu norēķinājis! Vai es esmu pieskaitījis jūsu godībai smalko uzņemšanu un laipno apkalpošanu? Vai es neapgājos ar jums kā ar bruņiniekiem un kņaziem? Vai esmu jums ierēķinājis plīša dīvāna lietošanu, uz kura šeit sēž tikai grāfi un vēl dižciltīgāki? Vai es jums lieku atsevišķi maksāt par to, ka jūsu godība gulēja gultā, kur savā laikā atdusējies dons Migels de Servantess Saavedra, lai svētīta viņa piemiņa? Un jājautā jūsu sulainim, vai jums trūka ēdiena. Vai jūs netikāt sātīgi pabaroti? Vai tiešām dižciltīgi kungi kļuvuši tik sīkumaini?

—   Pietiek, — Migels iesaucas, — saņem, cik prasi, un

pazudi!

Ir vēl tumšs, kad viņi dodas ceļā.

Brīdis pirms saullēkta. Miglā ievizas rožaina rīta blāzma, no kuras dzims diena. Mēness rietumu pusē kļūst arvien bālāks. Daba vēl snauž un klusu elpo.

Migels izjūt cilvēka niecību zemes plašuma priekšā.

Viņš pārdomā savu dzīvi. Tas ir ceļš, kas slacīts asarām un asinīm.

Soledada — Marija — Izabella — Flavio — Estere.

Trīs dzīvības esmu izdzēsis. Trīs mutes ir apklusušas, trīs acu pāri izdzisuši. No manas rokas. Manas vainas dēļ. Esmu trīskārtīgs slepkava. Kāpēc? Es taču nevienu no viņiem negribēju nonāvēt! Bet tomēr nonāvēju! Kāpēc esmu tik cietsirdīgs? Tieši es, kuram pēc mātes vēlēšanās bija jākļūst priesterim! Es, kura dvēselē Trifons sēja naidu pret sievietēm, iznīcinu tās ik uz soļa.

Migels sakož zobus. Ko jūs manā sirdī esat iedēstījuši, ka tas nes tik briesmīgus augļus?

Bet Gregorio? Nē, Gregorio bija citāds, pavisam citāds. «Cilvēkam jādāvā mīlestība,» viņš mēdza teikt. Ak, Gregorio tēvs, kāpēc es nespēju būt tāds, kādu jūs vēlējāties mani redzēt? Kāpēc es kāroju tikai ņemt, bet neprotu dot?

Nē! Jūs esat plebejs, un es esmu kungs! Man ir tiesības … bet uz ko, žēlīgais dievs, uz ko? Nogalināt? Nē, nē! Man ir tiesības uz laimi, uz bezgalīgu laimi! Tās man neviens nevar atņemt. Un laime man ir jāatrod! Jāatrod! Es nedirnēšu prezbiteriāņu katedrālē, neviena priekšā nepazemošos un atradīšu savu laimi, lai tas maksātu ko maksādams!

Egoisms, jūs apgalvojāt, padre? Iespējams. Jā. Tūkstoškārt jā! Bet es nespēju būt citāds un arī negribu būt! Tikai nogalināt gan ne… to ne…

Dievs tēvs debesīs, kāpēc tu man nenovēli īstu laimi kā visiem citiem? Kāpēc tu mani spied pie zemes ar nemitīgu vilšanās nastu? Kāpēc tu liec manā rokā zobenu un mutē cietsirdīgus vārdus, kas iznīcina? Tavs naidīgums mani tikai vēl vairak nocietina. Man ir savs lepnums, un es neprotu piekāpties.

Saule iznirst kā starojoša dieva seja, un tās spožums izlīst pāri kalniem un lejām.

Migels pazemīgi noliec galvu.

Kungs, es ticēju tev, es ticēju tevī. Es vairs negribu nogalināt! Apžēlojies par mani, dievs! Dod man laimi, pēc kuras tvīkstu! Tad es ticēšu tev mūžīgi mūžos. Un godāšu tevi.

Brīnišķīgā saule vienā mirklī aizslauka prom rīta miglu un kvēlo arvien karstāk.

Tava gaisma man šķiet laba zīme, kungs. Ticu. Jā, es došos tālāk, līdz atradīšu laimi. Un tu, kungs, turi pār mani svētīdams savu roku!

Tavu vārdu drīzāk var izbungot nekā izrunāt, Torredembarro. Tavs vārds šķind kā soda staba važas. Tas švirkst kā rīsa stiebru suka, kad ar to berž sausus dēļus, tas čirkst kā atslēga sarūsējušā slēdzenē, kā smiltis starp zobiem, taču vienlaikus tu, Torredembarro, esi tik dzidra kā kataloniešu bērnu acis un glezna kā viņu sejiņas.

Raugoties lejā no Ilenskas kalniem, zvejnieku ciems Torredembarro atgādina zālē izkaisītus rīsu graudus vai arī ganībās izklīdušu aitu baru, tā viena mala ir iestigusi jūrmalas smiltīs, otra stiepjas līdz kalnu pakājei, kur namiņi gozējas saulē kā cāļu bars.

Taču šodien uz Torredembarro mīlīgā vaiga mirdz asaras, jo olīvām ir uzmetušies kaitēkļi un tos nav izdevies iznīcināt ne ar kvēpināšanu, ne lūgšanām.

Uz noriņas olīvu birzs vidū paceļas balta kapela, un pie tās ir sapulcējušies visi ciema iedzīvotāji, viņi nometušies ceļos un vaimanā, rokas saņēmuši.

Ciema vientiesītis Daaro vada procesiju un lūgšanas ceremoniju. Viņš ir tik izģindis, ka uz viņa ribām varētu spēlēt kā uz ģitāras, kājas ir aptītas lupatām, un galva apsieta ar krāsainu lakatu. Viņa balss atgādina gan papa» gai]a ķērkšanu, gan pērtiķa spiegšanu. Bet ļaudis viņu mīl.

Netālu no lūdzējiem olīvkoka ēnā sēž skaista jauna meitene un labo zvejas tīklu. Tagad arī viņa turpat uz vietas nometas cejos, saņem rokas un arī iegrimst lūgšanā.

Saule ir nokaitusi gluži balta.

Meitenes tēvs, nometies ceļos blakus Daaro, lūdz visa ciema vārdā:

—       Ko mēs esam nogrēkojuši, ka tu mūs tā sodi, kungs? Zivis būs, vīns būs, bet olīvju nebūs. O-o-ol

Visu balsis pievienojas viņa vaimanām.

Sajā brīdī no kalnu puses lēni tuvojas kāds svešinieks.

—   Svētā jaunava, apžēlojiesl Glāb mūsu olīvasl

—       Visi svētie, apžēlojictiesl Mēs upurēsim jums veselu zivju lomu un muciņu vīna.

Pagāniskās saules liesmās zeme kļuvusi cieta kā akmens.

Daaro dauza pieri pret kapelas sienu. Tad pieceļas, izstiepj rokas pret debesīm un sauc:

—       Mūsu svētie ir no akmens, svētā jaunava — no koka, un dieva nams — no ķieģeļiem. Tie nevar mūs glābt. Tikai es varu palīdzēt. Tikai es.

—   Nezaimo, muļķi!

—       Es esmu veldze, ūdens, lietus. Es esmu izredzētais, kas aizbaidīs vaboles no olīvām.

Svešinieks tuvojas, pienāk pie jaunās meitenes un apstājas, viņas svaigā daiļuma apburts.

«Lūk, dabas bērns! Skaistāks par visām augstdzimušajām dāmām Spānijā. No viņas plūst zāles smarža, jūras elpa, viņa zied kā ābele, staro kā šī diena, ir rožaina kā ienākusies aprikoze, tvirta un pavasara sulām piebrieduši. Sieviete, kurā iemiesojas olīvu birzs, sieviete — zeme. Šī sieviete ir kā radīta man. Viņas skāvienos es atradīšu laimi.»

Meitene paraugās svešiniekā.

«Palūk, vīrietis, kāds šai pusē nav redzēts! No kurienes viņš te uzradies? Kurp dodas? Kāpēc viņš manī tik cieši skatas? Ak, patīk man šis svešinieks! Patīk no pirmā acu uzmetiena. Manas ilgas piepildās. Daaro man pareģoja: «Tu esi skaista, un pēc tevis ieradīsies dižciltīgs jauneklis.» Ai, tas ir viņš! Tas ir viņš.»

—   Vai dalīsieties ar mani šajā paēnā, meitene?

—       Lūdzu, kungs! Paēna nav mana. Tā ir dieva un pieder visiem. Olīvas savu ēnu dod ikvienam, kas to vēlas.

—       Olīvu birzs ir apgānīta, — Daaro sauc, — tāpēc ka te ieperinājušās čūskas. Bet dievs mani ir aicinājis, lai es glābtu šo novadu, iekams vaboles nav nograuzušas olīvas un koki nokaltuši.

—   O, Daaro, dari tol

—   Kas jūs esat, daiļā meitene?

—   Ariana, zvejnieka Hosē meita.

—        Es esmu dieva apustulis, — Daaro spiedz. — Es esmu dieva izredzētais. Es aizdzīšu, nožmiegšu pašu sātanu. Es redzu cauri laikam gan uz priekšu, gan atpakaļ.

—   Kas notiks ar olīvām, Daāro?

—   Visi koki atspirgs! Es tos glābšu.

—   O, dari to, Daaro!

Sutoņa smacē ļaudis, zeme sīvi dvako, liesmojošā saule kveldē cilvēkus un zemi.

—   Jums ir brīnišķīgas rokas, Ariana.

Meitene nosarkst, bet rokas atstāj, saņemtas lūgsnā.

Vīrietis, nostājies meitenei aiz muguras, čukst viņai ausī indīgos kārdinājuma vārdus:

—   Jūs esat radīta mīlai, Ariana.

—   Mīlai, jūs sakāt, kungs?

—       Klausieties manī, olīvas! Klausieties manī, kuplie koki! Es ieeju jūsos. Ieeju jūsu stumbros, zaros, lapās un augļos. Es ieeju jūsos, piepildu jūs, olīvas! Ļaudis! Brīnums tuvojas!

—   Dari tā, Daaro!

—   Vai jums nav skumji šajā mazajā ciematā, Ariana?

—       Nē, kungs. Es saimniekoju, aprūpēju tēvu un bites, vērpju, skaitu lūgšanas un laboju tēva zvejas tīklus.

—       Vai nāksiet man līdzi, Ariana? — Migels runā, nenovērsdams no meitenes savu degošo skatienu. — Jums kopā ar mani būs labi. Vai nāksiet?

—   lešu, kungs.

Meitene pieceļas un pieiet svešiniekam klāt.

—        Ugunsputns izlaidās, — Daaro sauc. — Viņa spārnu vēzieni saviļņo jūru un gaisu. Klāt mans laiks. Uguns no viņa knābja saplūst ar manu karsto elpu. Ha, laba zīme: ērgļi virs kalniem, bezdelīgas virs jūras. Cilvēku dzimums nolemts līķautam, ļaunie grauzēji — liesmām. Ļaudis, brīnums tuvojas!

—       Sniedziet man roku, Ariana! Tā. Vai nevēlaties zināt, kurp es jūs vedu?

—   Es ticu jums, kungs.

—   Nāc! Gribu, lai tu mani darītu laimīgul

—   Jā, kungs.

—       Es ieeju viesulīl Juhei, juhei, burbur an denovar. Velns olīvās jāsadedzina ar dieva vārdu!

—   Dari tā, Daarol

Vīrietis un meitene, izgājuši caur krūmājiem, kāpj kalnā. Vīrieša melnais apmetnis saulē spīd kā no metāla — un meitenes košsarkanie svārki šķiet gavilējam. Viņš noskūpsta meiteni.

—   Ariana!

—   O, kungs!

—       Raugieties, kā vaboles iznīkst no manas viesuļa elpas, — vientiesis skaļi sauc. — Liesmas no manas mutes sadedzina vaboles. Tur! Vai redzat? Vai redzat tur augšā aiz krūmājiem melnu stāvu? Tas ir velns. Velns, kuru es izdzinu no olīvām. Viņš iet projām. Bēg. Es viņu sadedzināju. Gavilējiet, ļaudis!

Zvejnieks Ilosē paveras uz augšu un iztrūcies iesaucas:

—       Tā ir mana meita! Mana Ariana kopā ar kādu svešinieku! Ariana! Arianal

—       Ariana, — sauc arī pārējie, jo meitene ir visa ciema mīlule. — Kam tu ej līdzi?

Ariana nedzird. Vīrieša acis viņu valdzina, bet sirdī iezogas bailes. Tad vīrietis apliek ap meitenes pleciem savu melno apmetni — un brunču gavilējošais sarkanums apdziest.

v — Es baidos, kungs.

—   No kā?

—   No-grēka. No dieva soda. Viņš valda pār pasauli.,. Vīrietis sadrūmst un pamāj ar roku.

—       Es lemju par cilvēku likteņiem, nevis dievs. Meitene paceļ rokas apskāvienam un piemiedz acis žilbinošajā saules gaismā.

—       Vai redzat? — sauc vientiesis. — Olīvas atspirgst. Velns aizbēga. Nozuda. Vairs nav redzams!

—   Ariana, — zvejnieks Hosē izmisis iesaucas.

—       Vairs neatgriezīsies, — Daaro iekliedzas. — Nekad neatgriezīsies! Viņš aizbēga uz pekli, kur viņa mājvieta. Tas ir antrikrists, ļaudis, antikrists!

Ciema iedzīvotāji šausmās noliec galvu līdz zemei.

—   Antikrists! Antikristsl

Naktī Ariana atgriežas mājās, bet kopš šī brīža pār viņas seju, ko agrāk rotāja mīlīgs smaids, līst rūgtas asaras.

Cubicula locandā  Spānijas ceļmalā. Plaša telpa ar lā¬vām, uz augšējām un apakšējām krāc ļaudis. Ir neciešami smacīgi, valda smirdoņa. Sviedri tek guļošajiem pār seju. Krakšana reizēm dobja, reizēm svelpjoša. Divas mirgojo¬šas laternas met lejā guļošajiem sejā režģotas ēnas. Bla¬kus Migelam guļ ceļojošs tirgotājs un virs viņa vecs franciskaņu mūks. Abus moka bezmiegs, tāpēc tie uzsāk sarunas. Mūks pārliecas lāvas malai, lai labāk saredzētu cilvēku, ar ko sarunājas, un viņa spuraini apcirptā galva atgādina pārsprāgušu magones sēklu pogaļu.

—       Ir pavisam nelāgi, brāli iekš Kristus, — mūks spriedelē. — Mēs te, Spānijā, aiziesim bojā.

—       Tiesa gan, — tirgotājs atbild, — no viena kara mūs trenc otrā, lai tik mēs labklājībā neaptaukotos.

—       Ļaudis netic dievam, un tas atnes daudz ļaunuma, — mūks turpina. — Ļaužu sirdis ir maz patiesas dievbijības. Vai tik tu neesi ebrejs, cilvēk? — viņš, kaimiņu uzmanīgi nopētījis, klusiņām noprasa.

—       Nerunā! Savas ticības vārdā nenodod mani, kungs! Dieva mīlestība tevi par to atalgos.

—       Nenodošu, — mūks atbild. — Es esmu par slinku, lai uzrādītu. Bet kā ar to dievbijību?

—       Mēs, ebreji, — tirgotājs čukst, — esam ļoti dievbijīgi. Bet ko tas mums līdz? Es jūtos vienmēr apdraudēts gan pie miesas, gan dvēseles.

Mūks atliec galvu un klusē. Migels guļ nepakustēdamies un klausās.

—       Vai man nav taisnība, mūk? Kāpēc tu neko neatbildi?

—       Pārdomāju, — balss atsaucas no augšas, — vai man ar tevi vispār runāt, ja esi ebrejs.

—       Gabals jau nenokritīs, svētais tēv, — tirgonis purpina. — Galvenais, lai mūs kāds nenoklausās. Man blusu ir tieši tikpat daudz, cik tev, un kož tās visas vienādi.

Mūks klusē, un tirgotājs atkal atsāk sarunu:

—       Mūsu dievs ir jūsu dieva tēvs. Vai tad tēvs ir sliktāks par dēlu? Tev būs savu tēvu godāt — tā skan gan mūsu, gan jūsu bauslis.

—       Izdomāju, ka runāt ar tevi es varu gan, — mūks ieminas, atkal pārlicis galvu pāri lāvas malai. — Ļoti iespējams, ka runāt ar izstumto ir labs darbs.

—       Redz, pat uz mana rēķina gribi iesist kadu grasi grēku izpirkšanai, — ebrejs norūc. — Un tad vēl runā, ka ebreji esot vismanīgākie tirgotāji.

—       Jūs esat gan manīgi un tomēr ari dumji, — mūks draudzīgi piebilst.

—   Kāpēc dumji?

—       Kaut gan esmu gudrs diezgan, nav man vairs prātā, cik gadu tūkstošus jau gaidāt uz savu mesiju. Vai tā nav muļķība?

—   Nav, — ebrejs nopietni atbild. — Tā ir cerība.

—       Cerība makten ieilgusi. — Mūks smejas. — Un kad beidzot nāks tas jūsu mesija?

—       To neviens nezina. Varbūt šovakar, varbūt pēc mēneša vai gada. Varbūt pēc tūkstoš gadiem.

—       Un no kurienes viņš nāks? Vai ar zibeni nolaidīsies no debesīm? Vai izkāps no pazemes?

—       Nekā tamlīdzīga. — Ebrejs sadrūmst. — Viņš piedzims no mirstīgas sievietes kā ikviens no mums.

—   Un viņa tēvs? — mūks neatlaižas.

Ebrejs domā.

—       Nezinu. Es tas nebūšu, esmu par vecu. Bet varbūt mans dēls …

—       Jā, kā tad, tieši tavs dēls tas būs, — mūks izsmejoši novelk. — Gan redzēsi, ka tavs dēls, tāpat kā tu, klaiņos pa pasauli ar mantu maisu mugurā.

—       Nu, kas par to! Tu nebeigtu vien brīnīties, uzzinādams, kādi kungi klīst šeit apkārt. Tas pats grāfs Manjara no Seviljas. Viņš it kā klaiņojot tepat šajā pusē. Vai tāds cilvēks dzīvo godīgi?

—        Nedzīvo, — mūks piekrīt. — Tam puisim vispār trūkst godaprāta. Viņš pieviļ sievietes un slepkavo. īsts briesmonis. Bet gan viņi to pārmācīs! Pats karalis esot sašutis par viņa nelietībām un pavēlējis notvert. Svētie brāļi visā valstī tagad meklē viņa pēdas.

—   Ka tu domā, ko viņš darīs? Vai ļaus sevi noķert?

—       Diezin vai, — mūks šaubās. — Naudas viņam netrūkst, droši vien aizbēgs uz ārzemēm. Tur viņš būs drošībā. Šeit galva būs nost kā likts.

—       Var jau būt, — ebrejs domīgi runā, — ka šis Manjara ir nelaimīgs cilvēks. Kas tā par dzīvi bez mīlestības? Man mājās ir sieva, un es ar prieku pie viņas atgriežos. Bet pie kā lai atgriežas viņš? Nav pie kā atgriezties. Patiesībā viņam pasaulē nav neviena tuva cilvēka, mūk. Vai tas nav šausmīgi?

Abi klusē. Migels klausās.

Pēc brītiņa mūks ierunājas:

—       Man par jūsu mesiju gan nekādas daļas nav, tirgotāj, bet es savā prātā domāju tā — ja jau nu viņam lemts glābt pasauli, tad viņam būtu jāpiedzimst no lielas mīlestības.

—       Kādā sakarā tas tev ienāca prātā, ja tikko runājām par šo Manjaru? — ebrejs brīnās.

—       Nezinu, — mūks atbild. — Tāpat vien. Vai tad cilvēks vienmēr domā sakarīgi?

—       Tiesa gan, tikai dievs tas kungs prot domāt, — ebrejs klusi piekrīt. — Viņš vienīgais domā, visu zina un spēj. Lai slavēts viņa vārds!

Ebrejs purpina kādu ebreju psalmu, un mūks skaita tēvreizi, neies jau tādā klausīties.

Noskaitījuši lūgšanas, viņi apklust, beidzot abus pārmāc nogurums — un viņi aizmieg uz cietajiem lāvu dēļiem smagā miegā.

Nākamajā dienā agri Migels liek Katalinonam seglot zirgus — un viņi auļo uz Barselonu.

— Mēs brauksim prom no Spānijas, — Migels saka, — Tu tūlīt jāsi uz Manjaru un aizvedīsi vēstuli manam tēvam. Es tevi gaidīšu Barselonā. Tikai pasteidzies, man nepatīk gaidīt.

Barselonā Migelam vajag slēpties pāris dienu, kamēr atgriežas Katalinons un atved no Manjaras zeltu un ieteikuma vēstules baņķieriem Itālijā, Flandrijā, Vācijā un Francijā.

«Ceļā Tev nekā netrūks,» viņam raksta tēvs, «taču, dieva dēļ, dzīvo kā aristokrāts, nevis ka dēku meklētājs! Neaizmirsti savas dzimtas godu!»

«Domā arvien tikai par dievu,» raksta māte, un viņas vārdi izmisīgi raud vēstules rindās.

Migels lasa vēstuli, bet neiedziļinās tajā. Viņš garā jau atvadās no savas dzimtenes, kas ir tik nožēlojama baznīcas baigo spārnu, inkvizīcijas un nepiepildāmā karaļa Filipa ministra de Haro ēnā.

Es nicinu jūs, šīs pasaules varenie, jo jūs esat mantrauši un liekuļi! Es nicinu jūsu sārtus, kuros sadedzina dzīvus tos cilvēkus, ka mantu esat iekārojuši! Krēslu un tumsu, no kuras, gluži kā astoņkāji taustekļus, jūs izstiepjat savas alkatīgās rokas pēc citu labumiem, jūsu slepenās tiesas, spīdzināšanas, jūsu skopumu, rijību un izlikšanos, tas viss man riebjas!

Taču es zinu — ja tēvs jūsu nepiepildāmajās rīklēs iemestu dažus maisiņus zelta, es tiktu attaisnots un būtu brīvs. Bet es uzspļauju šādi iegūtai brīvībai! Gan jūs to tāpat izspiedīsiet no tēva arī par manu bēgšanu, kā to allaž mēdzat darīt visur un vienmēr. Ak, mana košā dzimtene! Es mīlu tavas baltās pilsētas, dārzus un spirdzinošās ūdens urdziņas, tavu jau mazliet pabālējušo bruņnieciskumu un plaukstošo poēziju. Mīlu tavus klusos, mājīgos patio, balkonu un mansardu režģotos logus, aiz kuriem trīsuļo mežģīņu mantijās tērpto skaistuļu ēnas. Ardievu, Sevilja, tu tūkstoš dārzu pilsēta, Granāda ar šalcošajām ūdens kaskādēm, lepnā Toledo Taho upes līkumā, ar kaltām laternām, rotas lietām un zobeniem! Tavu melno un zeltaino vīnu, mana dzimtene, tavu meiteņu dejas un skanīgi dziedošās balsis — mīlu bezgala, bet neieredzu krēslainos kaktus, no kuriem kā žurkas izlien nelietīgie uzrādītāji. Es ienīstu tumsu un melus, alkstu gaismas un saulainas laimes, bet tu man to nedevi, dzimtene mana, Loijolas zeme!

Manu Gregorio! Kā es alkstu atrast tādu mīlestību, kādu jūs man pareģojāt! Bet kur lai satieku tādu sievieti? Kur atradīšu mīlestību, kas piepildīs manu salkušo sirdi līdz pašām dzīlēm? Vai atradīšu to svešumā, ja dzimtenē man to rast nebija lemts?

— Laiks doties uz kuģa, jūsu godība! — Katalinons pārtrauc Migela apceri, un pēc brīža viņi jau atrodas uz trīstnastu burinieka, kurš ved sandalkoka kravu uz Neapoli, bet tikai Migela dēļ piestās Korsikā.

Burinieks dodas ceļā, vējš strauji iegulst paceltajās burās.

Uz kuģa borta vēja pusē stāv Migels un raugās uz zemi, kas nozūd viņa skatienam.

Ceļš ved uz Manjaru, Leka un Anfrianu dzimtas šūpuli. Ceļš ved uz Korsiku!

Kalvē viņi nokāpj no kuģa un pavada bezmiega nakti jūrnieku krodziņā. No rīta uzkāpj mūļos un jāj uz kalniem, kur atrodas Migela senču dzimtīpašums.

Reiz, kad Migels bija astoņus gadus vecs, dons Tomass iedomājās, ka viņa dēlam vajadzētu saņemt no Kalatravas ordeņa krustu un mantiju, tāpēc no Manjaras uz Korsiku ceļā'devās sūtņi, lai sameklētu pierādījumus par Migela dižciltību. Dženovas senāts šo uzdevumu uzticēja savam komisāram Kalvē, un toreiz ar piecdesmit četru liecinieku parakstiem tika apstiprināts, ka «dons Migels no Manjaras ir augstdzirnušā Tomasa likumīgs dēls un tiesīgs mantinieks, Tomass savukārt ir augstdzirnušā Tiberio dēls, Tiberio ir augstdzirnušā Gudičio dēls un augstdzimušā Frančesko di Leka — grāfa Sinarka mazdēls» un ka šī sazarojuši radniecība, kurā ir minēts daudz skanīgu vārdu, beidzas pie «augstdzirnušā Ugo Kolonnas — liela valdnieka no slavenās romiešu Kolonnu dzimtas atzarojuma».

Liecinieki ar zvērestu apliecināja, ka «visi šīs dzimtas locekļi, arī viņu sievas, mātes un vecmāmiņas, ir baudījuši dažādas priekšrocības, privilēģijas, godināšanas un cieņu, kādu Korsikā piešķir tikai augstdzimušām personām, un ka viņi nekad nav nodarbojušies ar kādu amatu vai tirdzniecību, bet vienmēr dzīvojuši, kā tas augstdzimušai kārtai pieklājas, un iztikuši no savu īpašumu ienestās peļņas, ka nekad nav ne par ko apvainoti, nedz arī pakļauti svētās inkvizīcijas izmeklēšanai un visi izsenis ir bijuši tīrasiņu kristīgie bez jebkāda piejaukuma».

Šis dzimtas atzarojums, grāfi Sinarkas, Korsikā valda jau divi simti piecdesmit gadu.

No Leku dzimtas bija cēlies arī slavenais Mateo Vaskēzs, viņš ar kardināla Djego de Espinosas — karaļa padomes priekšsēdētāja un Spānijas lielinkvizitora gādību, kurš bija ievērojis Mateo spējas un pieķeršanos ordenim, sasniedza izcilu stāvokli garīdzniecībā. Vispirms viņš bija kardināla Espinosas sekretārs, tad Karmonas arhidiakons, pēc tam Seviljas kanoniķi un svētās inkvizīcijas visaugstākās padomes locekli Mateo Vaskēzu karalis Filips II iecēla par Spānijas ģenerālsekretāru — un «caur viņa rokām gāja visas pasaules svarīgākās lietas». Servantess, lūgdams aizstāvību kristīgajiem, kas Burbanijā tika turēti verdzībā, viņam rakstīja: «Par Jums, kungs, var teikt — arī es to saku un apgalvošu vienmēr, jo es cieši tam ticu, — ka Jūs vada īsta godprātība.»

Mazdēls Mateo Vaskēzs de Leka apkopoja sava slavenā vectēva vēstules un ar virsrakstu «Par slavas niecīgumu šajā pasaulē» izdeva grāmatu tūkstoš seši simti divdesmit sestajā gadā, tieši Migela dzimšanas gadā.

Migels atminas ģimenes slaveno vēsturi, un viņam, kurš atgriežas savu senču dzimtajā pusē vajāts, jādomā par savas dzimtas lepnumu un godu.

Ceļu, kas vijas augšup starp klintīm, pretim tumši zilajām debesīm, viņi veic ātri un tuvojas mērķim.

Starp klintīm, kas ir saules izkveldētas un dažviet pīšļos sabirzušas, atrodas Monternadžores ciems, un šeit pils mūra sienu aizsegā pieticīgi un klusi dzīvo Migela senču pēcnācēji.

Leka-Anfriani pils ir vienkārša, necila, taču gaumīga, un šī dzimta valda pār ciemu.

Sulainis pieteic Migelu, nosaucot viņu pilnā ģimenes uzvārdā. Tūlīt arī pats namatēvs, rokas atplētis, nāk lejā pa kāpnēm apsveikt dārgo viesi un radinieku.

Mesers Džiovanni, mājās saukts «šjo Anfriani»1 , dona Tomasa brālēns, ir slaids vīrietis ar iesirmu bārdiņu un valdonīgām kustībām. Viņš svinīgi apsveic un apskauj radinieku.

—       Esi sveicināts manā namā, es un mans nams esam tavā rīcībā!

Un tūlīt viesmīlīgi sarosās,

—       Nokaujiet aitu! — mesers Džiovanni sauc pils tukšajā gaitenī. — Viesim par godu nokaujiet visbrangāko aitu!

—       Nokaujiet aitu! — izkaltis majordorns, uz virtuves sliekšņa stāvēdams, nodod pavēli tālāk.

—       Nokaujiet aitu! — kā atbalss izskan cauri pilij un pagalmam.

Pavārs izmisis skrien uz ciemu.

—        Nokaut aitu jau var — bet kur lai to ņem? Diezin vai visā Montemadžorē atradīs kādu brangu aitu? Un ko tās īpašniekam kungs atdos vietā, kad viesis aizbrauks?

Aita, aita jākauj, ciemā klusināti izplatās vēsts. Meseram Džiovanni atbraucis rets viesis.

Izdzisušā kamīna priekšā sēž viesis un namatēvs.

—       Jā, dārgais Migel, šeit mēs tevi sauktu par Mihele — vai zini? Mūsu dzimta arvien ir bijusi valstī starp redzamākajām, slavas oreols — uzvaras kauju laukos, ak, zobens un asinis; nelāga laiki — nav ar ko karot. Dievs novērsis savu vaigu no mums, mūsu zobeni rūs, jānoņemas ar saimniekošanu pašam, un, lūk, nak arī mana meita Roketa, viņa vērpj, skaita lūgšanas un rūpējas par mūsu namu…

—       Jūs esat visdaiļākā Spānijas meita, donja Roketa, — Migels saka.

Meitene ar karalienes cienīgu žestu pasniedz viņam roku skūpstam un pietvīkst; viņa ir maiga un balta, ar kupliem, tumšiem, kastaņbrūniem matiem, tvirtām lūpām un lielām acīm.

—       Vai arī pie jums meitenes vēl arvien vērpj un taisa pūru? — meitene jautā.

—   Pie mums meitenes greznojās un dzied.

—   Vai dievbijīgas dziesmas?

—   Arī bezdievīgas, donja Roketa.

—   Cik šausmīgi! — Sjo Anfriani krata galvu. — Tikumība Spānijā vairs nav tik stingra kā agrāk. Mūsējie neturas pie dieva.

—  Viņi dzīvo, — Migels iebilst.

—   Bet vai mēs nedzīvojam? — mesers Džiovanni lepni iesaucas.

Noteikta un kārtīga mājas dzīve, pazemības un lepnības savienība, trūkums un cildenums, nabadzība un domu skaidrība.

Meitene klusiem soļiem, ar priesterienes cēlumu palīdz klāt galdu — par godu viesim.

Vārdi skan patiesi un tieši bez aplinkiem, brīvi un skaidri — gluži kā šī dzidrā diena gaišpelēkajās klintīs.

Galdā tiek likta vīna krūka, kauss ar avota ūdeni, miežu plācenis un liess aitas cepetis.

—   Dievs, svētī dāvanas, kuras tu mums savā žēlsirdībā neesi liedzis!

Un tu, dārgais viesi, jūties kā mājās! Dueļi, kuru dēļ esi spiests bēgt prom no dzimtenes, tavam godam nekaitē. Tavas uzvaras tevi grezno. Asinis ir slavas krāsa. Vari dzīvot šeit ne tikai vienu, bet kaut desmit gadu. Tu esi savās mājās.

Un šjo Anfriani lepni pieņem Migela dāvanu — maisiņu ar zeltu.

Kamēr kungi runājas, Katalinons sēž viens savā kambarītī un zīlē kārtīs.

Septītnieks, devītnieks, divnieks, brr, pašas necilākās kārtis. Un tā jau septīto reizi pēc kārtas. Slikta zīme. Man šķiet, ka mūsu ciemošanās šeit beigsies tikpat nelāgi ka citur. Tāpēc tu, draudziņ, Katalinons pats sev saka, noskati logu, pa kuru mēs varam izbēgt, kad pienāks ļaunais brīdis! Šajos kalnos būs velnišķīgi grūti atrast atpakaļceļu.

Divpadsmit reizes nakts pārklāj kalnus, ataust trīspadsmitā diena, satumst trīspadsmitā nakts, un šī nakts kādas sievietes mūžā ienes liktenīgu pavērsienu, pēc kura dzīve maina savu plūdumu uz ļauno pusi.

Trīspadsmitā nakts ir viena vienīga nodevība, noziegums un zaudēts gods.

Meser Džiovanni, vai jūs no sava zobena neberžat nost rūsu? Vai nav pienācis laiks jūsu zobenam izraudzīt upuri, uz ko tas tik ilgi gaida? Vai pār nelieša galvu nenāks asins atriebība?

Sjo Anfriani, sakodiet zobus un sažņaudziet dūres! Jūsu radinieks laupījis jūsu meitas godu. Vēl vairāk, šis nelietis nevēlas ievērot sabiedriskās normas, izpildīt savu pienākumu — apprecēt Roketu, jo viņu jau šodien šķebina doma, ka rīt dienas gaismā vajadzēs raudzīties meitenei acīs.

Vīrietis klusē, meitene raud, un trīspadsmitā nakts gausi velkas pār kalniem.

Līdzīgi diviem pekles gariem, Migels un Katalinons mesera Džiovanni zirgos auļo uz piekrasti. Klinšu radzes nokarājas virs viņu galvām, un vējainā nakts tos pavada ar draudīgiem svilpieniem.

Mazajā Servionas ostā viņus uzņem zvejas kuģis, un tā īpašnieks, pēc tam kad Migels viņam piebēris pilnu riekšavu zelta, ir ar mieru viņus aizvest lidz Livorno.

Pelēks rīts paceļas virs Korsikas klintīm, mesers Džiovanni plēš sirmot sākušo bārdu un lād un piesauc dieva sodību pār Migela galvu.

Migels klīst pa Itāliju.

Visapkārt burzguļo tvīksmīgi dzejoļi, trinkšķ mandolīnas un skan dziesmas.

Migelu tūlīt var pamanīt jaunajā apkārtnē. Drūmi nopietnais, noslēgtais un nerunīgais vīrietis uz saulainā debesu fona atgādina ļauno garu. Migela melnā dvēsele, kura nemitīgi karo ar dieva baušļiem, plivinās tam apkārt kā nāves eņģeļa spārni.

Seit, kur pat gaiss ir maigas mīlestības piesūcies, visspilgtāk atklājas Migela dzīves traģisms, tāda cilvēka, kurš kļuvis par savu kaislību vergu un kuram lemts kļūt par mīlestības Ahasvēru.

. Nestuvēs zem audekla jumtiem Migels jūt smaržas, meitenīgu svaigumu un saskata acu mirdzumu; namu logos redz ziedošu sieviešu sejas, pie akām un avotiem viņš apbrīno viņu graciozo gaitu, no balkoniem viņam tiek veltīti skaistuļu smaidi, jo dzīve ir īsa. Turiet ciet visu, kas nāk pa grābienam!

Migelam ir slikta slava, un tā steidzas viņam pa priekšu.

Lūk, kāl

Auļo divi jātnieki. Viņiem seko raudas un lāsti, priekšā pilsētiņa, kura viņa vārds tiek atkārtots simt dažādos variantos.

Mihele di Manjara tuvojasl

Pilsētiņa pamirst bailēs, bāž galvu smiltīs, slēpjas aiz klintīm vai klintīs, vēlas kļūt neredzama, durvīm priekšā tiek aizšautas dzelzs bultas, atslēgas noskrapst slēdzenēs, mātes nolaiž žalūzijas un piever logus, vīri trin zobenus un dunčus, bet meičas un sievas slepus palūr pa loga spraugām, lai paskatītos uz šo cilvēku biedēkli.

Pagalam ir mazpilsētiņas miers, tā kūsā, vārās, mutuļo, pamirst šausmās no vēsts, kas lido no mutes mutē.

Laupītājs kā linga iekrīt ciematā. Paķer laupījumu, par spīti visiem sargātājiem, atstāj aiz sevis asaras un asinis, un atkal divi jātnieki trenc zirgus auļos arvien uz priekšu pāri izpostītām ģimenēm, samīdītai mīlestībai, izjauktām laulībām; ļaunuma sējējs, nelaimes nesējs nozūd lielceļa putekļos …

Tā ir aina, kas atkārtojas ar stūrgalvīgu ietiepību un kurā mainās tikai sieviešu sejas.

Dīkdienīgs klaidonis, cilvēks ar zeltu piebāztām kabatām, bezdievis un varmāka, kas trakā tempā drāžas uz priekšu — bez mirkļa atpūtas, nepārtraukti dzīdamies pēc iedomātā ilgu tēla, un, bēdīgo iznākumu nokausēts, lāstiem apkrauts, slīgst negodā un netiklībā arvien vairāk un vairāk.

Viņš uzsāk jaunas dēkas, iekams nav izbeidzis iepriekšējās, uzsāk tās kvēlodams, nokļūst pie mērķa un auksts kā ledus aiziet.

Pāri līķiem viņš dzenas pakaļ iedomātajam sievietes tēlam, sagandē meiteņu un sieviešu mierīgo dzīvi, dzen tās nāvē, izjauc laimīgas ģimenes. Pamet sievietes, kuras, izmisuma asarām līstot, vaimanā un nolād viņu.

Viņš nepazīst ne prieka, ne smieklu, ne līksmes. Savu iedomu vergs, nolādētais, kuru nepiepildāmās kaislības grūž no vieniem skāvieniem citos, aiziet no sievietēm vīlies, neapmierināts un ar katru reizi vēl vairāk izsalcis, nelaimīgāks, nabadzīgāks.

Viņš mīlinās ar sievietēm, bet nemīl viņas. Nemīl nevienu.

Viņa skāvieni ir bez mīlestības un bez prieka. Viņš iegūst sievietes ar glaimiem, meliem, solījumiem, zeltu un varu. Viņš iedveš šausmas, šausmas mājo viņā, viņš šausminās pats par sevi, taču, lai aizpildītu savas dvēseles tukšumu, nemitīgi alkst uzvaru, nerēķinās ar aizspriedumiem, ņem ar varu, izlej asinis — un atkal kā meteors šaujas pakaļ iedomātam ideālam, kas joprojām sagādā vilšanos. Migela dzīves ceļš ir slacīts asarām un asinīm.

Tikai pavisam reti viņš aiznes sev līdzi to sieviešu mīlestību un labvēlību, kurām viņš degsmes brīžos spējis iedvest pārliecību par īstu mīlestību.

Skrien gadi, pēc Itālijas nāk Grieķija, Tripole, Tunisija, Alpu zemes, Vācija, Flandrija un Francija, bet Migels vel arvien velti gaida no tēva ziņu par atļauju atgriezties.

Skrien gadi, ir jau piektais kopš Migela bēgšanas no Spānijas, un Migels kļūst arvien cietsirdīgāks un nežēlīgāks.

Bet kā tā, viņš taču ir spāņu augstmaņa dēls, Seviljas Osunas students un nākamais Manjaras īpašnieks?

Sis plēsoņa, kurš nemīl cilvēkus, bet kuru māc vientulība, kurš pats bēg no savas ēnas un kuru naktīs, guļot vienatnē, moka nedrošība, ilgas un bailes. Trifona liekulīgā audzināšana nes briesmīgus augļus, tāpēc ka tā Migelā jau bērnība nonāvēja cilvēku un radīja pretsparu visai pasaulei.

Piektā klejojumu gada beigās Migelu pārņem nepārvaramas ilgas pēc mājām. Kā kontrabandists viņš pārzogas pāri Francijas robežai, naktī pāriet Pirenejus un kā noziedznieks zagšus ierodas savā dzimtenē.

Un, lūk, Pamplonas pilsētā, kur kādreiz izlutinātais muižnieks Inigo Lopess dc Rekaldo pec dieva pavēles kļuva par nežēlīgo Jēzus mācekli Ignasio Loijolu, Migelam pienāk ziņa, ka viņš ticis apžēlots un ceļš uz dzimteni ir vaļā.

Tajā pašā dienā viņš sēžas zirgā un jāj uz Scvilju, kļuvis par pieciem gadiem vecāks un nesdams pārinodarījurna smagumu sirdī.

Pazudušā dēla atgriešanās.

Cik ūdens ir aiztecējis pa valodu upēm, cik grumbu ļaužu sejās ir ievilkusi likteņa roka šajā laika sprīdī, cik sapņu radušies, iegailējušies un izplēnējuši pa šo laiku!

Asaru pilnām acīm māte raugās dēlā. Cik zelta iztērējis dons Tomass dēla glābšanai! Cik daudzi laicīgās varas kungi un dieva kalpi nav iedzīvojušies mantā, Manjaras naudas lādes tukšodami! Un nu beidzot viņš ir klāt, viņas vienīgais dēls!

—   Man jāraud aiz prieka, ka esi atgriezies, — māte runā, ar pūlēm pasmaidīdama. Viņai jādomā par savu veltīgo sapni un vēlēšanos redzēt Migelu dieva kalpa kārtā.

Taču daudz pārdzīvojusī māte viņam to nepārmet, bet sveic dēlu no visas sirds.

—   Tavs nabaga tēvs! Ir pagājis tieši gads, kopš viņu apbedījām.

Migelam tas ir nežēlīgs sitiens.

Vīrs, kurš viņam devis dzīvību, cilvēks, kurš allaž bija labs, dzīvespriecīgs un saprotošs, tēvs, kurš mīlēja savu dēlu ar vienkāršu, bet dziļu mīlestību.

Migela skatiens maldās pa telpu, kur vairs nekad neatskanēs tēva soļi. Istaba šķiet tukšāka, pelēcīgāka, klusāka un mazāka.

Esmu kļuvis vēl vientuļāks, Migels grūtsirdīgi domā, gluži atstāts. Vēl vienu sirdi un mīlestību esmu zaudējis.

Donja Heronīma kā saldama saraujas savās atraitnes drēbēs, kaut gan diena ir karsta.

—   Tikai pēc viņa nāves man izdevās pielūgt tiesnesi, lai ļauj tev atgriezties. Atgriezties kā sava tēva mantiniekam, lai tu varētu dzīvot Manjarā un pārvaldīt savus īpašumus.

Migels vēro viņas melnos, jau krietni iesirmojušos matus, skaistajai sejai tās pāris grumbiņas nekaitē, tā vēl arvien izskatās jauna, tikai nopietnāka un domīgāka kļuvusi. Tajā jaušamas sāpes.

—   Mans dievs, kā tu esi izaudzis, Migelito! Cik vīrišķīgs kļuvis! Un arī tāds pats kalsns un muskuļains, kāds bija tēvs. Seja un gaita kā tēvam, tikai acis tev ir gluži kā agrāk…

Degošas, ciešu, valdonīgu skatienu, kurš it kā redz cauri, māte domās piebilst. Ak, šis pieaugušais, nobriedušais vīrietis ir mans dēls! Vējagrābslis? Bezgodis? Duelants? Ko jūs vēl neizdomāsiet, skauģi? Jūs_ melojat. Simtkārt melojat. Tas ir mans vienīgais dēls. Māte viņam uzsmaida un glāsta melnos matus.

Migels tagad_ salīdzina māti ar to viņas tēlu, kas saglabājies atmiņa, un jūtas aizkustināts. Par maigumu, kas

glāsta, bet nepeļ, nepārmet, nedusmo, tikai klusītiņām raud un asaras cenšas slēpt.

Viņu smacē kauns.

—   Nāc, māt! — Migels cenšas nomākt šīs jūtas.

—  Nāc, apstaigāsim māju un aiziesim pie tēva kapa!

Viņi iet, nams un pagalms it kā griežas viņiem apkārt.

Cik šeit viss ir mazs, šaurs, saspiests un iekalts noteiktā rituālā, kur dzīve rit bez pārmaiņām! Kalpi izvairās no Migcla jau iztālēm. Vai dēls nebūs sliktāks par tēvu? Tirāns Narini viņus izdzen arvien vairāk un vairāk, bet pats kļūst arvien bagātāks. Migcla plašajai dzīvei vajag daudz zelta, un mēs to pelnām ar savu darbu.

Kapsēta. Zem granīta plāksnes dus Manjaras īpašnieks. Vējš šūpojas tūjas zaros virs kapa un čabinās kukurūzas laukā aiz kapsētas žoga.

Jaunais Manjaras īpašnieks nometies ceļos pie tēva kapa. Piepeši viņš ierauga virs marmora pieminekļa krustu, sadrūmst un spēji pieceļas.

Atkal tas!

—   Iesim, mat, — viņš saka, paņemdams māti zem rokas.

—  Vai tu paliksi Manjarā? — māte maigi jautā.

—       Nē, māt, — Migels atbild, viņas skatiena izvairīdamies.

—       Tagad tu esi šeit saimnieks. Tēva mantinieks. Tev vajadzētu rūpēties par saviem īpašumiem, — donja Heronīma klusi pūlas pierunāt dēlu.

—   Tu taču šeit saimnieko, — Migels izvairīgi iebilst.

—  Es atgriezīšos Seviljā.

—   Kāpēc, Migelito?

—       Gribu studēt, — dēls izgrūž, — gribu, lai mani uzņem atpakaļ Osunā.

—   Nedrīkstu tevi atrunāt, — māte nočukst.

—   Pateicos, māt.

—   Dažas dienas tu taču šeit paliksi?

—   Līdz rītam. Bet rīt… man vajag.,.

Viņš noskūpsta mātei roku, un atkal asaras viņai iemirdzas acu kaktiņos. Viņi iet, un māte nenolaiž skatienu no dēla.

—   Kur tu skaties?

—   Nezinu,

—       Šķiet, it kā tu skatītos kaut kur tukšumā, dēliņ. Ko tu tur redzi?

—   Neko, māt.

—  Vai tev kā trūkst, Migelito?

Viņš pievērš mātei acis, kuru baltumi ir asins dzīsliņu caurausti, un ar visu gribasspēku apspiež to kaislīgo iegailēšanos.

—   Nē, man nekā netrūkst, māt.

—   Sieviete? — māte klusi iejautājas.

Migels izslienas un sastingst.

—        Nē, nekā tamlīdzīga, — viņš cieti nosaka. — Man ir viss, ko vēlos.

—  Tu esi bāls, drūms. Vai tevi kas nomoka?

—   Nē, nekas.

—       Vai tu neesi aizmirsis dievu, dēls? — piepeši māte stingri noprasa.

Migela seja savelkas kā sāpēs.

—       Nē. Viņš pats parūpējas, lai es viņu neaizmirstu. Viņš man allaž to atgādina. Nē, es viņu neaizmirstu. Un neaizmirsīšu.

Māte, pamanījusi dēla balsī ļaunuma pieskaņu, izbrīnījusies paceļ skatienu, bet Migels pieliek soli.

—   Dons Žuāns atgriezies Seviljā.

—   Dons Žuāns?

—   Nu, taču Manjara. Vai neatceraties vairs?

—   Atceros, atceros.

—       Varbūt viņš jau ir šeit. Pilsētā klīst tādas valodas. Uzmaniet sievu, kungs! Un uzmaniet meitu, ja jums tāda ir!

—   Mūsu sievas, kaimiņ, ir kā granīta klintis.

—   Velns arī klinti pievārē, un Manjara ir pats sātans. Uztraucošā vēsts par Migela atgriešanos aplido pilsētu

tik ātri kā zvanu vai tauru skaņas, ugunsgrēku vēstot. Pilsēta ir neiedomājama nemiera pilna. Muižnieks, kurš apkaunojis muižnieku kārtu, cilvēks, kuram nekur nav vietas. Izstumtais. Kāpēc viņš atgriezies?

—       Ir par ko runāt, — vīri skaļi nosaka, taču kaut kur zemapziņā paslēpušās bailes.

—       Diezin kāds viņš tagad ir? — sievietes klusu sačukstas.

Trifons, ietinies apmetnī līdz acīm, klimst apkārt Migela pilij. Cik gadus no savas dzīves esmu ziedojis šim cilvēkam? Ak, es visu atdotu, ja vien spētu viņu atgriezt baznīcai!

Trifons, laika gaitā vēl vairāk izžuvis un kaulaināks kļuvis, ietiepīgi pin tīklu, lai noķertu zelta zivtiņu. Viņš nezaudē cerību. Un ja nu tā piepeši iekrīt?

—   Neiesi!

—   Iešu! Man jāiet!

—   Tu precēsies ar scnjoru Nūņesu. Trīs gadus viņš cer uz tevi, trīs gadus gaida, un trīs gadus tu klusē. Šodien tu saki — neprecešos un grasies skriet satikt nelieti, kurš sagandēja tavu dzīvi? — Paskvals sēc.

Bet Marija izlavās no mājām un steidzas uz Heresas vārtu pusi.

Viņa vēl arvien ir tikpat skaista, vēl maigāka kļuvusi, vēl arvien tikpat uzticīga. Gribu vismaz palūkoties viņā, mīļotajā.

—   Nē, kaut gadi pagājuši, nekas nav aizmirsts! — Izabella savelk pirkstus dūrē.

Laiks neko nav izdzēsis. Kas sāpēja toreiz, tagad sāp vēl vairāk. Es viņu neieredzu, tāpēc ka vēl arvien mīlu. Kas man atliek? Dzīvot nomaļus un gaidīt, ka dievs manus lāstus uzklausīs un viņu sodīs.

«Pie ķēruba» nerunā ne par ko citu kā vienīgi par Migela atgriešanos.

Nikolass Sančess Ferano stāv iepretī durvīm, it kā tām kuru katru brīdi vajadzētu atvērties, Migela rokas grūstām.

—   Viņam būs man jāpaskaidro, kāpēc viņš nodeva savus cēlos principus. Viņš varēja būt mans glābējs un aizgādnis, bet tagad atgriežas kā nodevējs. Ak, mana nabaga galva! Pie kā lai tagad patveros, ja viņš, par kura vārdiem es domāju piecus gadus dienu dienā, mani ir atstājis? Aptaukojos. Resnums man traucē elpot, es novecoju, un man nepieciešams godīgas dzīves paraugs. Kas man var rādīt godīgas dzīves paraugu, ja pat uz donu Migelu vairs nevar paļauties?

—   Klusē, vīna sūcēj, — Vehoo viņu apsauc. — Tev vairs nepalīdzēs neviens un nekas.

—   Es vēl arvien viņam ticu, — Nikolass taisnojas, — es viņam ticu kā Betlēmes zvaigznei.

Meičas skaļi smejas.

—       Es dzirdēju, ka jūs esat atbraucis, godība. Bet man pat prātā neienāca, ka jūs mani uzmeklēsiet.

—        Kāpēc tu mani uzrunā ar «jūs», Gregorio? — Migela seja apmācas.

—   Neuzdrīkstos …

—   Melo. Tu kaunies par mani, tēvs.

Mūks klusē.

—   Tevi pašu pirmo apciemoju, — Migels klusi saka.

—   Vai drīkstu jautāt, kāpēc?

Tāpēc, ka esmu zaudējis tēvu. Tāpēc, ka esmu zaudējis pats sevi, domā Migels, tāpēc, ka tikai pie tevis, manu necilo večukiņ, sajūtu, ka neesmu gluži atstāts, ka man vēl ir svarīgas kāda domas, ka es kādu vēl mīlu…

•*Pats nezinu, — Migels atbild, — kāpēc atnācu pie tevis. Vienkārši iekrita prātā.

Mūks aiz šīs izlikšanās sajūt kaunu un paceļ roku, lai noglāstītu viņam vaigu. Taču roka noslīgst — un mūka skatiens izvairīgi novēršas no Migela.

—        Tu patiešām neproti izlikties, — Migels ar rūgtu apbrīnu saka. — Nu, nenotiesā mani pirms laika, tēvs!

—       Vai tev pāri nodarīts, Migclito? — mūks, piepeši pārvērties, iejautājas, un patiesa, cilvēciska līdzjūtība ieskanas viņa balsī.

—       Nē, — Migels strupi atbild. — Šodien to neiztirzāsim! Atnāc pie manis uz brītiņu, tēvs! Parunāsimies. Varbūt man pat iegribēsies izsūdzēt grēkus.

—   Aiziešu. — Mūks paklanās. — Aiziešu labprāt.

… ka jūsu godība ir atgriezusies mūsu pilsētā, sagādā man patiesu prieku. Un jūs man parādīsiet godu, ja apciemosiet manu vienkāršo namu un apraudzīsiet manu dēlu, kuram jūs kristībās stāvējāt kūmās.

No visas sirds, draugs, novēlu, lai nāk dieva svētība pār jūsu dižciltīgo galvu. Bartolomejs Estēbans Muriljo,

Migela pilī viesības.

— Mēs, tavi vecie draugi, sveicam tevi šajā pilsētu pilsētā! Kļūsti šeit laimīgs, Migel, — runā Alfonso, kurš, Izabellas atraidīts, jau sen aizmirsis, ka Migels bijis viņa sāncensis.

—   Laimīgs, — klusi atkārto Solana, kura izaugusi par īstu skaistuli un jūsmīgi raugās Migelā.

—   Uz laimi! — Djego sauc un saskandina glāzes ar savu sievu Kristīņu.

—   Bēgsim no vecuma, — smejas Vehoo, tagad Seviljas ievērojamākais aktieris, un untumainajam liktenim labpaticies par zirgu sargu viņa vietā ielikt Kaparroni, kādreizējo aktieri.

—  Vecumam neizbēgsit! — Gregorio smaida. — Mēs dzīvojam septiņpadsmitā gadsimtā, trūkuma un baiļu laikmetā. Daži panīkst aiz trūkuma, citi — aiz bailēm no rītdienas. Mūsu vispasaules kundzība vīst un mēs kopā ar to.

—   Mēs aizmirstam dievu, — iebilst Paskvals, viņa seja ir bāla, ar iekritušiem vaigiem, naudas trūkuma dēļ viņš pametis studijas un iestājies darbā pilsētas muitnīcā par rakstvedi.

—   Taču dievs neaizmirst mūs, — Alfonso vāvuļo vīna reibumā. — Viņš ļauj mums dzīvot, kā katram tīk.

—  Dzīvot, — sauc iereibušais Djego. — Jā, dzīvot, tas nenozīmē tikai strādāt vien, bet arī priecāties.

Djego un Alfonso jau ir Osunas bakalauri.

—  Vai tu esi laimīgs? — Migels jautā Djego.

—   Pat vairāk nekā laimīgs, — Djego uzsver. — Lūk, manas laimes avots, mana sieva! Skaista, laba un uzticīga sieva.

Migela sirdi sažņaudz skaudība. Piedzērušais Djego uztver viņa acu izteiksmi.

—   Tu man skaud, don Žuān? Priecājos, ka tu mani apskaud. Lūk, kungs pār visu un visiem, viņa ceļš ir rozēm kaisīts, puspasaules guļ pie viņa kājām, bet laimi viņš nopirkt nevar un tāpēc mani apskauž.

—   Beidz, Djego, — Kristīna čukst vīram.

—   Bet cilvēku sirdis nevar nopirkt, — Djego turpina. — Viņa neslava ir pacēlusies līdz pat debesīm, viņa lepnums vēl nav sastapis pretestību, bet gan tas pret to atdursies, paklups, raug, skaties šurp, uz manu Kristīņu palūkojies, vampīr, šeit tu cietīsi sakāvi. Tu viņu gribētu gan. Lasu tavās acīs, ka tu viņu iekāro, tikai viņa tev nepadosies. Viņa tev ir neiekarojams cietoksnis. Un tev atliek tikai skaust, skaust…

Alfonso un Vehoo izved Djego ārā, un izbiedētā Kristīna izskrien viņiem pakaļ.

Solana bažīgi vēro Migelu, kura seja ir satumsusi un ļaunu vēstoša.

—       Vissīvākā cīņa, draugi, — Gregorio mierīgi iesāk, — ir tā cīņa, ko cilvēks izcīna pats ar sevi. Tā ir cīņa starp miesu un garu. Un ik ceļš, kas ved uz uzvaru, ir ciešanu un sāpju pilns. Atcerieties, mani mīļie, Fernando Herreras pantu: sāpes ir pārvarētas, nu zinu, kas ir dzīve.

Melnā naktī uz vārtu pusi tiek stumti divriči. Tajos atrodas ievīstīts Kristīnas līķis.

Visente stumj divričus, lai līķis būtu viņam priekšā, nevis aiz muguras, Katalinons iejūdzies rateļu priekšā.

Vējš auro gar māju pakšiem.

Pie vārtiem viņus aptur sargi.

—       Jūs esot Manjaras grāfa ļaudis? To var apgalvot ikviens. Ar ko tu man to pierādīsi? Ar sudraba monētu uz katra pirksta? Velns parāvis, tas ir labs pierādījums! Ar to pietiek. Tikai man ir divas rokas. Uz abām? Lieliskil Skaidri redzams, ka jūs esat grāfa Manjaras ļaudis. Hei, puiši, atveriet vārtus!

Divriči nozūd tumsā aiz mūriem.

Sardzes priekšnieks, noglabājis naudu makā, atjēdzas.

—   Hei! Jūs abi! Ko īsti jūs tur vedat?

Klusums. Dzirdama jau patāla divriču riteņu steidzīga klaboņa pa karaļa lielceļu.

Tumsa ir bieza kā piķis. Tā līp klāt no visām pusēm. Bailīgais Visente sten aiz šausmām.

—  Vai mēs jau neesam pietiekami tālu, Katalinon?

—   Nē. Mums jātiek līdz karjeram.

Pēc brīža viņi nogriežas no lielceļa, iesviež līķi smilšu karjerā un pavirši apber to ar smiltīm.

Divriči atgriežas pie vārtiem.

—        Ko mēs vedām? Dažādas vecas drazas. Pilsētā tām nav vietas, seržant.

Un tagad pēc šī netīrā darba vajadzīgs kauss vīna. Visente dzer tā kā nekad savā mūžā. Šausmas kaltē rīkli, un bailīgajā dvēselē jāapdzēš pārmetumu dzirkstis.

—       O, tas ir par daudz manai sirdsapziņai, — Visente murmina. — Ievilkt drauga sievu savā namā, apkaunot viņu, vīrs sievu tur atrod, nodur, un tas bezgodis pavēl sievieti izvest no pilsētas un izmest kā atkritumu … Es trīcu, baidos, es stingstu aiz šausmām, Katalinon.

—       Iedzer, vecais! Vīns palīdzēs un nomierinās pamodušos sirdsapziņu.

Taču večuka dvēsele ir ēnu pilna — un tās izklīst pa jautrībā kūsājošo traktieri. Daudzas acis pievēršas viņam.

—       Vai redzi, Kato, kā tie mani novēro? Visi raugās tikai uz mani. Ko jūs no manis gribat, puiši?

—   Hahaha, tev rokas ir ar asinīm, vecotēv!

Večuks paceļ rokas pie acīm un ierauga uz delnas virspuses lāsojam tumšsarkanu plankumu.

—   Debesis! Glābiet mani! Glābiet manu dvēselil

—   Vai tu nokāvi, vecotēv?

—   Ko tu tur muldi, trakais?

—   Tātad palīdzēji?

Katalinons draudīgi purina Visenti aiz pleca, taču večuka sirds sitas kā saujā saņemts putns, viņš nespēj vairs izturēt un iekliedzas:

—       Mans kungs, Manjaras grāfs, paveda viņu, dons Djego viņu nogalināja, un mums vajadzēja viņu izvest aiz vārtiem, ak, es nelaimīgais, ak, es grēcīgais..,

Katalinons viņu izgrūž ārā tumšajā ielā.

Vējš auro gar namu pakšiem, un no traktiera atskan dziesma:

Ikvienu meitu nelietis līdz rītam maukā pārvērtis. Dievs, sodi negantnieku, ļauj, lai viņu mēris raujl

Uz molberta stāv glezna, kurā redzama svētā Jaunava.

—       Mans pēdējais darbs, — Muriljo paskaidro un uzsmaida Migelam. — Madonna.

—       Donja Beatrise. — Migels pazīst, un gleznotāja sieva priecīgi iesmejas.

—       Jā, es gleznoju madonnas, ņemot par modeli Beatrisi, vai ne, mana dārgā?

Muriljo ar ierastu kustību atglauž tumšos, viļņainos matus, viņa acis un deguns iegrimuši tuklajos vaigos, kas norāda uz plaukstošo labklājību, un no gaļīgajām lūpām plūst dimdoša balss.

—       Lūk, jūsu krustdēls, — Muriljo saka, uzlicis roku uz sava mazākā dēla sprogainās galviņas.

Donja Beatrise smaidīdama paņem klēpī meitiņu.

—   Dievs mūs ir svētījis, don Migel.

—       Esmu to pelnījis, — Muriljo piebilst. — Es viņam godīgi kalpoju. Svētā Franciska klosterim es uzgleznoju veselu gleznu ciklu tā kunga slavai. Saņemu tik daudz pasūtījumu pēc gleznām, ka es nespēju tos vairs izpildīt, — Muriljo dižojas. — Esmu nolēmis iekārtot savu darbnīcu un pieņemt palīgus.

Migels šaubīdamies viņā paskatās.

—   Citādi nevaru, don Migel, — gleznotājs apgalvo. — Mans skolotājs, slavenais Huans de Kastiljo, darīja tieši tāpat. Mēs viņam palīdzējām, viņš tikai pielaboja.

—  Vai tomēr necietīs jūsu māksla, don Bartolomej?

—   Nemaz. Es pats arī gleznošu. Bet visam man neatliek laika.

—   Jūs esat pārvērties, — Migels spriež, aplūkodams madonnu.

Mākslinieks dedzīgi paskaidro:

—   Man apnikusi vecā maniere — gaismas un ēnu kontrasti. Vai esat redzējis manas gleznas Svētā Franciska klosterī? Tur vēl es pie tās pieturējos. Apakšā nespodri toņi, bet virs tiem košas krāsas, gaišas un tumšas. Atceros, ka jums kādreiz ne visai patika mani zēni ar suni. Šodien es to saprotu. Gleznā jābūt poēzijai, vai ne, godība?

—   Noteikti, — Migels apstiprina.

—   Es to izteiktu citādi, — Muriljo turpina. — Pat tad, kad es gleznoju madonnu, tātad iedomātu, nevis reālu tēlu, tam jābūt reālam, taču mīkstinātos toņos — un jāiegūst silta un liega izteiksme. Tā ir poēzija. Jūs man neticat? O jā! Atņemt madonnai mazliet dievišķības un piedot viņai šo to cilvēcīgu, bet sievietei atņemt mazliet no cilvēcīgā un piešķirt kaut ko neparastu, pārcilvēcīgu. Un to visu var izteikt ar siltajām, maigajām krāsām. Ikviens labs cilvēks nes savā sirdī sapni, baltu un tīru, un viņa attēlā…

Migels sadrūmis pieceļas.

—   Mans dievs, vai esmu ar saviem vārdiem jūs kaut kā aizskāris, don Migel? Piedodiet man, es jūs lūdzu! Varbūt esmu izsaucis kādas atmiņas …

—   Jums netīk dzīve, kādu es dzīvoju, vai ne tā?

Muriljo pietvīkst vēl vairāk un samulsis nezina, ko atbildēt. Taču vārdi ar parasto atklātību paši izsprūk:

—   Zinu, jūs noniecināsiet manas domas, bet es baidos par jums. Esmu jūs iemīlējis, don Migel, no visas sirds, un katrs vārds, kas jums tiek mērķēts, man dara sāpes.

Lūk, cilvēks, kurš man jūt līdzi — vienkārši un cilvēcīgi. Bez savtīga nolūka. Šodien taču viņam vairs neesmu vajadzīgs. īsts cilvēks.

Migels pateicīgi spiež gleznotājam roku.

—       Bet kāpēc jums par mani jābaidās? Es pats nebaidos nenieka.

—        Nu, nu, — Muriljo sastomās, — ne šīs pasaules varenos un pat dievu ne, don Migel?

—   Vai es dievu apvainoju?

—   Cilvēkam jāpaklausa viņa likumiem..,

—   Es nepaklausu nevienam.

—   Cilvēkam ir jāpaklausa. Citādi…

—   Citādi…

—        Citādi viņu dievs soda. Agrāk vai vēlāk, bet soda, — gleznotājs klusi runā, un viņa acis ir baiļu pilnas.

Migels saspiež gleznotāja roku.

—       Jūs esat norūpējies par mani. Pateicos. To es neaizmirsīšu. Taču liecieties mierāl Es nepazīstu bailes un, šķiet, vairs neiepazīšu.

Jau trešo gadu senjors Nūņess cerē uz Mariju. Viņa caurspīdīgi bālo seju klāj blāvs, perlamutram līdzīgs spīdums, tikai degošie, sarkanie plankumi vaigos mazliet atdzīvina sejas bālumu.

Līdz vēlai nakts stundai viņš kvern hercoga Mendosas bibliotēkā, starp rakstiem, pergamentiem un grāmatu katalogiem ieslodzījis savus četrdesmit gadus, pavasari paiet, pavasarus neatnesuši, tikai pacietīgās ilgas jau trešo gadu viņu ik nakti atved pie Marijas loga.

Šodien hercoga arhivārs, saņēmis drosmi, dodas augšup pa čīkstošajām kāpnēm.

Marija klusēdama, sveces liesmā raudzīdamās, uzklausa viņa atzīšanos un atraida viņu laipni, bet noteikti.

Nūņesam sagumst pleci, plankumi vaigos iedegas vēl košāki, acīs iegulst bezcerība, un viņš pagriežas uz durvju pusi.

Taču viņu aizkavē Paskvala klusinātais sauciens.

—        Pagaidiet acumirkli, Nūņesl — Viņš saņem viesi aiz rokas un izved viņu galerijā. — Vai redzat, kā mirdz zvaigznes pār zemes niecību? Nezaudējiet cerību, Nūņesl

—       Trīs gadus es to nezaudēju, — Nūņess čukst, — trīs gadus, saprotiet! Bet nu es vairs nespēju. Man vairs nav spēka.

—       Nesakiet vēl neko, — Paskvals runā, — kaut kas drīz vien mainīs Marijas domas. Kaut kas pārveidos visu mūsu dzīvi. Viena dūmojoša svece tiks izdzēsta, un visu atkal piepildīs gaisma un siltums. Es būšu jums noderīgs, Nūņes. Es būšu noderīgs visai Spānijai, jūs vēl redzēsietl

Nūņesa maigo dvēseli satrauc Paskvala dīvainie vārdi,

—       Es nesaprotu jūs, draugs, — Nūņess nomurmina un satrūcies atkāpjas.

Paskvals garā redz ienīstā Migela seju un liesmojošām acīm čukst tumsā:

—       Jā, Nūņes, es pārveidošu šīs pasaules kārtību! Es pārbīdīšu sauli un samainīšu zvaigžņu ce|us! Pats sātans liesmās sabirzīs pīšļos, un no Seviljas strūklakām ūdens vietā plūdīs laime. Tā būs arī jūsu laime, Nūņes. Tā ir tuvu. Pacietieties un nezaudējiet ticību!

Viņš cieši saspiež Nūņesa roku. Arhivārs, atbrīvojis to no Paskvala karstās saujas, gluži apjucis kāpj lejā pa čīkstošajām kāpnēm.

Paskvals ieiet pie māsas un saka:

—       Nūņess ir jauks cilvēks. Maigs un patīkams. Uzticīgs mīlestībā.

—       Arī es esmu uzticīga, — Marija klusi atbild, ar rokām apņemdama ceļgalus.

—   Nesaki tā, māsiņ! — Paskvals iesaucas.

Viņš nokrīt māsas priekšā ceļos.

—       Es nepazīstu sievietes un nevēlos pazīt. Vienīgā sieviete man esi tu, māsa. Tu man esi viss, no tevis ir atkarīgs mans miers, no tavas laimes — mana laime…

Meitene glāsta viņa vaigus.

—       Es taču esmu laimīga, brāli. Mana mīlestība mani uztur pie dzīvības vairāk nekā gaiss un barība.

—       Tu mīli nelieti, saproti taču! Tava mīlestība ir kā slimībai — Paskvals iekliedzas un pielec kājās. — Kaunā un negodā tu aiziesi bojā ,,,

—       Nē, nē. Esmu lepna, ka mīlu viņu. Un laimīga, ka man ir šī mīlestība …

Paskvals naidā sēc.

—       Tu vairs ilgi ar to neleposies. Tik tiešām, kā es ticu dievam, kā dzīvoju un staigāju pa zemi, pie visa, kas man svēts, es zvēru, ka es viņu iznīcināšu. Simtiem ļaužu viņa dēļ krīt nelaimē un izmisumā. Visu zemi viņš iegrūdis negodā. Bet es atbrīvošu pasauli no šī izdzimteņal Es to nogalināšu!

Marijas sejā šausmas izplēn, tajā iegulst viegls izsmiekls.

—   Tu?

—       Tu domā, ka es esmu gļēvulis? — Paskvals ir aizvainots savā lepnumā. — Tu domā, ka man trūkst drosmes viņu iznīcināt?

Marija nomierinās un saņem brā|a roku savējā.

—       Tu nedrīksti viņu aizskart, Paskval! Ar to tu visvairak nodarīsi pāri man.

Paskvals, novērsis skatienu, klusē,

—   Apvainoju ķecerībā …

Paskvalam izkalst rīkle, un krietnu brīdi viņš nespēj izteikt ne vārda.

Svētās inkvizīcijas kancelejas rakstvedis nožāvājas un gaida.

—   Uzdodu grāfu Migelu no Manjaras.

Rakstvedis, izdzirdis šo vārdu, ieinteresēts paceļ galvu, un miegainība piepeši nozūd no viņa sejas.

—   Jūs uzdodat grāfu no Manjaras?

Re, domā rakstvedis, jau septītā apsūdzība par Manjaras grāfu. Sešas līdz šim visuvarenais inkvizitors ir noklusējis. Negribas viņam uzsākt šo lietu. Redzēs, ko viņš darīs ar septīto.

Rakstvedis palūdz Paskvalu brīdi uzgaidīt un aizsteidzas pie inkvizitora.

Paskvals slauka pieri, kas norasojusi aukstiem sviedriem.

Uzrādītājs. Uzrādītājs nav cilvēks. Negods un necieņa to pavada. Viņš ir pretīgāks par kraupainu lopu. Visi no viņa novēršas. Biedra uzrādītājs. Šausmas. Paskvals pielec kājās un skrien uz durvīm.

—   Atpakaļ, — sargs nokliedz un aizkrusto ceļu ar āvu.

Tātad atpakaļceļa vairs nav, jāpaliek, lai notiek kas

notikdams. Paskvals krampjaini sažņaudz rokas. Marijas dēļ jāpaliek. Vai tad par mani ir runa? Mani nosodīs par uzrādīšanu, taču slavēs lielās drosmes dēj, kas atbrīvojusi Sevilju. Neviens neuzdrošinās viņam ķerties klāt, tikai es. Redz, nemaz neesmu tik bailīgs un gļēvs, par kādu mani uzskatāt!

Inkvizitors domā.

Martjara! Cik tas ir vilinoši! Viņš mums kaitē. Taču uzstāties pret Manjaru nozīmē sacelt pret inkvizīciju visu Andalūzijas augsto muižniecību. Nu, sāksim šo spēlīti uzmanīgi! Omnia ad maiorem Dei gloriam. Sešas reizes mēs viņam piedevām, sešas reizes, atzīsimies to paši sev, no šī cilvēka baidījāmies. Taču citādi nevar. Viņš ir pārāk spēcīgs. Spēks pret spēku.

Inkvizitors pavēl vēl neko tieši neuzsākt. Vispirms uzdotais, tāpat arī uzdevējs, tiks novēroti uz katra soļa. Inkvizitors par visu sīki jāinformē.

— Svētā inkvizīcija pieņem jūsu ziņojumu, Ovisenas kungs, un noskaidros to. īstajā brīdī, kad tas būs nepieciešami, tā spers vajadzīgos soļus. Lai Jēzus jūs pavada!

Paskvals iziet no drēgnajiem gaiteņiem spilgtajā saulē un apžilbis mirkšķina acis. Viņam nopakaļ slapstās spiegs.

Baiļu pārņemts, ka šī nekrietnā rīcība būs iespiedusi viņa sejā kauna zīmi, taču reizē arī varonīga lepnuma pilns, jo viņš vienīgais saņēmis drosmi stāties pretim augstmanim, Paskvals klīst pa pilsētas ielām, kaudamies ar šīm pretrunīgajām sajūtām.

Šodien Vehoo pirmo reizi uzstāsies dona Žuāna Tenorio lomā slavenajā Tirso de Molina lugā «El Burlador de Sevilla», un Migels ir viņam apsolījis ierasties.

—    Gribu redzēt to, kura vārdā mani godā visa pilsēta, — viņš drūmi nosaka. — Gribu redzēt, kāds es izskatos no tālienes.

Migels uzaicinājis savā ložā Solanu. Solana izskatās ļoti daiļa zilajā, ar sudrabu izžūtajā zīda tērpā, ko'viņai uzdāvinājis Migels.

Publiku šokē grāfa Manjaras klātbūtne, un visu skatieni ir pievērsti viņa ložai.

—    Dīvaina gaume ir šim Manjaram, — augstdzimusī Urzula čukst donjai Justīnai. — Šķiet — viņš vēlas visai pilsētai pierādīt, ka kaut kāda skuķe no priekšpilsētas viņam ir tīkamāka nekā Seviljas muižniecība.

—    Visas sievietes raugās tikai uz jums, don Migel, — Solana saka.

—   Šodien es redzu tikai jūs, Solana.

—   Šodien, — klusu atkārto meitene. — Bet rīt?

—    Rīt? Nezinu, Solana. Kā labs draugs es jums dodu padomu — neceriet uz mani rīt!

Solana apvalda asaras, piespiežas pasmaidīt un čukst:

—    Nu, tātad vismaz šodien. Paldies par to pašu. Paldies par visu.

Skatītāju zālē satumst, un uz skatuves redzama Neapoles karaļa pils telpa, kurā, dona Žuāna Tenorio pavesta, hercogiene Izabella vaimanā pilnā balsī un sauc palīgā. Ierodas pats karalis, un Žuānu saņem ciet sargi.

Nākamajā ainā, kamēr Izabellas nelaimīgais līgavainis gleznainos pantos apraud savu mīlestību, tēvocis Žuānu pierunā bēgt un palīdz tam.

Aizveras priekškars, dimd aplausi. Un atkal visu skatieni no pavedēja uz skatuves pievēršas pavedējam ložā, kurš sēž starp skatītājiem, un abus salīdzina.

Sur tur ieskanas skaļākas balsis — dons Žuāns, un aprautie žesti norāda uz Migela pusi.

Solana jūt šo nelāgo noskaņojumu visapkārt.

—       Vai nevēlaties labāk aiziet, don Migel? — Solana jautā. — Luga nav visai jauka, vai ne?

—       Gribu to noskatīties līdz beigām, — Migels domīgi atbild. — Kādiem muļķiem ienācis prātā mani salīdzinat ar šo donu Žuānu? Sis taču ir melis, krāpnieks un liekulis.

—        Man šķiet, ka labāk būtu, ja mēs ietu, don Migel, — Solana čukst, bet Migels tikai noglāsta meitenes roku, un tā ir mēma pavēle.

Uz skatuves rāda ainu ar zvejnieci Tisbeju, otrajā cēlienā pār Žuāna galvu strauji savelkas draudu un brīdinājuma mākoņi.

Apmetņu maiņa, Žuāna uzbrukums donjai Annai, Žuāna duelis ar komturu, lauku skaistules Amintas pavešana un beigās viņas nelaimīgā līgavaiņa Patrisio kliedziens: «Es nesu nāvi savā sirdī!»

Starpbrīdī sasprindzinājums pieaug. No dažādām skatītāju zāles vietām atskan saucieni, kas tēmēti Migelam:

—   Lūk, kur īstais dons Žuāns!

—   Nevis Tenorio, bet Manjara!

—   Sātans!

—   Bezgodis!

—   Izvirtulis!

—  Antikrists!

Visu skatieni pievērsti Migelam.

—   Iesim prom, — Solana lūdz, — iesim prom!

Taču Migels ar rokas mājienu apklusina kliedzējus.

—   Es neatkāpjos!

Starpbrīdis beidzies, zvans izskanējis, seko tumsa un klusums.

Trešais cēliens risinās strauji.

Dieva atriebība tuvojas, bet dons Žuāns vēl to izsmej

—   Cik ilgu laiku dosiet man grēku nožēlošanai? Taču mākoņi sabiezē virs grēcinieka galvas, parādās

mirušais komturs un aicina viņu vakariņot pie sava kapa. Dons Žuāns apsolās ierasties un pilda savu solījumu, viņš ar izsmieklu atbild komtura draudiem un kopā ar viņu ietur baismo mielastu, kas gatavots no skorpioniem un čūskām, dzerot klāt etiķi ar žulti.

—   Sniedz man savu roku, — pavēl dona Gonsala gars.

—  Nedrebinies! Roku šurp!

—   Ko tu runā? — smejoties atbild Žuāns — Vehoo.

—  Es lai drebētu?

Taču brīdī, kad viņš pasniedz roku mirušā garam, atskan šaušalīgs kliedziens pāri visai zālei:

—   Degu! Ak, nededzini mani ar tādām liesmām! Komtura tēls dobjā — aizkapa balsī atbild:

—       Tas ir tikai mazs siltumiņš salīdzinājumā ar to karstumu, kas tev tiek gatavots. Neaptverami ir dieva brīnumi, don Žuān. Viņš pavēlēja mirušā rokai samaksāt tev tavu da)u. Tāds ir dieva likums: kāds darbs, tāda alga.

Dons Žuāns lokās krampjos.

—       Degu. Laid va|ā manu roku! Es tevi uz līdzenas vietas nokaušu ar zobenu.

Dona Žuāna brīvā roka cērt ar zobenu gaisā.

—        Posts man, posts! Viss velti. Mans zobens cērt gaisu. Es neesmu iegrūdis negodā tavu meitu. Viņa vēl laikus atklāja manus nolūkus.

Komtura gars dimdošā balsī atbild:

—   Ļauns nodoms ir līdzvērtīgs ļaunam darbam. Dons Žuāns izmisis iesaucas:

—       Ataicini priesteri, lai viņš uzklausa manu grēksūdzi un dod grēku atlaidi!

Ak, cik gan maz sāpju vajag, lai šis vīrs pārvērstos gļēvulī, Migelam iešaujas prātā. Baidās, dreb aiz šausmām. Padodas. Un piepeši, varbūt zemapziņas urdīts, Migels balsī izgrūž:

—       Kaunies, Tenorio! Saukt pēc priestera! Turies pretī ir mirušajam, ir dievam! Kas tu esi par muižnieku?

So dieva zaimošanu dzird visi, kas sēž Migela tuvumā. Viņi sastingst. •— Ķeceris!

—   Zaimotājs!

Pēc brīža aizveras aizkars un skatītāji atstāj teātri.

Migels pavada Solanu uz karieti, lai aizvestu viņu līdz Trianai.

Taču, tikko viņi piegājuši pie karietes, Migelu piepeši ielenc svētās inkvizīcijas kareivji — un viņš tiek satverts, iekams vēl paspējis izraut zobenu.

Viņu ievelk karietē, un svešs kučieris uzšauj zirgiem.

Aiz karietes, kas traucas uz inkvizīcijas cietumu, sacēlusi garo tērpu, sīkiem solīšiem raudādama skrien Solana.

Migels staigā pa kameru.

Ir nakts. Cietumā valda klusums.

Migels šeit atrodas viens jau vairākas stundas. Piespiedu vientuliba. Tā ir koncentrētāka, tikai nomācošāka. No gaiteņa kameras ir atdalītas ar lielām, rcstotām durvīm, caur kurām krīt laternas trīsošā atblāzma. Kamerā, kas atrodas gaiteņa pretējā pusē, arī ir kluss. Šķiet, ka tā ir tukša. Taču nav vis. Šeit jau trešo dienu ieslodzīts Gregorio. Gregorio sēž uz lāviņas un, rokās turēdams rožukroņi, klusi murmina lūgšanas, un viņa čuksti izgaist cietuma velvēs.

Piepeši Gregorio paceļ galvu no rožukroņa un ieklausās soļos, kas atskan no pretējās kameras. Ar savām vecajām acīm viņš var saredzēt tikai vīrieša ēnu, taču sestais prāts viņam apgalvo, ka tas ir Migels.

Muļķības, viņš sevi aprāj. Migels un cietums! Taču ēna tuvojas restotajāin durvīm.

—       Migelito, — mūks klusi saka, gan pats sev neticēdams.

—   Tēvs, vai tas esat jūs, Gregorio tēvs?

—   Kā tu šeit radies, dēliņ?

—       Nieki. Par to nav ko runāt. Saki, tēvs, — par ko tevi apcietināja? Ko tu esi noziedzies?

—       Es uz laukuma teicu sprediķi, un viņi mani saņēma ciet. Bet drīz atlaidis, gan redzēsi. Es taču nevienam nekā ļauna neesmu darījis.

—   Nē, patiesi ne, — Migels piekrīt.

Viņi sarunājas. Gregorio uztraucas Migela dēļ. Pienāk cietumsargs un pavēl klusēt. Migels viņam pasviež zelta gabalu, un sargs nozūd.

Viņi runā vēl krietnu brīdi, kamēr Gregorio ieminas;

—   Liksimies gulēt, Migel! Ir jau vēls.

Viņi apguļas, bet neiemieg.

Nakts velkas lēni un nogurdinoši. Laiks nesteidzas.

Migels pieceļas, pieiet pie restēm un ieķeras tajās abām rokām.

—       Visur — no zemes līdz pat zvaigznēm plešas tukšums. Un nekur nav nekā cita kā vien baismas un vientulība.

—   Tu maldies, dēliņ! Dievs ir visur.

—   Vai tu redzi viņu, tēvs?

—   Neredzu, bet zinu. Viņš ir.

—   Neticēšu, kamēr pats savām acīm nebūšu redzējis.

—       Gan kādā dienā ieraudzīsi. Tagad tu vēl nespēj viņu saredzēt, dēliņ.

—   Kāpēc?

Gregorio kavējas ar atbildi un pienāk tuvāk savām aizrestotajām durvīm.

—   Runā! Kāpēc? — Migels uzstāj.

—       Tu pārkāp viņa baušļus, — mūks klusi runā. — Tāpēc vēl neesi viņa cienīgs. Tu neej pa labu ceļu, Migelito. Iznīcini dzīvības, izjauc ģimenes, nonāvē, dēliņ, — mūka balss skumjās aizraujas, — un tas ir liels grēks.

—   Vai man citiem vēlēt laimi, ja pats esmu nelaimīgs?

—       Tu esi egoists. Tu domā tikai par sevi. Un aizmirsti meklēt sevī…

—   Ko? — Migels iekliedzas.

—   Dievu, — mūks nobeidz.

—   Manī nekā vairs nav, — Migels drūmi nosaka.

—        Nē, nē, dēliņ! Arī tevī ir daļa dieva žēlastības. Kristus ,ir teicis: dieva valstība ir jūsos pašos. Bet tu to ar varu esi nomācis. Tu sacelies ne tikai pret cilvēkiem, bet arī pret dievu. Tu dumpojies pret dieva likumiem.

—       Likumi? — Migels nikni rausta restes. — Kam ir tiesības man tos uzspiest?

—   Dievam, — mūks klusi atbild.

Migels brīdi klusē.

—   Kāpēc arhibīskaps kādreiz brauca uz Manjaru skūp

stīt mātei rokas, tēvs?

Gregorio klusē.

—       Grēcīga mīlestība, ko? Ak, es naivais! Un tāpēc tie divi nolēma, ka man jākļūst priesterim. Tagad es visu saprotu. Tā viņi godināja dievu!

Ilgs klusums.

—       Dievs ir, — Migels cieti turpina. — Dažreiz es jūtu viņa elpu plīvojam sev apkārt. Man šķiet, ka viņš mani

uzmana. Uzglūn man. Ievelk mani savos tīklos. Kur vien pagriežos, visās malās rēgojas viņa varas simboli. Ar tiem pilna visa zeme. Katedrāles, krusti, krucifiksi, svēto tēli, kapelas, zvanu torņi — īsta pārpilnība. Jā, dievs ir, Gregorio, bet viņš ir mans ienaidnieks.

—   Vai tu nebaidies viņa dusmu, Migel? — mūks ierunājas, un viņa balss dun un grand Migelam ausīs kā pērkons, tā skan no augšas, apakšas, no abām pusēm, no visurienes, tā piepilda visu, it kā būtu ieskanējusies paša dieva balss.

—   Es neviena nebaidos. Spēks pret spēku. — Migels ietiepīgi paliek pie sava, bet viņa balss skan vārgi, tā it kā pagaist cietuma plašumā sīka un cilvēciska, taču iekšējas kvēles piesātināta.

—   Ja viņš reiz izstieps roku un viņa dūre trāpīs tev, tad posts tev, posts …

—   Lai dara tā, ja tāda ir viņa griba, — atsaucas cilvēciskā balss, — bet es nepadošos! Es nepadošos, kamēr vien dzīvošu!

—   Tavs lepnums, Migel, — mūks klusi runā, taču viņa vārdu spēks atbalsojas Migela ausīs kā pērkona grāvieni, — tavs lepnums izdzisīs kā krītoša zvaigzne. Viņš pārmācīs tevi, kad pienāks tavs laiks …

—   Tad dari to tūlīt, tu Nepieejamais! Nekavējies! Neatliec to! — Migels sauc, bet viņa kliedziens sabirst kā stikla spīgulis, kad to saspiež saujā. — Kad pienāks mans laiks? Tas nepienāks! Es izraušos no tavas kārtības, Visuvarenais! Piedzimt, ciest, novecot un nomirt? Nē,, nē! Piedzimt, dzīvot, priecāties un kjūt mūžīgam. Visu izzināt. Atrast mūžīgās baudas avotu. Pārdzīvot pasauli un tevi. Dod pavēli, un nakts izsūtīs savas stihijas. Lai pie apvāršņa liesmojošās zvaigznes krīt man virsū, lai pret mani saceļas visi tumsas gari, lai pār mani gāžas uguns un sēra lietus, es nekustēšu no vietas, es nepiekāpšos! Es pieprasu savu laimi. Pilnīgu, absolūtu, cilvēcisku laimi. Visu vai neko! Es gribu visu!

Gregorio klusē, bet šis klusums bango kā okeāns.

—   Alanu dēliņ, manu dēliņ, — mūks pēc brīža murmina, un asaras slāpē viņa balsi. — Kā tu mani sāpini!

Viņš apklust, aiziet līdz savai lāviņai, nometas ceļos un klusi lūdzas: — Tu, dievs, kas vienmēr esi ar mums, kas esi akmenī, uz kura esmu nometies, rokās, kuras es saņemu lūgšanā, gaisā, kuru elpoju, nesodi cilvēku par viņa vājumu un grēcīgumu! Arī viņā ir da]a labā no tevis, dievs, un par šo labo esi viņam žēlīgs!

Ilgi valda klusums. Tad no restotajām durvīm atskan Migela balss, klusa un mierīga:

—   Tu, tēvs, redzi dievu citādu nekā baznīca?

—       Ikvienam no mums ir savs dievs. Katrs no mums to redz citādi. Bet tas nekas, tas nav nekas ļauns. Tikai tad, ja viņa cilvēkā nemaz nav, ja viņu nejūt, tas ir slikti.

Abi atkal apklust.

—       Tu, tēvs, esi vienīgais cilvēks, ko es mīlu, — Migels klusi saka.

Gregorio dvēselē ielīst svētlaime un miers.

—       Tu man dāvini lielu prieku, Migelito. Lai dievs tev ir žēlsirdīgs!

Pēc brīža vecais mūks, atlaidies uz savas lāviņas, iegrimst vieglā snaudā.

Migels stāv aiz restēm un ieklausās viņa mierīgajā elpā.

Lūk, taisnīgs cilvēks, svēts cilvēks, Migels ar izbrīnu nodomā un ari aiziet pie savas lāviņas. Viņš atguļas, taču miegs vēl ilgi bēg no viņa.

Ēnas žņaudz viņa dvēseli, un dumpīgās asinis smacē. Tikai pret rītu viņš iegrimst murgainā miegā.

Kad Gregorio pirms rītausmas pamostas, viņš dzird Migela saraustīto, sēcošo elpu.

—       Manu nabaga dēliņ, — Gregorio aizkustināts runā caur restēm, — tu arvien gribi vairāk, nekā cilvēks drīkst gribēt. Tu jau no bērna kājas esi gribējis visu vai neko.

Pa šo laiku inkvizilors ar arhibīskapu veselas divas dienas apspriežas par Migela likteni. Līdz ar otrās dienas rītausmu ļaudis iziet no savām mājām un pulcējas zem svētās inkvizīcijas virsvadības logiem.

Ņem blēdi iemet cietumā, un nu viņš tagad zinās: vispirms tam ādu izģērēs, tad lepni sadedzinās.

Seviljas pilsoņu dēlēni, gurnos šūpodamies, gan svilpo, gan dzied šo pantiņu, ar kuru tauta pagodinājusi Migelu pēc tā aresta.

Amatnieki, tirgoņi, kalpotāji, pilsoņi, pārdevējas, veļas mazgātājas, visi pilsētas iedzīvotāji dodas pa ielām uz svētās inkvizīcijas cietuma pusi, trokšņaina burzma, kas plātās rokam, groza galvas, un gaida kādu iznākam uz balkona un paziņojam spriedumu.

—   Es saku, viņu sadedzinās.

—   Varbūt viņam nocirtis galvu, viņš taču ir muižnieks.

—        Ir vai nav muižnieks, zem viņa sārts kurēsies tikpat labi kā zem citiem.

—   Tikai šitais ir neiedomājami bagāts.

—   Nu, un tad?

—       Tāpēc viņam var palaimēties. Samaksās krietnu izpirkšanas summu un tiks brīvibā.

—       Runā kā bērns! Viņa bagātību svētā inkvizīcija uzlaizīs kā medu. Nē, ar to nelieti ir cauri! Tas vairs savu mūžu nevienu sievieti neredzēs.

—       No viņa paliks tikai pelni un putekļi, to es jums saku.

—       Es gribu redzēt šo lielisko soda skatu! — kliedz kāds resns pilsonis.

—   Es arī.

—   Es arī. Es arī.

Viņi gaida un sagaida.

Neviens neiznāk uz balkona, neviens ļaudīm neko neziņo. Atveras vārti, un Manjaras kungs ar godu, kāds muižniekam pienākas, tiek pa tiem izvadīts — brīvs, ar nicinošu izsmiekla vaibstu sejā. Nesodīts! Nesavaldīts! Nekrietnībā atbalstīts!

Pūlis satraukti iedūcās, bet tad piepeši apklust. Ļaudis pārņem neizprotamas bailes.

Viņi klusēdami izklīst pa ielām, neuzdrīkstēdamies vairs izteikt savas domas, neuzdrīkstēdamies pat palikt stāvam uz vietas, tikai satriekti šūpo galvu.

Viņi izklīst nomākti, apklusuši, nemitīgi atskatīdamies, vai kāds tiem neseko, un bailīgi ielien katrs savā midzenī.

Un tikai mājās, savās četrās sienās, klusinātās balsīs atļaujas nolādēt nelieti, kas atklāti apvaino gan cilvēkus, gan dievu, bet ko aizstāv pati svētā inkvizīcija.

Viņa augstība svētais tēvs ir varens. Viņa augstība karalis ir varens.

Bet visvarenākais ir lielinkvizitors, kurš abus ved valgā uz vienu mērķi. Kas tas ir par mērķi? Apspiest, nomākt, laupīt, dedzināti

Uz ceļiem, mazie ļaudis, — mazie tāpēc, ka jums nav zelta un smalka ģerboņa, bet tikai divas darba rokas.

Paklausību un pazemību!

Manī nav pazemības, Migels prāto, jo, atkal atrazdamies brīvībā, nejūtu neko citu kā vienīgi pretīgumu, nicinājumu un riebumu pret visiem šīs pasaules varenajiem, kuri mani attaisnojuši mana ģerboņa un zelta dēļ. Ak jūs, gļēvie liekuļi, kā jūs izšķirsiet Gregorio likteni? Vai, atlaiduši noziedznieku, jūs atlaidīsiet arī nevainīgo?

Jau tajā pašā dienā Migels saņem ziņu, ka Gregorio savu ķecerīgo sprediķu un ļaužu musināšanas dēļ ticis no tiesāts sadedzināšanai uz sārta.

Migelam aizraujas elpa un asinis sastingst dzīslās.

Nē, nē, tas nenotiks, tas nedrīkst notikt; ja jau var atlaist brīvībā tādu grēcinieku kā mani, vai dievs var pieļaut, ka cilvēks mirst nevainīgs?

Taču Migels negaida uz dieva palīdzību, bet pats piesakās audiencē pie inkvizitora, turklāt viņa kalpi vēl nes lādi ar simttūkstoš zelta eskudo.

—    Viņa žēlastība lielinkvizitors ir saslimis, un nav cerību, ka viņš ātrāk par nedēļu atveseļosies.

Bet Gregorio soda diena ir jau parīt!

Migels steidzas pie arhibīskapa.

Viņa eminence nelaipns sēž savā kardināla tronī zem atlasa baldahīna.

—     Es neko nevaru mūka labā darīt, don Migel. Neaizmirstiet, lūdzu, ka vel nesen man bija jādara viss, kas manos spēkos, lai glābtu jūs.

—     Manis — necienīgā labā jūs pūlējāties, eminence, — Migels cieti saka, — bet nevainīga glābšanai nevēlaties nekā darīt?

—     Tiesa atzinusi mūku par vainīgu vissmagākajos noziegumos …

—     Gregorio un noziegumi! Eminence, zvēru pie sava tēva piemiņas, ka nav dievbijīgāka cilvēka par viņu šajā valsti!

—    Mūks ticis uzdots par ķecerību. Viņš musinājis ļaudis, mācījis tos uz nepaklausību un pagāniskiem tikumiem. Viņš kūdījis tos sacelties pret saviem kungiem. Vai tas ir maz?

—    Ak, uzrādīšana! Cik zems ir šāds uzrādītājs, kaut arī viņš būtu pats karalis, salīdzinājumā ar godprātīgo Gregorio! Tik labs cilvēks, cilvēks ar vislabāko…

—   Kurš no mums ir patiesi labs? — Arhibīskaps skeptiski pavīpsnā.

—   Jā, — Migels paceļ balsi, — kurš ir labs no mūsu vidus? Es jau sen vairs neticu labā principam un atklāšu jums, ka dažbrīd man tāpēc grūti ticēt dievam. Taču šis mūks tic dievam, viņš to mīl un godā, turklāt ir pati labsirdība, viņš vienīgais ir tāds no visiem dieva kalpiem, kuri savū dievbijību liekuļo un slepus grēko, viņš vienīgais no visiem cilvēkiem, kurus es pazīstu, ir cilvēks bez grēka, svēts cilvēks …

—   Apklustiet, don Migel, — arhibīskaps stingri viņu apsauc un pieceļas. — Inkvizīcija piespriedusi sodu cilvēkam, kurš atsacījies atzīt savu ķecerību, un mums visiem jāpadodas tiesas lēmumam. Neviens neko nevar vairs grozīt…

—   Pat dievs ne?

—   Dievs. — Arhibīskaps tikko manāmi pasmaida. — Nezinu. Varbūt…

Taču pagaidām vēl Migels nepaļaujas uz dieva palīdzību.

Pa šo laiku Gregorio tiek atņemta mūka kārta, viņš tiek izslēgts no baznīcas, nodots laicīgajai tiesai un pārvests uz Raudu torni.

Migels uzpērk sargus un sagatavo šonakt viņa bēgšanu. Pēc pusnakts Migels ar Katalinonu un zirgiem gaida pie torņa, taču Gregorio vietā ierodas pats sargs.

—   Jūsu godība, mūks atsakās bēgt. Viņš man lika jums nodot viņa pateicību, svētību un lūgumu, lai jūs viņu atstājot savam liktenim.

—   Kāpēc viņš atsakās bēgt?

•— Nevaru neko darīt pret dieva gribu, viņš teica. Lai notiek viņa prāts.

Migels pēc ilgiem laikiem mājās noslīgst ceļos uz lūgšanu soliņa krucifiksa priekšā un viņa valdonīgā balss tris lūgšanā:

—   Tu zini, dievs, ka es šaubos par tavu esamību. Šodien es nāku pie tevis ar lūgumu: glāb šo cilvēku! Neļauj sadedzināt savu visuzticīgāko apustuli! Glāb viņu no nāves, un es tev ticēšu mūžīgi mūžos!

Līdz ar rītausmu ielas pildās ar cilvēkiem — un viņi visi steidzas uz Lielo tirgus laukumu. Tur ir sagatavots sārts — un bendes palīgi tam stāv apkārt ar aizdegtām lāpām. Kareivji attur pūli.

Tauru skaņu pavadīti, soda laukumā ienāk un savas vietas ieņem tiesneši, priesteri un svētā ordeņa brāli.

Sāk rībēt ar melnu vadmalu pārvilktās bungas, un dobjie sitieni iedveš klātesošiem šausmas.

Priesteru ielenkts, nāk Gregorio, ieģērbts dzeltenā sanbenito — notiesāto kreklā, viņam galvā papīra cepure, uz kuras uzkrāsoti velnu attēli. Nāk ķeceris!

Viņš iet mierīgi un droši, iet lēni, nopratināšanu un spīdzināšanu nomocīts, taču acīs viņam miers un apskaidrība. Kamēr tiesnesis dimdošā balsī lasa apsūdzības rakstu, bendes palīgi piesien notiesāto pie staba.

Migels stāv sārta tuvumā un no visas sirds lūdz dievu sūtīt brīnumu.

—       Tu viņu glābsi, kungs! Tev viņš jāglābj! Jo viņš taču bijis manas bērnības saule, un, ja manī vēl ir patvēries kaut kas labs, tad tas ir no viņa mācības. Tu viņu, nevainīgo, vēl pēdēja brīdī izrausi nāvei no nagiem, jo viņš arvien slavējis tavu taisnīgumu!

—       Atbrīvojiet viņu! — atskan kliedziens no pūļa, un to atkal un atkal sauc no visām pusēm.

—       Atbrīvojiet taisnprātīgo! — kliedz Migels no visa spēka. Ierības bungas.

Lielinkvizitors pieceļas, pārmet ar roku krusta zīmi pār notiesāto, un prefekts dod zīmi bendem.

Lāpas noliecas un aizdedzina sārtu no visām četrām pusēm.

—       Jūs nogalināt nevainīgo! — atskan pūļa kliedziens, un uz paaugstinājuma pusi, kur sēž svētās inkvizīcijas locekļi, sāk lidot akmeņi. Rīb bungas.

Kareivji metas pūlī. Atskan zobenu cirtieni, muskešu šāvienu sprakšķi, kliedzieni no tūkstoš mutēm, un asinis plūst pa akmeņiem bruģēto laukumu.

Liesmas jau laiza Gregorio sanbenilo, tas aizdegas. Migels, pūlī iespiests, lūdz: — Glāb viņu, dievs! Liec, lai notiek brīnums, un glāb viņu!

Vīriešu balsis auro:

■— Slepkavas! Slepkavas! Dieva sods lai nāk pār jums!

Sieviešu balsis vaimanā: — Gregorio! Neatstāj mūs!

—   Ko mēs iesāksim bez tevis?

Gregorio izslienas. Viņa balss skan mierīgi un skaidri;

—       Neraudiet manis dēļ, bērni! Es mirstu par taisnību… tā nav smaga nāve … Neaizmirstiet mani, draugi!

—  Žēlastību Gregorio tēvam! — izmisīgi sauc balsis.

Bet Gregorio viņiem atbild:

—       Ticiet taisnībai! Tā uzvarēs! I<ad ļaudis liks troņiem krist, tad pasaulē valdīs tikai prieks un laime …

—        Bungas! — kliedz pilsētas galva, sarkans aiz dusmām. Taču Gregorio balss skan tām pāri, tā ir tāda cilvēka balss, kuram vairs nav ko zaudēt, kurš var tikai citiem dot.

—       Neļaujiet sevi verdzināt! Neļaujiet sev atņemt to, kas pieder jums! Lauki… meži… visa dieva pasaule pieder jums …

Gregorio smacē dūmi, bungas apklust, bet viņš vēl ar skatienu kaut ko meklē pūli.

—       Gregorio tēv, — Migels, kurš izlauzies līdz pat kareivju rindai, izmisis iekliedzas.

—       Dēliņ! — Gregorio uzsmaida viņam un ar pēdējiem spēkiem vēl skaļi iesaucas: — Tiec vaļā no egoisma, un tu iegūsi laimi, Migelito! Atceries …

Mūka seja pazūd dūmu mutuļos un noslāpst arī viņa balss. 1,.audis kā pārakmeņojušies, klusumā sastinguši, raugās šajā šaušalīgajā skatā.

—   Dievs, dievs, glāb viņu! — Migels izmisis sauc.

Bet dievs to nedzird. Viņš nekustīgs un mēms mīt debesu augstumos. Viņš nesūtīja brīnumu. Neizglāba cilvēku, no kura baidījās baznīca un laicīgā vara.

Liesmas uzšaujas ar milzu spēku, visapkārt spēji nolīst ugunīgs dzirksteļu lietus, un uguns apvij Gregorio — kā jau daudzus, kuri ar tautu gājuši roku rokā.

Migels, šausmās nobālējis, saskata ugunī dieva nežēlības zīmi.

Sajā brīdī Migelā izzūd pēdējās cilvēcības un labā atliekas, kas vēl līdz šim bija mitušas viņa dvēselē.

Viņš neraud. Nevaimanā vairs.

Viņš aiziet, niknumā kvēlodams, rokas sažņaudzis dūrēs, bet sārts sāk apdzist, un mūku koris dzied slavu dieva gudrībai.

Vairākas dienas Migels neiziet no mājām un nevienu nepieņem.

Viņu aplido melnas domas. Un sāpes žņaudz sirdi.

Viņš ir vīlies studijās, draugos, sievietēs, baznīcā, pasaulē, dieva. Galvenokārt baznīcā un dievā, kuri varēja palīdzēt, bet nepalīdzēja.

Nav labā. Ir tikai ļaunais.

Lai ir tikai ļaunais!

Nav goda, lepnuma, cilvēcības, ticības.

Ir tikai meli, viltība, liekulība, gļēvulība.

Arhibīskaps ir pats lielākais liekulis un izvirtulis.

Tātad ļaunu pret ļaunu. Lai notiek!

Vai nu tu, dievs, vai es!

Nākamajā dienā Migels sāk citu dzīvi.

Viņš pārlūko savu draugu pulku. Aizdzen no sevis visus, kuros mana kaut dzirksteli godaprāta, un pulcina ap sevi neliešus — gan no dižciltīgām, gan pilsoņu aprindām, izvēloties sevišķi nekrietnus, atriebīgus un ļaunus.

Netikļu utfi izvirtuļu pulkā Migels zaimo dievu un pasauli ik solī, ik vārdā. Viņš metas iekšā negoda zaņķī līdz pašam dibenam.

Migels vairs nemeklē laimi, viņš tai netic, viņš netic nekam. Viņš plosās, izvaro, atriebjas sievietēm par to, ka pats nav atradis laimi, spīdzina un nogalina.

Pat daudzi no tagadējiem draugiem, šausmu pārņemti, izbailēs bēg no viņa.

Atlikušos viņš sapulcina «Pie ķeruba» un šeit paziņo savus principus:

Kas ir svēts? Mana baudkāre — un nekas cits.

Kas pieder dievam? Uz zemes — nekas. Viņa valstība atrodas citur.

Kas pieder man? Viss, kas man patīk un ko es varu paņemt. ,

Kas ir galvenais? Es un atkal es, un vēl tūkstoškārt es.

Kāpēc eksistē pasaule? Lai tā padotos manām iegribām.

Kas man ko var aizliegt? Neviens un nekad.

Asinis? Lai tek kaut straumēm šī žurga!

Dievs? Nezinu tādu vārdu. Varbūt tas attiecas uz mani?

Migels stāv pie loga un raugās laukā. Viņam aiz muguras sulaiņi klāj viesību galdu.

Tukšums ir manī, kad esmu viens, kaut gan tāds pats tukšums valdīs manī arī tad, kad atnāks viesi. Man lemts mūžīgi just tukšumu, vientulību, pamestību.

Migels izsteidzas uz ielas. Ceļu viņam aizšķērso kareivju pulks.

Ciešās rindās — marša solī tie soļo uz Muitas vārtiem.

Uz Pamplonu! Uz francūžiem! Lai dzīvo karalis!

Kareivju pulks maršē cauri pilsētai. Spiedz taures. Bungas rīb un dun.

Mums spožas laistās ķiveres, tur mī|a ziedu sprauž. Kad karā bojā iesim mēs, tev sutīs spožo ķiveri — un zieds jau vītis būs. Un tad tu sapratīsi: vairs nav ko gaidīt mūs, ai, ai, vairs nav ko gaidīt mūs.

Bungas rīb un dun.

Sie ļaudis dodas nonāvēt. Un arī paši ies nāvē, Migels domā, taču zina, kurp iet. Viņi zina savu mērķi. Pamplona. Kurp eju es? Vai es pats eju? Varbūt tieku vests, nests… Nē, nē, es nesu, es esmu straume, es esmu spēks… Bet uz kurieni traucos? Kāpēc? Kāda ir manu vēlmju jēga?

Tukšums mani moka. Man vajag ap sevi pulcēt ļaudis, lai ir troksnis, burzma, lai varu apdullināt sevi, aizvērt acis, lai neredzu auksto tumsu visapkārt…

Sievietes. Tās lido man pretī kā mušas uz lampas liesmu. Kā es viņas nicinu! Ka neieredzu! Tāpēc ka zinu — viņas nespēj man dot laimi. Taču, visam par spīti, es viņas gribu. Gribu tās ņemt mirkļa baudai. Spīdzināt tās un mocīt…

Migels pagriežas uz māju pusi.

Piepeši viņu apstāj ubagu bariņš.

—   Dāvaniņu, augstais kungs!

Viņš pārlaiž skatienu šīm sejām, ļaunām, labām, nelaimīgām, alkatīgām un bezcerīgām, viņam sametas šķērma dūša, un viņš pamet ubagiem sauju sudraba naudas gabalu.

Ubagi metas tos uzlasīt gavilēdami, devēju cildinādami.

—    Varens, varens ir Manjaras kungs, viņš ir devīgs un augstsirdīgs.

Migels steidzīgi šķērso pagalmu un kāpj augšup pa kāpnēm.

Parādās Katalinons.

—   Jūsu godība, vai šodien atkal būs viesības?

•— Jā, sanāks mani draugi.

—    Jauki draugi! — Katalinons viebjas. — Jūsu necienīga plītnieku un liekēžu banda, kas jums glaimo, pielabinās zelta dēļ, pērkamas sievietes, cilvēces padibenes, kam ir elles smaka …

Migels draudoši paskatās kalpā.

—   Klusēšu jau, klusēšu, — Katalinons nomurmina, — Iešu pakaļ muzikantiem, ja jau vēlaties papriecāties.

—  Jā, papriecāties, — Migels skaļi atkārto, taču viņa balsi apslāpē aizkaru samts.

Istabā dzirdama smagi slimās donjas Heronlmas sēcošā elpa. Viņa aizvelkas līdz lūgšanu soliņam un saņem izdēdējušās rokas lūgšanā.

—   Kungs, tu visužēlīgais, netaupi mani, netaupi manu dzīvību, ņem mani pie sevis, taču esi nomodā par manu delu! Apturi viņa soļus, kas ved uz grēka bezdibeni! Apgaismo viņa prātu, apskaidro dvēseli un pārlej savu svēto mirdzumu pār viņa domām! Izved viņu no tumsas, kungs, savā žēlastības gaismā! Glāb viņa dvēseli, glāb viņa dvēseli!

Ļauna slimība grauž donju Heronīmu. Seja kļuvusi pelēcīga, vaigi grumbaini un iekrituši. Pamestības klusums ir nolaidies pār pili un pagalmiem.

Vecā Ruhele klīst apkārt šausmu pilnām acīm un čukstus dara zināmu ļaudīm, ka pusnaktī viņa sapnī redzējusi virs Manjaru pils lidojam nāves eņģeli.

Pilsētas seja ir rūpju izvagota.

Kā nakts, tā kāda nelietība, kā diena, tā kāda ļauna ziņa: dons Migels Manjara atkal …

Sevilja būtu laimīga, ja tiktu vaļā no Migela — vienalga, kādā ceļā.

Pilsoņi un buržuji sabāž galvas kopā, tāpat apspriežas arī muižnieki, laicīgās un baznīcas varas vīri.

Runāšanai drosmes pietiek, taču daudziem sirdīs mīt bailes.

Nē, nē, neviens neuzdrošināsies Migelam neko pārmest, neviens nesauks viņu pie atbildības par pastrādātajiem noziegumiem, jo pat svētā inkvizīcija izvairās un baidās no viņa. Cilvēks, piesūcies nekrietnību kā sūklis ūdeni, tiranizē pilsētu.

Un ļaudis staigā pa ielām un dzied:

Tavs Velna Dzinējs tirais nieks, tu Tirso de Molīna, tik bālgans un tik ūdeņains, — tu labāk stāvi klusu! Bet mīlas māte — Sevilja dzer nešķaidītu vīnu un jaunu donu Žuānu nupat kā radījusi.

Svētā inkvizīcija, dzirdot šīs dziesmas, cieši aizver logus un diplomātiski klusē.

Ļaudis lādas, vīsta dūres, bet arī neko neuzsāk. Tautas dusmas izpaužas tikai lūgšanās un paļāvībā uz dievu.

—   Gan dievs to tā neatstās un sodīs viņu!

Migels trenc zirgu auļos uz Espirito Santo ciemu, bet pie Korii del Rio viņam ceļu aizsprosto pussabrucis tilts, kas ielicis līdz pat ūdens virsmai.

Zemnieki bariņos stāv pie tilta un slēdz derības, līdz cik varēs izskaitīt, iekams tilts iegāzīsies upē.

—        Nedrīkst iet uz tilta, — viņi sauc Migelam. — Tas tūlīt sabruks. Abi balsti jau daļēji sabrukuši, paskatieties pats!

—       Nost no ceļa! — Migels drūmi uzsauc. — Es tikšu pāri.

—       Nedrīkst, kungs, — kliedz ciema stārasts. — Es neuzņemos atbildību par jūsu dzīvību. Tilts ir slēgts.

Viņš vēl nav paspējis to izteikt, kad Migels, iespiedis ceļus zirgam sānos, uzauļo uz tilta. Var just, kā tas šūpojas zem zirga pakaviem, taču jātnieks tik mežonīgā ātrumā pārdrāžas tiltam, ka dzirkstis vien nošķīst, un viņš jau atrodas upes otrā krastā.

Sajā mirklī nobrīkšķ spraišļi — un tilts dunēdams iegāžas mutuļojošā straumē.

Tikai pēc krietna brīža ļaudis atjēdzas no šausmām, aizver mutes un ļauj vaļu niknumam.

—   Kas tas bija?

—   Vai nu kāds svētais,vai pats nelabais.

—   Nē, nē, tas bija Manjara, es viņu pazinu.

—   Jā, tas bija dons Žuāns.

—   O-o-o! Velns!

Satraukums pieaug.

—   Vai jūs redzējāt? Brīnums!

—   Nāve viņu negrib.

—       Pilsēta viņa baidās, baznīca baidās, pat inkvizīcijai, ir bailes no šī nelieša …

—   Pats dievs no viņa baidās!

Pēc klusuma brīža kāda nopietna balss saka:

—   Nē, dievs viņu sargā!

Zirgs, ar kuru ļaunā nolūkā Migels joņo uz savu mērķi, ar pakaviem saceļ putekļu mākuļus, kas redzami jau iztālēm, un ļaudis pārkrustās, it kā būtu ieskatījušies pašam velnam sejā.

Salonā purpura aizkara priekšā pie loga stāv Marija. Viņas ciešanu apgarotā seja staro mīlestībā un maigumā.

—       Piedodiet man, don Migel, — viņa klusu saka ienākušajam, — ka es ierados pie jums.

Migels stāv meitenes priekšā un vienaldzīgi lūkojas viņas mirdzošajās acīs.

—       Visus šos gadus, kamēr jūs bijāt prom ārzemēs, es ik brīdi domāju par jums. Un kopš atgriešanās brīža es uzmanīgi vēroju jūsu dzīvi…

Migels sadrūvējas.

—   Jūs mani izsekojāt, Marija?

—       Ak nē, es vēroju jūsu dzīvi ar mīlestību un bailēm! Ticiet man, es jūs lūdzu! Negrasos pārmest pagājušo, nebaidieties! Tās senās dienas ir visskaistākais laiks manā mūžā.

Migels ir izbrīnījies par meitenes maigumu. No viņas izstrāvo neparasta burvība. Kā tas iespējams, ka esmu aizgājis garām, turējis viņu savos skāvienos un neizjutis to?

—   Runājiet, Marija, — Migels klusi saka.

—   Es mīlu jūs, Aligel, joprojām tikpat uzticīgi un kvēli.

Deviņus gadus. Deviņus garus gadus. Vai tas ir iespējams?

—       Es nenāku jūs apgrūtināt un ubagot pretmīlu. Man pietiek ar manu mīlestību uz jums. Līdz mūža galam tā dāvās man laimi.

Deviņus gadus suņa uzticība.

—       Marija, — Aligels runā, un viņa balss trīs aizkustinājumā, — vai jūs atnācāt teikt, ka mīlat mani brīdī, kad visa Sevilja mani ienīst un ir sacēlusies pret mani?

—   Jā, Migel.

—   Un kāpēc? Sakiet — kāpēc jūs man to nācāt teikt?

—       Jutu, ka esat nelaimīgs, — meitene čukst. — Gribēju jūs kaut mazliet iepriecināt… palīdzēt jums …

Migelam uz pieres izspiežas sviedri, un viņš noliec galvu. Cik cilvēcīgi! Vienkārši, patiesi un lieliski! Lūk, mīlestība, par kuru viņš gadiem ilgi sapņojis!

Migels paceļ galvu un ierauga meitenes sejā tik kvēlas mīlestības jūsmu, ka notrīs pie visām miesām.

Es viņai blakus esmu kā ubags. Kā es apskaužu šo jūtu bagātību un noturību! Viņas mīlestība mani apkauno.

Meitene jūt Migela aizkustinājumu, un asaras saskrien viņai acis. Sajā brīdī viņa patiesi ir brīnum daiļa.

—  Tev ir tik skaistas acis, kad raudi, — Migels murmina, izstiepj rokas un apskauj Mariju.

Un piepeši strauji piespiež savu muti viņas lūpām.

Šķiet — tikko es viņu noskūpstīšu, mīlestības liesma aizdedzinās arī mani un beidzot es būšu laimīgs.

Taču skūpsts nesniedz piepildījumu, viņš novērš seju.

Aukstums, tukšums un tumsa plešas viņa krūtīs. Viņš atkal ir tikpat nejūtīgs un iztukšots kā iepriekš. Nav lemts viņam kļūt laimīgam.

Skaudība, ka viņš nespēj tā mīlēt kā šī meitene, sažņaudz viņa sirdi. Sīs skaidrās un lirās sievietes priekšā viņš apzinās savu jūtu nabadzību, un viņu pārņem dusmas un naids.

—  Vai gribat man tēlot sargeņģeli līdz mūža galam? Es neesmu to vērts, Marija! Man jūsu nevajag!

Viņš staigā pa istabu, skatienu nodūris, tāpēc arī nepamana, ka Marija, neteikdama ne vārda, aiziet.

—   Es neprotu tā mīlēt kā jūs, — viņš aizkaitināts runā. — Es nicinu jūsu uzticību. Es nevēlos, ka mani ietin maiguma tīklā, negribu, ka lutina kā slimnieku un apliek smaidu kompresēm, es šo klintsstipro mīlestību neieredzu, nicinu … Nē, nē, — piepeši viņam aizlūst balss un tajā ieskanas sāpes, — es meloju, tā nav taisnība, es apskaužu jūs, Marija …

Un tikai tad viņš pamana, ka meitene aizgajusi un viņš runā tukšā istabā.

Pavalstnieki brīnās, cik tālu var aiziet viņu kungu bezatbildība. Cik daudz ļauna var nodarīt tāds cilvēks, kuram pieder lādes ar zeltu, tūkstošiem strādnieku un kuru vaja garlaicība. Krāvēji, kuri krauj preces Manjaras kuģos, strādnieki, kuri novāc olīvas un kukurūzu Manjaras lalifundijās, sava kunga vārdu — Migela vārdu izrunā ar pretīgumu.

Toties garlaicības māktiem feodāļiem ir patīkama jebkura izklaidēšanās.

No Pamplonas līdz pat Malagai ikvienā muižnieku pils patio, pie ikviena ievērojamāka idalgo kamīna tiek pārrunāts ik notikums Migela dzīvē. Skaļi viņi Migelu nosoda, bet slepus apbrīno.

Lūk, cilvēks, kurš nometis eksaltētās dievbijības masku!

Lūk, cilvēks, kurš dara, ko grib, un viņš uzskata, ka neko nav vērts ne sievietes gods, ne cilvēka dzīvība, ne arī likumi, ko izdod karaļi un baznīckungi.

Migela lepnums ne]auj viņam slēpt savas nelikumīgās dēkas, viņa ļaundarība kļūst zināma atklātībā, un līdz ar to brīvāki kļūst pilsētas tikumi.

Jaunie švīti cenšas sekot Migclarn visās izdarībās. Viņi atklāti dižojas ar savām uzvarām, slēdz derības par jaunavu vēlibu, pūlas izsaukt apbrīnu ar savu izvirtību un plātās ar sarakstiem, kuros minēti visu pamesto sievu un pievilto vīru vārdi.

Atrsirdīgie un kareivīgie gailēni meklē iemeslu, lai varētu savus zobenus mērkt asinīs. Viņi ģērbjas pēc Migela parauga, atdarina viņa gaitu, valodu un pat sejas izteiksmi. Viņi atsakās iet uz dievkalpojumiem un zobojas par vecākiem, dievu un visu, ko agrāk uzskatija par svētu.

Viņi uzsāk ķildas, dueļus un nekautrējas, gan ļoti uzmanīgi, izteikt ķecerīgus zaimus.

Bet Migels, kuram pieder gandrīz puse Andalūzijas, pa šo laiku grēko gan domās, gan jūtas, gan miesīgi, arvien vēl iegrimis savā pārmērīgi jutekliskajā iztēlē.

Viņš ir kā sapņu Ahasvers, kura sapņi nav piepildījušies, bet atstājuši viņā naidu pret visu pasauli, pret visu, kas godīgi un mierīgi dzīvo zem šīs saules. Viņu it kā apsēdusi slikta kaite, kas urda uz netiklību un ļaunprātību. Migels griežas kā apburtā aplī, nespēj izrauties.

«Mūķenes mīlestība, degošas pakulas un staigules skūpsts ir vienādi bīstami,» skan spāņu paruna.

—   Sagatavo trīs zirgus, virvju kāpnes, laternu un apmetni, — Migels, reiz pievakares krēslā ģērbdamies, pavēl Katalinonain.

—  Vai jūsu godība patiesi gatavojas zagt mūķeni?

—  Māsa Angelika, māsa Angelika, — Migels'pusbalsī dungo.

—   Vai nezināt, ka mūķene ir dieva brūte? — Katalinons saka. — Vai nezināt, ka viņas brūtgāns ir pats Jēzus Kristus?

—   Tas man ir skaidrs.

—   Un nebaidāties atņemt dievam līgavu? Kļūt par paša dieva sāncensi?

—   Tāda ir mana vēlēšanās.

Katalinons pārmet krustu un izbiedēts raugās savā kungā. Sajā brīdī tiek pieteikts steidzīgs sūtnis no Manjaras.

—       Lai ienāk, — Migels strupi nosaka, domādams par svētās māsas maigajām lūpām.

Ienāk sūtnis un paklanās. Viņas godība grāfiene Heronīma guļ uz slimības gultas un gaida dēlu atbraucam. Viņas godība jūt, ka viņas dienas ir skaitītas, un negrib aiziet no šīs pasaules, neatvadījusies no sava vienīgā dēla.

—   Saki, ka es ieradīšos, kad man būs laiks.

—   Rīt, jūsu godība? — sūtnis atļaujas pajautāt.

—       Nezinu, rīt vai kādu citu dienu, — Migels nevērīgi izmet. — Saki viņas godībai, ka es novēlu viņai izveseļoties un ka es ieradīšos.

Sūtnis klanīdamies iziet.

—       Viņas godība mirst, — Katalinons iesaucas. — Mums vajadzētu braukt jau šodien!

—       Jā, mēs dosimies uz klosteri pēc māsas Angelikas. Pasteidzies visu sagatavot!

Katalinons satriekts klusē.

—   Nu? Kusties!

Katalinons iesāk lēni, bet katru nākamo vārdu izrunā ātrāk un skaļāk:

—       Gribu jums pateikt taisnību acīs, kungs, man viss jau līdz kaklam. Kas man tā par dzīvi pie jums? Ik dienas kāds jādzen prom no jūsu durvīm, ik dienas jāpasargā jūs no visādiem uzbāzīgiem apmeklētājiem, kuru sarodas ar katru dienu vairāk, man jāizdomā visādi iemesli, lai aizgainītu tā saucamos jūsu radiniekus, jūsu piekrāptās meičas, uzpirktus slepkavas, ik dienas man jāpieņem izsaukumi uz dueli, grozi ar saindētiem augļiem un velns viņu zina kas vēl ne. Bet man jau laiks domāt pašam par precēšanos. Petronila, nabadzīte, gaida uz mani jau vairāk nekā desmit gadus! Vai tas ir cilvēciski? Kāpēc viņai tas jāpacieš? Un kāpēc jācieš man, cienītais kungs?

—       Tev ir vērā liekamas un dievam tīkamas ieceres, — Migels izsmejoši atbild, — bet tu varēsi tās pārdomāt, kad būsim ceļā pie māsas Angelikas.

Katalinons, kuram parasti netrūkst ne drosmes, ne humora izjūtas, krīt izmisumā.

—       Un jūs patiešām neatteiksities no šīs mūķenes? Pat tad, kad jūsu māte mirst?

—       Kāpēc atteikties? Es taču tev paskaidroju, kas tev darāms.

Katalinona acis iegailas, seja sakrītas pelnu pelēka, viņu pārņem šermuli, iedomājot sava kunga cietsirdību un necilvēcību pat pret savu māti. Viņš iet uz durvīm un pusbalsī murmina:

—  Sargieties, jūsu godība! Neviens koks neaug līdz debesīm. Dieva atriebība nāks pār jums. Un tā būs briesmīga.

Asarām, kas nespējušas cieto sirdi maigu darīt, atkal upē aizritēt, upē, kur tās piedzimušas.

Pat uz akmens klintis cietas asaras tik karstas rit, ka var klinti izlasīt, kura asaras šeit lietas.

Ja tās tiešām nespējušas cieto sirdi maigu darīt, tad tām upē aizritēt, upē, kur tās piedzimušas.

Visu grēcinieku, visu bezgožu karalis, antikrists un izvirtulis sēž pašā galda galā.

Garais galds ir nolaistīts ar vīnu, kurā vēl mirkst ziedlapiņas. Uzdzīvotāju kompānija ar vīna dvingas apmiglotām smadzenēm.

—   Lai dzīvo Migels, mūsu karalis!

—   Dziedi, Končita, dziedi!

Tavā gliemežnīcā jūras vētra krāc, svārciņš tavs pavisam saburzīts, donam Žuānam ir negants prāts, vainags vītīs tavs, pirms ausīs rīts. Hei, hci, dejā lec, kusti, svece, kusti, svece, dedz, vainags vītīs tavs, pirms ausīs rīts.

He, he, vainags vītīs tavs, pirms ausīs rīts!

Dejotāja šūpojas gurnos — vijīga un lunkana kā kaķe. Viņa rāda kailos stilbus un pārgriež acis, saldkairi izvīdamās.

Raganas sabats ar sātanu. Šķiet — kaut kur blēj āzis un kaza, caurspīdīgajā pustumsā gluži kā čūskas lokās baltas rokas, puspievērtas acis met dzirkstis zem garo skropstu vēdekļiem, tad bālie acu plakstiņi paceļas un atklaj acu kristālus, kas aicina un dedzina.

—   Par māsas Angelikas piemiņu! Kāpēc gan viņa metās upē, muļķe?

— Dzeram! Dzeram!

Migels sēž, domās iegrimis, un klusē.

Angelika? Bija? Nebija? Un atkal klusums, tukšums un nekas. Piedzīvojums beidzies bez jebkādas atskaņas dvēselē. Atkal mani pārņem stingums, kas kļūst arvien smagāks. Zeme, uz kuras es stāvu, līgojas un grimst arvien dziļāk un dziļāk. Vai tiešām Trifons sagandējis manī mīlestību uz sievietēm visam mūžam?

Man visapkārt smiekli un čalas. Bet es šajā troksnī dzirdu tikai baigo Klusumu, kuram pāri augsti kaut kas svelpjoši skan. Un šo skaņu es dzirdu nepārtraukti, tā ir tik draudoša un līdzīga moskītam, kurš sīc virs guļvietai pārvilkta tīkla.

Migels ar lielu piepūli izraujas no vientulības žņaugiem, atver lādi un izdala saviem viesiem zelta naudu. Sliktās rokās viņš atdod zeltu. Dižciltīgās muižniecības piederīgajiem, kuri notriekuši visu savu mantību, nabadzīgajiem augstmaņiem, kuri badīgi ķer visu, kas vēl no dzīves dabūjams, uzdzīvotājiem, parazītiem un staigulēm. Ņemiet! Ķeriet! Viss grēka slavai un uzvarai!

Un viņi ņem, alkatīgi sniedzas pēc zelta, lien uz vēdera zemē nokritušam naudas gabalam pakaļ un atkal iet un grēko par šo viegli iegūto naudu.

Taču pat šie zemu kritušie atstāj aiz sevis atvērtas durtiņasL Ja nu tomēr kādu dienu atveras debesis un tas kungs nāk tiesāt dzīvos un mirušos, ko tad? Drošības pēc ķīlā atstāsim vismaz vienu labu darbiņu, vismaz vienu īsu lūgsniņu.

Un sagadījās tā, ka šajā Migela savāktā nolādēto bandā iemaldījās arī kāds cilvēciņš, vienkāršs kā olīvkoka zars, ar baltu dūjas dvēseli. Viņš piesēdās pie plītnieku galda, pats neapjaušot, kādēļ.

Saņēmis zelta gabalu, viņš zemu paklanījās, bet negāja to nodzert, viņš nemaksāja arī meičām un nepirka sev slīpētu divasmeņu kaujamo dunci.

Viņš atdeva zeltu sievai, apģērba bērnus un iekārtoja savu mājokli.

Zēl tikai, ka pārējie to uzzināja. Viņš tika ņirdzīgi izsmiets un uz visiem laikiem izdzīts no grēcinieku kompānijas, lai vairs nekad nepaklanītos zelta teļam.

So ļautiņu dvēseles ir satrunējušas un apsūbējušas, tomēr ikvienā no tām varētu atrast pa gaismas stariņam. Taču Migela dvēsele ir caurcaurēm nomelnējusi, nekrietnības nomākta, un tajā vairs nav nekā cita kā vien nemiers un dumpīgums pret dievu. Viņš neko negaida ne no pasaules, ne dieva. Aligels ir pasaulei un dievam pieteicis karu.

Pa šo laiku mirstošā māte lej asaras par dēlu, kurš nav atnācis.

Migelam vairs nav ilgu un sapņu, viņš trakā ātrumā meklē remdinājumu baudu skurbumā, un viņa gars laiku pa laikam uzliesmo tikai niknumā un naidā pret cilvēkiem vai arī pretīgumā pašam pret sevi. Izrelis uzplaiksni atmiņas par Gregorio tēvu, bet arī tās ātri izbāl un apdziest.

«Pie ķēruba» heteras Amarillis mazajā istabiņā aiz sarkanajiem aizkariem ir smacīgi kā elles speltē. Tikko no šejienes ir aizgājis plecīgs matrozis, atstājis aiz sevis kuģa smaku un uz galda pusreālu.

Amarillis sažņaudz rokas un satraukti runā pati ar sevi:

— Man bija vecāki, dižciltība un tiesības uz laimīgu dzīvi. Vēlējos dzīvot mīlestībā. Biju laimīga līgava, gatavojos kāzām ar donu Roderigo, lai kopīgi ar viņu dalītos gan priekos, gan bēdās, gan laimē, gan nelaimē. Lai nolādēta tā stunda, kad es ieraudzīju tevi, Migel, krāpnieki Tu man visu atņēmi, aplaupīji un atstāji. Un lūk, par ko tu mani esi padarījis!

Lai tavi pēcnācēji ir nolādēti uz mūžīgiem laikiem, lai tie dzimst akli, kurli un mēmi, slimību pārņemti, lai pārklājas spitālības brūcēm, lai krīt vēl dziļāk nekā es un grimt vēl lielākā kaunā un nicinājumā!

Man ir tikai viens mierinājums nelaimē: daudzas esam tevis samaitātas. Tu iznicināji ne vien mani, bet veselu baru sieviešu.

Lai ir vēl vairāk! Vēl vairāk!

Visas no jūras līdz pat kalniem, visas lai viņš jūs iegūst, izmanto, piekrāpj un pamet!

Peldieties vīnā, manas bijušās dižciltīgās draudzenes, peldieties, kamēr vēl laiks! Kad viņš noies to gabaliņu no durvīm līdz jūsu gultai, neviens vairs nedzers vīnu no jūsu kurpītes, bet jūs peldēsities asarās. Kāpēc jācieš man vienai? Lai es neesmu viena tāda! Lai visās malās būtu šādu sieviešu pārpārēm! Vēl vairāk!

Reiz kādu nakti Alamedā, aizslēpušies aiz kokiem, Migelu gaidīja uzpirkti slepkavas. Taču viņš sveiks un vesels aizgāja garām sešiem dunčiem, uz kuru asmeņiem pēc tam lāsoja nevainīga cilvēka asinis.

Rondo apkārtnē Migels ar zirgu iekrita aizā. Zirgs lauza kaklu, bet jātnieks tika cauri neieskrambāts.

Santakrusas priekšpilsētā Migels iznāca no nama, kurā bija pavedis piecpadsmit gadu vecu meiteni. Tikko viņš bija ticis līdz ielai, nams sagruva, aprakdams zem sevis visus iedzīvotājus un arī Migela upuri, taču noziedznieks palika sveiks un vesels.

Vai dievs redz Migela briesmu darbus? Kāpēc viņš to cieš? Uz ko vēl gaida?

Pilsēta neieredz Migelu un kūsā naidā pret viņu. Migela pils sienas īsi pirms rītausmas tiek aprakstītas nikniem vārdiem un lāstiem.

Mūri tiek apspļaudīti, noziesti ar dubļiem, sapuvušām olām, logi izsisti.

Ļaudis vairs netic dievam tāpēc vien, ka tas atstāj Migelu bez soda. Daži spriež, ka dievs, ja vien tāds esot, ir netaisns.

Visi noziegumi pilsētā tiek pierakstīti Migelam.

Izdzimtenis. Antikrists.

Kādu dienu viesību laikā — kā Migels mēdz dēvēt savas rīkotās orģijas — ierodas sūtnis no Manjaras un paziņo kungam, ka viņa māte mirusi ar dēla vārdu uz lūpām.

Dēls ierauj klēpī čigānieti Fernandu un sāk to skūpstīt.

Vai dievs redz šo nekrietnību?

Katalinons sēž uz kāpnēm blakus Visentem un apraud mirušo kundzi. Ar riebumu viņš domā par Migelu.

— Tagad es iešu piedzerties. Dod man kādu grasi, vectēv! Man mutē ir rūgtums. Iešu piedzerties viņa grēku dēļ. Man nepieciešams piedzerties, bet tikai ne par viņa naudu. Dod kādu grasi, lai varu apreibināties, vectēv!

Sieviete stāv pie ostinieku kvartāla robežas, atspiedusies pret žogu. Laiks ir tveicīgs; īsais vilnas apmetnis, kādus valkā ostas staigules, noslīd no pleciem pie viņas kājām, viņa atrauj vaļā kleitu līdz pat novītušajām krūtīm un nožāvājas. Pie jostas sievietei piesprausta dzeltena roze. Tādas mēdz likt uz kapa. Sādā karstumā pat

žāvēšanās ir nogurdinoša. Pa visu dienu viņa ir nopelnījusi tikai divus reālus. Ostas rajonā mīlestība ir lēta.

Atskan vīrieša soļi, stingri un noteikti. Tas nevar būt dzēris. Bet, ja nav dzēris, tad skatiens būs skaidrs un ari šoreiz nekas nesanāks.

Viņa aizklāj seju ar lētu vēdekli un čukstus, lai slēptu, ka mutē nav zobu, uzsauc:

—   Mīlulīt, ņem mani līdzi!

Matrozis apstājas, noskata sievieti, nospļaujas un saka:

—       Tfū, tu jau esi vēl vecāka par pasauli, sakaltusi piepe!

Viņš aiziet, vēlreiz nospļāvies, sieviete nožāvājas.

Atkal soļi. Kāds streipuļo, klūp pret bruģa akmeņiem.

—   Kungs, nāciet pie manis papriecāties!

—       Hik, hik, — piedzērušais žagojas, apstājas iepretī vecajai staigulei, aplūko viņu ieplestām acīm un aptausta abām rokām. — Tu esi kā dēlis, pie velnu velniem. Sveiki uz visiem laikiem! Ne graša par tādu.

Soļi aizstreipuļo tālāk, laterna blāvi mirkšķina tumsā.

Sieviete vienaldzīgi raugās tukšumā.

Atkal soļi. Lēni, lēni. Sieviete nožāvājas, paceļ apmetni un pieiet vīrietim klāt.

—   Jūs esat iegrimis domās, kungs. Skumjas māc?

Vīrietis raugās zemē un klusē.

—   Es jūs iepriecināšu. Nāciet līdzi!

Vīrietis, pat nepaskatījies viņā, seko. Sieviete kā jau sieviete.

Pa ļodzīgām kāpnēm viņi uzkāpj nabadzīgā ūķī. Lejā šalc jūra. Sieviete aizdedz lukturi un apklāj to ar lakatu.

—   Pie manis tev jārunā klusu — saprati? — staigule

čukst.

Vīrietis, pat nepaskatījies sievietē, apguļas. Viņš apskauj viņu tik cieši, kā sen to neviens nav darījis. Skumjas iededz kaisli. Taču gandarījuma nav.

Pēc tam sieviete grasās uzlikt savu galvu uz viņa pleca. Viņš atvirzās nost. Tad viņa noguļas viņam blakus.

Pa atvērto logu plūst iekšā tumsa, tik smacīga, ka elpu ņem ciet, bet lejā garo jūra. Sievietes kailums ir tumsas apsegts.

—       Vēl arvien tevi māc skumjas. Ļauj, es tevi noskūpstīšu.

Viņa noskūpsta, bet vīrietis notrīs. Skūpsts šķiet rūgls kā žults.

—       Dzīve ir tukša kā caurumains trauks. Viss iznīkst, nekas nepaliek, — sieviete saka nogurušā balsī.

Pēc brītiņa viņa atkal ierunājas:

—       Klausies, cilvēk, dievs taču radījis pasauli visiem cilvēkiem, vai ne?

—  Visiem.

—       Jēzu Kristu, — viņa pastiepjas gultā, — bet kas man šajā pasaulē tiek?

—       Mīlestība, — skan ironiska atbilde no tumsas. — Tikai mīlestība. Daudz mīlestības.

Sieviete pieliecas, un vīrieti apņem netīkama elpa.

—       Vai tu tici, ka es līdz pat šai dienai nezinu, kas ir mīlestība?

Smags, nomācošs klusums.

—   Bet vai tu to zini? — sieviete jautā.

Nakts klusē. Tumsā nevar redzēt acis, satraukuma pilnas.

Vīrietis ir iegrimis savās domās, arī sieviete guļ gultā klusēdama, kā akmens tuksneša mala.

Pēc brītiņa viņa ierunājas:

—       Ari es esmu dzīvs cilvēks. Kaut reizi man gribētos izjust, kas ir mīlestība! Jau no bērnības ilgojos pēc tās. Bet dievs man to nav lēmis.

Migels mokoši izjūt sievietes sāpes, jo tās ir arī viņa sāpes, kas pārņēmušas visu viņas būtni. Atvērtās acis tumsā skatās kā bezdibenī. Laika rats griežas uz vietas, mirklis līdzinās mūžībai, bet sāpes paliek.

Vīrietis sakustas un negaiditi iejautājas:

—  Vai tu tici dievam?

—   Ticu. Cilvēkam taču kaut kam jātic.

—   Kāds ir šis dievs, sieviete?

—        Stiprs un varens. Noteikti. Stingrs. Un it kā mīlot nabagos. Pēc nāves, — viņa iesmejas, — dieva valstībā mani gaidot labāka dzīve. Es tur noteikti nonākšu, jo uz zemes dzīve man ir īsta elle. Kā tu domā, vai šeit uz zemes visvairāk cieš tas, kurš panes sāpes, vai tas, kurš tas citiem nodara?

Migels notrīs. Jā, viņš visiem dara sāpes: bet vai viņam par to būtu jācieš? Viņš dusmās saviebjas.

—   Gribu iet prom, — viņš asi saka.

—       Kā tā? — sieviete brīnās. — Vai es pateicu kaut ko nepatīkamu?

—   Klusē un piecelies!

Sieviete pieceļas, lai atbrīvotu viņam ceļu.

—       Tu esi vēl ļoti jauns, bet acis tev stingas. Bez jūtām. Tas nav labi.

Migels nikni nosviež zelta gabalu viņai pie kājām.

—       A-ā! Bagāts kungs. Ir gan man šodien bijis labs ķēriens!

—   Beidz kulstīt mēli, — viņš aizkaitināts uzbrēc.

Sieviete piemirsusi, ka viņas istabiņā jārunā klusi,

iesmejas: viņas smiekli, kaut dobji, ir skaistākais, kas viņai pieder. Tie pāršķeļ tumsu un izkliedē luktura gaismu pa visu telpu.

—       Velti dusmojaties, mēs visi esam tikai cilvēki. Mums labāk patīk būt negodā nekā kapsētā, — viņa runā, kaut ko meklēdama pa grīdu. — Man pie kleitas bija piesprausta roze. Dzeltena. No meitenītes, kurai šad tad iedodu pa monētai. Kur tā roze palikusi? A, te tā ir! Bet jūs to esat samīdījis!

—   Sveiki, — vīrietis saka.

—   Sveiki, kungs, lai piepildās viss, pēc kā ilgojaties!

Migels durvīs atgriežas un klusi jautā:

—   Kā tu domā, pēc kā es ilgojos?

—       Gulēt, gulēt bez sapņiem un varbūt pat vairs neatmosties …

Migels izskrien smacīgajā naktī.

Marķīzs Ruizs ielūdzis Migelu uz savas krustmeitas kāzām. Kāzinieki sēž pie pārbagāti klāta galda kopš pusdienas, bet nu jau tuvojas pusnakts. Un tikai tad, kad pulkstenis nozvanījis pusnakti, kad ielas jau trešo stundu ir slēgtas ķēdēm, Migels ierodas.

Augstajam viesim paredzēta goda vieta galda galā, taču Migels apsēžas pretējā galā, blakus nobriedušai skaistulei Antonijai, neievērojama rakstveža Kalmerosas sievai.

Antonija ir stalta, apaļīga sieviete ar sārtu, gludu seju, skaistu deguntiņu, pilnīgām lūpām un spriganām acīm.

Vīns plūst straumēm, kāzinieku prāts izsīkst kā ūdens upju gultnēs augustā, ir karsta nakts, un logā mirgo zvaigznes. Migels vēro Antoniju piemiegtam acīm, nikni un alkatīgi — kā mežonīgs zvērs savu upuri.

Pēc kāda no neskaitāmajiem tostiem, kad līksmība sit augstu vilni, Migels saņem Antoniju aiz rokas un velk viņu ārā.

—   Ko tas nozīmē, jūsu godība? — Antonija pretojas.

—   Es esmu precējusies. Esmu godīga sieviete…

Migels ved viņu lejā pa kāpnēm, ārā no nama, uz mazo

laukumiņu, kur ir strūklaka un zvaigžņu blāvajā gaismā melno reti zāļu kumšķi.

—       Jūs man patīkat, godība, — sieviete čalo, Migelain piespiedusies. — Cik jauki kopā ar jums staigāt zem zvaigžņotām debesīm!

Migels klusēdams apskauj skaisto sievieti.

—        Nu, runājiet jel! Vai es jums patīku? Kas jums visvairāk pie manis tīk? Lūpas, jā? To visi teikuši…

Taču Migels viņai nesaka glaimus.

Migels neiekvēlojas, neapjūsmo, neliela viņas skaistumu, neglāsta viņu. Viņš nogrūž sievieti zemē un bez viena laipna vārda, bez skūpsta mežonīgi uzklūp viņai, un viss notiek ātri un īsi.

—       Ko jūs darāt? Seit, uz laukuma… ko citi domās par mani… es esmu godīga sieviete … ai… ai…

Aizkavējušies dzīrotāji pārkāpj ķēdēm un šķērso laukumiņu. Piepeši viens izstiepj kārti, kuras galā piestiprināta laterna, tieši virs mīlniekiem.

—       Hei, — viņš iesaucas, — paskatieties! Te divi mīlējās zem klajām debesīm.

—   Nekaunība, tik atklāti…

—        Kas jūs esat? No kurienes? — uztraukti klaigā resns pilsonis.

Migels pieceļas, un laternas gaisma iespīd viņa velnišķā grimasē savilktajā sejā.

—       Kas mēs esam? — viņš iekliedzas. — Nav svarīgi, kas ir dāma, bet es, cienījamie, esmu dons Migels no Manjaras.

—   O!

Vīri atspragst atpakaļ, bet sieviete aizsedz seju rokām.

—   Ko bolāt acis? — Migels pārskaities iekliedzas.

—   Kāpēc piepeši apklusāt, jūs izspiegotāji? Vai drosmes pietika tikai dāmai laternu sejā iebāzt, nekauņas? Mani varat apgaismot. Ak baidāties? Neriskējat, gļēvuļi?

Migels izrauj zobenu un kā prātu zaudējis kliedz naktī:

—       Es esmu Migels no Manjaras! Es esmu dons Žuāns! Nu, panāciet tuvāk, nožēlojamie!

Ziņkārīgie atkāpjas, izbijušies no viņa zobena un kliedzieniem.

Atveras logi, ļaudis bariem izskrien no mājām, visur

iedegas laternas, gaismas aplīši taustās pa gaisu un pa zemi.

— Mana griba ir likums šajā pilsētā, šajā valstī, — Migels trako. — Ja man iegribēsies, es paņemšu visas jūsu sievas un meitas. Es šeit esmu vienīgais kungs un noteicējs! Prom no ceļa!

Ļaudis izklīst, un neviena roka nepaceļas pret viņu.

—   Brāļi iekš Kristus, sargieties tikties ar cilvēku, kurš ir nolādēts, jo viņš padevies velna kalpībā, — Tritons Svētā Salvatora baznīcā brīdina ļaudis no Migela, vārdā viņu nesaukdams. — Miesas kārība, naids un nekrietnība ir šī cilvēka melnās dvēseles būtība. Viņš iedragā mūsu slavenās pilsētas tikumību un morāli, satricina cilvēku sabiedrības pamatus, izārda ģimeņu svētās saiknes, neciena un apvaino svēto baznīcu un pat saceļas pret visuvarenā likumiem!

Ļaudis ar gandarījumu klausās Tritona dedzīgās runas, ar kurām viņš šausta bezdievīgo izvirtuli. Kaut netiek nosaukts Migela vārds, visi saprot, par ko ir runa.

—   Uzklausiet manu aicinājumu, — Trifons paceļ balsi, — jūs, Seviljas mātes! Sargiet savas meitas kā aci pierē! Vīri, esiet modri un sekojiet ikvienam savu līgavu un sievu solim! Meitenes un sievietes, izvairieties pat paskatīties uz viņu! Un es jums saku, kas ies kopā ar šo bezdievi, tas sadegs elles liesmās. Viņu satikuši, pārmetiet krustu, izstiepiet pirkstus pretī viņa velnišķīgajam skatienam un steidzīgi bēdziet prom! Jo viņš ir antikrists, debesu lāsti nāks pār viņa galvu un satrieks viņu pīšļos, tāpat arī tos, kas ir ar viņu uz vienu roku.

Trifons ievelk elpu un turpina arvien skaļāk, gandrīz vai kliegdams:

—   Nāks brīdis, kad debess pār viņu sabruks un viņu nospiedīs. Dieva soģa roka jau ir savilkta dūrē!

Krodziņš «Pie ķēruba» rēgaini peld laternu sarkanīgajā dvingā, dūmu mākuļos un bāli nespodrajā rītausmā, balsu murdoņa, kas brīžam atgādina krākšanu, viļņveidīgi ceļas un plok apkārt Migelam.

Vīna skābenais smārds, indiāņu tabakas sīvie dūmi un prostitūtu muskata smaka.

Migels, vīna satracināts, izpūrušiem matiem, satumsušu skatienu, īsts uzdzīvotājs, sēž starp divām meičām. Trešā pienāk no aizmugures un piekļaujas ar krūtīm pie viņa pakauša.

—       Apskaudiet, kungi! Kuram vēl no jums ir pa mīļākajai uz katra soļa kā Migelam?

—        Hei, zeme, — Migels drūmi turpina, — zeme, tu noziedējusī roze, tavs plašais klēpis man ir par mazu!

—        Bet reiz pienāks diena, kad tev pietiks ar sešām pēdām kapa vietai, — atskan balss no attālāka galdiņa.

—        Kas to teica? — Migels iekliedzas, atgrūzdams meičas. — Kam iegribējies, lai es viņam pāršķeļu galvaskausu?

—       Dziediet, žubītes, — Nikolass iekliedzas, un meičas uzsāk banālu ziņģi.

Kā lapsenes bumbiera serdi, tā meičas, bez vārda, bez ģimenes, bez jūtām, skaistas un neglītas, bariem aplido Migelu.

—   Vai tev citu vairs nav, Rufīna? — Migels sauc.

—   Nu, neko darīt. Šodien vēl apmierināšos ar jums, vārgulīgie radījumi. Surp visas pie manīsi Nāciet man sasildīt sirdi, kas ir sasalusi ledū! Remdējiet, glaudiet, sildiet manu sirdi! Cik te ir auksti! Kāds tukšums valda mani un visapkārtl

Migels izmisīgi runā arvien ātrāk un ātrāk: — Tukši un vientulīgi kā Kastīlijas līdzenumos. Kāpēc jūs klusējat?

Meičas glaužas viņam klāt, smaida, saka viņam gan maigus, gan kvēlus vārdus, bet Migels sēž tā, it kā viņam visapkārt plestos kapa klusums.

—       Vai dzirdat? Runājiet taču kaut ko! Jūs kustināt lūpas, bet neizdvešat ne vārda. Runājiet, velns lai jūs rauj! Neko nedzirdu. Kliedziet! Nedzirdu! Tikai mana paša balss atgriežas pie manis kā atbalss. Piespiedies pie manis! Veikli! Lai es jūtu, ka neesmu viens!

Meiča viņu cieši apskauj.

—   Kāpēc tu man nepaklausi? — Migels griež zobus.

—   Es tev pavēlu, lai tu pie manis piespiestos! Saprati? Un kliedz, lai es tevi dzirdu! Vai tiešām es vairs nekad neko citu nedzirdēšu kā vien pats savu balsi?

Pārējie viesi pieceļas no savām vietām un, acis iepletuši, skatās viņā.

Rufīna pienāk pie Migela, atbīda pārbiedētās meičas un uzliek savu vēso roku uz viņa pieres.

—   Nomierinieties, godība, — viņa maigi lūdz. — Jūs esat satraukts, tas pāries. Gan pienāks brīdis, kad atradīsiet mieru. Un jūsu dzīve ieies citā gultne. Jūs noliksiet savu galvu klēpī sievietei, kuru jūs mīlesiet uzticīgi un padevīgi.

Migels sāk smieties. Viņš smejas pirmo reizi, bet viņa smieklos ir velnišķīgs ļaunums.

—   Tas tev izdevās, Rufīna, — viņš iesaucas, — es tavā priekšā noliecu galvu. Bet vai man vēl nemesties uz ceļiem un neliet prieka asaras?

Smiekli, skan ļauni smiekli, bet Rufīnu šī zobošanās neuztrauc.

—   Būs tā, kā es teicu, — viņa mierīgi saka. — Es, mans kungs, esmu redzējusi daudzus izmisušus cilvēkus.

Migela acis ieplešas, it kā tajās būtu iespīdējis gaismas stars no citas pasaules. Viņš pieceļas, grīļojas, rokas piespiedis pie krūtīm.

—   Cita pasaule. Aizkapa, vai? Ha-ha-ha. Bailes? Timor fecit deos.x Es gan nezinu, kas ir bailes. Es laižos pa debesīm kā ugunīgs mākonis. Kā dedzina šī mana debess. Degu! Degu! Dodiet man kausu! Dzert!

Bet neatrodas neviens, kurš apžēlotos un padotu kausu.

Migela satraukums aug, rokas tver gaisā, atbalsta meklēdamas, viņš elpo īsi un smagi, un aizžņaugtā balss kļūst eksaltēta.

—   Tu, debesu valdniek! Tu, mans ienaidniek, nāc šurp, nokārtosim rēķinus! Sen esmu aizmetis prom visu — gan dievišķo, gan cilvēcīgo, kas manī ir bijis. Un, ja man nepatiks līdz baltkvēlei sakarsētā mājvieta, kas man būs sagatavota ellē, tu atbrīvo man tur augšā savu troni!

Saspīlēts klusums.

Piepeši Migels strauji apsviežas, it kā kāds viņam stāvētu aiz muguras, un izrauj zobenu.

—   Nu, kungs, parādies man! Kaut arī tu esi pats dievs, es tevi noduršu!

Viņš cērt sev visapkārt, meičas spiegdamas pajūk uz visām pusēm un paslēpjas.

—   Visas pasaules baudas pieder man! Un svētlaimes kausu gribu izdzert līdz dibenam. Es izmīlēšu tavus eņģeļus un ar pašu debesu valdnieci radīšu dievu, jo es, es esmu tieši tāds pats dievs!

1 Bailes rada dievus (latin.).

Migels izslienas un baismā balsī iekliedzas: — Vai tu dzirdi mani? Kāpēc tu mani nesodi, tu visuvarenais? Tāpēc, ka to nespēji Tāpēc, ka tevis nemaz nav!

Šausmu pilni izsaucieni atskan dzīru telpā, un viesi steidzīgi nozūd.

Migels paliek viens, viņš, nokritis uz grīdas, lokās ciešanās, bet Rufīna, ceļos nometusies, glāsta viņam pieri.

Par spīti pilsētai.

Lielajā piektdienā, grēku nožēlotāju procesijas laikā, Migels rīko viesības.

Viņš licis savu pils pagalmu pārveidot viesību zālē zem klajām debesīm. Akmens plāksnes kalpi pārseguši paklājiem, uz tiem novietojuši galdus, solus, dīvānus un, krēslai iestājoties, virs dzīrotājiem aizdedzina lāpas.

Visstingrākajā gavēņa dienā galds vai lūst no gaļas ēdieniem un stipra vīna kausiem. Par spīti visiem.

Viesi piesēžas pie galdiem, sevī ierāvušies, klusi. Viņi bailīgi raugās uz vārtiem, kas viņus šķir no ielas, kur ļaužu pūlis gaida grēku nožēlotāju procesiju.

Dzīrotāju rīkles aizžņaudzas pie katra gaļas kumosa, jo ir taču Lielā piektdiena.

Balsis murmina klusi un piesardzīgi. Pat šie bezdievji zina, ka ir Lielā piektdiena.

—       Vai jūs baidāties, viesi mani? — Migels viņus izsmej. — Jums trīs rokas, dreb acu plakstiņi, jūs, mazie bērniņi.

—       Ja mūs šeit uzies inkvizīcija, mūs visus aizstieps uz sārta, — krēslā no otrā galda atskan balss.

—        Pie manis jūs visi esat drošībā, — Migels atcērt. — Inkvizīcija manis baidās vairāk nekā jūs inkvizīciju. Izmetiet šādas domas no galvas un dzeriet! Uz baudas nemirstību!

Vehoo pielec kājās un strauji iesaucas:

—   Vai tas nav par traku, Migel?

—       Nekļūsti smieklīgs ar savu morāli, tu kumēdiņu taisītāj, — Migels viņu apsauc. — Sēdi mierīgi, ēd un dzer!

—        Negribu, — Vehoo iekliedzas. — Pietiek man jūsu dzīru, kungs! Negribu vairs redzēt jūsu trako ālēšanos! Man nevajag jūsu draudzības! Un nevēlos vairs turpmāk vāļāties jūsu netīrumos!

Vehoo saniknots aiziet.

—   Aizturēt? — jautā sardzes grupas komandieris pie

vārtiem.

—   Kāpēc? — Migels pasmīn. — Mēs taču esam brīvi

(audis.

Tikko Vehoo nozudis ļaužu pūlī uz ielas, atskan attāla bungu rībēšana.

Tuvojas grēku nožēlotāju procesija.

Naksnīgi tumšā debess nogūlusi pār pilsētu, lāpu gaisma ar pūlēm laužas cauri tumsai.

—       Ak, bungas, — Migels saka un pagriežas pret muzikantiem. — Spēlējiet deju mūziku!

Muzikanti kavējas un trīs aiz bailēm.

Sauja zelta liek pārvarēt bailes, sirdsapziņu, un instrumenti ieskanas.

Sievietes pieceļas un ar rožukroņiem rokās sāk griezties mežonīgā fandango1 .

Bungu rībēšana kļūst skaļāka, tai pāri paceļas skumjā Stabat mater melodija.

—   Noslāpēt! — Migels pavēl muzikantiem.

Ģitāras un arfas sāk trinkšķēt, cik skaļi vien spēj, un flautas gavilēt. Dzīrotāji nedrošām balsīm pievienojas mūzikai.

Korālis saplūst kopā ar dziesmu par mīlestību.

Brīdī, kad grēku nožēlotāju procesija virzās garām Migela pilij, Migels pavēl atvērt vārtus līdz galam vaļā un pats ar vīna kausu rokā nostājas tajos.

—       Ha, skatāmies, kā gani ved savu nomaldījušos avju pulku! — Migels met zaimojošus vārdus garāmejošajā ļaužu pūlī. — Ei, jūs melnie kā miesā, tā garā! Lai jūs pavada mana nicināšana, kungi!

—   Atkāpies, antikristi — atskan balsis no pūļa.

— Varbūt vēlaties bļodiņu cūkas gaļas un vīna malku par godu savai liekulībai? Vai vēlaties mirušu vai dzīvu skaistuli savā lišķīgajā lūgšanā? Baudai ir vienāda garša kā Lielajā piektdienā, tā Lieldienās! Varbūt vēlaties mazliet zelta sava svētā izsalkuma apmierināšanai? Jūs liekulīgie izdzimteņi, es jums redzu cauri! Jums tek slienas, zelta mamonu iedomājoties. Te jums ir zelts, jūs alkatīgie plēsoņas! Ķeriet! Uzlasiet!

Migels iesviež gājienā sauju zelta. Tie, kuru tuvumā

' Spāņu deja.

nokrīt zelta gabali, pieliecas tos uzlasīt.Tie, kuri atrodas tālāk, draud Migelam ar dūrēm un nolād viņu. Priesteri paceļ krustus, lai aizgainītu velnu, un piesauc pār zaimotāja galvu dieva sodu.

—       Ķeriet! — Migels kliedz un iemet pūlī zelta krustu ar rubīniem, tā ir arhibīskapa dāvana… svētīts krusts…

Krusts nozūd tumšajā pūlī.

Gājiens virzās uz priekšu, pēdējie ordeņa brāļi aiziet garam pilij, un aiz viņiem nāk seviljieši.

—       Ak uzlasāt gan? Zeltu jūs kārojat? Man ir pietiekami jums visiem. Es jūs visus nopirkšu, — Migels nesavaldīgi ālējas, — visus, sākot ar arhibīskapu līdz pat pēdējam diakonam, visu procesiju es nopirkšu. Nopirkšu to jūsu dievu, par kuru es smejos, nopirkšu arī jaunavu Mariju un savā gultā …

Piepeši Migelam aizlūst balss.

Viņa acis sastopas ar kādas meitenes acīm, kura, ietinusies melnā apmetnī, iet gājienā ar aizdegtu sveci rokā. Plīvojoša sveces liesmiņa apgaismo viņas seju.

Meitenes acu skatiens ir skumjš, taču saprotošas līdzcietības pilnas. Acīs laistās Lielās piektdienas dārgumi, svētums, kas paceļas pāri visam zemiskajam, tās izstaro maigumu un gudrību, no tām dveš tāda mūžveca sievišķība, kas grezno ne tikai miesu, bet arī garu.

Migelam izkrīt kauss no rokām un saplīst.

Kā sastindzis viņš raugās acīs meitenei, kura tuvojas.

—   Kas jūs esat? — Migels ar pūlēm izdveš.

Bet meitene, viņā nopietni paskatījusies, klusēdama paiet garām un pūlī nozūd viņa skatienam.

Migels atjēdzies skrien līdzi gājienam. Viņš mežonīgi metas iekšā ļaužu rindās, rupji pagrūzdams tos, kuri tūlit nepašķir viņam ceļu, un meklē meiteni.

Taču velti.

Mirdz sveču liesmas, uz laukuma katedrāles priekšā tās saplūst kopā vienā gaismas jūrā.

Kā lai es viņu atrodu? Kurp lai eju?

Migels vēl ilgi meklē, neatrod un noguris atspiežas pret katedrāles mūriem.

Nevarīgā niknumā viņš vīsta dūres un zvēr pie visa, kas viņu saista ar šo pasauli, zvēr pie debesīm un pekles, ka viņš atradīs, ka viņam jādabū šī meitene.

Ceturta daļa

Ak, laiks, kas velkas tik lēni, bez prieka, ak, melnās skumjas, kas apņem prātu kā ugunsgrēka dūmi āres!

Tumši sārtā vakarzvaigzne ir līdzīga meitenes acij, mēness sirpis atgādina smaidošu muti. Papeles pie upes liek atcerēties krustu un sveču aleju, caur kuru gāja meitene.

Liesmojiet, dūmojošās lāpas, mirdziet, sveču liesmas, auļojiet, ugunīgie rumaki, pa mākoņiem un dodiet man ziņu, atraduši to, kuru es meklēju.

Ir jau trešā stunda pēc saules rieta Lieldienu sestdienā, un cilvēki, kuriem Pestītājs ir augšāmcēlies, pēc gavēņa sēžas pie sātīgām vakariņām.

Sijā sīks un silts lietutiņš, un lāses skanēdamas krīt upē. Gvadalkvivīra plūst, vareni viļņodama pavasara ūdeņus, kas nāk no kalniem. Upe izriež plecus un viļņu plaukstām pārveido krastmalas.

Migels nokāpj pa krasta nogāzi lejā pie upes un iemērc karstās plaukstas ūdenī.

Posts man, ka es viņu gājienā nepanācu! Posts man, ka es viņu uz vietas neapturēju! Bet es viņu atradīšu. Sevilja nav tik liela, lai es viņu neatrastu. Bet ja nu viņa ir svešiniece?

Kas ar mani notiek? Ne guļu, ne esmu īsti nomodā. Reizē esmu un reizē neesmu dzīvs. Streipuļoju, it kā man būtu asiņaina brūce krūtīs. Nodzēšu gaismu un aicinu tumsu. Tumsa mani smacē, es iededzu atkal gaismu. Esmu gluži kā sajucis. Nē, nē! Man viņa vismaz jāredz! Bet kas pateiks, kur man viņu meklēt?

Klusi smiekli viņam atbild no upes, un tie saplūst ar šļakstošiem airu vēzieniem. Netālu no Migela viļņos šūpojas laiva — un tajā redzams plecīga vīra siluets.

— Es … — balss plūst no upes. — Es tev pateikšu visu, ko vēlies zināt, un došu tev visu, ko vēlies iegūt. Esmu Mariuss.

Laiva tuvojas krastam'.

—   Kāp pie manis laivā!

Migels ieiec laivā un apsēžas. Viņam iepretī kā miglains plankums spīd pelēcīga seja ar retām ūsām un izpūrušu bārdeli. Plānas lūpas, kaulains augums, un blāvajās acīs svešāda liesma.

—   Kas tu esi? — Migels jautā.

—        Es taču teicu — Mariuss, — kaulainais atbild. — Zemes, uguns, gaisa un ūdens valdnieks. Bet tu, spriežot pēc bēdām, ko sūdzēji upei, esi nabags. Uzticies man un stāsti, kas tevjēcies!

—       Meklēju meiteni, kuru vakar pirmo reizi redzēju un kura man nozuda laužu pūlī.

—   Kāda krāsa bija visapkārt šajā brīdī?

—   Dzeltena. Sveces gaisma.

—       Ļauna zīme. Bojāejas iedīglis aizmeties, jau piedzimstot. Taču es zinu padomu arī šādā gadījumā. Aizvedīšu tevi pie viņas.

—   Tu, laivinieks? Vai tu viņu pazīsti?

Mariuss sāk airēt pa straumi lejup. Viņš noliec kaulaino galvu un klusi nosaka:

—       Es zinu visu. Ja es būtu dzīvs tā kā tu, es nezinātu nenieka.

—       Ja tu būtu dzīvs? — Migels uztraukti atkārto. — Nesaprotu.

—       Es biedrojos tikai ar mirušajiem, — saka kaulainais. — Es esmu ēna un starp ēnām dzīvoju. Gars bez ķermeņa vai arī ķermenis bez gara, kā tev tīk. Taču manai valstībai nav robežu, un mana vara ir bezgalīga.

Migels notrīc un klusē.

Valda klusums, tikai lietus lāses sijājas pa ūdens virsmu.

—   Kur tu mani ved, Marius? — Migels iejautājas.

—       Nebaidies, — atbild dīvainais laivinieks. — Vedu tevi zem krusta zīmes. Vedu tevi pie sievietes, kuru tu meklē. Tu būsi viņas upuris, un viņa būs tavs upuris.

—   Nesaprotu . ..

—   Vai tu mīli šo sievieti?

Migels raugās upes viļņos un neapzināti piekrizdams pamāj.

—       Mīlu. — Bet tad viņš piepeši saraujas pie šī vārda. —.Nezinu. Mīlestība?

—   Gultai un zārkam ir vienāda forma.

—   Mīlestība? — Migels neizpratnē atkārto šo vārdu.

—       Mīlestība? Nāve tup tai uz skausta, tikko tā ir piedzimusi.

Un vēl brīdi Migels nedroši runā par mīlestību, bet Mariuss viņam atbild, runādams par nāvi.

Migels pace| galvu un apjēdz, ka viņš ir prātā jukuša

varā.

Nav svarīgi. Ja ne ar labu, tad ar ļaunu es piespiedīšu viņu, lai mani izsēdina krastā.

Taču jukušais laivinieks jau pats stūrē laivu uz krasta pusi.

Viņi izkāpj.

Jukušais paņem Migelu pie rokas un ved.

Viņi iet pa šaurām ieliņām starp augstiem dārzu žogiem, un sīkais lietus šalc un plīkšķ uz koku lapām.

—  Vai mēs ejam viņu meklēt? — Migels jautā.

—       Jā, ejam meklēt. Meklēt ir dzīves jēga. Atrast ir laimīga nejaušība. Zaudēt atrasto ir dieva sods.

Viņi tuvojas režģotiem vārtiem.

—   Te ir tava ceļa mērķis, kūm, — Mariuss saka.

—   Kapsēta? — Aligels šausmās iesaucas.

—        Surp nāk visas pasaules skaistums. Seit ir visa jaukā glabātava, — jukušais saka un čerkstoši iesmejas.

Viņš ieved Migelu kapsētā un velk viņu pa celiņiem starp krustiem, zem kuriem mirgo eļ|as lampiņas.

—       Tavas skaistules vēl šeit nav, bet kaps viņai jau ir sagatavots. Nāc, es parādīšu, kur. Pagaidi viņu šeit!

—       Trakais, — Aligcls iekliedzas un strauji atgrūž Alariusu. — Laid mani un priecājies, ka es tevi nenoduru un tu pats neiekrīti šajā kapā!

Migels bēg. Viņš izskrien pa kapsētas vārtiem un dzird aiz sevis dobju balsi saucam:

—       Tu esi traks, cilvēk, nevis es. Pēc kā tu tiecies? Tu meklē to, kā nav. Vēju tu gribi notvert saujā, tu negudrais! Mīlestība!? Nāve sēž tai uz skausta, tikko tā ir piedzimusi.

— Ak, visšķīstākā jaunava, tikai acumirkli es skatīju viņa seju un redzēju tajā vairāk moku nekā grēcīgu kaislību! Viņš ir cilvēks, kas nepazīst prieka.

Un kopš vakardienas, kad viņu ieraudzīju, es nīkstu un dilstu kā slimības pārņemta. Viena vienīga doma ir manī — par viņu.

Uzklausi mani, debesu valdniece, un svētī mani, lai es spētu viņam dot lairni! Lai es būtu laimīga kopā ar viņu! Jo, vissvētākā jaunava, es jūtu mīlestību pret šo vīrieti…

Tā pie madonnas tēla, ceļos nometusies, lūdzas donja Ilirolama Kariljo i Mcndosa — hercoga Mendosas vienīgā meita, kuras tēvs ir viens no visdižākajiem spāņu muižniekiem. Starp viņa dižciltīgās Mendosu cilts senčiem ir arī marķīzs Inigo Lopess de Mendosa i Santiljana, piecpadsmitā gadsimta sākuma slavenais spāņu dziesminieks, bez tam vēl Djego Hurtado de Mendosa, valstsvīrs Kārļa V un Filipa II galmos, pazīstamais humānists, mecenāts un ievērojamais dziesminieks Seviljas kardināls Francisko de Mendosa un, visbeidzot, arī nesen mirušais dramatiskais dzejnieks Huans Ruiss de Alarkons i Mendosa.

Pie madonnas tēla ceļos nometusies meitene ir jauka kā maija rīts. Ada viņai ir saules nobrūnināta, ar zeltainu vizmu caurausta un smaržu piesātināta kā persikam, tumšās acis zem garajām skropstām un izliektajām uzacīm raugās nopietni. Lūpas ir pilnīgas un skaisti veidotas. Jaunības svaigumu un skaidrību pauž meitenes augstā piere, pār kuru krīt ogļu melnie matu viļņi. Augums ir lielisks, locekļi glezni un smalki. Visa viņas būtība pauž piemīlīgu sievišķību, gudrību un dedzīgumu. Sieviete — satraukums un miers, sieviete — kaislība un kluss maigums, bet arvien kvēlu jūtu pārpilna un bezgala padevīga tam, ko mīl. Sieviete, kura nemelo, nepieviļ, nenodod, sieviete, kura uzticīga savai sirdij un savam lepnumam, sieviete, kurai piemīt neizmērojamu jūtu bagātība, ko viņa dāvās tam, kuram piederēs ar miesu un dvēseli.

Zem madonnas tēla ceļos nometusies meitene, kuru kopš Lielas piektdienas Migels velti meklē.

Tumsa ienāk istabā un čukst meitenes lūgšanās ļaunus vārdus.

Uzdzīvotājs, bezgodis, dumpinieks, zaimotājs, slepkava.

— Nē, nē, vissvētākā jaunava, tāds viņš nav! Viņš nav ļauns, bet gan nomaldījies. Viņš ir nelaimīgs, ar izmocītu sirdi, kuru es gribu saņemt rokās, glāstīt, uzpūst tai savu elpu un izārstēt. Gribu to sasildīt ar savas dvēseles siltumu. Sv^tā jaunava, dāvā man šī vīra mīlestību, un tu dabūsi viņa dvēseli skaidru un tīru kā bērna smaidu.

Ap galdu, kas pārvilkts ar zaļu vadmalu, noliektām galvām sēž baznīctēvi, sašutuši par Migela ālēšanos Lielajā piektdienā.

—   Es lūdzu, lai šoreiz vēl viņam tiktu piedots. Viņš bijis iereibis. Turklāt es paziņoju, — arhibīskaps runa,

—   ka šī ir pēdējā reize, kad es lūdzu viņa labā. Ja viņš vēlreiz nogrēkosies, es došu savu piekrišanu, lai Jūsu A\ilestība pielieto visus līdzekļus, kādi vien iespējami svētajai inkvizīcijai, pret grāfu Manjaru.

—  Vai jūsu eminence apzinās, ka tas dumpiniekam maksās galvu? — inkvizitors jautā,

—   Jā. — Smagi nopūzdamies, dons Viktorio pieceļas.

—  Man nekas cits neatliek kā piekrist. Jo vissvarīgākais ir tā kunga vārds un viņa slava, skaidra un neaptraipīta. Kas gan salīdzinājumā ar to ir niecīgs cilvēks, kaut ari tas dārgs mūsu sirdīm?

Tikmēr Migels, pa pilsētu meiteni meklēdams, iet no mājas uz māju.

Viņš jau ir pārmeklējis veselus kvartālus. Viņš dirn uz krustcelēm kā slaists un dīkdienis, apstaigā ielas un laukumus, nekautrīgi ieskatās sejā sievietēm, kuras nāk ārā no katedrāles, klīst pa Alamedu un Paseo de 1as Delisias, grozās uz stūriem, meklē, meklē un neatrod.

Satriekts viņš atgriežas mājup, aizraida draugus un sarūgtināts liekas gultā, lai bezmiegā pavadītu nakti.

Migelā mostas jūtas, kādas līdz šim viņš vēl nav pazinis. Augstprātība, pašapzinība un lepnība liek viņam atrast un iegūt. Taču šoreiz visu viņa būtni pārņēmis dīvains maigums, kas gūst virsroku pat pār lepnību, un viņš ilgojas kaut vai no tālienes ielūkoties meitenes sejā, atrasties viņas tuvumā, elpot kopā ar viņu vienu gaisu — un vairāk neko, vairāk neko.

Nākamajā dienā Migels atkal sāk meklēšanu. Viņš staigā pa naksnīgām ielām, uzceļ no miega sargus, aizbāž viņiem mutes ar zeltu un attēlo meiteni, ko viņam vajag atrast. Sargi uzskata viņu par piedzērušu, ņem zeltu abām rokām un smejoties visu apsola. Taču kungs skandina ne tikai zeltu, bet arī zobenu un nosauc viņiem savu vārdu.

Sargus pārņem šausmas, un smiekli sastingst uz lūpām.

—  Jā, saprotam. Negribam pazaudēt galvu. Jā, jūsu godība, pārmeklēsim visu pilsētu un dosim jums ziņu.

Un, kad tumsā aizejot, noskan bīstamā cilvēka soļi, sargu priekšnieks berzē pieri.

—       Vai jums nešķiet, ka tā būtu apgrēcība pret dievu, ja mēs, godīgi pilsētas sargi, paši sameklētu upuri šim nelietim?

Migels nolīgst veselu baru ļaužu, kam jāmeklē nepazīstamā meitene. Visi Seviljas ubagi tiek sasaukti kopā, viņiem tiek pastāstīts, kas jāmeklē, un tie kā skudras izklīst pa pilsētas ielām.

Taču naudas upe tek velti.

Vesela rinda līdzīgu meiteņu tiek rādītas Migelam, bet viņa acis raugās stingi un vienaldzīgi.

Vai mani vajā lāsti? Varbūt tiešām esmu sajucis prātā un pats vairs nespēju to atzīt? Tomēr nepadošos! Es viņu atradīšu! Man viņa jāatrod!

Kad pienākusi desmitā diena, kopš Migels meklē meiteni, viņš ieiet katedrālē lielās mesas laikā.

Atspiedies pret kolonnu, viņš ar skatienu seko bezdelīgu līčloču lidojumam zem katedrāles kupola.

Dimd sprediķotāja balss.

—       Un pazudušais dēls atgriežas un saka savam tēvam: tēvs, esmu grēkojis pret debesīm un pret tevi, tāpēc es vairs neesmu cienīgs saukties par tavu dēlu.

Bezdelīgas pa katedrāles atvērtajiem logiem lido iekšā un ārā, un viņu spārnu vēdas zuz kā sidrabainie meldri vējā.

—       Priecāties mums vajag, jo šis tavs brālis bija miris, bet atdzīvojies. Kas pazudis bija, tas tapis atrasts.

Migela apziņā aizķeras vārdi «kas pazudis bija, tas tapis atrasts», blāvām dūmu strūkliņām kūp sveces, un piepeši Migels sajūt sev cieši pievērstu skatienu.

Viņš strauji atgriežas un ierauga meiteni.

Šķiet — viņš tūlīt saļims, kā zibens ķerts, ceļgali viņam ietrīcas, galva noreibst un kaklā noslāpst kliedziens.

Tur, viņā pusē pie kolonnas, stāv meklētā meitene un skatās šurp, acu nenolaizdama, bet starp viņiem atrodas viss katedrāles plašums un dievlūdzēju pulks.

Ai, jūs prieka un baiļu liesmas, ai, asinis, kas brāžas cauri sirdij, ai, seja, kas pārmaiņus te pietvīkst, te nobāl!

Migels ir aizkustināts līdz sirds dziļumiem. Aizkustināts pirmo reizi mūžā. Un piepeši viņš jūt, ka viņā kas spēji izplešas, smacē viņu un aizžņaudz rīkli. Migels sagrīļojas. Kājas nespēj noturēt ķermeni, kurā plosās jūtu

brāzmas.

Kaut kas neizprotams ielīst viņā. Pārņem prātu, iespiežas smadzenēs un aiziet līdz pat sirdij. Asinis tik strauji pulsē dzīslās, nepazīstamo jūtu sabangotas, ka notirpst pat pirkstu gali un izkalst mute.

Migels atspiežas pret solu un krampjaini ieķeras koka atzveltnē.

Nepakristi Izturēt! Nesaļimt zem smagās jūtu lavīnas, kas viņu tik spēji aprakusi!

Izgaist katedrāles plašā telpa, priesteris, ļaudis un degošās sveces. Izgaist ilgas un vilšanās, naids, gandarījums un izmisums.

Izgaist visa apkārtne, paliek tikai acis.

Vīrietis un sieviete raugās viens otram acīs, nozudis lūkstošgalvainais, viļņojošais ļaužu pūlis, kas atrodas starp viņiem, pāri tam liesmo viņu skatieni, kas lej sirdī laimes jausmas.

Migelam prātā vairs tikai viena doma: vai es vispār līdz šim esmu dzīvojis? Un vai pašreiz es esmu dzīvs?

Lēnām viņš paceļ roku un aizskar seju. Viņš sajūt pirkstus uz vaiga. Dzīvs. Un saviļņojošais aizkustinājums apliecina — viņš sāk dzīvot. Tagad. Tieši šajā acumirklī.

Kas bija līdz šim?

Kā vējš bez mērķa viņš brāzās pa ceļiem, pa neceļiem, dzinās pēc rēgiem bez sejas, alkatīgi ņēma no dzīves vairāk nekā spēja tai dot… lai nākošā brīdī visu atkal pats iznīcinātu, aizmestu, samīdītu, nokautu.

Migela roka noslīd uz izgriezumiem rotātā koka sola.

Mesa beidzas, ļaudis izklīst, iezvana pusdienlaiku.

Meitene paliek stāvam, bet viņas kalpone, lai netraucētu savu lūgšanās iegrimušo kundzi, iziet viņu pagaidīt pie vārtiem.

Katedrāle ir tukša, tikai ķesteris, sveces dzēsdams, slīd kā ēna no altāra pie altāra.

Migels lēni tuvojas meitenei. Meitene stāv, gaida, nenovērsdama no viņa savu starojošo, satraukto skatienu. Viņas lūpas ir pavērtas un mazā, bērnišķīgā roka krampjaini piespiesta krūtīm.

Jo tuvāk Migels iet meitenei, jo straujāk sāk pukstēt viņa sirds. Bailes? Nē. Reibums un līdz šim vēl neizjusts maigums ir pārņēmis viņu.

—   Sakiet man kādu vārdu, es jūs lūdzu, — Migels stomīdamies klusu lūdz, — runājiet, lai es pārliecinātos, ka nesapņoju! Es jūs meklēju veselu mūžību — gan dienu, gan nakti un tagad baidos, ka jūs man atkal nepazūdat. Vai drīkstu zināt, kas jūs esat?

—   Esmu Hirolama Kariljo i Mendosa, — meitene vienkārši atbild.

Pusizplaukušo balto apelsīnu ziedu pušķis, ko viņa tur rokās, viegli trīs, it kā elpotu. Pirmie ziedi, kuri šogad izplaukuši Hirolamas pils dārzā! Tos viņa grib dāvāt madonnai. Ai, šopavasar es būšu pati pirmā, kas noliks madonnai pie kājām šo mīlestības simbolu, priecājas Hirolama.

—   Hirolama, — Migels atkārto pie sevis meitenes vārdu, — Hirolama …

Sis vārds viņam skan kā zvans, zaigo kā rītausma. Sis vārds lido pāri izdegušo sveču un vīstošo ziedu smārdam, zaigo kā zelts saules staros, kuri, iespīdēdami caur gotiskajiem logiem, šķeļ katedrāles krēslu. Sis vārds ir dižciltīgs, lepns un kairs. Es vēlētos šo vārdu izrunāt skaļi, lai tas nomāktu čukstus katedrālē, es gribētu izskriet ārā un ļaužu pūlī izkliegt šo skaistāko no visiem vārdiem. Tās sievietes vārdu, kura stāv viņa priekšā, — sava sapņu tēla vārdu, pēc kura viņš ilgojies gadiem.

Meitene skatās Migelā un piepeši ar kautrīgu, taču noteiktu žestu pasniedz viņam ziedu pušķi. Ziedus, kurus viņa apsolījusi madonnai.

Migels ir satriekts par šo atzīšanos. Izbrīnīto skatienu no meitenes nenovērsdams, viņš lēnām un neticīgi pieņem mīlestības simbolu.

Hirolama, it kā tikai tagad būtu aptvērusi, ko dara, nosarkst līdz pat melno matu saknītēm un pagriežas uz izejas pusi.

Migels iet viņai līdzās un cenšas apvaldīt savu satraukto elpu. Abi iziet no katedrāles pa Piedošanas vārtiem un apstājas, pusdienas saules apspīdēti. Viņi klusē un raugās viens otrā.

Meitene liegi pasmaida un klusi saka:

—  Jūs esat visai nerunīgs, kungs.

Migels ir tik satraukts, ka vārdi viegli trīc.

—  Ai, protams, kā jūs vēlaties! Esmu pārāk laimīgs un nezinu… neapjēdzu neko… Kad es jūs atkal redzēšu?

—       Jūs vēl esat kopā ar mani, bet jau domājat par rītdienu? — Viņa iesmejas.

—  Rīt? — viņš kvēli iesaucas, iepriecināts par šo

iespēju.

Smaids nozūd meitenes sejā, acis viņai mirdz, kad viņa nopietni atbild:

—   Kāpēc rīt? Jau šodien. Vai vēlaties?

Migels nobāl un nespēj izteikt ne vārda.

—       Šovakar pēc saules rieta gaidiet mani pie tēva pilsdārza mazajiem dzelzs vārtiņiem. Ardievu …

Migels paliek stāvam pie katedrāles Piedošanas vārtiem, rokā turēdams šāvu spalvām rotāto bereti, un acis viņam pielīst asarām.

Kad meitene nozudusi viņa skatienam, viņš atjēdzas.

—       Kauns! Simtkārt kauns! Es stāvu šeit kā ubags. Stostos kā muļķa puika, un manas asinis nedumpojas par tik smieklīgu pazemību.

Taču vakarā es būšu pavisam citāds! Es tevi iegūšu, skaistulīt, kā ikvienu citu.

Aiziedams viņš griež zobus, taču bereti vēl arvien nes rok'ā, šis cilvēks, kurš pats pret savu gribu ir kļuvis pazemīgs. Un ziedi viņa rokā vīst pusdienas saulē.

—       Kāpēc jūs šodien tik ātri steidzaties, donja Hirolama? Kas jums, dieva dēļ, noticis?

Resnā kalpone ar rūpju pilnu izteiksmi labsirdīgajā sejā steidzas Hirolamai nopakaļ.

—   Kāpēc jūs man neatbildat? Pagaidiet taču!

Bet Hirolama steidzas vēl ātrāk. Viņa neieklausās vecās aukles vārdos. Kad beidzas ciprešu aleja, viņa ieiet pa vārtiem dārzā, kas atrodas aiz viņas tēva pils.

Bet paskat tik! Pa šo laiku saules staros atvērusies visi apelsīnu koku ziedpumpuri — un dārzs mirdz maigo, balto ziedu kupenās, un tie ir tik vienkārši un brīnišķīgi kā pati mīlestība.

Pēkšņas bailes sagrābj meitenes sirdi. Viņa taču apsolīja pirmos ziedus madonnai, bet atdeva tos cilvēkam. Viņa apvainoja madonnu, tātad ir grēkojusi. Pie šīs domas meitenei viss satumst acu priekšā un sirds salecas.^ Nojauta par kaut ko lielu, kas tuvojas, biedē viņas dvēseli. Nolūgties madonnu, liekt ceļus viņas priekša — tūlīt, tūlīt pat…

—       Atnesiet man veselu klēpi apelsīnu ziedul — viņa pavēl.

Savā istabā meitene nometas ceļos pie madonnas tēla un, pie svētās kājām ziedus kaisīdama, lūdzas:

—        Piedod man, debesu valdniece! Esmu grēkojusi… viņa dēļ…

Tad paceļ acis pretī madonnai, bet re(lz viņa seju, jūt viņa elpu.

—  Madonna, piedod man! Apžēlojies par mani! -

Meitenes sirds krūtīs dreb. Taču nevis šausmās par izdarīto grēku, bet gan tvīkdama vēl nekad neizjustā svētlaimē.

Noriet saule.

No vārtiņiem līdz dārza vidum stiepjas ciprešu aleja. Vakars dveš smagas smaržas.

Tālumā alejā parādās kāds stāvs.

Migels smagi elpo. Satraukums liek ātrāk pukstēt viņa sirdij, viņš piespiež pie krūtīm krampjaini savilktu dūri. Migels ir sagatavojis apsveikšanas runu. Viņš iet meitenei pretī un galanti paklanās.

—       Jūs esat gaišāka par mēness staru, skaistāka par visām sievietēm, jūs, vakara zvaigzne, zilā plīvurā tīta…

Meitene apstājas, un smaids, ar kuru viņa sagaidījusi Migelu, nozūd no sejas.

Migels trīc pie visām miesām aiz satraukuma. Viņš pats jūt, cik neīsti izklausās viņa vārdi. Viņš vēlētos nokrist ceļos un klusi lūkoties viņai sejā, bet nē — viņš taču nepazemosies kā iemīlējies puika!

—       Es jūs gaidīju vairāk nekā stundu, — Migels turpina, taču balss aizlūst pusvārdā.

Hirolamas seja ir bāla.

Visapkārt valda klusums, kurā dzirdamas tikai abu satrauktas elpas.

Tad ierunājas Hirolaina:

—        Kas ir stunda? Es gaidīju gadiem, kamēr satiku jūs…

—   Mani jūs gaidījāt?

—   Sapņos redzēju jūsu seju …

3ajā brīdī izkūp visa Migela apņemšanās un sagatavošanas rīkoties kā iekarotājam, tagad te stāv cilvēks, mīlestības apskurbināts un pieveikts.

Nē, nekad vēl viņa mūžā nav bijis tāda brīža, kāds ir šis, pat ne līdzīga. Visa zemes un debesu piemīlība ir iemiesota šajā būtnē, kas stāv viņam iepretim.

Žilbinošā gaisma, kas nāk no dižu jūtu pārbagātiem sirds avotiem, vienā mirklī pilnīgi pārvērš cilvēku. Prom ir visa godkāre, lepnums, griba uzbrukt un pieveikt.

Nedroši un bikli kā zēns te stāv grāfs Manjara un nesakarīgi murmina:

—        Piedodiet man, donja Hirolama, es nesaprotu, kas ar mani notiek, mani ir pārņēmušas jūtas, kādas es agrāk nekad neesmu izjutis, sirds sāp, bet es vēlos šīs sāpes, bailes mani māc, bet es nezinu, kāpēc, es gatavojos jums teikt daudz skaistu vārdu, bet tagad nespēju. Piedodiet man, dieva dēļ…

Meitenes seja noskaidrojas un tumšajās acīs iemirdzas asaras.

—       Arī mani ir pārņēmušas jūtas, kādas es līdz šim neesmu pazinusi. Arī man sāp sirds, un arī es šīs sāpes vēlos … — meitene klusi runā, un viņas dziļā balss ir tumši zilu ēnu pilna. — Es neko citu neredzu un nedzirdu … kā tikai jūs …

Migels ir dziļi aizkustināts.

—   Hirolama, Hirolamal

Viņa liegi pasmaida.

—   Jūs vēl neesat man minējis savu vārdu, kungs.

—       Piedodiet! — Migels iesaucas, bet tūlīt apklust un nobāl.

Mans vārds! Kā to pateikt šai meitenei?

Visa briesmīgā pagātne nostājas Migela acu priekšā.

—   Nu, kungs? — meitene klusi atkārto jautājumu.

Nē, es nespēju to izteikt. Pirmo reizi mūžā es kaunos

no sava vārda. Lai tas ir nolādēts!

Migels novēršas, strauji elpo un klusē.

Maza, silta roka ieslīd Migela saujā, un balsī, kas atgādina mātes balsi, skan degsme.

—       Jūs pat nenojaušat, cik es pašreiz esmu laimīga, don Migel!

—   Jūs mani pazīstat? — viņš izbiedēts jautā.

—        Ne tikai sapņos esmu redzējusi jūsu seju, bet arī īstenībā. Es jūs pazīstu jau sen.

Migels noslauka nosvīdušo pieri.

—   Jūs zinājāt, kas es esmu, un nācāt šurp ..,

—   Es taču pati jūs aicināju.

—       Mana sliktā slava, — Migels stostās, — vai jūs nebaidāties …

Viņa paņem Migelu aiz rokas un ved viņu pa ciprešu aleju.

Tumsa sabiezē, koku ēnas veido it kā milžu ierindu. Mēness, kas iekāries dārza kokos, šķiet salts kā sasalusi asara.

—        Jau kopš bērnības es nesu sevī ilgas pēc sievietes, kuru es alktu ar visu sirdi un dvēseli. Šīs ilgas bija kā gaisma, kas snauž tumsā. Piecpadsmit gadus lūdzās mana dvēsele pēc īstas mīlestības. Es to nevarēju atrast. Tomēr vēl ilgi ticēju, ka beidzot atradīšu. Beidzot mitējos ticēt. Un tikai tad, kad esmu zaudējis visu, kas manī ir bijis cilvēcīgs, godīgs un labs, es to atrodu. Par vēlu, par vēlu! Neuzdrīkstos pat cerēt…

—       Nekad nav par vēlu, don Migel, — Hirolama klusi iebilst.

—       Sakiet, Hirolama, — ko lai iesāku? Es darīšu visu, ko jūs vēlēsities!

—   Patiesi?

—   Zvēru.

—       Nezvēriet! Man pietiek ar jūsu doto vārdu. Es vēlos tikai vienu vienīgo…

—   Sakiet, sakiet!

Hirolama novērš seju, balss kļūst tikko dzirdama, un viņa saraustīti saka:

—   Es vēlētos … lai jūs … mani… mīlētu …

Klusums. Mēness ar ledainu skatienu blenž zemes bezdibeņos. Nakts aromāts plūst tīkams un skurbinošs.

Migels neatbild.

—        Lai jūs mani īsti mīlētu! — Meitenes aicinošā balss skan it kā no tālienes, un tā šķiet solījumu pilna — dāvāt viņam ko vienreizēju un neiedomājami skaidru.

Migels, satraukumā trīcēdams, nokrīt meitenes priekšā ceļos.

—       Esmu jūsu, Hirolama! Es atteikšos no visa pasaulē, izņemot jūs.

Meitene piespiež viņu piecelties un, saņēmusi pie rokas, ved viņu klusēdama tālāk. Viņi apsēžas uz strūklakas baseina malas.

—   Par ko jūs domājat, Migel?

—   Par nāvi, Hirolama.

—   Es baidos nāves.

—       Jums nevajag baidīties. Es esmu kopā ar jums. Man pietiek spēka mums abiem. Es gribu dzīvot kopā ar jums, llirolama!

—       Jā. — Smaids atplaukst bālajā meitenes sejā. —■ Tas ir visskaistākais. Dzīvot kopā ar jums.

—  Vai es esmu jūsu cienīgs, Hirolama?

Viņš ieskatās tumsā vizošajā meitenes sejā.

—   Par ko jūs domājat, Hirolama?

—   Par mīlestību, Migel, — meitene atklāti atbild.

Jā, jā, tā ir mīlestība!

Migelam sirds salecas un rīkle aizžņaudzas. Taču viņš neuzdrošinās meitenei pieskarties.

—   Vai drīkstu jums noskūpstīt rokas, llirolama?

—   Drīkstat, Migel.

Vairāk viņi nerunā ne vārda, viņi sēž uz strūklakas ba< seina malas un raugās viens otram acīs.

Vieglais Hirolamas tērps vēja pūsmā uz brīdi aizskar Migela roku. Migels notrīc no zīda auduma pieskāriena, taču nepakustas.

Rit brīnišķas dienas, tās šķiras brīvi un viegli kā smaržīgas ziedlapiņas, saule vairs nespīd, lai audzētu ražu tīrumos, bet tikai šiem diviem cilvēkbērniem.

Hirolama atdod Migelam jaunību, prieku, jūsmīgas un kvēlas ilgas. Biklus vārdus, kautru rokas kustību, kas vēlējusies noglāstīt vaigu, bet kaunīgi apstājusies pusceļā…

Ak, piespiest seju loga stiklam un aiz tā tumsā saskatīt mīļoto seju, aizskart ar roku naktsmelno matu pīnes un gaišā dienas laikā sapņot par nakti, ieelpot mīļotās elpu un just, ka pa dzīslām asins vietā riņķo bezgalīga nemirstība, jau no agra rīta ar izbailēm domāt par katru mirkli, kas tiek atņemts divu cilvēku tikšanās nostundām, un plaukt cerībās! kad nolaižas krēsla, ak, vientulības skumjas, tikšanās brīžu gaviles, izsalkušo siržu steiga, reibums no roku un lūpu saskaršanās!

Pilsēta drīz vien uzzina, ka Migels un Hirolama tiekas ik dienas, un to pārņem pārsteigums un dusmas.

Baznīcas padome sapulcējas, izbīļa pārņemta.

Ir nepieciešams darīt to zināmu hercogam Mcndosam.

Pats arhibīskaps uzņemas šo smago uzdevumu.

Hercogs Fernando uzklausa dona Viktorio smalkām frāzēm piebārstīto runu un nolemj visu nekavējoties noskaidrot. Viņš paaicina pie sevis Hirolamu un donju Terezu, viņas māti.

Hirolatna netaisnojas un nenoliedz.

—        Es mīlu donu Migelu. Un vēlos kļūt viņa sieva. Gribu kopā ar viņu nest gan labo, gan |auno. Gribu ar viņu godīgi dalīties dieva žēlastībā.

Šausmas. Atrunāšanas vārdi, brīdināšanas vārdi, draudi, lūgumi, pierunāšana, vārdi, vārdi.

Cik liels.spēks ir cilvēka jūtām! To priekšā viss kļūst sīks, un tās pārvar it visus šķēršļus.

Meitenes mīlestības spēks aizkustina pat arhibīskapu. Viņš pieceļas un svētī viņu.

—        Pēc asarām jūsu acīs, donja Hirolama, es ticu, ka jūs izpildāt dieva vēlēšanos. Jūsu mīlestība varbūt spēs atgriezt donu Migelu dievam un godam. Ja jums tas izdosies, pati svētā Jaunava jūs slavēs.

—       Mendosu sievietes precas tikai aiz mīlestības, — hercogs piebilst.

—   Es viņu mīlu, es viņu mīlu!

—   Lai notiek, bērns, tava griba.

Pieviltās sievietes, kuras kādreiz ir cerējušas uz Migelu, kā arī citas, kuras nav to tieši uzdrošinājušās, vai plīst mz niknuma. Kamēr visas, gan pilsones, gan muižnieces, kuras Migels ir pievīlis un pametis, bija nelaimē vienādas, tās pacietīgi samierinājās ar šo aizvainojumu. Taču dienā, kad viena sieviete uzvarējusi, pārējās jūtas apspļaudītas un nonievātas.

Sievietes sapulcējas, sabāž galvas kopā, dusmu rievās saraucas pieres, un atskan nievas, ļauni vārdi un lāsti.

—   Dievs, sodi viņu par mums visām!

«Pie ķēruba» valda satraukums.

Rufīna klusē un lēnām kārto sava tērpa ieloces.

—        Ko jūs par to teiksit, kundze? — sievietes neatlaižas.

Rufīna mierīgi pasmaida.

—       Es taču pareģoju viņam, ka viņš īsto atradīs. Un atrada arī,

—   Vai būs laimīga šī… šī? …

—   Būs, — Rufīna atbild.

—   Bet vai būs laimīgs viņš?

—       Nezinu. Par viņu ir grūti ko paredzēt. Viņš ir kā liesma.

Sievietes apklust. Tad viena no viņām bilst:

—  Jums acīs asaras, kundze.

—   Vai arī jūs viņu mīlējāt? — klusi iejautājas cita.

—       Vīnu! — Rutīna izslienas un piespiež sevi būt jautrai. — Iedzersim uz dona Migela veselību un laimi!

Ugunīgs tinti 11o[7] met rudus un asinssārtus zibšņus.

Hercoga Mendosas vēstneši jāj pa pilsētu un laukiem, paziņodami hercogienes Ilirolamas un grāfa Manjaras saderināšanos.

Seviljas muižniecības visjaukāko puķi pie altāra savienos ar Spānijā visvairāk nolādēto vīru.

Dūja lauvas ķetnās.

Vai var vēl ticēt dievam, ja viņš atļauj šim godu zaudējušam bezdievim piespraust sev pie krūtīm rozi, tik burvīgu un skaidru?

Simtiem rožu grezno Mendosu pili. Dzeltenu un sarkanu rožu vītnes. Pils mirdz kā kristāla trauks, kurā iekritusi liesmojoša zvaigzne.

Mūzika skan gan dārzā, gan zālē. Pie vārtiem stāv ubagu bars, kuriem sulaiņi lūdzoši izstieptajās saujās^ ieliek pa sudraba gabalam.

Visapkārt pilij ciešā rindā deg lāpas, un dūmu strūkliņas stīdz debesīs.

Šajā brīdī Hirolamai piesaka grāfieni Izabellu de Sandrisu.

Meitenes vērīgām acīm un piesardzīgām kustībām sēž viena otrai iepretī.

Izabella stāsta par savu mīlestību uz Migelu, kas nodarījis viņai divkāršu postu: viņa zaudējusi godu un tēvu.

Hirolama parastos un vispārpieņemtos vārdos izsaka savu līdzjūtību.

—        Es ncierados pie jums, lai dzirdētu, kā jūs mani žēlojat, bet gan lai brīdinātu jūs no vīrieša, pie kura rokām līp cilvēku asinis.

Hirolama raugās pāri Izabellas galvai tālumā un klusi atbild:

—   Es viņu mīlu.

—       Arī es viņu mīlēju, — Izabella iekliedzas. — Cik naktis es neesmu pavadījusi asarās pēc viņa, cik vaimanu, lūgšanu un lāstu ir dzirdējusi mana guļvieta, cik bēdu un grumbu manā sejā ieraudzījis ik rīts, kādas ciešanas ir nomocījušas manu sirdi…

—       Jus viņu vēl arvien mīlat? — Hirolama satriekta izdveš.

Izabella sastingst kā tēls, kā akmens, kā ledus.

—       Ak! Ko jūs runājat, mana dārgā, — Izabella izlikdamās smejas griezīgiem smiekliem, — nav jau runa par mani! Bet par jums. Par jūsu kaunu, kam jūs neizbēgsiet, ja vien ..,

Hirolama pieceļas.

—       Ikvienam par nodarīto jāmaksā pašam, donja Izabella. Esmu ar mieru viņa dēļ ciest.

—       Viņš jūs pievelk kā bezdibenis. Es zinu to. Taču es nezināju, kas viņš ir par nelieti, turpretī jūs to zināt.

—   Tas negroza manu lēmumu, donja Izabella.

—       Es nolādu viņu un jūs arī! Nav grēka, kas paliek nesodīts, nav parāda, kurš nav jāsamaksā. Debesis atriebsies jums par mani.

Hirolama skatās uz durvīm, pa kurām izgājusi saniknotā Izabella. Un ar ilgu pilnu smaidu viņa čukst:

—   Nāc nu, mīļotais!

—   Uz saderināto laimi!

—   Uz līgavas skaistumu!

—   Uz mīlestību!

Skan pokāli.

Hirolama noskūpsta Migelu visu viesu klātbūtnē, un visapkārt atskan gaviles. . .

Pie pils vārtiem dzīro ubagi. Bļodas ar cepešiem un vīna mucas saldina viņu rūgto dzīvi. Ubagi mielojas un slavē labdarus. Un novēl saderinātiem, lai dieva žēlastība nolaistos pār viņu galvām.

Pils priekšā, kardinālam Mendosam celtā pieminekļa pakājē, sēž divas meitenes, kuras viena otru nepazīst, un slepus slauka asaras.

Vai tas ir svarīgi, ka viņu vārdi ir Marija un Solana? Vai kādam jāzina, cik meiteņu šodien skumst par to izredzēto svētlaimi, kuri dzimuši zem laimīgas zvaigznes?

Bet vai Saturns, Migela planēta, ļaunu kaislību planēta piepeši būtu pārvērtusies laimīgā zvaigznē?

Paraugieties Mendosas pilī! Paraugieties saderināto sejās, un jūs nolieksiet galvu, atzīdami savu maldīšanos, kas radusies pagāniskās zinātnes ietekmē, kura iedomājusies cilvēku likteņus saistīt ar nakts debesīs mirgojošiem spīdekļiem.

Kādreiz cilvēki ar kokles skaņām ieguvuši delfīnu draudzību.

Pie fleites skaņām Haleskas avots, arvien kluss un mierīgs, uzsviež gaisā tik augstu strūklu, ka ūdens līst pāri baseina malām.

Atikas piekrastē pati jūra pūšot stabuli.

Dēmokrits un Teofrasts ar mūziku un dziesmām ārstējuši slimniekus.

Dāvids, spēlēdams arfu, nomierinājis satracināto Zaulu.

Pitagors ar mūziku un dziesmām padarījis rāmu nevaldāmu kaislību pārņemtu vīrieti.

Krēslā Ilirolamas balsij ir tumši zila nokrāsa un kalnu ezera dziļums. Arfa zem viņas pirkstiem ieskanas tik vareni kā ērģeles.

Ai, mūzika, mīlestības apgarota, tu sniedz svētlaimi! • Un katrs dziesmas vārds, pārvērties zvērestā, iegūst jaunu nozīmi.

—   Dziedi, mīļā, dziedi!

Hirolama dzied:

Dzīve kā upe plūst, nes prom uz jūru mūs — uz nāvi.

Tā katrs likums grūst, ik valsts un tronis grūs, nepastāvēs.

—   Kāpēc tu dziedi tik skumju dziesmu?

Hirolama savukārt jautā:

_— Vai tev nešķiet, ka mīlestībā ir daudz skumju? It kā tā piedzimtu jau ar nāves zīmi pierē.

—   Klusē! — Migels nobālēdams strauji iesaucas.

—   Kas tev notika, mīļais? — Meitene uztraucas.

—   Nekas, nekas man nenotika. Dziedi!

Migels apsēžas pie Hirolamas kājām un klausās padevīgs un kluss kā bērns, taču sirdī viņam ieperinās baiļu tārps.

… gadus es dzīvoju egoismā, slinkumā un ļaundarībā, caurcaurēm samaitāts.

—   Klusē, Migel, — Hirolama lūdz, — nerunā par to!

—  Atjauj man pateikt visu, kas uz sirds, mana dārgā! Tas mani nomoka. Man tev jāizstāsta …

—   Nē, nē! Par tavu pagātni es nevēlos neko dzirdēt.

—   Ko tu par mani zini! Tikai to, ko tev citi stāstījuši. Taču viņi, pat visi kopā, nezina neko. Es gribu, lai lu zinātu visu.

—   Nē, Migel, lūdzu, nē!

—  Mans pienākums ir tev visu izstāstīt…

Viņa aizsedz tam muti ar plaukstu. Viņš ir izmisis, ka viņam neļauj stāstīt.

—  Tavs pienākums, mans mīļais, ir nedomāt par pagātni. Vai tai vairs kāda nozīme? Es par to neko negribu zināt. Es neko citu nevēlos kā vienīgi to, lai tu mani mīlētu.

—   Vai es spēju mīlēt tevi vēl vairāk? — Migels iesaucas. — Kad es neesmu pie tevis, es jūtos tukšs, kurls, es nejūtu zemi zem kājām. Manis nav. Es runājos ar tevi no tālienes, saucu tevi, kliedzu pēc tevis. Tev taču ik nakti jādzird mana balss.

—   Dzirdu, mans mīļotais! — Hirolama noliec savu galvu pie viņa sejas. — Tā mani uzmodina un satrauc nakts vidū, es pieceļos no gultas, dažreiz jūtu tevi savā tuvumā, šajā brīdī vēlos atrasties tev blakām un sasildīt tevi ar savu elpu. Tava elpa ir mans sākums un gals. Es raudu aiz uzticības tev, man gribas visus smagumus, kas tevi nospiež, ņemt uz saviem pleciem. Es vēlos, lai mēs abi raudzītos pasaulē ar kopīgu skatienu, lai mēs ar vienu kopīgu muti dzertu to, ko dzīve mums dos, lai tā būtu manī un es tevī…

Migels raugās meitenē ar apbrīnu un aizmirst savas sāpes, kas iedegušās brīdī, kad viņa aizliegusi viņam grēksūdzi.

—  Tu esi kā skaidra ūdenslāse, Hirolama. Caur tevi es redzu visu pasauli citā gaismā. Ir sākusies jauna dzīve, kurai tu esi man iedvesusi ticību.

—  Mūsu jaunā dzīve, Migel.

Viņš satraukumā sagrīļojas.

—  Vai tomēr nav par vēlu? Nē, nav, kamēr tu spīdēsi, mans vienīgais gaismas stars. Ak, Hirolama, vēlies, un es nopirkšu kuģi, ar kuru mēs aizbrauksim uz zemi, kur mūs neviens nepazīst…

—   Ko vēlies tu, vēlos arī es. Es iešu tev līdzi, kur vien tu vēlēsies, tāpēc ka izpildīt tavas vēlēšanās ir mans prieks, — meitene atbild, ielikdama savu roku viņa saujā.

Migels pieglauž Hirolamu sev klāt.

—   Līdz šim man mīlestība bija sveša, Hiroiarna. Pēc visiem skūpstiem man lūpās palika tikai rūgtums. Tie bija ilgu, gaidu un ticības pilni gadi. Arī naida, ļaunuma un dumpīguma gadi. Taču beidzot esmu tevi atradis. Es turu tevi savos skāvienos un nekad vairs vaļā nelaidīšu. Tu piederi man, un neviens man nevarēs tevi atņemt.

Dienā pirms Migela kāzām viņa draugi sēž pie vīna kausiem.

—   Es viņu vairs nepazīstu, — Vehoo saka. — Viņš ir caur un cauri mainījies. Tas vairs nav viņš. Tas ir cits cilvēks. Viņš ir vienkāršojis dzīvi un noskaņojis to uz vienu vienīgu toni.

—   Es neticu viņam, — Alfonso šaubās. — Cilvēku pārveidot pašos pamatos nav iespējams. Viņš vienmēr ir bijis kā saspringta stīga. Tāds viņš ir arī pašreiz. Kādā jaukā dienā stīga pārtrūks, tumšie spēki izvirdīs, un viņš būs atkal turpat, kur bija iepriekš.

—   Lai dievs viņu no tā pasargā, — Muriljo nosaka.

—  Tagad viņš beidzot ir uz pareiza ceļa.

Alfonso iesmejas.

—   Ehē, Manjaras dona Žuāna pareizais ceļš! Viņš silda pirkstus pie ģimenes pavarda. Dons Žuāns čībās, ar naktscepuri galvā ber būrīšos cikādēm barību, aplej puķes podiņos, vakaros apstaigā savu namu un pārbauda, vai visas durvis ir aizslēgtas, divreiz pagriežot atslēgu. Dons Žuāns rubina kā teteris, hahahal

—   Viņš atvadās no saules, — Kaparrone saka, •— un labprātīgi uzliek sev sakas.

—   Viņš rīkojas pareizi, — Muriljo aizstāv Migelu.

—   Tā viņš visus savus spēkus izsēja vējā. Cik nožēlojami, ka tāds izcili apdāvināts cilvēks dzīvoja bez jebkāda mērķa, meklējot acumirklīgu izklaidēšanos, nesdams ar to postu visai apkārtnei. Tagad viņa temperaments iekļausies sabiedrībā, no kuras iegūs …

—   Žāvājošos garlaicību, — Alfonso pārtrauc gleznotāju. — Jūs, don Bartolomej, pats esat ielīdis laulības sprostā un vilināt tur arī savus draugus.

—  Vai es neesmu laimīgs? — Muriljo iebilst.

—       Tā ir sīka laime — tekalēt apkārt savai vistiņai un klausīties bērnu brēcienos. Laime zem vāciņa, laime no alfas līdz pat omegai, simtgadīgu paražu iedibināta.

—       Es teiktu, ka viņam pietrūks dēku, — Vehoo ierunājas. — Kā tu domā, tu vecais plltniek?

Nikolass Ferano pieceļas ar kausu rokā.

—       Jā, dāmas un kungi, esmu dziļi satriekts. Mani atstāj tas, kurš iezīmēja mana dzīves ceļa virzienu. Patmīlīgas ir manas žēlabas, jo tās izriet no izmisuma pilnas nedrošības; ko lai iesāku tagad, kad mans bijušais glābējs aiziet uz neatgriešanos …

—       Kā tu runā, Nikolas! — Alfonso saīgst. — Viņš taču nav miris.

—       Taču tikpat kā miris, godība. Mums tava aiziešana, visumīļotais, līdzīga nāvei, — Nikolass it kā griežas pie Migela. — Tu paineti savus matrožus, kapteini. Kas notiks ar viņiem pārbaudījumu vētrās, kuras plosās pasaulē? Kurš vadīs kuģi, ko tu esi atstājis rifu un atvaru gūstā?

—   Lieliski, — Kaparrone sauc.

Bet Nikolass asarainā balsī turpina:

—       Skumjš, bezgala noskumis es stāvu te jūsu priekšā, dižciltīgie draugi. Tas, kurš līdz šim dzēra no baudu vīna, ir pievērsies — ai, bēdas! — grēku nožēlošanas ūdenim. Viņš it kā esot atradis pats sevi, taču zaudējis mūs — un mēs esam zaudējuši viņu. Cik nožēlojams notikums! Man ir tāda sajūta, it kā es stāvētu pie kapa…

—   Beidz, — Vehoo viņu apsauc.

—       …un nesaprotu, — Nikolass turpina, — par ko lai paceļu vīna kausu. Vai par viņa tā saucamo jauno dzīvi? Vai par mūsu nožēlojamo sērdieņu likteni? Vai par šeit palikušo bojāeju, vai par tā labklājību, kas pašreiz dzimst?

Negaidīti Nikolasa patētiskā runa pāriet raudās.

Asarām pūrplūdušu seju viņš sauc tālumā:

—   Taču laimi es tev vēlēšu vienmēr, mans mīļais!

— Tu esi vientuļš un atstāts, draugs, — Migels saka Alfonso, kurš, nākot no «Ķēruba», kaut gan ir vēla nakts stunda, ir iegājis pie viņa, lai pirmais uz kāzu dienas sliekšņa nodotu viņam savus laimes vēlējumus. — Vienīgais no mums, kuram nav kur galvu nolikt. Es piedāvāju tev sava nama viesmīlību, draugs.

—   Nesaprotu, — Alfonso ir pārsteigts.

—  Vai tu gribi būt mans majordoms?

—   Ko? — Alfonso izbrīnījies iesaucas.

—       Nebaidies! — Migels smaida. — Es neierobežošu tavu straujo raksturu. Tu tikai man mazliet palīdzēsi vadīt saimniecību …

Viņi paspiež viens otram roku, un Alfonso staro.

Ha, beigas nu ir nabadzībai un dzīvošanai svešā maizē! Alfonso, šī mazlietiņ uzpērkamā dvēsele, bet nenosodiet viņu par to pārāk stingri, citādi viņš ir uzticams draugs, smaida pa visu seju.

—       Es tevi nepievilšu, Migel! Es tev iekārtošu visu, sākot ar cēlkoka apšuvumu kamīnam un beidzot ar baložiem uz pils dzegām. Rūpēšos par taviem zirgiem un par tavu garderobi. Es būšu tev tāds majordoms, kāds vēl nav bijis ne Vecā, ne Jaunā pasaulē.

Alfonso, ejot prom, gaitenī satiek Katalinonu.

—   Īlei, Katalinon!

—   Ar ko varu pakalpot, jūsu godība?

—   Kopš šodienas es esmu tavs priekšnieks — saprati?

—   Ta? — Katalinons ir izbrīnījies.

—       Esmu šīs pils majordoms un ar rītdienu stāšos amatā. Rīt agri, stundu pēc saules lēkta, nē, tik agri ne, vēlāk, teiksim, pusdienlaikā, kopā ar tevi apstaigašu pili

un iepazīšos ar visu.

Migels tikmēr ir apgūlies.

Rīt ap šo laiku Hirolama būs viņa sieva. Rīt sāksies jauna dzīve. Veca aiziet aizmirstībā.

Smaidu diena, vārti uz neizmērojamo svētlaimi, steidzies šurp, neliec man gaidīt pārāk ilgil Paskrien ātrāk, nakts, neveicies tik slinki, smagā tumsa!

Bet šajā brīdī viņa sirdi sažņaudz bailes.

Piepeši viņam šķiet, ka istabā ir vēl kāds. It kā no visiem kaktiem līstu laukā ķēmīgi nezvēri, mēles izkāruši, un sagatavojušies laizīt asinis no svaigām brūcēm. Viņš dzird, ka pie viņa gultas skrāpējas it kā maitu ērg|a, it kā vilka nagi. Jūt, ka viņam sejā kāds purns dveš karstu, lipīgu, smirdošu elpu un tam caur ilkņiem tek asiņainas slienas.

—   Hirolama! — viņš iesaucas, bet tumsa visapkārt savelkas vēl ciešāk un pieliek savas varenās ķetnas viņam pie rīkles.

Migels izlec no gultas un iededz sveci. Tā viņš dirn nomodā, dīvainas sajūtas pārņemts, it kā tuvumā atrastos kāds, no kā viņam jābaidās.

Tikai pēc ilgāka laika viņš iekrīt nemierīgā un saraustīta miegā, jo bailes neatkāpjas. Divpadsmit lielo locītavu ir cilvēka miesā, divpadsmit olu dēj pāvs,

divpadsmit mēnešu kamieļu māte iznēsā kamielēnu, divpadsmit zīmes ir zodiakā, divpadsmit apustuļu ir Kristum, divpadsmit zvaigznēm ir kronēta Debesu Karaliene, divpadsmit eņģeļu Svētās pilsētas vārtos, divpadsmit — Dieva skaitlis, debesu mērs. Divas reizes divpadsmit zvanu ir Seviljas katedrālei. Kāzu diena.

Divas reizes divpadsmit zvanu katedrālē, raupjas rokas šūpojot viņu mēles zvana; aizlido kā zibeņi projām tālē lidz ar debess balsīm elles dunēšana. Vētra zvanu balsīs dun, plīvo sveces, šajā dienā grēcinieks svēto precēs.

Uz zema pakalna aiz pilsētas ganās aitas. Gani aizgājuši skatīties kāzu procesiju.

Suns, uzticīgais aitu gans, nemierīgi skraidelē gar savu ganāmpulku, sajuzdams gaisā ko nelabu.

Uz kalna virsotnes, kā no zemes izšāvušies, piepeši parādās divi dūmu stabi, balts un melns.

Tie sabiezē un iegūst parādību formu. Melnais līdzinās velnam, baltais — eņģelim. Cieši viens otram līdzās tie sāk laisties pa kalnu lejup. Suns notrīc bailēs un sāk izmisīgi gaudot. Aitas aizbēg kur kurā.

Virs paugura savilcies apaļš mākonis un stāv gaišajās, dzidrajās debesīs kā dīvaina zīme. Visa apkārtne mirdz saulē, tikai uz paugura šis mākonis met ēnu.

Parādības apsēžas uz akmeņiem un pavērš savus skatienus uz pilsētas pusi.

—   Grēcinieks ņem sievu, — sadrūmis ierunājas baltais.

—   Svēta iziet pie vīra, — ar izsmieklu izmet melnais.

—   Kaut tikai viņa nenomelnētu no viņa grēkiem!

—     Jūsu vārdi, — ar ironiju saka melnais, — ir septiņās krāsās kā bazilisks, bet, kopā ņemot, tiem krāsas nav nekādas.

—     Kritušie eņģeļi, — baltais atbild ar pretsitienu, — pārtiek no cilvēku dvēselēm un izsmiekla.

—     Mums abiem ir karsti, kaut ari mēs sēžam mākoņa ēnā, vai nav tiesa?

—   Bailes? — baltais min.

—     Es nezinu tāda vārda, — melnais atcērt. — Ir tikai ziņkāre, kas notiks tālāk.

—   Es zinu, kas notiks tālāk, — baltais mierīgi saka.

—   Nu, viszini?

—     Viņa to atgriezīs dievam, — baltais ar pārliecību nosaka.

Melnais samirkšķina miglainās acis, bet viņa dobjajā balsī vēl arvien jaušams izsmiekls.

—     Jūs vinu nepazīstat. Nepazīstat mūs! — Un abi apklust.

Uz laukuma katedrales priekšā stāv milzīgs — gan dižciltīgu ļaužu, gan pilsoņu pūlis. Pāri visiem dun katedrāles divreiz divpadsmit zvani, un to duna sajaucas ar meiteņu dziedātām andalūziešu kāzu dziesmām:

Smaržo ceļš pēc rožu ziediem un pēc svaigiem lauru zariem. Nāk pa ce|u līgavainis, apģērbies kā karalis.

Smaržo ceļš pēc rožu ziediem, laista apkārt dārgas smaržas. Lūk, nāk līgava pa ce]u, baltā zīdā ģērbusies!

Piedošanas vārti ir saules pielieti, pilsēta laistās dzeltenās liesmās, tikai virs paugura stāv mākonis kā zīme debesīs…

Viņa vien ir slavas vērta, viņai vien mēs dodam ziedu, viņa vien ir mīlas vērta, viņa visā pasaulē, viņa un neviena cita.

Dzidras meiteņu balsis vibrē pusdienas tveicē kā sakarsis gaiss. Pēc tam dzied vīrieši:

Cik tu skaista, mana mī|ā, iūgšanā kad noliec vaigu! Mīļā, tu man tajā brīdī atgādini rozi svaigu.

Lūk, arhibīskaps paceļ roku un svēta jauno pāri ar lielu krusta zīmi!

Sajā brīdī abas dūmu parādības pieceļas no paugura un nomēri viena otru ar naidīgiem skatieniem.

—   Zinu, ko jūs domājat, — baltais aizkustināts saka. — Es redzu jūsu melnās cerības. Bet, ja es būtu cilvēks, es par tam nedotu ne pliku grasi.

—   Ja es būtu cilvēks, — melnais nicinoši atbild, — es jūs nopļautu ar vienu cirtienu.

—   Ar rupjībām jūs maskējat savas bailes. Jums netīk krusta zīme un vīraka smarža. Jūs jūtat, ka ir veltīgi pretoties dieva žēlastībai, kura viņiem abiem tikusi parādīta caur svētītu laulību.

—   Jūs esat tuvredzīgs, — melnais nomurmina un ietinas dūmu stabā kā apmetnī. — Vēl pilnmēness nepaspēs uzlēkt pa otram lāgam, kad es jau būšu kļuvis bagātaks nevis par vienu, bet divām cilvēku dvēselēm.

Baltais tikko jaušami pasmīn un pagriežas uz pilsētas pusi. Kopā ar viņu sakustas arī mākonis, kas visu laiku stāvējis virs paugura, un soli pa solim slīd baltajam līdzi kā tā ēna.

Melnais stabs izplēn.

Laiks rit. Kalnu nogāzēs sāk dejot ēnas. Diena iet pret vakaru, un apvāršņa krāsa kļūst siltāka, tērauda pelēkais pāriet zeltainā tonī. Aitas lasās kopā barā, lai atgrieztos kūtī.

Debesīs izpeld pilns mēness.

Meitenes balss, dzidra kā kalnu strauts, plīvo kā karogs pāri ielām.

Mēness iznāk debesīs, vējiņš viņu šūpo, jau ir laiks pie miera iet. Melnīt, sveiks līdz rītam!

Mēness iznāk debesis, ēna krīt no jumta, jau ir laiks pie miera iet. Ejam, balodīt!

Logus aizklāj žalūzijas, tās nošķir gaismu no tumsas, sadala pasauli divās daļās, atstājot ārā nakts tumsas rēgus, bet iekšā, vīru un sievu, Migelu un Hirolamu.

Medusmēneša dienas un nedēļas, dziļi, no vēja aizsargāti piekrastes līči, klusuma dārzi, apjozti augstiem žogiem, aizmirstības straumes, kas nes sevī divu upju satekas.

Kā vientules saules radinieks, kā bezkrastu jūras brālis es eju pa nezināmām ārēm, par kurām nesen vēl tikai sapņoju, tavas mīlestības nests, mana mī|otā.

Neskaitāmas reizes es tevi apskauju un nebeidzu brīnīties par to, ka es nekad neaizeju no tevis vientuļš vai pretīguma mākts. Un neaiziešu nekad. Nekad es tevi neatstāšu. Jo tu esi vienīgā sieviete, kurai es gribu būt un palikt uzticīgs.

Neaptumšotā laimē paiet nedēļas un mēneši.

—       Cik tas jau sen, kad Marijas šķīstīšanas dienā es tevi pirmo reizi ieraudzīju, Migel! Tā bija pelēka un salta diena, un tu atgriezies pilsētā, auļodams uz zirga. Vai atceries?

Migels nobāl tin klusē.

—   Kas tev notika, mīļais? Kāpēc neatbildi?

Sajā dienā es noslepkavoju cilvēku, Migels atceras un, nosaucis savu rīcību pareizā vārdā, pirmo reizi saskata lajā noziegumu. Viņš notrīc šausmās un palaiž vaļā mīļotās sievas roku.

—       Nē; nerunāsim par to, — Hirolama ātri nosaka, nojauzdama ļaunas atmiņas, un sāk runāt par ko citu.

Bet vakarā pa atvērto logu ielaužas izmisusi sievietes balss, kas nolād Migelu un pārtrauc Hirolamas mīlas vārdus.

Migels pazīst — tā ir Izabellas balss.

Viņš paslēpjas aiz mežģīņu aizkara un vēro Izabellu, kura cieši raugās ziedu pilnajos logos.

Lāsti apklust.

Migels redz, ka Izabella paceļ roku ar dunci un strauji iegrūž to sev krūtīs, viņam atriebdamās.

Viņš iekliedzas.

Uz viņa kliedzienu piesteidzas Hirolama un arī redz mirstošo Izabellu asins lāmā.

Hirolama velk Migelu prom no loga.

—       Nē, nē, nedomā par to, Migel, nemoki sevi, — Hirolama dedzīgi mierina, glāstīdama viņa bālo seju. — Es esmu pie tevis. Esmu kopā ar tevi. Šī bija pagātnes pēdējā ēna. Turpmāk būs tikai laime, tici man, dārgaisl

Migels nespēj izteikt ne vārda. Viņš stāv kā sasalis un klausās Hirolamas vārdos.

Sajā brīdī Migels atskārst, ka viņš un Hirolama ir divi atsevišķi cilvēki. Starp viņiem stāv Migela noziegumu kalns.

Visa pagātne piepeši kā dzīva nostājas viņa acu priekšā.

Lūk, kā Hirolama dod Migelam ne tikai patiesu laimi, bet liek apzināties arī savu bezgala nožēlojamo pagātni!

Kāds bezdibenis pēkšņi viņā atveras, kad viņš to aptver un atskatījies ierauga savu noziegumu ļaunu vēstošās ēnas! Pagātnes notikumi neļauj Migelam kļūt tikpat laimīgam, kāda ir Hirolama. Viņš pretojas atmiņām, pretojas sirdsapziņas pārmetumiem, bet, jo dedzigāk viņš tos atgaina, jo uzmācīgāki tie kļūst, tie uzmetas viņam uz krūtīm un smacē nost.

Ļaunais turpinās, ļaunais iet tālāk, kaut ari Migelam jau sen ar to vairs nav pa ceļam.

Hirolama tagad bieži ievēro Migela acīs dīvainu izteiksmi, jūt viņa atsvešināšanos, noslēgšanos sevī, no kuras viņu nevar izraut pat ar vismaigākajiem vārdiem. Viņa bailīgi vairās no visa, kas varētu skart Migela pagātni, taču tā pati arvien biežāk sevi atgādina.

Migels mokās kaunā un pašpārmetumos, viņš jūtas mazvērtīgs, raugoties savas sievas skaidrībā, kurā atrod ticību sev vairāk nekā ir pelnījis.

Pagātne draud.

Tā draud un plosa Migela dvēseli, jo, kā viņš allaž mēdz visu pārspīlēt, tā arī tagad uzkrauj savai dvēselei arvien smagākus apvainojumus, neatzīdams nevienu apstakli par attaisnojošu.

Viņš metas uz ceļiem Hirolamas priekšā un lūdz uzklausīt viņa grēksūdzi — izmisīgi laužas ārā pašapsūdzības straume, bet Hirolama aizklāj viņa muti ar plaukstu vai arī bēg, saukdama, ka viņa neko negrib dzirdēt vai arī ka neko nedzird.

Tad Migels krīt izmisumā un iekšēji vēl kvēlāk un nežēlīgāk apvaino sevi, slēpj no sievas savas ciešanas, kas izaug par milzīgām, baismām ēnām, kuras pamazām pazudina viņa laimi.

Hirolama, redzēdama, ka mīļotais vīrs iegrimst ciešanās un sāpju pilnā vientulībā, dāsni dāvā viņam savu mīlestību.

Taču ari tā viņai izdodas vīra mieru saglabāt tikai uz brīdi.

Uzmācīgas, plosošas sirdsapziņas ēdas neļauj Migelam baudīt svētlaimi, ko viņam sniedz Hirolama.

Aiz katras domas, vienu aci pievērušas, guļ bailes, kas dedzina visvairāk, — bailes zaudēt iegūto laimi.

Ko tas jukušais teica par mīlestību?

Nāve tup tai uz skausta, tikko tā ir piedzimusi.

Muriljo darbnīca ir saules un mirdzošas gaismas pārpilna.

—  Maestro, kur jūs esat?

—   Es gleznoju savai svētajai virs galvas mākoni.

—       Nolaidieties no šī mākoņa, don Bartolomej, pie mums!

—       Kas mani sauc? Balsi es pazīstu, taču neatceros vairs, kam tā pieder. O, Migels!

Gleznotājs vadā retos viesus pa darbnīcu un prieka pārpilnībā jauc dievišķo ār pasaulīgo.

—        Lūk, šeit ir mana pēdējā madonna! Un šeit ir mani skolnieki un mācekļi. Šis ir Guterress, labs gleznotājs, bet ātrsirdīgs gan, nu, neviebies, taisnība taču, šeit ir Sarabio, es viņam uzdevu krāsot fonu tur tai gleznai. Šis ir Pedro Viljavičencio, un tur tas ir Sebastjans Gorness. Viņš bija mans vergs, — Muriljo pieklusina balsi, — es viņu lēti nopirku Tanžerā, mēs visi viņu saucam par mulatu. Agrāk viņš man mazgāja otas un maisīja krāsas. Es viņu atlaidu brīvībā un pieņēmu par mācekli. Un tagad šis brīvlaistais ir otas meistars un sacenšas ar pašu Osorio.

—       Mans kungs ir izcila dvēsele. — Gomess iztapīgi paklanās. — Izcila dvēsele, kura …

—       … kura nebaidās būt bezgalīga, — nobeidz Osorio. — Mēs viņu mīlam kā pašu dievu to kungu, godība.

—       Nezaimo, — Muriljo viņu apsauc, — un nepārspīlē! Kas tevi pie manis atvedis, Migel? Kaprīze vai ziņkāre? Es sveicu visu, lai kas arī tas būtu.

—       Es vēlos, — Migels saka, — lai tu man uzgleznotu Hirolamu.

Gleznotājs pietvīkst aiz prieka.

—   Es? Donju Hirolamu? Vai'tiešām?

Hirolamas smiekli liecina par labu garastāvokli.

—        Tā man ir iiela laime, — Muriljo saka. — Galvenokārt tāpēc, ka jūsu seja, donja Hirolama, ir tik skaista un apgarota, un vēl tāpēc, ka Migels man tā uzticas.

Muriljo satrauc šis pasūtījums.

Viņš apiet Hirolamai visapkārt, sēdina viņu visdažādākos apgaismojumos, pēta viņas seju.

—   Es iedomājos tā …

Migels strauji pārtrauc gleznotāju:

—       Atjauj man izteikt, kā es to iedomājos: parādibu, kas ir gaisina, gaiss un matērija vienkop.

—       Pietiek, pietiek, — Hirolama atgainās, bet Migels dedzīgi turpina:

—        Kaut kur lejā ir dūmakā un miglā tīta zeme, Bartolomej, bet virs šī mākoņainā pelēcīguina kā balts zieds iznirst seja ar lielām, tumšām acīm. Tu tikai paraugies, kādas viņai acis!

—   Šķīstības spogulis, — gleznotājam nevilšus izsprūk.

Hirolama mulsi pietvīkst.

—   Kad sāksiet darbu, don Bartolomej?

—        Dienas tagad ir skaidras, gaisma ir lieliska, bet man ir iesākti vairāki darbi. Nē! Es visu pametīšu un …

—        Nē, nē, to es nepieļaušu, — Hirolama iebilst, — ka jūs manis dēļ pametīsit iesāktus darbus. Sāksim pēc Ziemas svētkiem, labi?

—   Tik vēlu? — Migels sadrūmst.

—       Varbūt pat vēl vēlāk. Martā. Tad gaisma ir visdzidrākā. Vai esat ar mieru, donja Hirolama?

—   Labi, — Hirolama atbild un uzsmaida Migelam.

Muriljo pavada viesus līdz namdurvīm. Viņi iziet ārā.

—       Tikai martā! Cik ilgi vēl jāgaida! — Migels ir neapmierināts.,

Sieva piespiež sev klāt viņa roku.

—        Ak tu, nepacietīgais bērns! Kā tu vari iedegties! Var gadīties, ka tu gleznu mīlēsi vairāk nekā mani.

—   Esmu šodien ārkārtīgi laimīgs, Hirolama.

—   Ar tevi kopā es vienmēr esmu laimīga, mīļais.

Migels pavada sievu mājup, bet pats dodas uz de Gra-

das laukumu pēc ziediem.

Hirolama pa šo laiku ieiet pils dārzā, lēnām staigā pa celiņiem un klusībā smaida.

Migels atgriežas ar ziedu klēpi un nesteigdamies kāpj augšā pa kāpnēm. Viņš atver durvis.

—   Esi sveicināta, mana karaliene!

Taču istaba ir tukša, tikai aizdegta svece deg vientuļi un velti.

Meklēdams Hirolatnu, viņš ieskatās guļamistabā un ierauga uz viņas gultas noliktu vēstuli.

Migels to paķer, atplēš un lasa:

«Trīciet Jūs, kas man esat nozagusi vīrieti, kuru es mīlēju! Lai dieva un mans lāsts par viņa nodevību ķer Jūs!»

Paraksta nav.

Garām Migela ieplestajām acīm slīd pavesto sieviešu sejas, vesela seju galerija virpuļo un griežas viņam apkārt.

—       Ak, kura no jums to rakstīja? — Migels sauc, sieviešu parādību ielenkts.

Kā jucis Migels ar sveci vienā rokā un zobenu otrā skrien no tēla pie tēla un apgaismo viņu sejas. Taču sveces gaismā sejas izplēn, izgaist un tumsā no kaktiem atkal izsmejoši glūn viņam pretim.

—   Kura no jums to rakstīja? — Migels kliedz tumsā.

Taču parādības viņam neatbild, bet sakļaujas kopā bez-

ķermeniskā klusumā.

Migels iededz istabā visas sveces, un rēgi pazūd.

Sajā brīdī viņš izdzird Hirolamas soļus un aši noslēpj vēstuli.

Hirolama ienāk un steidzas vīra apskāvienos. Viņa skūpsta to, bet jūt viņa stingumu.

—       Migel, kas tev noticis? — Hirolama jautā, uztraukti raudzīdamās vīra bālajā, izklaidīgajā sejā. Katrs vaibsts šajā sejā liecina par ciešanām, ko viņam sagādā dvēseles mokas.

Hirolama uztraukumā trīc par katru vīra domu. Viņa vēlētos aizdzīt visas ēnas no viņa pieres un noslāpēt visas izmisuma dzirkstis viņa acīs.

Ko darīt Migela labā? Ak vai, pat bezgalīgā mīlestība, ko viņa bagātīgi tam dāvā, nespēj aizdzīt dēmonus, kas viņu apsēduši!

•— Paskaties uz mani! Man ir jauna mantiļa. Kā tā man piestāv? — Hirolama jautā. Mantiļa ir lielisks mākslas darbs no balta zīda un mežģīnēm, kas brīnišķīgi kontrastē ar viņas persika krāsas seju, ko ieskauj melnu matu vilnis.

Mirkli Migels skatās Iiirolamā kā apburts, bet tad viņu atkal pārņem bailes no draudiem vēstulē, kas šķiet jo cietsirdīgāki, raugoties Hirolamas daiļumā.

Viņš izsaka savu apbrīnu, bet balss viņam aizlūst, jo no baltās mantijas krokām viņam pretim glūn sejas, kuru mutes izkliedz lāstus, draudus un Jaunus novēlējumus.

—   Nedomā ne par ko citu, mīļais, — sieva mierinādama čukst. — Domā tikai par mani! Par to, ka es darīšu visu, lai tu būtu laimīgs. Jo tavs miers ir mana laime…

Uz bridi Migelā saspringums atslābst, viņš lēni un dziļi ieelpo un noskūpsta viņai rokas. Tad atgujas uz zema dīvāna un aizver acis. Kā cilvēks pēc grūtas cīņas.

Hirolama nometas viņam blakus un maigi glāsta vīra karsto pieri. Viņas slaido pirkstu gali slīd pār viņa seju, iztaustīdami katru ādas krociņu, katru rievu; viņa vēlas pamanīt ik vissīkāko pārmaiņu.

Ilirolama pārliekusies pār Migelu, un viņš jūt sievas siltumu un elpu. Viņš jūt viņas padevību, jūt viņas maigumu. Tas ir tik kluss, noslēpumains. Bet tad atkal Migela dvēselē briest negaiss.

—   Gribu dzirdēt… — viņš sēc, — dziedi, dziedi!

Hirolama klusi dzied kādu andalūziešu romanci. Taču

mierīgā un maigā melodija grand Migela ausīs kā pērkons, liegā kantilēna šķiet vijam karātavu virvi, līganajā ritmā viņš saklausa bungu rībēšanu, bungu vālītes rībina ar melnu vadmalu pārvilktas bungas, un šīs baigās mūzikas ritmā viņam tieši sejā ņirdz nāve.

Migelam šādas baiļu lēkmes uznāk arvien biežāk. Viņš nevar aizmigt.

Pret rītu viņa spēki ir izsīkuši, viņš atkrīt guļvietā un guļ nepakustēdamies, tikai trīsas krata viņa ķermeni. Pēc laika viņš ar grūtībām pieceļas, pustumsā klīst apkārt pa istabu, sastingušiem pirkstiem taustās gar sienām, drapējumiem, aizkariem, taustās gar mēbelēm un visbeidzot dodas uz Hirolamas guļamistabu. Klusi atver durvis, ieklausās sievas mierīgajā elpā. Basām kājām, uz pirkstgaliem piezogas pie gultas un bailīgi raugās viņas sejā. Viņš iet pārbaudīt, vai durvis uz gaiteni ir aizslēgtas, kaut arī vakarā tās pats jau ir pārbaudījis, pārlūko logus un to aizvirtņus.

Tad klusītiņām atgriežas, apsēžas uz gultas malas un gaida, kad Hirolama sauks viņa vārdu.

Arī dienā Migels ir baiļu varā. Viņam šķiet, ka I-Iirolamai uz katra soļa seko uzpirkti slepkavas. Simtiem reižu gan ārā dārzā, gan tepat istabā viņš mēdz strauji atgriezties, pārliecināts, ka aiz viņa muguras stāv kāds ļaundaris.

Migcls nejauj Hirolamai skatīties pa logiem. Viņš aizliedz viņai baudīt ēdienus un dzērienus, iekams pats tos nav nogaršojis. Viņš baidās kopā ar viņu iziet uz ielas. Viņš baidās bez mitas, baidās no visa. Savu zobenu viņš augu dienu neizlaiž no rokām, bet nakti liek to gulta sev blakus pa tvērienam.

Taču naktīs atkal visapkārt sabiezē draudīgās ēnas — un tad Migcls vairs nevar savaldīties, viņš cērt ar zobenu sev visapkārt, rauga pats savus kliedzienus apslāpēt ar plaukstu, lidz bez spēka nokrīt pie zemes.

IJirolama, pamodusies no trokšņa, ir tuvu izmisumam. Viņa redz šausmas Migela sejā un saprot, ka viņu atkal vajā sirdsapziņas pārmetumi. Hirolama trīc aiz bailēm par Migelu un mierina viņu cik spēdama.

—   Nomierinies, mans mīļais! Es esmu pie tevis. No kā tu baidies? Ar ko nepārtraukti cīnies? Nemoki sevi, bet paļaujies uz dievu. Dievs mūs nekad neatstās, jo viņš nepazīst naida, bet ir bezgala līdzcietīgs.

—  Man nevajag nekādas līdzcietības, — Migels, zobus griezdams, izgrūž.

Taču šis izteiktais vārds, līdzīgi sveķainai lāpai, iededz ugunsgrēku, kurš grasās izvērsties plašumā. Līdzcietība. Tā ir cēlu dvēseļu īpašība. Vai tiešām viņa mani mīl tikai aiz līdzcietības, kā mīl nelaimīgos, Migels klusībā prāto, bet šī doma viņam sāp vairāk nekā asiņojoša brūce.

Ak, kaut es būtu viszinis! Kaut es spētu izzināt viņas domas!

Hirolama, -zem krucifiksa ceļos nometusies, dedzīgi skaita lūgšanas.

—   Lūdz kopā ar mani! — viņa griežas pie Migela.

Izmisums iespiežas Migelam līdz pašiem sirds dziļumiem, bet lepnums paliek nesalauzts. Es neliekšos. Es nepazemošos, Migcls sev saka, un atkal dienām velkas kā rēgs, baiļu nomocīts.

Piepeši kādā izmisuma pilnā naktī viņam iešaujas prātā spoža doma: zinu, kā es mūs abus izglābšu! Zinu, kā es mūs abusizvedīšu no šiem šausmu labirintiem! Prom no pilsētas! Prom no šejienes! Prom no ļaudīm, kas mūs nolād! Aizvedīšu Ilirolamu augstu kalnos!

No rīta Hirolama noklausās viņa lēmumu. Smaids sastingst viņai uz lūpām, sejā iegulst baiļu vaibsts, bet sirdi sažņaudz dīvainas skumjas. Taču viņa nespēj atteikt Migelam, ja viņš ko vēlas.

— Es darīšu visu tava sirdsmiera labad. Jo vairāk par visu es vēlos, lai tu būtu laimīgs, Migel.

Migels ir kā straume, kas sev līdzi aizrauj pat akmenī kaltus krastus. Viņš kūsāt kūsā pacilātībā, ka izdosies aizbēgt no šīs ciešanu vietas, viņa nodoms pārtop pavēles un bailes — cerībās.

Migela pils dun aizceļošanas steigā un trauksmē.

Pēdējā naktī Migels gan mazliet guļ, bet jau ceturtajā stundā pēc saules rieta modina Ilirolamu, palīdz viņai saģērbties, un jau pēc brīža kariete izbrauc cauri pilsētas vārtiem un dodas uz kalniem.

Romiešu akmens ceļa zīmes, jūdzes skaitīdamas, aizzib garām, četrjūgs auļo, gaisu šķeldams, un aiz karietes veļas putekļu vērpetes.

Kraujš ceļš ved gadu tūkstošos sadēdējušos kalnos un vijas kā čūska caur stāvām klintīm. Diena ir karsta, saule smok zemajos mākoņos.

Lejā visgarām ceļmalām slējās platānas noputējušām lapām, augstāk kalnos bija papeles, bet šeit vairs tikai šur tur redzama kāda kropla priedite.

Visapkārt plešas ganības, kurās aug vienīgi vārgs grīslis un starp baltajiem klinšu bluķiem kāpelē melnas aitas.

Ērglis sastindzis gaisā kā melna zvaigzne, lai piepeši strauji kā akmens kristu lejā uz noskatīto laupījumu.

Ceļš ir nogurdinošs. No kalna lejup pajūgs drāžas kā bulta un uz ceļa grambām gandrīz vai izkrata dvēseli no miesām, lai pēc tam atkal apnīkstoši lēnām rāptos pa kalnu augšup. Aizvējā ir tik karsts, ka var izcept, bet gabaliņu augstāk patago salts vējš.

—   Vai esi laimīgs, Migel?

—    Vēl vairāk nekā laimīgs, Hirolama. Aiz mums palikusi draudīgu ēnu pilna pilsēta. Kāda laime būt kopā ar tevi divvientulibā starp ganībām un kalniem! Kāds miers ir mums visapkārt!

—    Vai tu šo mieru jūti arī sevī? — Hirolarna saspringti jautā.

—    Ja. Man ir tik labi būt kopā ar tevi šajā vientulībā. Tagad manī valda miers.

—    Tas ir labi, ka mēs aizbraucām, — Hirolama aizkustināta saka un noskūpsta viņu.

Vakarā viņi iebrauc Migela medību pilī Talaverā, kas ;itrodas klajuma vidū priežu meža ielokā. Pils viņus sagaida ar kalpotāju baru, priecīgi mirkšķinādama logus.

Pils istabās ir daudz zvēru un putnu izbāzeņu, medību trofeju, un tajās valda klusums un miers.

Kad kamīna sprēgā liesmas un meluzīne dzied skurstenī, tad pārņem sajūta, it ka tu būtu nošķirts no visas pasaules.

Migelā kūsā prieks, jautrība, un viņš smejas.

—   Es kļūstu jaunāks tavā tuvumā, Hirolama. Tu man atdevi spēku, tu man atdosi arī mieru. Ak, smejies, priecājies kopa ar mani, mana daiļā! Cik gadus es šeit neesmu bijis! Un, raugi, šī miera un klusuma sala ir gaidījusi 111us! Mēs dzīvosim šeit vieni paši talu prom no visas pasaules.

Hirolama sēž uz sniega leoparda ādas, galvu atbalstījusi pret Migela ceļiem.

Labi gan, ka mēs atbraucām šurp, viņa domā. Un sirdī Ielīst dziļš prieks: tikai šeit īsti uzplauks mūsu mīlestība, kura dzimusi tik negaidīti. Bezgalīga mīlestība, kas liks ieskanēties tūkstošiem stīgu gan miesā, gan dvēselē. Katrā smaidā, glāstā un skūpstā.

—  Migel, kā cilvēks var izjust tik daudz mīlestības?

Viņš atbild ar ilgu skūpstu.

Tonakt viņi gulēja dziļā un mierīgā miegā.

Turpmākās dienas aizrit atri, iepazīstoties un iekārtojoties jaunajā dzīvesvietā, bet kādu nakti Migels atkal nevar iemigt, jo bailes, kuras mīt visapkārt, ir nolaidušās ari pār Talaveru.

Velti Hirolama pūlas izklaidēt savu vīru, velti apber viņu ar mīlas pierādījumiem, velti glāsta viņa matus, velti skūpsta acis. Nepalīdz ne mīļi vārdi, ne viņas dziesmas.

Ak, kaut es spētu veikt kaut ko lielu, kas viņam atdotu sirdsmieru, Hirolama domā un iztēlojas: viņa ies kā svētceļotāja pie svētās Jaunavas uz Saragosu. Viņa ietu dienu un nakti, vēl vienu dienu un nakti, nedēļu un mēnesi, ietu basām kājām pa ērkšķiem un akmeņiem, ciestu badu un slāpes, ietu vaļējiem matiem, saplēstās drānās kā pēdējā ubadze, ja vien ar to varētu izpirkt mieru savam mīļotajam vīram. Un, ja arī ar šo upuri nepietiktu, viņa domā, tad es esmu ar mieru visu mūžu dalīties Migela ciešanās. Viņa lūdz madonnu. Zvēr tai pateicību līdz mūža galam. Taču viss velti. Pils atvērusi savas durvis un logus visādicrn mošķiem, ka kūņājas pa kaktiem, ņirdz zobus un draudoši uzglūn viņam ne vien nakts melnumā, bet ari saules pielijušā pusdienlaikā. Un cilvēks, simtkārt nolādētais, atkal tiek ierauts savas Jaunās sirdsapziņas peklē.

Atgriežas bailes, atgriežas pagātnes ēnas, un Migels, izmisuma vajāts, atkal izdomā jaunu glābšanās ceļu.

—   Dosimies augšā kalnos — vai gribi, mana mīļotā? Pārgulēsim būdiņā pie vecā Severo un rīta agrumā uzkāpsim klints virsotnē.

—   Es vēlos to pašu, ko vēlies tu.

Jā, varbūt tas viņam palīdzēs. Varbūt tur augstuma, kur cilvēku ļaunums nespej pacelties, kas ir tālu no trokšņainās pasaules un tuvu dievam, viņš tiks vaļā no ciešanām. Tur beidzot viņš sadzirdēs dieva balsi, nolūgsies viņu — un dievs viņam norādīs turpmāko ceļu. Tur, kalnu virsotnē, viņam izdosies atgūt spēkus plašajos apvāršņos un spirgtajos kalnu vējos. Tur viņš noteikti izjutīs dzīves uzvaru pār rēgiem, kas viņam seko un spiež pie zemes. Un tur viņš ļaunos vajātājus atstās vētru un viesuļu varā. Lai izgaina tos uz visām debesu pusēm! Lai satriec tos pīšļos pie klinšu granīta sāniem!

Hirolama ir apmierināta. Doma, ka Migels tiks glābts, apskaidro viņas acis un sirdij liek iepukstēties jaunās cerībās. Sejā plaukst rožains sārtums, un lūpās aplaiksnās smaids.

Pēcpusdienā, kalpotāju pavadīti, viņi dodas ceļā un nesteigdamies kāpj augšup kalnos.

Pie Severo būdiņas ir sanākuši gani, lai apsveiktu savu kungu, jo viss šis novads kopā ar cilvēku dvēscl^n pieder Manjaru dzimtai.

Gani atdod viņiem savu būdiņu pārnakšņošanai, paši viņi pārgulēs zem klajas debess, iekurtajā pavardā s-prakšķ paegļu zari, izplatīdami telpā asu smaržu.

Migela acis kļuvušas līdzīgas zēna acīm. Ak, cik tuvu ir kalnu virsotnes, un Hirolama atrodas viņam blakus! Cik burvīga šķiet šī ganu būdiņa ar aitādām uz neēvelētu dēļu lāviņām, ar mazītiņu lodziņu, kas veras kalnos un debesīs!

Arī Hirolama šeit ir gluži citāda. Roze pārvērtusies vienkāršā puķītē uz kalnu noras. Mati brīvi apņem maigo sejiņu, un prieks par jauno dzīvi, ko rītdiena viņai ieliks rokās, skan katrā sirdspukstā, katrā vārdā.

Noriet saule, migla aizklāj ieleju, dūmakā ietinas tāles, spēji satumst, un uz pauguriem iemirdzas ganu iekurtie ugunskuri.

Gani dzied. Spalgās balsīs viņi dzied vienmuļu melodiju, tad tā noslīd pāris toņu zemāk un ieskanas plaši un spēcīgi, lai, piepeši strauji krizdama, negaidīti aprautos. Dziesmas atbalss lec no pakalna uz pakalnu, līdz izgaist kalnos.

Kāds no jaunajiem ganiem vienkārši lalina improvizētu dziesmiņu bez vārdiem, tikai ar patskaņiem un uztraucošiem iekliedzieniem. Uzsvērta zilbe strauji mainās ar neuzsvērtu, un tad skan treļļi.

Citi gani dejo, līgodamies gurnos un kājas piesizdami seštaktu forlanā, sensenā dejā, kas lejā, pilsētās, jau sen aizmirsta.

Aligels un Hirolama drīz iet pie miera.

—   Esmu tik laimīga, Migel.

Acis viņam iemirdzas priekā, un viņš Ilirolamu kvēli noskūpsta.

Viņi iemieg klusumā. Arvien tālāk atkāpjas balsis un nakts skaņas, noslēpumainās čabēšanas un krakšķēšanas, kādās runa mežs snaudā, un miegs, kas viņiem slēdz acis, ir ciešs, bez sapņiem, bez rēgiem un bailēm.

Nākamajā dienā no paša rīta ir karsti un tveicīgi.

Hirolama, ģērbusies vieglā vasaras tērpā, ar Migelu roku rokā lēnām kāpj augšup kalnos, lāgu lāgiem apstādamies.

—        Tālāk gan es vairs nesaskatu nekāda ceļa, pat ne taciņas, Migel.

—   Es tevi vedīšu, nebaidies nenieka!

Viņi kāpj arvien augstāk.

Migels, sasniedzis to, ko vēlējies, priecājas kā bērns.

—       Gregorio mēdza man apgalvot, ka tikai pats sevī es atradīšot laimi, bet gudrais večuks ir pamatīgi kļūdījies. Kā gan es varētu būt laimīgs bez tevis?

Viņi jau ir uzkāpuši ļoti augstu, bet kāpj arvien augstāk un augstāk. Hirolama piekūst. Migels viņu atbalsta.

Uz kalnu kores paceļas krusts, vienkārši sasists no diviem priežu koka deļiem.

Migels, krustu ieraudzījis, sadrūmst.

Pat šeit, pasaules malā, kur reti kāds cilvēks sper kāju, atrodas šī naidīgā zīme.

Hirolama, nometusies ceļos pie krusta, skaita lūgsnu.

—   Jēzu, tu krustā sistais, — vējš rauj vārdus viņai no lūpām un sviež prom, — Jēzu, tu savu svēto brūču, savas cilvēkmīlestības un visas dzīvības vārdā, kuru tu mums esi izpircis, apžēlojies par mums, nabagiem! Dari tā, lai šis ceļš izvestu manu mīļoto no ciešanu labirintiem!

— Nāc, — Migels skarbi sauc, — nāc prom no šejienes! Uzkāpsim pašā kalna galā!

Hirolama, kaut pārguruši, bez ierunām pieceļas. Viņai salst.

Taču Migels ved viņu. sev līdzi arvien augstāk, viņš grib aizbēgt arī no šī pēdējā krusta, viņš grib būt kopā divvientulībā ar Hirolamu.

Pēc nogurdinošas kāpšanas abi beidzot nonāk pie mērķa.

Viņi stāv kalna virsotnē, lejā zeme iegrimusi dūmakā un miglā. Smagi mākoņi traucas viņiem garām, nesdami sev līdzi ledainu miklumu.

Hirolama stāv, vēju apņemta, saltums, izspiedies cauri drānām, stindzina ķermeni, mati atrisuši plivinās vēja, mute pavērta, jo grūti elpot.

Migels ir aizkustināts. Migels ir no sirds laimīgs, un viņa svētlaime šaja brīdī ir pilnīga.

—   Hirolama, es vienmēr esmu ilgojies aizsniegt mūžību, nonākt pie cilvēku iespēju robežas, ieiet tur, kur var ieiet vienīgi dievs.

Viņš pievelk viņas seju cieši klāt savai sejai un čukst

—   Es redzu tavās acīs mūžību, Hirolama.

Hirolamu pārņem trīsas. Beidzot pie mērķa! Seit Migels šķīstīs savu dvēseli no zemes sārņiem un atgriezīsies mājās, kā no jauna piedzimis, dzīves priekā starodams.

Hirolama pieliecas un noskūpsta klinšu bluķi, uz kura stāv Migels. To vietu, kur viņš jūtas laimīgs. Beidzot patiesi laimīgs.

Pateicīgi viņa paraugās debesīs un sastingst. Visapkārt savilkušies melni mākoņi, sāk birt krusa. Ledainie krusas graudi un'lietus viena mirklī izmērcē Hirolamu līdz ādai. Migels apliek viņas pleciem savus svārkus un, paņēmis zem rokas, steidzīgi ved viņu lejup.

Cik grūts ir atpakaļceļš! Kājas slīd dubļos, katrā solī draud briesmas. Ūdens straumes parplūdina taciņu.

Hirolama pūlas visiem spēkiem, viņa cenšas būt drosmīga, nesūdzas par nogurumu, taču beidzot nespēka saļimst.

Migels paņem viņu uz rokām un aiznes līdz ganu būdiņai.

Uguns iesprakšķas pavardā. Migels palīdz sievai, kuru krata drebuļi, pārģērbties un nogulda viņu.

Migels sēž pie Hirolamas guļvietas, tur viņas roku savējā un uzsmaida viņai.

Hirolama iemieg, un Migels dziļā mīlestībā raugās viņai sejā.

—   Sī bija visbrīnišķīgākā diena manā mūžā!

Pēc pusnakts Migelu pamodina vaids. Viņš nolec no lāviņas un ieklausās tumsā.

Klusums, nakts ir bez skaņām, tumsa kā lavīna mēmi spiežas virsū no visām pusēm.

Taču Migels nojauš, ka Hirolama ir nomodā, un gaida.

Pēc brītiņa atkal atskan vārga iekunkstēšanās.

—   Vai tu neguli, mīļā mana? — Migels čukst.

—        Es baidos, — tumsā čukstus atbild Hirolamas balss. — Es baidos, Migel.

Viņš iededz sveci, bet roka viņam dreb.

Hirolamas seja vairs nav bāla, kada tā bija pēc atgriešanas šeit, bet sarkana kār granātābols, mute kvēlo un acis spīd.

—        Nu jau esi sasilusi? — Migels pieliecas un noglāsta sievai vaigu. Taču roka tūlīt atraujas atpakaļ, jo sievas vaigs ir karsts un kvēlojošs.

Karstumi, viņš izbīstas. Sameklējis drānu, viņš saslapina to ūdenī un uzliek viņai uz pieres.

—        Guli, mana dārgā, — viņš klusi saka, bet balss ietrīcas bailēs.

Hirolama paklausīgi aizver acis, bet Migels, piemetis pavarda malku, apsēžas viņai blakus.

Pec īsas snaudas Hirolamu atkal krata drudža lēkme.

Viņa nemierīgi grozās un klusi sten.

—       Migel, vai tu redzi šo miglu mums visapkārt? Mēs esam tajā noslīkuši-. Tā ir tik ledaina. Man briesmīgi salst.

Migels pamodina Severo.

—   Kur šeit vistuvāk atrodams ārsts?

—       Ārsts ir tālu, jūsu godība. Puse dienas ceļā uz leju, diena un nakts atpakaļ uz kalniem.

—        Tūlīt aizsūti kādu pakaļ ārstam! Lai viņu atved uz Talaveru. No rīta aiznesīsim turp kundzi.

Pēc brīža jaunais gans dodas ceļā.

Hirolama murgo, Migels glāsta viņas rokas un vaigus. Beidzot drudzis aprimst — un viņa iemieg.

Severo ar savu ganu suni sargādami sēž pie durvīm līdz pašam rītam.

Kad Hirolama pamostas, saule jau ir augstu pakāpusies virs kalniem.

—   Jā, jūtos labāk. Jūtos daudz labāk.

Migels, sakrities no negulētās nakts, baiļojas savas mīļotās sievas dēļ. Viņa jūtas labāk. Daudz labāk, kā viņa saka. Bet vai tā patiesi ir? Tāpēc uz to nevar paļauties! Jādara viss, kas ir viņa spēkos! Ārstam viņš dos tik daudz zelta, cik tas spēs panest, viņš dos Hirolamai savas asinis, savu elpu, visu, visu, lai tikai viņa kļūtu atkal vesela.

Gani uz paštaisītām zaru nestuvēm uzmanīgi nes aitādās ievīstīto llirolamu uz Talaveru. Ceļš ved no kalniem lejup uz ieleju, cauri mežam uz pili. Talaverā Hirolamu nogulda gultā, un Migels apsēžas viņai blakus.

Diena paiet mierīgi.

Taču pēc saules rieta Hirolamas seja atkal sāk kvēlot nedabīgā uguns sarkanumā.

Migels nepacietīgi gaida ārstu.

—       Jāiet tālu, — pils pārvaldnieks saka. — Viņš var ierasties šeit ne agrāk kā rltrītā.

Sī nakts šķiet bezgalīga.

•Saule uzlec tik sarkana, it kā būtu vīnā izmirkuši. Tā peld rīta miglā kā asinīm pieplūduši acs, ar pūlēm cīnīdamās cauri mākoņu viļņiem. Aitas, zvaniņus šķindinādamas, dodas uz liesajām kalnu ganībām.

Uz ceļā pārguruša zirga ierodas vecs dziednieks, izkaltis un grumbains, ar šaurām, ūdeņainām acīm aiz acenēm raga ietvaros.

Viņš apskata Hirolamu, nolaiž viņai no vēnas asinis, kā ir pieņemts, un palūdz Migelu blakus istabā.

— Mēs, lauku ārsti, dzīvojam gaužām trūcīgi, jūsu go

dība. Par savu darbu mēs vairāk saņemam lāstus nekā reālus. Bet tas nav taisnīgi. Nepavisam nav taisnīgi.

—• Runājiet par lietu, kungsl

—       To es ari grasos darīt, godība, un esmu nelaimīgs, ka nevaru jūs iepriecināt. Kur gan viņas godība varēja tā

saaukstēties?

—       Kalnos, — Migels drūmi atbild. — Pašā kalnu galā mūs pārsteidza lietus gāze.

—       Tas ir ļoti slikti. Tik trausla un maiga būtne. Viņai neder kalnu drēgnais klimats.

—       Tātad kalnu klimata dēļ viņa saslimusi? — Migels, iedomādamies, ka viņš pats bija Hirolamu piespiedis kāpt kalnos, aizžņaugtā balsī jautā.

—   Jādomā gan, godība.

—   Un tālāk? — Ķērkstoši skan Migela balss.

—   Esmu izdarījis visu, kas ir cilvēka spēkos.

—   Ko tas nozīmē? — Migels nobāl.

—       Tagad viss dieva ziņā. Ja viņš gribēs, viņas godība atveseļosies, bet, ja būs nolēmis cirst brūci jūsu sirdī, nekas nespēs apturēt viņa roku.

—       Ko jūs ar to gribat teikt? — Migels uztraukti iesaucas. — Runājiet skaidrāki

Taču ārsts paceļ bālās acis pret griestiem.

—       Apžēlojies par viņu, tu visuvarenais dievs! Cik maz ir šādu skaistu un cēlu sieviešu zemes virsū!

Migels nodreb, dzirdēdams šo netieši izteikto spriedumu. Viņš smagi elpo, balss viņam aizlūst, lūpas murmina nesakarīgus vārdus, bet sirdī uzbango melni izmisuma viļņi.

—       Palieciet pie viņas, dakter! Uzraugiet viņu dienu un nakti! Jums viņa jāglābj! Es jums došu tik daudz zelta, ka nevarēsit panest.

—       Zelts ir skaists, man tas patīk, godība, un es labprāt šeit paliktu. Taču es nevaru. Mums lejā ir drudža epidēmija. Ko tie nabadziņi bez manis iesāks?

Migelam aiz niknuma acu priekšā noņirb sarkani plankumi.

Kā šis nabags uzdrošinās dot priekšroku kaut kādiem bezvārdu radījumiem, kuru dzīvība ir tikpat nenozīmīga kā viņu nāve?

—  Jūs paliksiet šeit! — viņš strupi pavēl.

—       Nevaru, nevaru, jūsu godība, — ārsts pretojas. — Tas būtu necilvēcīgi, -ja es pamestu savus slimniekus.

—       Bet pamest manu sievu — tas nebūtu necilvēcīgi? —• Migels iekliedzas.

—       Seit esmu visu izdarījis, kas ir manos spēkos, jūsu godība. Es vairs neko nevaru līdzēt. Tikai dievs, kā es jau teicu, izlems. Taču tiem lejā es vēl varu palīdzēt.

—       Jūs paliksit šeit! — Migels egoistiski paliek pie sava, un vēnas viņam deniņos pietūkst.

—   Nepalikšu! Nedrīkstu palikt! — ārsts iesaucas.

Migels jauni iesmejas un saplaukšķina rokas.

—       Katalinon, šis kungs paliks pie mums! Viņš dzīvos istabā blakus kundzes guļamistabai. Lai viss būtu viņa rīcībā, tikai viņš nedrīkst, saproti, nedrīkst atstāt Talaveru!

—   Sapratu, jūsu godība. — Katalinons māj ar galvu.

•— Jūs uzņematies lielu atbildību, jūsu godība, ar varu

mani aizturēdams, — ārsts uztraucies sauc. — Simtiem cilvēku jūs ienīdīs un nolādēs par to!

—       Lūdzu šeit, cienītais kungs! — Katalinons ved ārstu prom.

—   Es jūs lūdzu, godība, vēlreiz…

Migels vairs viņā neklausās.

Kad aiz abiem aizkrīt durvis, Migels ieiet pie Hirolamas.

—       Ak, Migel, tu nevari iedomāties, cik labi man kļuva! Priecājies kopā ar mani! Tagad es jūtos daudz labāk un spēcīgāk. Tas droši vien ir labs ārsts.

—       Viņš paliks šeit. Viņš tevi ārstēs, kamēr tu izveseļosies.

Hirolama viņam uzsmaida, pievelk viņu sev klāt un, kad viņš ir apsēdies blakus gultai, saņem viņa roku. Tā viņi ilgi sēž klusēdami.

Diena ir cerību pārpilna. Bet pievakarē Hirolamu atkal pārņem drudzis.

Visu nakti Migels sēž pie viņas gultas.

Nākamā diena atkal vieš jaunas cerības. Migels priecājas, viņa sirds ir gaviļu pilna, apmākušās debesis noskaidrojas, taču, tiklīdz satumst, Hirolamas stāvoklis piepeši pasliktinās.

Viņu moka stipras sāpes krūtīs, temperatūra ceļas, viņai trūkst gaisa, un elpa ir īsa un saraustīta. Ārsts bezpalīdzīgi rausta plecus.

Tomēr Migels nepieļauj pat domu par tuvojošos nelaimi.

—   Pēc tam kad tu būsi izveseļojusies, paliksim vēl kādu laiku šeit. Bet tad brauksim uz Manjaru un, ja tev tur patiks, apmetīsimies uz dzīvi, vai vēlies? Tu redzēsi, cik mēs būsim laimīgi. Kas tev notika, maziņā? Tev acīs asaras. Tu raudi?

—   Tas nekas, Migel. Es raudu aiz prieka. Esmu laimīga. Pastāsti man par Manjarul Mēs turp aizbrauksim, kad es būšu vesela.

Migels balsī, kas brīžiem aizlūst bailēs, kuras viņš visiem spēkiem cenšas slēpt, stāsta par balto pili Andalūzijas līdzenumā, kurā aug olīvas un pistācijas, par aitu ganāmpulkiem, par visskaistāko Spānijas zirgu bariem, par granātaugļiem, kas nogatavojas Gvadalkvivīras krastos.

Hirolama brīžiem ieklausās viņa vārdos, brīžiem nedzird neko. Drudzis nežēlīgi krata trauslo, novājināto ķermeni.

—   Dod man savu roku, Migelitol Es mazdrusciņ baidos. Nekas. Gan pāries. Esmu taču pie tevis. Tā ir mana laime…

Svelpjoša elpa plosa klusi izrunātos vārdus. Saņēmusi visus spēkus, Hirolama paceļ roku, lai viņu noglāstītu, bet tā pusceļā noslīgst atpakaļ un nu guļ uz segas caurspīdīgi bāla, nekustīga, nevarīga.

Migels nobāl, un uz deniņiem viņam izspiežas sviedru lāses. Hirolama pamana viņa izbīli.

—   Tas ir aiz nespēka, Migel.

Migels pamana, ka viņas lūpas nodreb. Viņš novēršas, bet uz sienas ierauga Ilirolamas galvas aprises, kura plīvojošās sveces liesmas gaismā ēnojas neskaidra un izplūdusi.

Nakts sasniegusi savu kulmināciju, nakts, skaidra, auksta, neganta un nežēlīga. Vējš iegaudojies metas logos tā, ka tie nodžinkst.

Telpai cauri izskrien ledaina pūsma. Abi nodreb.

—   Pieliec man savu seju, — Hirolama lūdz.

Viņas seja kvēlo kā uguns,

—   Tā es tevi jūtu pie sevis, — viņa čukst, — jūtu tavu seju, taču redzu tevi iztālēm. Tu aizej no manis.

—   Nē, es esmu pie tevis, ne soli es neatkāpjos no tevis, — Migels apgalvo.

Vējš šausta tumsu, pusnakts, pilna ēnu un rēgu, lodā pa istabu, jaunu vēstoši trokšņi saplūst ar vēja auriem.

Bet pāri visiem pusnakts trokšņiem nepārtraukti lidinās draudīga, svelpjoša, griezīga skaņa un neapklust. Sveču liesmas kjūst rudas, un to degļi mirdz asins krāsā.

—       Paraugies man acīs, — Hirolama lēni saka, un viņa redz Migela acīs bailes.

Viņš iespiež seju sievas matos, cieši apskauj viņu un tā paliek nepakustēdamies.

Migelu, ilgā nomoda un mokošo baiļu novārdzinātu, pārvarējis miegs.

Hirolamai zem viņa galvas smaguma sāp plecs, no nekustīgās gulēšanas sāp visas maliņas, viņai ir tik grūti, ka nespēj paelpot, taču visiem spēkiem pūlas gulēt mierīgi, lai tikai viņu neuzmodinātu. Piepeši viņu uzmodina spēcīgs vēja trieciens logā, no kura logs atsprāgst vaļā, un vēja brāzma iešaujas iekšā kā paša nelabā trenkta.

Migels pielec kājās, Hirolama izbailēs paceļ galvu, bet loga četrstūrī nekas cits nav redzams kā vien melna pusnakts tumsa. ^ _

Migels steidzīgi aizver logu.

Viņš taustās pa krēslaino istabu kā neredzīgs, meklēdams atbalstu ik uz soļa, jo viņu pārņēmušas stindzinošas bailes.

Viņš atved šurp ārstu.

Ārsts paklausās Hirolamas sirdspukstus un svelpjošo elpu. Tad viņš, ne vārda neteikdams, pieceļas.

—   Nu, kā? — Migels čukstus prasa.

—       Ļauns liktenis, godība. Lūdziet, lai dievs sūta brīnumu! Metieties ceļos un lūdziet! Varbūt…

Skaitīt lūgsnu? Lūgt dievu? Nē, nē. Nespēju. Nespēju. Es nespēju viņu lūgties.

—       Migel, — čukst Hirolama, un viņš, pagriezies pret viņu, redz viņai uz pieres nāves zīmi.

Un tad salūst viņa lepnums kā salmu stiebrs, viņš noslīgst ceļos un lūdz.

Hirolama skatās lūdzējā un domā par nāvi.

Jā, tuvojas beigas. Viņš paliks viens. Taču viņš atgriežas pie dieva. Viņš kļuvis citāds! Viņš kļuvis citāds!

Lūgsnas vidū Migels piepeši saraujas, kā zibens ķerts. Viņš atjēdzas un notrīs. Pūlas piecelties. Kājas ļimst, grīļojas, klūp, rokas velti tver gaisā pēc atbalsta, cenšas pieturēties tukšumā, viņš streipuļo pa istabu, tver gaisu lūpām, un atziņa, šausmīgāka par pašu nāvi, atplaiksnas viņa apziņā.

—       Vai tā ir tava atriebība, dievs? Vai ar to tu mani pieveiksi?

Migels smok bez elpas, viņš atrauj vaļā krekla apkakli, un apspiestās sāpes izlaužas ar nevaldāmu spēku.

Viņš piestreipuļo pie krucifiksa.

—   Tu neesi dievsl Tu esi sātans! Asinskārs sātansl

Migels lokās sāpēs. Un šausmu aizmigloto acu priekšā

viņam paveras ņirdzošs bezdibenis un virs tā dusmās saviebta dieva seja. Ak, nežēlīgas ir dieva dusmas! Nav spēka, kas varētu stāties pretī viņa atriebībai un varai.

Migels atskārst savu niecību un cīņas spēku nesamērību. Viņš atgriežas pie Hirolamas.

—  Migel, — viņas lūpas dveš tikko sadzirdami,

—  tumsa mani apņem… Nakts spiež plakstus… Iededz gaismu … gaismu …

Viņš iededz vēl otru lukturi un dažas sveces. Istabā kļūst gaišs.

—   Es smoku … gaisu … Atver logu …

Migels atver visus logus, vējš iedrāžas istabā, un švīkstēdami plivinās tā ledainie spārni.

Aukstajam, baltajam mēness ripulim ir ģindeņa vieplis ar melniem dobuļiem acu vietās. Kalnos likteņa dievietes auž neredzamu līķautu.

—       Pretojies slimībai, Hirolama, — Migels sauc. — Nepadodies! Palīdzi man, pretojies …

—       Es vairs nespēju, — Hirolama izdveš. — Vienīgi dievs…

Dievs!

Atkal tas pats vārds. Atkal šī pārcilvēcīgā vara, šis nežēlīgais spēks, pret kuru es veltīgi cīnos.

Drudža karstums kā ugunīgs vainags ieskauj Hirolamas pieri, kas noraso nāves sviedriem. Tūkstoš nokaitētu adatu dursta viņas krūtis, gaiss šķiet dedzinošāks nekā kausēta alva.

—   Esmu krustcelēs, — ar pūlēm čukst Hirolama.

—   Simtiem ceļu plešas manā priekšā… pa kuru iet… visur tumsa … palīgā … palīgā …

Dieva sods. Dieva atriebība. Migela acu priekšā aizzib visa viņa iepriekšējā dzīve. Viņš postīja, sēja bēdas, nesa nāvi. Un šodien dievs nogalina to, ko Migels mīl par visu vairāk.

Aligels pieceļas un piestreipuļo pie krucifiksa.

—       Tu, kungs, — viņš krampjaini izgrūž, — apžēlojies par viņu! Es lūdzu tevi, dāvā viņai dzīvību! Es zinu, ka tu to vari. Ņem mani viņas vietā! Moki mani, dedzini liesmās, nogalini mani, tikai viņu glāb!

Sodi mani ar mūžīgām mokām, tikai viņu glāb! Dievs varenais un žēlsirdīgais, dod man zīmi, ka tu mani dzirdi, ka tu mani uzklausi!

Dievs klusē, un Hirolama mirst.

Kurls un mēms ir izplatījums starp debesīm un zemi, tikai ļaunā, augslļā skaņa ledaini svelpj telpā.

Smaga nopūta atsauc Migelu atpakaļ pie gultas. •

—       Migel, — Hirolama dveš tikko dzirdami, — mani vairs nesmacē, man ir tik labi… miers un klusums … aizeju, bet atkal atgriezīšos… aizeju, bet tomēr palieku pie tevis …

Nāves ēna iegulst viņas sejā.

Seja kļūst arvien bālāka, stingāka un aukstāka.

Pēdējos spēkus saņēmusi, viņa vēl pasmaida un izdziest.

—       Neaizej! Paliec pie manis! Ja dievs mani nedzird, uzklausi vismaz tu!

Migels kliedz, ar skūpstiem grib viņu atdzīvināt, taču mierīgā, bālā seja sastingst arvien vairāk, plakstiņi nekustīgi klāj acis, un skropstas met uz vaigiem lokveida ēnas, mute klusē, nāves aizzīmogota.

Visapkārt svelpj salts vējš, bet virs tā augstā, sirdi plosošā skaņa.

Kalpotāji, gani un kalnieši nāk pie mirušās ar lūgšanām, ziediem un pavada viņu kādu gabalu viņas garajā ceļā.

Aiz priežu koka zārka iet Migels. Viņš iet, galvu nokāris, izvairīdamies paskatīties uz krustiem, kas laiku pa laikam parādās ceļā, iet, skatienu no zārka nenovērsdams.

Kad viņi sasnieguši lielceļu, zārku noņem no nestuvēm un uzliek uz ratiem. Migels iet aiz zārka divas dienas līdz pašai Seviljai.

Viņš iet kā nedzīvs. Neko neredzēdams, neko nedzirdēdams, neko nejuzdams. Tikai tad, kad apziņā atkal atgriežas doma, ka pats vainojams Hirolamas nāvē, piespiezdams viņu nākt līdzi kalnos, Migelu pārņem neizsakāmas ciešanas.

Migela pils ir drapēta ar melnu drānu.

Jasmīnu un apelsīnu balto ziedu kupenu ieskauta, sveču gaismas apmirdzēta, dus mirusī.

Balts tērps un balts ķermenis, kas pēc tēva vēlēšanās ticis iebalzamēts.

Manjaru dzimtas kapenes ir atvērtas un sagatavotas.

Taču Migels nerūpējas ne par ko. Viņš atraida radus un draugus, ne ēd, ne dzer.

Dienu pirms bērēm sēru viesi klusi pulcējas apkārt zārkam, ziedu kalni aug. Pēc senas paražas visa pilsēta nāk atvadīties no mirušās. Ierodas arī Migels, neskuvies, neuzposies, ar pelnu pelēku, iekritušu seju un sausām, izdegušām acīm.

Pilsēta ir satriekta. Cik nevērīgi viņš apģērbies! Cik nolaidies! Kā viņš uzdrošinās tāds nākt pie mirušās!

Skatieties! Viņam nemaz nesāp sirds par sievas nāvi. Viņš neko neizjūt. Kā arvien, ir auksts un vienaldzīgs. Kauns, simtkārt kauns un vispārēja nicināšana viņam!

Migels, nepiegriezdams ne mazāko vērību sēru viesiem, apsēžas pie va|ējā zārka, viņš neatbild uz līdzjūtības apliecinājumiem, bet sēž klusēdams un nekustīgi raugās Hirolamas sejā.

Sēru viesi aizvainoti klusām uz pirkstgaliem aiziet.

Ir nakts, visa apkārtne, iegrimusi miegā, bet Migels skūpsta mirušo uz lūpām, nr visiem dvēseles spēkiem lūgdams viņu celties augšā, dzīvot.

Viņš izmisis pieprasa dievam, lai uzmodina Hirolamu no nāves.

Viņa elsas un vaimanas piepilda pili un aizskan līdz ielai.

Migels izmisis dauza galvu pret zemi, lūdz, raud, sauc, lādas, vaid.

Mirusī klusē, dievs neatbild.

Migela sirds pārvēršas akmenī. Viņš atkal apsēžas un vāķē mirušo.

No dziļā sastinguma viņu vēl pirms rītausmas izrauj gaiļa dziedāšana.

Sajā brīdī viņam iekrīt prātā, ka šodien Hirolamu guldīs kapā.

Nē, nē! Viņš neatdos Hirolamu. Viņiem jāpaliek kopā.

Nozvērinājis dažus kalpotājus klusēt, viņš liek nekavējoties iecelt zārku ar mirušo slēgtos ratos. Pats viņš uzsēžas zirgā un, tikko svīst rītausma, kopā ar pavadoņiem pa Heresas vārtiem izbrauc no pilsētas.

Migels ved mirušo Hirolamu uz kalnu novadu Rondu, kuru sauc arī par Sniega tuksnesi.

Rati, pārjumti ar pelēku audeklu, kratās pa kalnu ceļiem uz Rondu un pret vakaru iebrauc Morenes ciematā.

Zemnieki ar lākturiem rokās ziņkāri apstāj slēgtos ratus.

—   Jūs vedat zārku?

—   Tiešām? Zārku ar līķi?

—       Nē, — Migels kā nemaņā atbild. — Viņa nav līķis. Viņa ir dzīva.

Zemnieki pārkrustās un izbijušies atkāpjas.

Pēc īsas atpūtas viņi brauc tālāk un otrās dienas pēcpusdienā nonāk Rondas kalnāju vidienā. Smagi un nesteigdamies, soli pa solim gājiens virzās uz priekšu.

Viņi apstājas eglaines izcirtumā.

Migela ļaudis dodas meklēt pārtiku, un Migels paliek pie zārka viens. Viņš noņem zārkam vāku un apsēžas pie tā. Tā viņš sēž stundu „pēc stundas, kamēr iemieg.

Sāk jau krēslot, kad viņš pamostas un ierauga sev blakus nometušos večuku, kurš ir pati nabadzība, taču sejā viņam ir pilnīgs miers.

Redzot, ka vīrs pamodies, večuks pieceļas, paklanās mirušajai, paklanās dzīvajam un ieskatās vērīgāk Hirolamas sejā.

—        Tā nav ikdienišķa seja, — večuks balsī domā. — Ikdienišķām sejām nepiemīt tāds skaistums. Sāda seja var mīkstināt pat dieva tā kunga dusmas, kaut arī viņš būtu nezin kā apskaities. Kurp viņu vedat?

—   Kalnos, — Migels strupi atbild.

—•" Jā, tas ir labi. — Večuks saprotoši pamāj. — Jūs viņu apglabāsiet kalnu vidū. Tur viņai būs mierīgāk nekā pilsētas kapsētā. Tur viņai dziedās putni un iepriecinās viņu ar savām dziesmām.

—   Es negribu viņu apglabāt, — Migels atzīstas.

Večuks pievērš savu mierīgo skatienu Migelam.

—       Tas nav labi. Jums nav tiesību, cienītais kungs! Dievs ir vēlējis mirušajiem dusēt mierā.

—        Dieva griba? — Migels sadrūmst. — Kas to tik labi zina? Kas zina, no kurienes tā cēlusies?

—       No bezgalīgas labsirdības, — večuks iesāk, bet tiek strupi pārtraukts.

—       No bezgalīga ļaunuma, no atriebības kāres, no naida …

—       Kļūsiet, — večuks pavēloši iesaucas. — Dievs ir pati labsirdība …

—       Viņš nokāva manu sievu. — Migels griež zobus. — Bet viņu nokaut spēja tikai asinskārs plēsoņa.

Večuks izslienas, un acis viņam zibsnī dusmās.

—       Vai tik tu pats neesi šis plēsoņa? Vai pats neesi viņu nokāvis un tagad novel vainu uz dievu?

Migels nodreb, bet saņēmies atkal nikni iesaucas:

—       Dievs taču spējot visu. Kāpēc viņš neglāba manu sievu? Es nokritu viņa priekšā ceļos, lūdzos no visas sirds, bet viņš manī neklausījās un nonāvēja viņu. Viņš ir slepkava, nevis es.

Večuks atgaiņājas rokām un dusmīgi šņāc:

—       Lai tev kraukļi acis izknābj, zaimotāji Lai tev mēris uzkrīt, lai tevi elle aprij…

—       Klusu, — Migels iekliedz večukam sejā, — klusu, vai arī es tevi noduršul

—        Dari tol Durt Tu laikam esi paradis bradāt pa asinīm. Bet tevi gaida verdošs piķa katls un mūžīga elles uguns, bezdievi.

Večuks paņem grozu ar augiem un grasās uz promiešanu.

Migels, brīdi klusējis, pagriežas pret večuku.

—   Kam tev šī zāle?

—       Slimniekiem, brūču dziedināšanai, — večuks nelaipni atbild.

Migelam balss ietrīcas, kad viņš klusu jautā:

■— Bet mirušos augšāmcelt nevar?

Tad večuks atkal atmaigst un noglāsta Migelam roku.

—        Tu viņu esi mīlējis, tas ir redzams. To var manīt arī no tavas pārsteidzīgās valodas. Bet tev jābūt vīrišķīgam. Vīrišķīgs cilvēks prot ne tikai citiem brūces cirst, bet arī par savām nežēloties. Mirusī kundze, pēc sejas spriežot, ir bijusi taisnprātīga. Bet tādiem nāve nav nelaime. Nekas viņai vairs nesāp, nekas nemoka, un ne pēc kā viņa vairs neilgojas. Bet tev, cilvēk, lai dievs sūta savu mieru!

Večuks nozūd aiz zemajām priedītēm, un tumsa straumēm plūst lejā no kalniem.

Sājos nemierīgajos laikos, kad plosās kari un valda bailes no svētās inkvizīcijas, ikviens ceļotājs šķiet aizdomīgs. Viss ciems saskrien kopā, lai aplūkotu svešiniekus un pārliecinātos, vai nav iemesls baidīties no viņu ierašanās.

Ciemu, kas celts no nededzinātiem ķieģeļiem, ciemu, kas ir dzeltens kā vējā izdēdējuši salmi un pielipis klinšu pakājei, Migela ierašanās satraukusi.

—       Ierādi mums atpūtas vietu, stārast, — Migela kalps prasa, redzēdams, ka viņa kungs, domās iegrimis, raugās gaišajā svītrā pie apvāršņa. — Mūs vajā laupītāji, un tnes meklējam patvērumu.

Ciema vecākais svārstās.

—   Bet ko jūs vedat? Zārku? Kāpēc un kurp?

Aļigels neko nedzird, viņš velk ar zobenu ceļa putekļos dīvainas zīmes.

—       Lai paliek šeit, stārasti — Daļa ciema iedzīvotāju iežēlojas.

—       Lai iet savu ceļu, no kurienes nākuši, — citi runā. — Mēs negribam, ka pie mums pa nakti paliek līķis.

Kalps pieiet ciema vecākajam cieši klāt.

—       Neliedz mums atpūtu, labais cilvēki Mēs atlīdzināsim zeltā.

Taču ciema vecākais nepaspēj ne muti atvērt, kad ciemā uz zirgiem ieauļo trīsdesmit kareivji un ielenc ratus.

—       Beidzot! Notvērām gan! Mēs esam hercoga Mendosas karavīri. Zārkā guļ mūsu kundze. Viņi mums to nozaga. Sitiet viņus, tikai sargieties ievainot grāfu Migelu, — sauc karavīru komandieris.

Izceļas kautiņš.

Beidzot arī Migels atjēdzas un atgriežas īstenībā, viņš cērt ar zobenu visapkārt kā prātā jucis. Pieci kareivji saļimst no viņa zobena un paliek guļam asins lāmās.

Vienā mirklī Migela ļaudis ir pievārēti, un Mendosas karakalpi uzšauj zirgiem, rati ar zārku sāk kustēties, un tiem pakaļ aizauļo visi dzīvi palikušie.

No Migela zobena pil asinis, ciema laukums ir tukšs.

—       Kungs, kungs, — kāds viņa kalps, zemē gulēdams, sauc vājā balsī. — Redziet, kāju man sadūra, suņi tādi!

Migels pieiet pie kalpa, iedod viņam naudas zuteni un saka:

—       Paliec šeit, kamēr izveseļosies! Tad atgriezies Seviljā.

—   Un kurp jūs iesit, godība?

Migels papurina galvu.

—  Meklēt ceļu pie viņas.

—       Palieciet šeit — kopā ar mani, — kalps lūdz. — Pagaidiet mani! Pēc divām trim dienām es būšu atkal uz kājām un iešu kopā ar jums, kurp vien vēlēsities. Es taču nevaru jūs šajos Pūķa kalnos pamest vienu!

Bet Migels kalpā neklausās. Viņš nogriežas uz ceļu, pa kuru nesen šurp atbrauca, un metas skriet.

Migelam kalnu vidienā kļūst baigi no vientulības.

Ak, vientulība, smagāka par koka krustu, smacējošāka par elpas trūkumu, tukšāka par izmisumu, nomācošāka par izmirušu tuksnesi! Ak, dienas, bez gaismas, bezgalīga izmisuma pilnas! Es eju pa tavu tumsu, eju pa miglu, kas saldē, un meklēju ceļu pie viņas.

Zinu, ir tikai viens ceļš. Cita man vairs nav. Nevaru bez tevis dzīvot, Ilirolama. Nevaru būt viens pats. Es eju pie tevis.

Dienvidus pusē pie apvāršņa iemirdzas zvaigzne.

Migels metas aizā.

Taču dievs viņam nav vēlējis mirt. Pašnāvnieks iekrīt krūmos, kas aug aizas dibenā, un zaudē samaņu.

Ataust diena, dzirkstoša kā zeltains Bobadiljas vīns, tuvumā atskan cilvēku balsis.

Vairāki mūki ar rožukroņiem pie jostas aizas dibenā meklē ārstniecības augus.

Viņi ierauga Migelu. Noguldījuši rasainajā zālē un palīdzējuši viņam atgūt samaņu, mūki laipni to uzrunā:

—  Jūs nokritāt no klints, kungs?

—       Nē, — pašnāvnieks atklāti atbild, — Es nolēcu no klints.

Mūki atvirzās nost un samulsuši raugās cits citā. Vecākais ierunājas:

—       Izgatavosim no zariem nestuves un aiznesīsim viņu pie mums.

—   Kur tas ir — pie jums? — Migels ar pūlēm izgrūž.

—   Uz mūsu klosteri, kungs.

—       Nē! Nemūžam! Es nesperšu kāju uz klostera zemes. Negribu būt kopā ar dievlūdzējiem. Ļaujiet man šeit nomirt!

Bet, kamēr mūki gatavo nestuves, izvārgušais Migels iegrimst nemaņā.

Ta, pašam nezinot, viņš tiek aiznests uz baso karmelītu klosteri, kas atrodas netālu no Montejakas pilsētiņas.

Tajā pašā dienā pa Migela pils vārtiem Seviljā iziet sēru procesija, pavadīdama Hirolamu uz mūžīgo dusu. Migels guļ klostera cellē tālu no Hirolamas, viņš nezina, ka šajā dienā viņam ir jāiet aiz zārka un jārāda ļaudīm savas asaras, nezina, ka ļaudis par to, ka viņš nepavada savu sievu pēdējā gaitā, nosoda daudz nežēlīgāk nekā par simt citiem grēkiem.

Beidzot pamodies viņš ierauga sev virs galvas balsinātus griestus un iepretī aizrestotajam logam pie sienas krucifiksu.

Atkal viņšl Ienaidnieks, kurš mīt visur.

Kaut viņš spētu aizbēgt no tā uzmācības! Atstāt šo rūgtuma piesātināto zemi un aiziet ēnu valstībā, kur nav nedz dzīvības, nedz nāves, kur nav ne par ko jādomā, kur valda tikai mūžīga klusēšana un miers. Bet nav šāda patvēruma. Ir tikai mūžīga dzīvošana un mūžīgas ciešanas.

Migels atkal iemieg, taču pamostas uz lāviņas klostera dārzā. Viņam blakus sēž mūks.

Ir silts, spēcīgu smaržu pilns novakars, un gaisā švīkst baložu spārnu vēdas. Baltie putni kā sniega pārslas nolaižas uz sarkanā jumta, un to dūdošana skan kā miera un klusuma dziesma.

No pumpja pa koka renīti tek ūdens un, pilēdams lejā uz akmeņiem, mirdz un skan. Pa ziediem lodā kamenes un apmierināti zumzina.

Mūki strādā dārzā.

Kāds pretstats šai miermīlīgajai ainavai ir nelaimīga cilvēka saplosītā dvēsele!

—    Beidzot esi pamodies, dēls, — mūks laipni saka, šķirodams kukurūzu un atlasīdams no labajiem graudiem bojātos.

Migela acis iedzirkstas dusmās un nicinājumā. Viņš grib pielēkt kājās, bet mūks viņu aiztur,

—   Vai es atrodos cietumā?

—   Tu atrodies nabago brāļu klosterī, kungs. Es esmu brālis Benedikts, dieva un tavs kalps.

—   Es negribu šeit atrasties. Laidiet mani!

—    Necelies augšā, dēls! Priora tēvs teica, ka tu nedrīksti piepūlēties. Viņš teica, ka tu esot slims. Tev vajag paklausīt.

—       Man vajag? — Migels iekliedzas. — Kurš uzdrošinās man pavēlēt? Es esmu kungs pār simttūkstoš dvēselēm, es esmu …

—       Es nezinu, dēls, kas tu esi, — Benedikts laipni atbild. — Nedomā par to, tas tevi uztrauc. Pašlaik galvenais ir tas, ka tev jāatveseļojas.

—   Es esmu grāfs Migels no Manjaras…

—       Tev ir skanīgs vārds, dēls, — mūks mierīgi viņu pārtrauc. — Iekams es kļuvu par brāli Benediktu, mani sauca par Francisko Sarua. No kurienes tu esi, kungs?

—       Vai tu mani nepazīsti? Neesi nekad par mani dzirdējis?

—       Nē, dēls, — Benedikts vienkārši atbild. — Mums šeit nekas cits nerūp kā vien dievs un darbs. Raug, cik laba padevusies kukurūza! Mums jāatlasa labākie graudi sēklai. Izstiep roku un paraugi! Laba, vai nav tiesa?

Migels negribēdams pastiepj roku, bet tūdaļ to atrauj atpakaļ un sadrūmst.

—       Ar olīvām šogad mums nav tik labi veicies, — brālis Benedikts turpina. — Tās ir diezgan pasausas. Toties vīnogas ir lieliski ienākušās. Cik visā pasaulē ir vienādas rūpes! — Viņš klusi iesmejas. — Ēģiptē es šķiroju rīsus, šeit — kukurūzu, bet kā tur, tā šeit tas esmu es, tas pats cilvēks, tikai graudi ir citi.

Abi klusē, vakara zvani saviļņo klusumu.

Zvanu skaņas atgādina Migelam Hirolamu un atkal uzpūš sāpju liesmu.

Benedikts, nometies ceļos, dievbijīgi skaita Angelus[8].

Vakariņās Migels kopā ar mūkiem apsēžas pie ozolkoka galda — un viņam pasniedz labāko siera un maizes šķēli un prāvu krūzi piena.

Kad viņš jau ir apgūlies, no kapelas atskan mūku kori dziedātais:

—   Dievs debesīs, mēs tevi slavējam!

—       Es tevi ienīstu. — Migels griež zobus klusās, nevarīgās dusmās. — Ienīdīšu līdz mūža galam. Ienīstu tevi par to, ka tu man tik ilgus gadus nenovēlēji cilvēcīgu laimi. Ienīstu tevi par to, ka, tikko biju laimi atradis, tu man to atņēmi, cirzdams dvēselē tādu brūci, ar ko nevar ne nomirt, ne dzīvot.

Klosteris noklust.

Migelu saldē klusums un moka lēnās mirkļu elsas tumsā. Ne nomirt, ne dzīvot.

Taču miegs nenāk, un atkal ataust jauna, bezcerīga diena.

Migels klimst pa klosteri, novēršas no krustiem, izvairās uzmest_ skatienu jebkurai dieva zīmei, viņš klaiņo apkārt pa dārzu lieks un nevajadzīgs starp strādājošiem mūkiem, ēna ar melnu iekšpusi, pusdzīvs starp dzīvajiem, pusmiris pie mirušo kapiem. Skatīdamies mūku klusajā, pieticīgajā laimē, Migels jo asāk izjūt pretstatu — savu izmisuma pilno bezmērķību. Lūk, šie dieva kalpi dzīvo mierīgi ka aitas ganībās un pilnīgā padevībā dievam! Ak, ka es apskaužu viņu mierīgās sejas, jo man vēl arvien asinis kvēlo dedzinoša liesma!

Līdzīgi varētu izskatīties paradīzē. Tur valda miers un klusums, svētlaimīgās un apžēlotās dvēseles uzturas dieva tuvumā. Arī tava dvēsele, Hirolama, atrodas to vidū. Tev noteikti tika dāvāta mūžīgā dzīvošana. Ja arī es tev sekotu, es tevi neatrastu. Es nesatiktos ar tevi. Tāpēc ka mana vieta būs starp nolādētajiem.

Dzīvs esmu tev tuvāk nekā būšu miris. Tāpēc es vairs nevēlos mirt. Gribu dzīvot tavai piemiņai. Iešu tur, kur ir tava atdusas vieta, lai atrastos tev tuvāk.

Klostera priekšnieks laipni uzklausa Migela izteikto vēlēšanos atgriezties Seviljā. Viņš dod rīkojumu iejūgt zirgu, un Benedikts pavada Migelu līdz pilsētai.

Pie Heresas vārtiem mūks, atraidījis Migela piedāvāto atlīdzību, atvadās: — Paldies, dēls, lai dievs tev dod savu mierul

Ilgi neesmu tevi redzējis, pilsēta, un atgriežos tevi, dziļu skumju mākts. Smags man šeit ir ik solis. Cik kāpņu manā namā, tik sāpīgu dūrienu. Cik salti ir šajās tukšajās istabās! Cik izmisīgi vientuļš es esmu!

Lūk, spogulis! Seja bārdaina un panīkusi. Tas esmu es. Bet tavā dziļumā, spoguli, es redzu viņas acu mirdzumu. Tevī ir palicis viņas lūpu izliekums, kuru laiks tur ir aizmirsis.

Sajās vietās atmiņas manī arvien iedegs sāpes un mīlestību.

Lail Arī tavās smaržās, pilsēta, es jūtu viņas elpu, tavā

dzīves ritmā es redzu viņas kustības un tavās skaņās dzirdu viņas balsi.

Nekad vairs no tevis neaiziešu. Viņa ir šeit, un arī man šeit jābūt.

Migels dzīvo noslēgti un atraida visus viesus un draugus.

Sabiedriskā doma par viņu nav vienis pratis — tapat kā līdz šim.

Daži, izdzirduši par Migela izmisumu, aizmirst savu naidu un žēlo viņu. Citi atkal tur viņu aizdomās par izlikšanos un novēl viņam šīs ciešanas. Bet vēl citi šaubīdamies krata galvu un pareģo, ka nav tālu tā diena, kad Aligelu atkal apsēdīs velns un iegrūdis atpakaļ līdzšinēja grēcīgajā dzīvē.

Sievietes atgriežas viņa dzīvē, cenšas piesaistīt viņa uzmanību. Vīrieši viņu kārdina uz dēkām.

Kādu vakaru visa bijušo Migela drauģeļu varza, ģitāras spēlēdami un jautru dziesmu dziedādami, iebrūk viņa mājā.

Migels iziet viņiem pretī.

Visi pēkšņi apklust un, šausmu pārņemti, raugās ledainajā, kā akmenī cirstajā sejā un acīs, kuru stingais skatiens urbjas viņiem cauri un aizmaldās kaut kur tālē.

Brīdi pamīņājušies, viņi aiziet.

—   Kā viņš pārvērties? Tas nav viņš.

—       Viņš vairāk izskatās pēc miroņa nekā pēc dzīva cilvēka.

—   Viņa acis reizē dedzina un saldē.

—   Varbūt viņš sajucis?

—   Ja vēl nav, tad sajuks.

—       Tu jautā, kā es dzīvoju, — Migels, apskaudams Muriljo, saka. — Tev vajadzētu jautāt, kāpēc es vēl dzīvoju. Kādam brīnumam pateicoties, es vēl spēju eksistēt.

Muriljo aiz līdzjūtības acīs saskrien asaras.

—       Visu laiku es jūtu viņu savā tuvumā, un tas mani uztur pie dzīvības. Kas notiks, kad no istabām izzudīs pēdējās viņas smaržu vēsmas, no drēbēm viņas miesas siltuma jausma, kad spogulī vairs nebūs viņas sejas atspulga, to es nezinu.

—       Man tev ir dāvana, Migel, — Muriljo saka, noņemdams sava kalpa atnestajai gleznai pārsegu.

Istabā iemirdzas neparasti skaista seja.

Migels nodreb un nav spējīgs izteikt ne vārda. Tikai pēc brīža viņš satraukts izgrūž:

—   Hirolamal

—       Santa Concepcion, Šķīstā ieņemšana, — gleznotājs klusu nosaka.

Madonnas ovālā seja ir melnu matu ieskauta, acis lielas un mirdzošas, daiļi veidotajās lūpās maigs smaids, un visa glezna izstaro tādu burvību, ko parastos vārdos nav iespējams izteikt.

—       Pateicos, pateicos tev, BartolomejI To es nemūžam neaizmirsīšu.

Migels noslīgst ceļos gleznas priekšā un ilgi paliek tā, pat nepamanīdams Muriljo aiziešanu. Viņš paliek divatā ar Hirolamu.

Migels stundām ilgi raugās gleznā, un viņa prieks lēnām pārvēršas skumjās. Sī sieviete vairs nav tikai sieviete. Tā ir madonna. Viņa lido mākoņos, attālinās no manis. Viņa vairs nepieder man vienam. Atsvešinās no manis. Ak, tu esi man zudusil

Sāpes sažņaudz viņa sirdi.

Pēc nedēļām ilgas vientulības kādu dienu Migels iziet no savas pils.

Viņš soļo pa ielu, kas saucas Zārku iela. Brīdī, kad viņš sasniedzis stūri, kur tā krustojas ar Nāves ielu, viņa plecu viegli aizskar sievietes roka.

Sieviete aiziet viņam garām, un šajā mirklī viņš tajā pazīst Hirolamu, kura iet viņam pa priekšu, ģērbusies zaļā samta tērpā, ar kailu galvu.

Aiz satraukuma viņam asinis sastingst dzīslās.

—   Viņa atgriežas! Atgriežas pie manisl

Migels sauc viņu vārdā, steidzas viņai nopakaļ. Taču arī viņa pieliek soli.

Migels metas skriet.

—   Hirolamal Hirolama!

Viņš skrien pa vienu ielu, pa otru, garām aizzib namu durvju rindas, bet nevar Hirolamu panākt, kaut arī viņa tikai soļo. Viņš izmisis sauc viņas vārdu, satraukumā uzdrāžas gājējiem, klūp, krīt, pieceļas un atkal skrien, cik jaudas.

Migels redz, ka Hirolama uzkāpj pa katedrāles kāpnēm un nozūd aiz tās vārtiem.

Viņš, pieskrējis pie kāpnēm, spēji apstājas, it kā starp viņu un katedrāles vārtiem būtu atvēries bezdibenis. Bailēs no dieva tuvuma stingst prāts, pamirst sirds un krata drebu]i.

Viņš atslīgst uz kāpnēm katedrāles priekšā un gaida.

Noriet saule, un pāri Migelam krīt krusta ēna.

Un tad viņa iznāk no katedrāles.

Viņa iet, galvu noliekusi, it kā smagu domu nomākta, un šķērso, krusta mesto ēnu.

Migels pielec kājās un iegavilēdamies metas viņai klāt.

Viņa paceļ galvu, un Migelam sejā ieskatās tukši acu dobumi kailā galvaskausā.

Migels saļimst.

Pie Migela gultas stāv ārsts.

Slimniekam ir stiklains skatiens, acu zīlītes pārvilkušās ar blāvu vizmu un baltumi kļuvuši duļķaini pelēki.

Slimnieks, svaidīdamies drudža karstumos, bailīgi raugās visapkārt, un smadzenēs, līdzīgi sēra dūmiem, stīgo zemapziņā dzimušas domas. Viņš kaut ko nesakarīgi murmina, un viņa balss bez skaņas šūpojas tukšajā tumsā, kas apņēmusi viņa prātu.

Migels redz, ka debesīs, kurās izdzisušas zvaigznes, izlīst vismelnākā tumsa. Zeme smok tvaikos, it kā palu ūdeņos iegrimusi.

Tumsā iedārdas tauru skaņas.

Tiesas diena.

Piepeši tumsa pašķiras — un apkārtne iezaigojas zilā gaismā.

Gaisā paceļas ēnas. Tās peld, zemi neskardamas, steidzas no vietas uz vietu, modinādamas guļošos.

Atkal nodārd taures.

Pelēcīgā zeme, gaidu satraukta, nolīgojas, zemes garoza saplaisā, un atveras tūkstošiem bezdibeņu, klintis sašķeļas, un mirušie pieceļas no kapiem. Viesulis norauj mājām jumtus, tā ka nav vietas, kur grēciniekam paslēpties no tiesneša acīm.

— Lūk, — Migels sauc, un viņa acis kūp aiz karstuma un mutē verd lava, kas plūst no zemapziņas baiļu vulkāniem, — lūk, tur mirušie ceļas augšā un nāk šurp! Tie velkas kā tizlie, taustās kā aklie, kūņojas baros kā spitālīgie.

Taču dzīvie, tauru skaņu pamodināti, bēg prom no tiesas. Tie skrien pa ielām, slēpjas aiz žogiem, slapstās, meklē, kur varētu paslēpties no dieva acs. Kļūt neredzamam! Izkūpēt gaisā!

Viesulis grauj mājas, gāž ārā kokus, nolīdzina līdz ar zemi pilsētas un ciemus. Zemestrīce pārrauj upju krastus.

Tur, tur Viņš sēž mākoņos, un viņa seja ir baismīga sava nekustība. Tikai roku mājieni pauž spriedumu. Vai redzat, kā notiesātie atver mutes un lūdz žēlastību? Taču viņu balsis nav dzirdamas. Posts ir nācis pār viņiem!

Mirstīgie, kaili kā pie miesas, tā dvēseles, kliegdami taisnojas, taču viņu balsis, kas šķiet smalkākas nekā sikspārņu spārnu vēdas, izzūd gaisā.

Pie pazemes sliekšņa paceļas vesels mežs notiesāto roku, savilktu dūrēs. To cilvēku pēdējais protests, kuri ir nolemti sadedzināšanai vai nosaldēšanai.

Bet uz paradīzes sliekšņa stāv izredzētie, un viņu sejās staro svētlaime.

•— Kā es jūs ienīstu, jūs tikumīgie, kuri ieies paradīzē! Es nolādu visus, kuriem tiek dāvāta mūžīgā dzīvošana!

Migels pieceļas gultā un iekliedzas:

—   Hirolama! Tur pūlī ir arī viņa. Viņa tuvojas debesu tronim. Man jātiek pie viņas! Laidiet mani!

Ārsts nogulda slimnieku atpakaļ spilvenos. Migels drudžaini ber vārdus:

—   Pie viņas! Ātrāk! Vēl ātrāk! Dūmi un dvinga mani smacē. Māju drupas man traucē skriet. Bet e§ viņu vēl arvien redzu. Viņa ir tālu man priekšā. Kas tās par ēnām, kas spiežas man apkārt un traucē skriet? Nolādēto dvēseles? Klusu! Neelpot! Pieliekties un skriet tālāk! Laidiet mani! Kas jūs tādi esat? Ak, jūs tās esat!?

Migels barā, kas viņam neļauj skriet pie Hirolamas, ierauga sievietes, kuras viņš iznīcinājis, un vīru, kuru viņš nogalinājis. Viņš kliedz aiz bailēm:

—   Es aizbēgšu no jums. Tur. Arī šeit jūs esat? Rokas nost! Neaizskariet mani! Es izlauzīšos. Kur ir mans zobens?

Tēli atkāpjas, to liesmojošie stāvi veido aleju, pa kuru skrien Migels, tad tie atkal sakļaujas ciešāk, liesmu mēles jau laizās ap Migelu, atkāpjas un atkal saplūst vienā liesmu jūrā. /

—   Ak, es degu! Kājas ir bez spēka, acis asins un sviedru pielijušas, trūkst elpas. Ļimstu. Kas tas par apdullinošu troksni? Eņģeļu tauru skaņas. Tās man liek ierasties uz tiesu. Posts man! Nē, nē! Dievs mani nolādēs, un es nekad vairs neredzēšu Hirolamu! Hirolama! Neatstāj mani! Neatstāj mani vienu! Ejiet prom no ceļa; jūs, mani upuri, apžēlojieties par mani!

Rēgi viņu apvij rokām, spiežas viņam cieši klāt, Migels, saņēmis pēdējos spēkus, cīnās ar tiem, taču viss velti.

—       Hirolama! Kur tu esi? Es tevi vairs neredzu. Bet man jātiek pie tevis. Es nevaru dzīvot bez tevis. Dievs! Dievs! Apžēlojies par mani un ļauj man viņā vismaz skatīties, vairāk neko, tikai skatīties! Dievs, tu visuvarenais!

Pret rītu Migels nomierinās un uz brīdi ieslīgst miegā. Istabā ienāk Trifons, nesdams rokā baltu rožu pušķi, ko viņam sūta arhibīskaps, uzzinājis par viņa slimību. Priesteris noliek rozes gultā, bet ziedi, saskārušies ar karsto Migela ķermeni, novīst un sakalst.

Sveču liesmas šņāc kā čūsku mēles.

Mierinājuma vārdi sasalst uz Trifona lūpām.

—       Viņa eminence jūsu godībai sūta savu svētību, lai tā jūs spēcinātu cīņā pret slimību …

Kā sēru psalms šie priestera vārdi dun Migela ausīs.

—       Piedzimt, augt, ziedēt, nobriest un nomirt, — Migels šausmu pārņemts čukst.

—   Vai jūs domājat par nāvi, don Migel?

—       Cik laika man vēl atlicis? — Aligels jautā, skatienu no Trifona lūpām nenolaizdams. Klusums. — Cik laika vēl atlicis līdz manai nāves stundai? — Migels uzstājīgi atkārto.

Brīži velkas kā gadi.

—        Nekad nav par agru, — Trifons, Migelam pieliecies, saka, — cilvēkam domāt par savu pēdējo stundu. Nekad nav par agru cilvēkam nožēlot savus grēkus un zemoties dievam. Lūdziet dievu, godībai

Taču pat šajā brīdī Migelā valda dumpīguma gars.

— Credo in tinum Deum,  — Trifons saka priekšā.

— Credo in te, Hirolama,  — Migels krampjaini izgrūž.

Trifons sašutumā paceļ roku.

—       Pat pie mūžības sliekšņa stāvēdams, jūs vēl arvien domājat par laicīgām lietām? Paraugieties taču pats uz sevi! Jūs gandrīz jau esat miris. Tārpi drīz sāks lodāt pa jūsu grēcīgo ķermeni …

—        Nē, nē, — kliedz Migels, ar rokām tverdams pie sejas, krūtīm, pleciem. — Es neesmu miris. Es dzīvoju. Un dzīvošu. Man jādzīvo, lai…

—        Lai? — Tritons sauc, saņemdams Migela karstās plaukstas un gandrīz vai viņu apskaudams. — Runājiet, don Migel, es jūtu, ka jūs esat tuvu grēku nožēlai, tuvu glābiņam, sakiet — man jādzīvo, lai ar nožēlošanu izpirktu …

Migels ar rokas mājienu apklusina viņu un pacel skatienu pret griestiem. Skaļi viņš nerunā vairs ne vārda, tikai lūpas veido pa zilbēm Ilirolamas vārdu.

Tritons lauza rokas pie slimnieka gultas, slimnieks guļ nekustīgi, un rozes mirst aiz karstuma.

Pēc trim nedēļām ārsts, kurš bija šaubījies, vai slimnieks izveseļosies, paziņo, ka Migels tiks glābts.

Migels ar lielu gribasspēku izraujas no nāves skaujām. Viņš grib dzīvot. Vēl viņš nedrīkst mirt. Vēl viņš jūtas saistīts ar zemi, ar dzīvi. Vēl nav pienācis viņa laiks.

Un, visiem par pārsteigumu, viņš, novājējis, nespēkā trīcēdams, zilgani bāls, pieceļas no slimības gultas.

Migels vairs nav slims, bet nav arī vesels, viņš cīnās pret slimību ar visu savu gribasspēku un padzen to vismaz uz laiku.

—   Esmu vesels, Tritona tēv, — vai redzat? Es dzīvošu.

Tritons noliec galvu un aiziet. Bet Migels šajā brīdī

garā redz Gregorio laipnīgo seju.

Šis grēcinieks ir uz mūžu pazudis, Tritons gremžas, jo nezemojās tam kungam pat brīdī, kad jau stāvēja uz nāves sliekšņa.

Migels no slimības atspirgst ārkārtīgi lēnām. Ne ģitāru trinkšķēšana, ne vakarīgas serenādes, ne nabadzības elsas neiespiežas viņa istabās, kurās viņš mīt, noslēdzies no pasaules.

Tajās valda krēsla un klusums, kas stindzina kā svelošs sals.

Sveču liesmas plīvo zem gleznas ar Hirolamas attēlu, un dažbrīd šķiet, it kā viņa atrautos no audekla un klīstu pa telpu kā apmaldījusies dvēsele.

Kaut laiks ir karsts un tveicīgs, Migels, salīgi trīcēdams, staigā pa istabu, ģērbies smagā kažokā. Vēl arvien slimība nav atkāpusies no viņa. Viņš noslēdzies vientulībā un nevienu nepieņem. Ne ar vienu nerunā, sarunājas tikai ar Hirolamas attēlu gleznā.

Vēl arvien Migels atrodas uz dzīvības un nāves robežas. Viņš drudžainām acīm raugās uz viņu krastu, meklēdams tiltu, pa kuru varētu doties pie Hirolamas.

Ārsti nemitīgi uztraucas par Migela veselību. Arvien kāda acs paraugās pa atslēgas caurumu, arvien kāda auss ieklausīdamās piespiežas pie durvīm, lai pārējiem pavēstītu, ka kungs sēž un, domās iegrimis, raugās kundzes sejā.

Taču Migela gribasspēks uzvar un fiziskie spēki atgriežas. Tikai dvēselē joprojām valda tumsa, šausminoši rēgi un halucinācijas.

Kādā pievakarē Migels sadūšojas, izraujas no sastinguma un krēslā izzogas uz ielas.

Viņš iet sagumis, nedrošiem soļiem, cieši skatīdamies uz priekšu, nemanīdams nekā no tā, kas notiek apkārt.

Piepeši viņš ieskatās vērīgāk.

Viņš redz, ka pretī viņam nāk bēru gājiens.

Trūcīgs bēru gājiens. Četri vīri uz nestuvēm nes zārku bez ziediem, bez zaļumiem. Tam pa priekšu iet grēku nožēlotājs ar sejai pārvilktu kapuci, rokā nesdams nevis krustu, bet degošu sveci. Aiz zārka neiet neviens.

Nabadzīgas bēres. Vai uz kapiem nes kādu ubagu vai noziedznieku? Varbūt tas ir kāda nolādētā līķis, ko iznesīs aiz pilsētas vārtiem, izmetīs mēslainē un apbērs ar plānu smilšu kārtiņu?

Aiz zārka neviens neiet. Neviens neraud. Pat ubagam ir savi draugi, tātad šis bijis ļauns. Nenozīmīgas bēres, kad jāgulda kapā kāds bezvārdis, par kuru kaunas visa pilsēta, tāpēc neviens negrib to pavadīt pat pēdējā gaitā.

Migels pieiet klāt vienam no nesējiem.

—   Ko nesat apbedīt?

—   Donu Migelu no Manjaras, — nesējs atbild.

Migels sastingst. Kā? Vai es sāku jukt prātā? Ko teica

šis vīrs? Es taču stāvu šeit, elpoju, domāju, runāju! Nesēji lēni un vienaldzīgi aiziet viņam garām. Migels steidzas viņiem nopakaļ un jautā citam nesējam:

—   Sakiet man — kā bēres ir šīs?

—   Manjaras dona Migela, — skan atbilde.

Migelu sāk kratīt drudzis. Viņš streipuļodams seko gājienam, kas iegriežas kādā mazā baznīciņā. Migels satver pie pleca grēku nožēlotāju ar sveci rokās un trīcēdams tam noprasa:

—   Kas ir tas, ko nesat apbedīt?-

Un grēku nožēlotājs kopā ar nesējiem kori atbild:

—   Grāfs Migels no Manjaras.

Sirds Migelam apstājas, viņš trīc pie visām miesām un cīnās pēc elpas. Tad, saņēmis pēdējos spēkus, metas pie zārka, lai tam norautu vāku. Tas nav pienaglots un ar skaļu brīkšķi nokrīt zemē.

Migels zārkā ierauga pats savu seju.

Viņš šausmās iekliedzas, un šajā mirklī baznīca iegrimst tumsā.

Migels izstreipuļo uz ielas.

Esmu miris un nekad vairs ar Hirolamu nesatikšos, Migels pie sevis izmisis vaimanā. Bet es gribu dzīvot! Man jādzīvo! Un es taču dzīvoju! Viņš aptausta savu ķermeni. Es redzu ielu, redzu ļaudis ar lākturiem rokās, zvaigznes debesīs, es neesmu miris! Taču esmu tuvu nāvei. Bet es nedrīkstu ātrāk mirt, iekams neesmu atradis ceļu pie Ilirolamas un pārliecību, ka būšu ar viņu vienots mūžībā. Tagad vēl nedrīkstu mirt!

Kur ir šis ceļš?

Migels zemu noliec galvu.

Zinu. Iešu pa to. Varbūt vēl nav par vēlu.

Mūra nišā stāv liels krucifikss, un tam abās pusēs deg eļļas lampiņas.

Migels apstājas, asinis plūst uz sirdi, kas sit kā veseris, un viņš cieši raugās krustā.

Ak, dzīve, kura ir jāmēra nevis ar saules vai smilšu pulksteni, bet gan ar četrpadsmit apstāšanās vietām Golgatas ceļā! Cik tas viņam šķiet neiespējami!

Aci pret aci ar ienaidnieku, kurš vienīgais var glābt.

Migelam saspringst viss ķermenis. Acis pielīst asinīm, šķiet, ka sirds krūtīs pārplīsīs.

Krist ceļos …

Nē, nē, muskuļi pretojas, rokas savelkas dūrēs, lūpas cieši sakniebjas, lai pār tām nepārslīdētu neviens pazemīgs vārds…

Nē, labāk mirt!

Nāsīs, kas iepletušās dusmās un lepnībā, iesitas smarža, kas plūst no dārza un atgādina Hirolamas elpu… Nav vairs tālu … Tuvu, pavisam tuvu …

Cilvēks sabrūk pie Kristus kājām.

—   Dievs! Piedošanu!

Migels kvēlas pazemības uzplūdos apskauj koka krustu un sauc:

—        Dievs! Žēlsirdību!… Es sākšu jaunu dzīvi, dievs, labais Gregorio dievs! Iešu cauri ērkšķiem un pāri akmeņiem, aizliegšu sevi un dzīvošu pēc taviem baušļiem! Ļauj man vēl brīdi dzīvot, lai es varu nožēlot grēkus! Dod man laiku, lai es varu griezt par labu to ļaunumu, ko esmu sējis uz katra soļa! Žēlsirdīgais dievs, dod laiku! Dod man laikul

Tajā pašā naktī Migels atsauc pie sevis abus visuzticamākos draugus — Alfonso un Muriljo un saka viņiem:

—        Uzklausiet mani, draugi! Esmu izlēmis. Nevaru šeit dzīvot viens pats. Šī apkārtne mani nomāc, un es baidos no vientulības. Kad es vēl biju zēns, kāds mūks, cilvēks pārmēru labs, reiz izteica kādu domu, ko es tagad īstenošu dzīvē, un savus grēkus izpirkšu ar darbu. Es atteikšos no visiem pasaules labumiem un iestāšos klosteri. Esmu jau uzrakstījis lūgumu, lai mani uzņem Karidadē.

—       Par brālības locekli? — Muriljo iejautājas. — Arī es gribu lūgt brāļus, lai viņi mani uzņem.

—   Nē, — Migels atbild. — Par ierindas brāli.

—   Tas gan ir pārspīlēti. — Muriljo aizraujas elpa.

—  Migel, — Alfonso protestē. — Tas ir neprāts!

—       Tu nedrīksti to darīt, — Muriljo iesaucas. — Ko tu būtu tā nogrēkojis, ka tev šādi jāizpērk sava vaina? Nav cilvēka bez grēka …

Migels viņu strupi pārtrauc:

—        Sajā brīdī visa mana dzīve ir manu acu priekšā. Neskaitāmie grēki guļ manā priekšā kā uz delnas. Gribu lūgt grēku piedošanu. Gribu kļūt citāds. Gribu izdarīto Jaunumu vērst par labu.

—       Lai nožēlotu grēkus, — Muriljo ierunājas, — nav nepieciešams kļūt par mūku. Paliec šeit, dzīvo klusu, kārtīgu dzīvi un lūdz dievu! Viņš noteikti tev piedos.

Taču Migels pārspīlētā dedzīgumā iesaucas:

—       Cik tas ir maz, draugi! Nožēlot grēkus, sēžot siltā aizkrāsnē, rītos un vakaros nomesties ceļos krusta priekšā

un, neko nedomājot, kustināt iūpas ierastā lūgšanā par grēku piedošanu. Pieckārt pārbīdīt rožukroņa krelles, apmierināti sēžot pie galda ar pilniem šķīvjiem un bļodām. Joprojām gremot pastētes, cepešus un lūgšanas labklājībā un mierā. Nē! Tā ir pārāk niecīga cena par tādu dzīvi, kāda bija manējā. Manai grēku nožēlošanai jābūt arī sodam. Visu vai neko!

Veltas ir draugu pūles viņu atrunāt, velti ir viņu pierādījumi.

Nākamajā dienā Migels pats aiznes savu iesniegumu Karidades klostera priekšniekam. Klostera iemītnieki pārsteigumā zaudē valodu.

Kamēr Migela priekšlikums tiek rūpīgi izskatīts, kamēr brāļi izsver svaru kausos visus savus par un pret, iet mēneši, kurus Migels pavada pilnīgā atrautībā no pasaules. Viņš lūdz dievu būt žēlsirdīgam, ļaut viņu uzņemt klosterī un gatavojas klostera dzīvei, lasīdams un mācīdamies par baznīctēvu dzīvi.

Esmu izlēmis. Un mani īpašumi, Alfonso? Cik tie man vienaldzīgi! Tu tos pārvaldīsi līdz brīdim, kad tos visus atdošu klosterim. Es no pasaules neko vairs nevēlos.

Kādu dienu Alfonso ieved pie Migela mūku, kurš viņam pasniedz pergamentu ar Žēlsirdīgo brāļu ordeņa zīmogu.

Trīcošām rokām viņš atver to un lasa, ka grāfs Migels de Manjara Visenteljo i Leka, Kalatravas ordeņa bruņinieks, ticis uzņemts par brāli mūsu kunga Jēzus Kristus svētā Žēlsirdīgo brālībā.

Migels raudādams apskauj mūku.

—   Pateicos no visas sirds tev, brāli, par šo ziņu!

—  Vai tas jūs iepriecina, godība? — mūks jautā.

—  Iepriecina? Simtkārt vairāk. Tas man dod cerības uz pestīšanu!

Netālu no Gvadalkvivīras krastiem, astoņstūrainā Zelta torņa tuvumā, kurā tikuši… ak, cik tas jau sen!… noglabāti gan mauriem atsavinātie, gan zem krāsainām burām peldošos platvēderainos kuģos no Jaunās pasaules atvestie dārgumi, netālu no vēršu cīņu arēnas atrodas mazā Svētā Georgija baznīciņa, un pie.tās kreisajiem sāniem ir piespiedusies zema Žēlsirdīgo bralibas klostera cka. Svētā Georgija baznīciņā mīt dievs, ķieģeļu namā ordeņa brāļi, bet lielajā koka šķūnī — žurku bari.

Nabadzīgais Žēlsirdīgo brāļu ordenis uzņēmies savākt un apbedīt līķus, ko Gvadalkvivīra izsviež savos krastos, kā arī ar nāves sodu sodītos, novēlot tiem, kurus cilvēki izdzinuši no sava vidus, mūžīgo dusu zemē.

Noslēgti dzīvo šeit brāļi aiz dzeltenajām sienām, viņi apkopj savu nelielo saimniecību, ravē sakņu dobes un, svētas dziesmas dziedādami, slavē dievu.

Dārzā saules rieta stundā Migelu sagaida klostera priekšnieks. Viņš apskauj Migelu, noskūpsta viņu uz abiem vaigiem un paklanās viņam.

—   Esi sveicināts, cienītais kungs, — mūks laipni saka.

—  Mūsu nams ir arī tavs nams, mūsu mutes būs arī tava mute, mūsu lūgšanas — tava lūgšana.

—   Nevaru pieļaut, tēvs, — Migels pazemīgi atbild,

—   ka tu mani uzrunā par cienījamo kungu. Pat vārds «brālis» no tavas mutes man darīs sāpes, jo es to vēl neesmu nopelnījis. Es nāku pie jums, lai vīnu apmainītu pret žulti un grēcīgās runas — pret dieva vārdu. Es lūdzu, priekšnieka tēv, izturēties pret mani stingrāk nekā pret pārējiem brāļiem.

Migels noģērbj zīda kreklu un apvelk kaņepāju kreklu, samta svārku vietā uzģērbj raupja auduma sutanu, ko apjož ar resnu virvi.

Priekšnieks ieved Migelu gaišā klusuma un laipna miera pilnā cellē.

—   Lūk, šeit būs tavs mājoklis, brāli!

Migels, uz sliekšņa stāvēdams, izstiepj rokas kā atgaiņādamies.

—   Nē, nē, priekšnieka tēv, šeit es nevaru dzīvot!

—        Bīsties lepnības, mans dēls, — sirmgalvis viņu stingri apsauc.

—       Tu maldies, tēvs, — Migels iesaucas. — Es nevēlos labāku celli, bet gan sliktāku. No manis nerunā lepnība, bet gan pazemība.

—       Arī pazemība dažreiz stāv tuvu lepnībai, brāli, taču es tev izdabāšu. Izvēlies pats, kur gribi dzīvot.

Migels izmeklē vistumšāko un vismazāko klostera celli un apmetas tajā. Ar priekšnieka tēva atļauju viņš blakus krucifiksam pie sienas pakar svētās jaunavas Mierinātājas gleznu ar Hirolamas seju,

Kamēr Sevilja ir satriekta par šo Migela soli, kamēr muižniecība novēršas no Migela un piktojas par viņa grēku nožēlotāja pozu, kamēr vienkāršie ļaudis zobojas par dulburi un viņa kārtējo jauno trakulību, Migels ir nokāpis pa kāpnēm, lai apskatītu plašo šķūni. Kaut ārā dedzina saule, šķūnī valda dzeltena, nospiedoša pustumsa. Zirnekļu tīklos spindz noķertās zaļās mušas. Divi apaļi lodziņi šķūņa galā izskatās gluži kā izmisumā izraudātas acis. Šajā rūsas un putekļu valstībā pat gaiss šķiet savēlies pūstošos kamolos. Pelējums un mitrums smird un saldē.

Migels apsēžas uz tukšas mucas un pēkšņi ierauga, ka vairākas žurkas skatās viņā izsalkušām acīm. Tajās spīd alkatība, nešpetni gail redzokļi, iztraucētie mošķi saoduši cilvēku.

Migelu pārņem pretīgums un riebums. Viņš apzinās, ka pietiek tikai pacelt roku ar nūju, sist — un pretīgie radījumi vairs neglūnēs viņā ar savām stiklainajām acīm. Taču viņš vairs nespēj nonāvēt.

Kad Migels pie klostera priekšnieka ierodas ar lūgumu, lai viņam atļauj pārvākties uz šķūni, svētais tēvs sadrūmst.

—   Nezinu, vai man to tev atļaut, brāli. Es baidos, ka tu pārspīlē. Dievam vismīļākais ir tas, kas viņa aizvējā kā kupls koks klusi zaļo, pazemībā un sevis aizliegšanā pakļaujas viņa gribai. Dzīvot kopā ar žurkām nav cilvēka cienīgi…

—   Man tas ir nepieciešams, — Migels ietiepīgi apgalvo.

—   Brāli, — priors pārmetoši iesaucas. — Tava dvēsele ir radīta pēc dieva līdzības. Tavam brīvajam garam, kas ir ceļā pie dieva, jālidinās gaisā, nevis jārāpo kopā ar žurku baru. Brīdinu tevi no lepnības.

—   Nolaidies līdz manas pazemības dzīlēm, mana dvēsele, — Migels runā izmisīgā nedrošībā par sevi pašu, — un, ja tu tur atrodi vēl kaut ko bez pazemības, tad neesi vairs nemirstīga. Sapūsti un izzūdi uz mūžīgiem laikiem kopā ar manu nolādēto ķermeni!

Priors ar izbrīnu uzklausa viņa dedzīgos vārdus.

—   Ja tev tiešām nepieciešams miers, brāli, — viņš Migelam laipni atbild, — es tev atļauju dzīvot kopā ar žurkām, varbūt šī sevis pazemošana tev atnesīs mieru. Taču paturi prātā vienu, lai tu nedarītu neko pretī dieva gribai.

Migels, nometies ceļos Hirolamas — madonnas portreta priekšā, krampjaini lauza rokas.

Viņa ķermenis sastingst un gars liesmo ekstāzē.

No portretā redzamās sievietes acīm uz grēku nožēlotāja acīm pārlec dzirkstis un iededz viņa dvēselē lāpu.

Ak, neskumsti, mīlestība, tu atradīsi avotu un padzersies dzīvības ūdeni! Nesēro, mīlestība, jo tavs vārds ir skanīgāks nekā erceņģeļa vārds un tava balss pārskanēs mūžību! Un lielais klusums nolaidīsies pār ūdeņiem un bezdibeņiem.

Bezgalīga ir svētlaime dieva troņa tuvumā, neaprakstāma ir mirdzošā gaisma virs izredzētajiem, liesmojoša, nebeidzama ir mīlestība, kas gavilē virs zemēm un jūrām. Kam jācieš vairāk — vai tam, kas sāpes jūt, vai tam, kas tās nodara?

Tu atradies par mata tiesu no Nāves vārtiem, un tomēr vēl tev pietika spēka smaidam, kas gan izdzisa, īsti neizplaucis. Ēnas ielenca tevi un aizsedza tavu seju manam skatienam. Un šajā brīdī ielejā visgarām upei mežonīgā apgrēcībā sākas deja. Kukurūzas lauki virmoja, kuģi upes viļņos saķērās ar olīvkoku ēnām, un putnu bari, neprāta pārņemti, traucās pretim mākoņiem. Tu gāji kopā ar tiem, slīdēji cauri, augstu pacēlies tiem pāri, nesdama sveicienus kalniem, kuros mīt mūžīgā klusēšana.

Raugi, manī ir vēl pietiekami daudz spēka, lai ietu tev līdzi! ^

Eju un lēnītēm tev tuvojos.

Ak, es jūtu tevi savā tuvumā, jūtu, ka tu man esi jau gandrīz ar roku sasniedzams, pēc smaržas es tevi pazīstu! Aladonna, tava dievišķā seja atspoguļojas manās acīs, tā mani žilbina, un tava balss mani sit pazemības krustā.

Ak, dari mani neredzīgu dieva mīlestības vārdā, dari mani neredzīgu, dari mani kurlu un nejutīgu, lai es nejustu baudu ik reizi, kad manā miesā ieurbsies nagla!

Mīlestība! Asinis plūst no manām brūcēm. Alana elpa kā dūmaka apņem tavu ķermeni, tavu krūšu šķēpi caururbj manas krūtis. Ak, akmeņainā zeme, kliedz kopā ar mani svētlaimē! Alirstu!

Kad Migels atjēdzas no nemaņas, viņš ieskatās savā dvēselē un ierauga to melnāku nekā bezzvaigžņu nakts.

Saprāts atkal svin uzvaru pār pazemību un dievu.

Kauns liek tvīkumā sārtoties viņa sejai, un viņš neuzdrošinās paraudzīties krustā sistajam sejā.

Tad viņš pieceļas un iet prioram atzīties savās mokās.

—       Tu vēl esi pārāk saistits ar pasauli, — svētais tēvs viņam atbild. — Izmet to no prāta un domā tikai uz to kungu.

—       Kā to panākt, tēvs? Vai man izdurt acis, aizbāzt ausis, nocirst rokas? Vai man kailam nogulties saules svelmē un nepieņemt ne ēdienu, ne dzērienu? Ja tāda ir dieva griba, saki man to, un es paklausīšu.

Migels apklust, viņš kļuvis bālāks par vaska sveci un elpo dziļi.

Ilgs klusums, dzirdama tikai degošo sveču švirkstoņa.

—       Dievam pietiks ar to, — vecīgais priors viņam mierīgi atbild, — ka viņš redzēs, cik patiesa ir tava nožēla.

—   Bet mans ķermenis …

—   Apspied tā vēlēšanās …

—   Vai ar jebkuru līdzekli, tēvs?

—   Ar jebkuru, dēls.

Atgriezies šķūnī, Migels ņemas šaust sevi ar pletni līdz asini iii.

Atguvies viņš paraugās Kristus sejā. Tā šķiet tumša, sadrūmusi, sāpju pilna.

—       Tā visa vēl ir par maz, — Migels sten, nometies ceļos zem krucifiksa. — Debesis, raudiet par mani, jo es neatrodu ceļa, kā izpirkt savu vainu! Un mana dvēsele nekur nerod miera.

Iet laiks.

Par priekšzīmīgu, pazemīgu dzīvi svētās Žēlsirdīgo brālības locekļi ir ievēlējuši Migelu par sava klostera priekšnieku, Hermano Mayor.

Migels pieņem šo godu ar pazemību un domā, kā būtu iespējams pārvērst to sodā vai rast iespēju vēl dziļāk nožēlot grēkus.

Zemoties dievam, stundām ilgi tupēt uz ceļiem ar lūgšanā saņemtām rokām, bezgalīgi atkārtojot Loijolas garīgos vingrinājumus par izejas punktu un pamatu, par vispārēju un sevišķu sirdsapziņas izklaušināšanu, par pekli un Kristus valstību, likumus par dvēseļu izzināšanu, par sirdsapziņas ēdām un baznīcas norādīto doma•'..inas veidu, nemitīgas nožēlas un bezgalīgas lūgšanas, bet cik tās viss ir niecīgs dieva acs priekšā, kas vēl arvien kvēlo nesamierināmās dusmās.

Ikdienas miesas šaustīšana ar pletni plosa ādu, sagādā sāpes, kas ar laiku notrulinās un kļūst ikdienišķas.

Tās nespēj līdz galam piepildīt Migela ilgas — izjust pilnībā savu grēku nožēlošanu. Viņš neatrod mieru un glābiņu savai dvēselei. Viņš vēlas grēkus nožēlot ne tikai vārdos, bet galvenokārt darbos.

Migels grib, lai viņa grēku nožēlošana ietvertu sevī kaut ko vairāk nekā lūgšanas un miesas šaustīšanu. Viņš vēlas savām rokām rast kādu darbu, kā viņam allaž ieteicis Gregorio. Viņš grib darbu, un klosteris viņam to dod. Pēc klostera paražas ordeņa brāļi ik rītus dodas uz ielām ubagot klostera vajadzībām, un Migels ir laimīgs par šo pazemojošo uzdevumu, tomēr nebūdams īsti pārliecināts, vai viņš ir šādas žēlsirdības cienīgs.

Migels iziet pilsētas ielās ubagot, ieskatās tajās vērīgāk, un viņu pārņem šausmas.

Kā viņš varējis tik ilgi šeit dzīvot un neredzēt,,cik daudz bēdu un ciešanu ir visapkārt! Ak, Gregorio tēvs, mans vismīļākais, visdārgākais, kā tas var būt, ka jūs to redzējāt, bet es visus šos daudzos gadus esmu bijis akls?

Šis kroplis, kam acis pauž izsalkumu, nav tikai kroplis vien. Galvenokārt viņš ir cilvēks, Migels klusībā domā un pirmo reizi redz cilvēku tur, kur egoists redzējis tikai ēnu, kurai no karietes augstumiem jāpasviež sauja sīknaudas. Nē, šeit nepietiek ar sīknaudas sauju vien, jo tā var atvieglot tikai šodienu, bet rītdiena tāpēc šķitīs vēl grūtāka.

Migels arvien vairāk un vairāk iepazīstas ar nabadzīgajiem. Savu ciešanu dēļ viņš jūtas kā brālis visiem cietējiem. Taču, lai šī brāļa mīlestība būtu pilnīga, nepietiek tikai ar laipniem vārdiem vien. Tāpēc viņš grib darbu, grib palīdzēt. No visas sirds vēlas vismaz atvieglināt nabagiem dzīvi.

Kā to izdarīt? Kā iekārtot, lai ari ubags dabūtu mazliet siltuma gan miesai, gan garam?

Reiz rīta agrumā viņš Seviljas ostā apsēžas uz mucas līdzās kādam izkāmējušam matrozim uņ saņem savā rokā tā tulznaino labo plaukstu.

Lūk, cilvēka roka, kura strādā, kura ir noderīga, kura nav lieka!

Matrozis dobjā balsī paskaidros

—   Šonakt spēlē ar kauliņiem zaudēju savu pēdējo grasi.

—   Bet neraudi, — Migels spriež. — Tātad tev tas īsti nemaz nesāp.

—   Kas te runā par sāpēm? Man ir dusmas. Man gribas bļaut, lai niknums nepārplēš krūtis.

—   Tu esi izaicinājis dievu, brāli, un sadusmojis to pret sevi. Uz tavas pieres ir vieglprātības un kauna zīme. Nāc, es tev palīdzēšu! — Migels pieceļas. — Neļaušu tev aiziet bojā. Nāc man līdzi!

Migels aizved matrozi uz Žēlsirdīgo brālības klosteri. Tur viņš atdod matrozim savu brokastu zupu un bļodiņu ar kukurūzas putru. Matrozis kāri ēd.

—   Nespēlē vairs uz kauliņiem, brāli, — Migels lūdz.

—   Man jau vairs nav naudas, — matrozis ar pilnu muti atbild.

—   Un ja tev būtu?

Matrozis sastomās.

—   Nezinu, brāli.

Migels sadrūmst, taču ātri savaldās. Mācies pacietību, viņš saka pats sev. Tev vajadzēja krietni ilgāku laiku, lai tiktu uz pareizā ceļa. Matrozis pateicas, noslauka ar delnas virspusi muti un aiziet.

Nākamajās dienās Migels atved pie sevis citus izbadējušos, pabaro tos un aprunājas ar viņiem.

Šķūnis, kuru viņš apdzīvo kopā ar žurkām, kļūst par patvērumu izsalkušajiem. Tie bariem nāk Migelam līdzi uz klosteri, piemetas šķūnī uz rūsas saēstajām grabažām, izstrebj zupas bļodiņu un tencinādami aiziet.

Jūs aizejat tādi paši, kā atnākuši, Migels skumji domā. Izsalkumu gan esat remdējuši, bet savu nabadzību nesat uz pleciem joprojām. Par jūsu vātīm neviens neliekas ne zinis. Neviens nedziedina jūsu savainoto un slimo ķermeni. Neviens necenšas jums atvieglot ciešanas. Jūs atgriežaties savās mitrajās alās, kur jūsu brūces kļūst vēl dziļākas.

Arvien biežāk šurp nāk slimie, jo viņi nespēj strādāt un tāpēc arvien ir izsalkuši.

Lūk, cilvēki! Vienacaini, pusakli, ar pūžņojošām acīm un asins dzīsliņu pārklātiem acu baltumiem, ar augoņiem uz sejām un kakliem, ar ēdēm un izsitumiem klātiem ķermeņiem. Klibi un paralizēti, uz kruķiem, grūtā darbā dzīti, aiz nepietiekamas barības izģinduši, izsalkuši m cekļi, kurus meistari neuzskata par vajadzīgu paēdini algādži no tuvīnajām muižām, kas, bēgdami no bada un pletnes, atklīduši uz pilsētu, vecīši un večiņas, kuriem nav apgādnieka, ubagi, karā sakropļotie — dzīves izstumtie, vajātie un apspiestie.

Arī šie ir cilvēki, kas radīti pēc dieva līdzības.

Kādu dienu Migels pieņem pie sevis slimu ubagu, nogulda viņu savā guļvietā. Bet pats pārguļ blakus uz grīdas.

Cilvēkam līdzīgs radījums, skelets pārvilkts ar augoņiem klātu ādu, ubags, kuru viņa biedri, uz ratiņiem uzlikuši, divas dienas vadājuši apkārt pa visām Seviljas slimnīcām. Bet no visiem vārtiem tikuši padzīti. Tad viņi to atveduši pie šī klostera vārtiem, kur Migels viņu pieņēmis.

—   Tu pārspīlē, atļauj man to atklāti tev pateikt, tu pārspīlē, brāli priekšniek, — Migelam nelaipni aizrāda vecākais no mūkiem. — Tu ievazāsi klosterī slimības.

—   Bet es taču nevaru ļaut cilvēkam nomirt.

—   Tu pārcenties, dari vairāk, nekā dievam labpatīk, — mūks sapīcis runā, un pārējie mūki piekrītoši murmina un māj ar galvu. — Seit nekad nekā līdzīga nav bijis.

Migels viņiem lūdz atjauju slimos novietot šķūnī, kur viņš par tiem rūpēsies. Klosterī viņi netiks ielaisti. Bet šķūnī viņi nevienam nebūs par apgrūtinājumu. Tur taču viņi varētu gulēt. Beidzot viņam to atļauj — negribīgi un nelabprāt, tomēr atļauj. Migels dedzīgi pateicas.

Ik dienas šurp nāk tie, kas spēj staigāt. Paēd un iet prom.

—   Kurp jūs ejat? — Migels jautā. — Vai domāsit par dievu?

Viņi klusē, tikai pēc brīža viens no viņiem ierunājas:

—   Ir jau arī par citu ko domāt, brāli. Mazliet jautrības, mazliet izklaidēšanās nav grēks.

—   Pazūdiet no manām acīml — Migels sadusmojas. — Un vairs šurp nenāciet! Rīt vairs iekšā nelaidīšu. Nedošu ne ēst, ne dzert. Es kaunos par jums. Ejiet!

Tad nokrīt ceļos.

—   Piedod man, kungs! Piedodiet man, ļaudis, ka es uz jums sadusmojos! Nāciet rīt atkal! Došu jums visu, kas vien būs man pašam. Un tu, dievs, dod man iecietību, lai es visus varu atvest uz tavu nomctnil

Kad viņi nākamajā dienā atkal ierodas, Migels viņus pazemīgi apsveic un lūdz atteikties no vieglprātīgās dzīves.

Migels iepazīstas ar saviem apgādājamiem. Viņš ilgi runā ar ikvienu un tagad zina viņu ciešanas un vēlmes.

Starp viņiem ir cilvēki, kuru dvēseles ir baltākas par gulbju spalvām, ir pateicīgi cilvēki, kuri čukst lūgsnu pie zupas šķīvja, taču ir šeit arī naidā iesīkstējuši, kas ēdienu pieņem ar neslēptu protestu. Viņi pateicības vietā atbild ar izsmieklu, jo instinktīvi neieredz cilvēku, kas viņiem to dod, un gandrīz ir ar mieru atgrūst tā palīdzīgo roku.

—   Labi, pieņemšu to no tevis, mūk, bet šī būs pēdējā reize — saprati? Ko tu par mani rūpējies? Kas tevi lūdz to darīt? Negribu nekādas žēlastības dāvanas, un tavas līdzjūtīgās acis mani kaitina.

Paēdinātais aizvainots aiziet, taču nākamajā dienā, bada dzīts, ir atkal klāt un neuzkrītoši iejūk pūlī. Surp i>āk arī veikli blēži, kurus dažkārt tā aizkustina Migela pūles, ka tie pat izstāsta viņam savas veiklās mahinācijas.

Ieklausieties šajā noskrandušajā vīrā, kura nabadzība redzama jau pa gabalu.

—   Es esmu bibeles nabags. Tas nozīmē, mūk, ka es esmu izredzētais nabags. Savu nabadzību dalu ar astoņiem bērniem, kuriem māte ir mirusi. Es dzīvoju šķūnī aiz Santakrusas mūriem. Un, kad izlutinātās dāmiņas atgriežas pilsētā no slepenām izpriecām, es iekaustu dažus no saviem bērniem tā, ka tie sāk bļaut. Dāmiņas apstājas un, lai izpirktu savu sirdsapziņu, pasviež maniem delvericin reālus. Tā es nodzīvoju divus gadus un labi iztiku. Bet velnam tas nebija pa prātam. Reiz atnāk pie manis uzraugs un stāsta, ka viņa godība hercogs de la Brenja esot dzirdējis par manu nabadzību un maniem bērneļiem un rīt braukšot šurp mani apdāvināt. Nodomāju pie sevis, ka pāris reālu dēļ taču šurp nebrauks, gan jau iedos vairāk. Un, lai to sev nodrošinātu, aizņēmos no paziņām vēl piecus bērnus. Tā nostādīju hercoga kungam priekšā visus savus nabaga trīspadsmit bērnus. Tie uzvedās lieliski. Kliedza, spiedza, vēkšēja tā, ka pat akmens neizturētu. Un kā tu domā, cik es nopelnīju uz saviem trīspadsmit bērniem? Divdesmit dukātu! Jā, nudien, divdesmit dukātu. Domāju, ka es aiz prieka zaudē"• ' nrātu.

—       Un ko tu iesāki ar tik daudz naudas? — Migels jautā.

Trīspadsmitkārtējais tēvs paceļ uz viņu izbalējušās, dzērāja asarām pieplūdušās acis.

—   Nodzēru visu, manu sirsniņ.

—       Kauns! — Migels sadusmojas. — Kauns tev, tu neģēlis tēvs! Un ko bērni?

—       Ubago, — tēvs sašļucis atņurd, bet tūlīt atkal saslienas. — Tu tikai nebaidies ne par mani, ne bērniem! Es esmu nabags pēc bībeles, un bībeliskai nabadzībai vajag būt. Tai es piešķiru lielu nozīmi. Ja nebūtu nabadzības, iznīktu arī cilvēku labdarība; un tu taču pats negribi, lai tā no pasaules izkūpētu kā migla, vai nav tiesa?

Migels klusi pie sevis skaita lūgsnu par šo liekulīgo dvēseli.

—       Vai nezini, — viņam čukst ausī rūpīgais tēvs, — vai nezini vēl kādu hercogu, ko es varētu iežēlināt ar saviem trīspadsmit bērniem, mūk?

Un, tā staigādams starp cietējiem un blēžiem, runādams ar patiesiem un meļiem, Migels iepazīst cilvēku pretrunīgo iedabu līdz dzīlēm.

Viņš saprot, ka par maz ir tikai lūgt un nožēlot grēkus.

Ir nepieciešams aizliegt sevi, domāt nevis par sevi, bet par citiem, bezdarbību pārvērst darbībā.

Nabagajiem vajag ne tikai ar pirkstu parādīt ceļu, bet arī pašam pielikt roku, lai atvieglotu viņu likteni.

Alfonso raugās visapkārt pēc pelējuma smirdošajā telpā, un viņa acis tikai pamazām aprod ar dzeltenzaļo krēslu. Uz lāviņām, kas sasistas no neēvelētiem dēļiem, guļ vairāki slimnieki, kurus Migels šurp atvedis. Nomācošo klusumu pārtrauc vaidi un čuksti:

—       Kāpēc tu mani dzemdēji, māt? Lai visu mūžu citi mani nomētātu akmeņiem, lai visi mani izsmietu mana neglītuma un kropluma dēļ, lai es, aiz aukstuma trīcēdams, slēptos pazemē un, ja es uzdrošinātos izbāzt galvu no savas alas, lai palūkotos saulē, mani satriektu pīšļos vai arī samītu kā klaiņojošu suni zirgu pakavi.

—   Kurš tas ir? — Alfonso čukst.

—   Danjels.

—   Un vēl? Ko vēl tu par viņu zini?

—       Vai tev nepietiek ar to, ko dzirdēji? Vai nepietiek ar to, ka viņš pats gaužas par likteni? Vai nepietiek ar to, ka dzirdam viņa žēlabas, ja turklāt mums ir zināms, ka šis cilvēks ir bez pajumtes, bez ģimenes un draugiem un ka viņam bez ciešanām, neglītā ģīmja un diloņa nekā cita nav, itin nekā nav?

Un tas viņam blakus ir Bruno. Un man pietiek ar to, ka es katru nakti dzirdu viņa aizturētās elsas. Kāds nelietis viņu ir uzrādījis, un pēc spīdzināšanas viņu atnesa šurp, jo viņam nav neviena tuvinieka. Sim cilvēkam pārrautas cīpslas visās locītavās, un viņš nespēj kustēties.

Un atkal iestājas klusums, kuru reižu reizēm pārrauj elsojoši čuksti, kas izplūst skalās lūgšanās, piesaucot to, kurš^ jo vairāk tiek pielūgts, jo ietiepīgāk noslēpumaini klusē.

—   Tu neticēsi, draugs, — Migels runā, paņemdams Alfonso zem rokas, — cik pasaulē daudz nelaimju. Man par to nebija ne jausmas, un tikai šeit es redzu, cik pasaule ir melna, turpretī mēs līdz šim pazinām tikai tās rožaino, iekārojamo apvalku. Paraugies apkārt — visi, kas šeit guļ, ir labi ]audis. Nevienu no viņiem nevar saukt par noziedznieku. Daudzi slimo jau no bērnības. Lielākai daļai nav priekšstata par prieku, un tā arī tas viņiem paliks neaizsniedzams sapnis. Kas es esmu salīdzinājumā ar viņiem? Izdzimtenis, noziedznieks, slepkava. Es esmu visgrēcīgākais, es esmu visļaunākais no viņiem, man uz saviem pleciem jānes vairāk grēku nekā visam šim ļaužu pūlim. Kāpēc tu ieradies, Alfonso?

—   Atnācu tevi apciemot. Apskatīties, kā tev klājas. Pajautāt, vai esi šeit laimīgs. Pastāstīt, ka es godīgi rūpējos par taviem īpašumiem ..«

—   Ticu tev.

Migels iegrimst domās.

Alfonso paklanās, klusēdams apskauj Migelu un iet uz durvīm. Viņam pa priekšu pāri grīdai aizvilnī melnas ēnas.

—   Kas tas? — Alfonso ieprasās.

—   2urkas, — Migels atbild.

Alfonso pretīgumā notrīc un novēršas.

—  Vai tas vispār esi tu, Manjaras grāfs Migels?

—   Nē, — Migels mierīgi atbild. — Jau sen vairs ne. Tagad es esmu brālis Migels, draugs.

Alfonso skriešus uzskrien pa šķūņa kāpnēm, izsteidzas pa vārtiem ārā saulē, svētlaimīgi apstājas un ar prieku ievelk krūtīs gaisu — dārzu, eļļas un upes smaržu piesātinātu.

Migels, palicis stāvam šķūņa vaļējās durvīs, iecietīgi noraugās Alfonso atvieglojuma pilnajā žestā. Tad, ar spēju rāvienu aizcirtis ciet durvis dzīvinošajai gaismai, smaržām un gaisam, steidzīgi atgriežas atpakaļ pie slimajiem un apsēžas pie Danjela guļvietas.

Danjels pavērš pret Migelu savu ciešanu pilno skatienu, satver viņa roku un, iekams Migels spēj aizkavēt, noskūpsta to.

—       Paldies tev, brāli, par visu! Lai dievs tev to atlīdzina!

Cik silti un mīksti skan šie pateicības vārdi salīdzinājumā ar lāstiem!

Gadus trīsdesmit vecā ubaga Danjela lūpas klusi kustas, nedzirdami skaitot lūgšanu, kas vieno viņa dzīvību ar nāvi, un viņa roka, kas satvērusi Migela roku, ir stinga un bezspēcīga.

Sī vārgā roka pievelk Migelu sev tuvāk, slimais paceļas, paliecas uz viņa pusi un čukstus lūdzas:

—   Panāc man tuvāk, brāli!

Migels paliecas uz Danjela pusi, taču viņam kļūst baigi, skatoties slimā dziestošajās acīs. Viņš novērš savu skatienu un glāsta Danjela vaigus.

—   Ko tu vēlies, Danjel?

—        Es vēlos dzīvot, un vēl es vēlos tev ko pajautāt. Vai tu kaut reizi esi mīlējis?

—   Esmu, — Migels klusi atbild.

—       Tam vajag būt brīnišķīgi — kādu mīlēt, vai ne, brāli?

—   Ja, Danjel.

Klusums, slimnieka elpa sēc un gārdz, tā aizgūtnēm steidzas, un plaušu čerkstēšana ir dzirdama tikpat labi kā kukurūzas salmu čabēšana.

—       Mani, brāli, nekad neviens nav mīlējis, — čukst diloņslimnieks. — Neviens manī nav laipni paskatījies, neviens nav uzsmaidījis, neviens nav noglāstījis. Vienīgi tu.

Migelam aizžņaudzas rīkle, un viņš ar pūlēm izgrūž:

—       Tā nedrīkst runāt, draugs! Gan jau tevi kāds tomēr būs mīlējis, un tu varbūt par to nemaz nezini. Tava māte…

—       Nē, nē, arī viņa ne! Māte mīlēja jaunāko brāli. Mani ne.

—   Bet dievs taču …

Danjela skatiens aprauj Migela mierinājumu pusvārdā.

Tas ir mierīgs, skumjš, bet tajā viļņo vesela pārmetumu jura.

—   Dievs mani ir nolēmis iznīcībai kopš manas dzimšanas stundas. Jau ar to, ka ļāvis man nākt pasaulē, viņš man ir nodarījis pāri. Tā nav mīlestība.

Danjela galva atslīgst atpakaļ uz pagalvja.

—   Bet tu pats, — Migels, viņa apsūdzības satriekts, mulsi jautā, — vai tu esi kādu mīlējis?

—   Jā. Viņa bija bāla un skumja, vienkārša kā puķīte pļavā. Daudzus gadus es domāju tikai par viņu. Bet, kad es viņai to atklāju, viņa mani izsmēja.

Pusatvērtā mute ar pūlēm tver gaisu, un acis, kurās jau atspoguļojas viņpasaules blāzma, lēnām pārgriežas.

—   Mani nekad neviens nav mīlējis… ne cilvēki… ne dievs… un tagad es eju … un nezinu, kurp … es gribu dzīvot…

Migels nometas ceļos un kvēli runā mirējam pie auss:

—   Nebaidies, Danjel, nebaidies nenieka! Viss tev būs. Arī mīlestība. Tici man, Danjel, tici man! Tu dzīvosi!

Nāves krampji sašķiebj Danjela muti, skatiens aizplīvurojas. Viņš, saņēmis pēdējos spēkus, čukst:

—   Beigas klāt. Nekā vairs nebūs.

—    Mīlestība atnāks pie tevis, Danjel. Mīlestība ir mūžīga. Tevi sagaidīs tās sievietes skāvieni, kuru tu mīlēji. Beidzot atklāsies, ka viņa ir bijusi tev radīta. Jūs abi sauksieties, viņa tev uzsmaidīs, saņems tevi aiz rokas, un jūs iesit kopā. Jūs atradīsiet mazu namiņu, ko ieskaus augsts žogs, apmetīsieties tajā un dzīvosiet laimīgi, jo nav nekā lielāka par mīlestību, Danjel, tā ir bezgalīga.

Danjcls vairs nedzird. Danjela vairs nav, taču viņa seju rotā smaids.

Migela kvēlā balss apklust, bet tās atbalss vēl arvien piepilda puspagraba telpu. Izskanēdama tā vēl viļņo gaisā, karsto asiņu spēka nesta, kaislās ilgas burbuļo kā ūdens kastrolī uz pavarda un kūp kā sēra dūmi no tā kvēlē nokaitušās mutes.

Bruno ar grūtībām paceļ galvu, pārlaiž izmocīto skatienu mirušajam kaimiņam un izbrīnīts pievēršas Migela lūpām.

Migels noskūpsta Danjelu uz stingstošās mutes un paceļ galvu. Viņa skatiens satiekas ar Bruno izbrīnījušos skatienu, un tikai tagad Migels apjēdz, ko viņš teicis mirušajam. Viņš atceras ik vārdu un nobāl. Tad, izmisumā iestenēdamies, viņš nokrīt uz ceļiem un piespiež savu seju pie mirušā sejas, kurš savā mūžā nav iepazinis mīlestību.

— Neraudi, brāli, — Bruno ierunājas. —• Tev nav par ko raudāt. Neparasti gan bija dzirdēt šādus vārdus no tevis. Taču viņu, Danjelu, tu jauki izvadīji ceļā. Droši vien viņš mīlestību atradīs viņā saulē.

Migels atgriežas no pilsētas, un viņam seko ļaužu pūlis.

Viņš nogulda slimos kā varēdams, pabaro izsalkušos, padzirda izslāpušos. Plašā telpa ir pārpilna trūkuma un slimību.

Migels apsēžas šo ļaužu vidū un sprediķo. Viņš runā par bezdibeņiem un virsotnēm, par skaidrām un kaislību saēstām sirdīm, viņš runā kvēli un pārliecinoši, kaunina un šausta pats sevi, lai jo vairāk izceltu skaidras dzīves vērtību.

Beidzis runāt, Migels aizdedz vairākus skalus un laternas, un ļaudis dodas atpakaļ uz savām mājām vai midzeņiem, pa ceļam pārdomādami Migela vārdus.

Migels stāv sava ūķa vidū, nomākts raugās aizejošiem nopakaļ, un viņam liekas, ka tur aiziet daļa no viņa paša. Bet viņi taču atgriezīsies!

Un tiešām — nākamajā dienā viņi atkal ir klāt: gan pģc laipna vārda, gan kausiņa zupas.

Filipa II valdības laikā Spānija bija visai bagāta valsts. Un toreiz pat ubagošana tika uzskatīta par ienesīgu nodarbošanos.

Tagad, Filipa IV varas norietā, mēs atrodamies uz kailas eksistences un nabadzības robežas. Nav iespējams dabūt kārtīgu, labi atalgotu darbu, ir smagi jāstrādā cerībā, ka šad tad tiks atmests pa kādam nabaga reālam. Vairs pat neatceramies, kāds izskatās eskudo vai dublons. Taču dievs kungs mums ir ielicis šūpulī dzīvesprieku, mēs nedomājām par vecumdienām un nenolikām sāņus pat vara monētu no katra nopelnītā reāla. Mēs nedomājām par vecumu un slimībām, un tāpēc tagad mums nav kur nolikt savu galvu. I<o saubagojam, to nodzeram, un dienišķai maizei vairs neatliek. Dzīvot uz citu rēķina izdodas tikai retajam, iegāzt kādu laimējas labi ja reizi gadā, zagt nav viegli, un katram tas nepadodas, it sevišķi tad, kad tuvumā nekā nav pa ķērienam, un tā mēs velkam savu grūto bezprieka vecuma jūgu, gaidīdami, kad kaulainā mūs nogādās labākā pasaulē.

Taču mums, Spānijas pilsoņiem, ir savas tiesības, kaut gan tikai uz papīra, tāpēc mēs prasām, kāpēc jūs mūs, slimos, atsakāties uzņemt pat šajā šķūni, kāpēc neatvēlat šķīvi zupas un mazliet no tās žēlsirdības, brāļi, kuras vārdu esat uzrakstījuši uz saviem vārtiem.

—       Šodien vairs nevaram neviena uzņemt. Nav vietu. Varbūt rīt.

—   Vai rīt vietas būs? Kāpēc rīt?

—       Varbūt pa nakti kāds atveseļosies. Vai arī nomirs un atbrīvos jums vietu.

—   Lai dievs dod, ka mums kāds atbrīvotu vietul

Brāļi ir neapmierināti ar Migelu, viņi ir satraukti. Brāļi sapulcējas dārzā un, kamēr viņu priekšnieks brālis Migels noņemas ar slimnieku kopšanu, cits caur citu kurn:

—       Priekšnieka tēvs pārspīlē rūpes par nabadzīgajiem un slimajiem. Viņš nekur nezina mēra …

—       Ne tikai pārspīlē, bet ar savu uzupurēšanos apsūdz mūs, ka mēs neesam tādi paši kā viņš. Parāda, ka mums trūkst mīlestības pret savu tuvāko.

—       No acīm redzu, ka viņš grib, lai arī mēs dienu un nakti strādātu tāpat kā viņš…

—   Nekad! Tas nav ierakstīts klostera noteikumos!

—       Vai tu neievēroji, brāli, kā vakar, atdodams savas pusdienas kādam ubagam, viņš uz mums paskatījās? Ar šo skatienu viņš mūs uzaicināja, lai arī mēs tā darītu.

—   To taču viņš nevar prasīt!

—       Viņš jau arī to vārdos neprasa, bet ar savu piemēru grib piespiest…

—       Nav pareizi, ka ierindas brālis cenšas tik burtiski izpildīt savu mūka zvērestu — pašaizliedzīgi palīdzēt nabagajiem, kaut arī viņš ir priekšnieks. Tā jau ir askēze!

Mūki salīgojas kā koki vējā, un vecākais no viņiem, klostera priekšnieka vietnieks, ņemas Migelu apsūdzēt:

—       Kā vecākajam no jums, mani brāļi, man ar nožēlu jāsaka, ka brālis Migels savu klostera priekšnieka misiju nepilda.

—       Jā, viņš izjauc klostera kluso dzīvi, traucē mūsu mieru, mūsu dievbijīgās apceres, mūsu lūgšanas. Ak, kāds troksnis tagad valda pie mums! Klostera vārtus apsēduši kropļu bari. Visur skan slimnieku vaidi, kas mums traucē pat miegu. Visa klostera dzīve ir pakļauta viņa slimniekiem.

—   Tā vēl ievazās pie mums lipīgas slimības. Es arvien to saku.

Vecākā brāļa seja ir visdziļāko bēdu sagrauzta.

—   Tas vēl nav viss, mani brāļi. Es jau teicu, ka brālis Migels nepilda savus priekšnieka uzdevumus. Viņš nerūpējas par klostera kārtību, nerūpējas par klostera īpašumu — to viņš novēlis uz maniem pleciem! — pat nevada mūsu saimniecību, to viņš uzdevis brālim Dario; un kā ir ar mūsu galveno darbu — uzturēt un stiprināt ticību svētajai katoļu baznīcai?

—  Ak vai! Ak vai! Dievs visužēlīgais!

—   Tomēr viņa darbs palīdz cietējiem, — no mūku pulka atskan balss.

—   Mēs nedrīkstam nosodīt brāli, kurš nabagajiem atdod visu, kas pašam ir, — iesaucas vēl kāda balss, aizstāvēdama Migelu. Taču tās arī ir vienīgās. Pārējie trīsdesmit mūki pagalam neapmierināti.

—   Vai viņš atdod visu, kas viņam ir? Nē, brāli. Viņš ir bagātāks nekā pats arhibīskaps. Viņam pieder muižas, pilis, villas, lauki, kalpi…

—   Bet sevi viņš atdod visu! — sauc Migela aizstāvis.

—   Un tas ir vissvarīgākais! Pat savu uzturu viņš ik dienas atdod citam. Kurš no mums, brāļi, to spētu …

—   Pietiek! — Vecākais brālis paceļ roku. — Man ir aizdomas, ka brāli Migelu vada egoistiska vēlēšanās izpirkt savu dvēseli par… par pagātni. Taču es spriežu, ka viņš ir nogriezies uz nepareiza ceļa …

—   Un mums nedod miera! — kāds mūks iesaucas.

—  Un vēl aplipinās mūs ar slimībām …

—   Pēc ilgām un kvēlām lūgšanām tas kungs man sūtīja domu, lai es uzticētu mūsu bažas viņa eminencei, augstdzimušajam kungam Viktorio de Laredam, Seviljas arhibīskapam, kurš, kā mums ir zināms, ilgus gadus bijis labās attiecībās ar brāļa Migela ģimeni. Viņa eminence dos mums padomu.

Atkal mūku bars salīgojas kā olīvu birzs dienvidu vējā, un vispārēja piekrišana pavada vecāko brāli, kurš nekavējoties pošas ceļā pie viņa eminences.

Arhibīskaps uzmanīgi uzklausa vecā mūka stāstījumu un iegrimst dziļās pārdomās.

—       Nogaidiet, tēvs! Pavērosim, — viņš nosaka, mūku atlaizdams.

Tikko mūks izgājis, tiek ielaists Tritons, kurš jau vairākas dienas gaida uz pieņemšanu.

Tritons gavilē. Lūk, mans nopelns! Es esmu grāfu Migelu no Manjaras, cilvēku, kam pieder puse Andalūzijas, atgriezis baznīcas klēpī, kā solījos.

Viņš atklāj viņa eminencei priecīgo notikumu, īpaši pasvītrodams savus nopelnus, un gaida apsolīto atlīdzību.

—       Taču Manjara no saviem īpašumiem nav atteicies, — no purpura baldahīna augstumiem atskan balss. — Viņš ir ierindas brālis un devis zvērestu piepulcēties nabagajiem. Kas notiks ar īpašumiem?

—       Jādomā, ka tos viņš nekavēdamies atdos svētajai baznīcai, eminence, — Tritons steidzas atbildēt.

—       Vai tas ir tik droši? — balss no augšas skeptiski jautā. — Viņam taču ir māsa … radinieki…

Tritonam aiz uztraukuma pat aizraujas elpa, un viņš klusē.

—       Arī degsme, ar kādu viņš iestājās klosterī, un pārspīlētās rūpes par cilvēkiem man nepatīk. Vai viņam nevajadzētu vairāk domāt par dievu? Kam šie cilvēki? Tie viņa dvēseli neglābs. Un, rādot sliktu piemēru, viņš nodara ļaunumu svētajai baznīcai.

Ilgs klusums.

—       Nogaidiet, tēvs! Pavērosim, — balss no augšas saka, un Trifons ir brīvs.

Kad Trifons kāpj lejā pa pils ārējām kāpnēm, dienvidvējš iemetas viņa paplānajos, sirmajos matos un iepūš tos sejā, kas trīc aiz dusmām.

Migels norūpējies iet no slimnieka pie slimnieka.

—   Odeni! — kāds iestenas.

Migels viņam padod glāzi ar ūdeni. Slimais padzeras un saviebj seju.

—   Kas ir, brāli? — Migels jautā,

—       Ūdens ir silts, — slimais nočukst, — bet es nežēlojos. Tu te esi viens pats, bet mūsu daudz. Vai gan tu spēj vēl iet pēc svaiga ūdens?

Migels, paņēmis spaini, teciņus steidzas uz ūdens pumpi, kas atrodas klostera dārzā. Bet, kamēr viņš atnes ūdeni līdz šķūnim, tas karstajā gaisā ir atkal sasilis. Sajā brīdī divi slimnieki noģibst. Kuram palīdzēt pirmajam?

Piecgadīgs puisēns atnāk apciemot slimo tēvu. Bet, ieraudzījis viņu guļam pustumsā, netīrībā, sasmakušā gaisā, kur visapkārt skan mirēju vaidi, bērns skaļi ieraudas.

—   Cik te ir nejauki, tēt! Netīrs. Tumšs. Man bail. Nāc man līdzi uz mājām! Celies augšā, un iesim!

—  Vai mājās jums ir jaukāk? — Migels jautā zēnam.

—   Jā. Tur ir gaišs. Un nav tik netīrs. Neviens nevaid.

—   Klusu, dēliņ, — tēvs apsauc dēlu. — Man šeit ir labi. Apdomā pats, katru dienu es dabūju divas reizes zupu, maizi un apelsīnu.

Bērns acumirklī apklust. Zupa, maize, apelsīns. Paradīzes dāvanas katru dienu, bet mājās dažkārt dienām nav ko ēst. Taču pēc brīža viņš vēlreiz paraugās visapkārt pustumšajā, nemīlīgajā telpā, un sejiņa atkal velkas uz raudāšanu.

Šodien šeit tika uzņemts večuks, kuru aizdusa nogalēs ātrāk, nekā mēness sirpis pieaugs par pilnmēnesi.

Viņš ienāca šeit, savu dēlu atbalstīts, un apstājās uz sliekšņa. Brīdi viņš pagaidīja, kamēr vecīgās acis aprada ar krēslu, brīdi ieklausījās slimnieku vaidos un nopūtās, kas atskanēja no visiem telpas kaktiem.

Tad viņš aizsargādamies izstiepa rokas uz priekšu.

—   Vediet mani prom no šejienes, — viņš uzsauca dēliem. — Es šeit nepalikšu.

—   Tev jau ir sagatavota guļvieta, sirmgalvi, — Migels sacīja.

—   Es nepalikšu šeit, mūk, — večuks atkārtoja. — Es negribu nomirt tādā alā, kur ir tumšs, mitrs un vaidu pilns. Te man šķiet kā peklē, bet man pietiek ar to pekli, kas man bijusi visu mūžu. Es gribu nomirt tur, kur ir kaut mazliet gaismas un gaisa.

—   Bīsties dieva, nepieticīgais cilvēk, — Migels viņu stingri norāja.

—   Vai es esmu nepieticīgs, mūk? Veselie dzīvo sausās un gaišās mītnēs; bet vai slimiem uz to nav tiesību? Vai viņiem tās nav vairāk vajadzīgas nekā veseliem? Vediet mani prom! Tad es labāk nomirstu uz ielas vai pagalmā, bet gaisā un saulē; negribu izlaist garu tādā ūķī!

Migels apsēžas kaktā un iegrimst domās.

Jā, sirmgalvim taisnība. Tādi apstākļi neder veseliem, kur nu vēl slimiem, kuriem jāsaņem tas labākais. Šeit slimnieki guļ cieši cits citam blakus, es nespēju visus apkopt, un netīrība te patiesi ir baismīga. Arī smacīgi un karsti te ir, tā ka trūkst elpas. Ūdens sasilst, kamēr es to atnesu. Slimie zaudē samaņu tieši manās rokās. Mirst. Ko es zinu par viņu slimībām? Par tām zinātu vienīgi ārsts.

Ak, es nelaimīgais, piepeši viņš saslienas. Es taču šo šķūni izvēlējos tāpēc, lai dzīvotu tur par sodu. Un tagad es šeit moku nabaga slimniekus, kuriem vēlos palīdzēt, kuriem es gribu darīt labu. Esmu nelietis! Esmu nelabojams egoists!

Migels sēž kaktā sarāvies un izmisis, viņš nedzird, ka viņu sauc reizē vairāki slimnieki, nedzird nopūtas, ko raida tie, kas atvadās no šīs pasaules raudu ielejas, viņš sēž ilgi, galvu rokās atspiedis, kamēr piepeši prātā uzzibsnī kāda gaiša doma.

Migels pielec kājās, skaji, priecīgi iesmejas, tā ka slimie izbrīnījušies pagriežas uz viņa pusi, un iesaucas:

—   Zinu, ko darīt! Izdomāju. Pārdošu savus īpašumus, pārdošu mantu, kas man pieder! Dievam uzcelšu baznīcu, bet jums — lielu slimnīcu. Tur es uzaicināšu ārstus un kopējus, nopirkšu zāles, lai ikviens no jums varētu ārstēties, cik labi vien iespējams, un aiziet no turienes vesels. Ak, Gregorio tēv! Par to gan jūs mani droši vien paslavētu! Šķiet, ka tieši jūs man būsiet iedevis šīs domas.

Migclu pārņem prieks. Viņš izskrien dārzā un ierauga brāļus Dario un Jordānu strīdamies.

—   Tikai lūdzot, sevi aizliedzot un nonākot ekstāzē, mēs varam tuvināties dievam, — brālis Dario satraukts iekliedzas. — Ir nepieciešama kvēla ticība un sevis ziedošana.

—   Pārdomas ir nepieciešamas, — Jordāns iebilst.

—   Nē, nē, — Dario nepiekrīt. — Sajās lietās nav atļauts pārdomāt. Lūgšana …

—   Lūgšana nedrīkst būt iekalta.

—   Gluži otrādi, — Dario sauc, — viena un tā pati lūgšana, ja tā ir simtiem reižu atkārtota, iegulst tavās domās un lido pretim dievam. Tā paklausīgi iet pie dieva ar izstieptām plaukstām saņemt viņa žēlastības dāvanas …

—    Nē, nē, brāļi,.— Migels iesaucas. — Jūs abi maldāties. Jūs abi gribat pārāk maz. Domāt, lūgt un ņemt ir par maz. Kam tas nāk par labu, izņemot jūs pašus? Dot, mani brāļi, dot ir vissvarīgākl

Vienalga, vai tev dzīslās ir ūdens vai uguns, tu, cilvēk, kļūsti aizvien vecāks un nespēcīgāks, jo tu esi pakļauts dzīves nežēlīgajam likumam.

Vienalga, kur tu arī dzīvotu — midzenī zem tilta, kalnu alā, pilī vai būdiņā, tu noveco, un no vecuma nevar izbēgt.

Vai nu tu sasniedz tā vecuma robežu, kurai atbilst apzīmējumi «godājamais» vai «laimīgais», vai arī no tās trūkst vēl kādi gadu desmiti, jeb vai tu piepeldi pie tā krasta kā šķīsts cilvēks vai rūdīts nelietis, tāpat tu nes uz saviem kamiešiem gadu nastu, kas ievilkusi grumbas tavā sejā.

Spāņu zeme, nesen beigusi deviņus gadus ilgo karu ar Franciju, ko tā uzsāka tūlīt pēc trīsdesmit gadu kara, noveco.

Četrdesmit kara gadi — tie līdzīgi četrdesmit ga-du ilgai klejošanai pa tuksnesi — badā, slāpēs un bailēs. Noveco un izdēd varenā karaļvalsts, kā arī tās aizjūras kolonijas, izdevumi aug, bet bagātības karaļa mantu kambaros dilst, un pilsoņu naudas maki kļūst plānāki. Mazinās svētās baznīcas un inkvizīcijas vara, jo Spānijā ieplūst jaunu domu atbalsis.

Noplukusī vecā nakts piespiež savu bezzobaino muti līdzenumu smiltājiem un izžuvušo upju gultnēs palikušajām sīkajām avotu tērcītēm. Noplukuši velkas gan ikdiena, gan svētku diena laika zoba saliektu muguru.

Noveco viņa katoliskā majestāte karalis Filips IV un viņa labā roka dons Luijs Mendess de Ilaro, visuvarenais ministrs, marķīzs del Karpio, vecuma pievārēts, aizgājis tā kunga valstībā. Viņa krēsls pie karaļa galda ir tukšs, taču virs tā lidinās dižciltīgās māsas Marijas — sauktas Jēzus Marijas, īstā vārdā Marijas de Agredas — gars. Karalis, uzlicis acenes, lasa savas draudzenes mūķenes padomus un konstatē, ka ir valdījis visai nevērīgi. Tāpēc viņš sāk tagad — kaut gan mazliet novēloti, taču ari par to lai pateicība tam kungam! — rūpēties par savas valsts likteni un pūlas iegaumēt no galvas vēstules, kuras viņam no klostera sūta svētā sieviete. Lūk, kāda labošanās!

Noveco Muriljo, kam pakakle zem zoda ļum aiz treknuma, un tas liecina, ka gleznotājs neaizraujas tikai ar krāsu skaistumu vien, bet arī ar izsmalcinātiem gardumiem.

Noveco Alfonso. Viņš izkalst kā smilga nora, un viņa seja sagrumbojas, noveco līdz sirds dzi|umiem sarūgtinātais Djego un Paskvals, kuru sadeldējusi vilšanās, novist Marijas vienkāršais skaistums un Solanas ziedošais vaigs, noveco Vehoo un viņa Kalderons.

Taču, visiem dabas likumiem par spiti, savā spēkā nesalauzts paliek cilvēks, kurš pusi sava mūža ir notriecis nelietībās, bet otro pusi nolēmis pavadīt, kalpojot dievam, — tas ir brālis Migels, Svētās Karidades klostera priekšnieks.

Savas idejas pārņemts, viņš, laikam spītēdams, ar lielu dedzību raujas pretī mērķim.

Pēc ilga laika Migels atkal ieiet savā pilī. Viņš staigā pa istabām, pieskaras vērtīgajiem gobelēniem un marmoram, noglāsta priekšmetus Hirolamas istabā no spoguļa līdz pat vēdeklim.

—   Tevis šeit vairs nav, mīļā. Nekur vairs nav jūtama tava dvēsele. Tu kopā ar mani esi pārcēlusies uz klosteri. Tāpēc es varu šo pili atstāt uz visiem laikiem.

Velti Alfonso mēģina Migelu atrunāt. Pils un visi Manjaru dzimtas īpašumi no Alagabas līdz pat Arasenai tiks pārdoti.

—   Dons Bernardo Simons de Pineda, — sulainis pieteic.

—   Mans arhitekts! — Migels nopriecājas. — Viņš nāk pašā laikā.

Pineda visus Migela rīkojumus uzklausa klusēdams.

Jā, tiks nojaukta Svētā Georgija baznīca un klostera ēka. Un to vietā uzcels brīnišķīgu baznīcu un lielisku slimnīcu, kas piesliesies klosterim.

Līdz pat vēlai naktij Migels kopā ar Pinedu un Muriljo sēž pie plāniem. Brīžiem Migels satraukumā pielec kājās, staigā pa istabu — un no viņa lūpām neapturamā straumē plūst dažādas vēlēšanās un priekšlikumi, viņš nedod saviem palīgiem pat iespēju izteikt savu viedokli. Taču arī viņi ir Migela ideju apburti. Arī viņus aizrauj tā degsme.

—   Pils marmors netiks pārdots. Ar to izklās slimnīcas grīdas.

—   Marmora grīdas slimnīcā? — Muriljo ir satriekts.

—   Vai tas nebūs pārāk grezni, jūsu dižciltība, — arī arhitekts uzdrošinās iebilst. — Tādu lielisku marmoru uz slimnīcas grīdas!

—       Tā tam jābūt! — Migels paliek pie sava. — Es gribu, lai nabagajiem ļaudīm būtu skaistas telpas. Viss, kas kalpojis manām ērtībām, lai turpmāk kalpo viņu ciešanu atvieglošanai.

—   Tas nav iespējams, — Pineda uztraukts iesaucas.

—       Es to izlēmu nevis kā Manjara, bet gan kā klostera priekšnieks, don Bernardo, — Migels sausi atbild.

—   Atvainojiet, godība! — Arhitekts paklanās.

—       Dariet, lūdzu, tā, kā es vēlos, — Migels piebilst laipnākā tonī. — Un pasteidzieties!

Pēc laiciņa Pineda ir uzzīmējis dižas baznīcas un priekšzīmīgas slimnīcas plānu uzmetumus.

Migels aplūko tos un iesmejas.

—       Tie ir par mazu, don Bernardo. Jūs esat zaudējis proporciju. Jums ir aizmirsies, ka manām celtnēm būs jākalpo simtiem cilvēku.

Migels uzskicē uz papīra sava sapņa aprises.

Viņš paaugstina un paplašina slimnīcas ēku. Tai jābūt plašai un ar ērtībām!

Arhitekts iztrūcies raugās Migela zīmuļa vilcienos un tad pats nobeidz skici.

—   Par mazu. Vēl arvien par mazu. — Migels sadrūmst.

—       Arī tā jums vēl par mazu, godība? Tik brīnišķīga celtne! — arhitekts sajūsmināts iesaucas. — Nu labi. Es lo vēl paplašināšu …

—   Kad uzsāksiet darbus, don Bernardo?

—   Pēc mēneša sāksim jaukt nost, jūsu dižciltība.

—   Tikai pēc mēneša? Un tikai vēl nojaukt?

—       Ātrāk nevaru. Taču es steidzināšu darbus, cik vien būs manos spēkos.

Migels atgriežas pie saviem slimniekiem.

Viņš pieiet pie Bruno guļvietas.

—       Celies, jaunais draugs, — Migels viņam jautri uzsauc. — Atļauju tev doties pastaigā. Nāc, iziesim abi kopā dārzā! Tā, atspiedies pret mani! Atspiedies vien, nebaidies, neesi jau nekāds smagais! Un nu pamazītēm — soli aiz soļa. Citādi tu, brāli, pavisam aizmirsīsi, kāda izskatās pasaule. Tevi ar taviem divdesmit pieciem gadiem vel gaida daudz prieka.

—       Bet tu pats, brāli, rnums teici, — Bruno iebilst, — ka ikvienā priekā slēpjas grēka lamatas…

—   Tagad domā par iešanu, puis, un nestreipuļo tik kusli! Pie dieva vārda mēs vēl atgriezīsimies, kad pienāks laiks.

— Skatieties, — slimie sauc no savām guļvietām, — Bruno jau staigā. Tikai uzmanies, cilvēk, ka nepaklfipi, tad tu savus kauliņus vairs nesavāksi!

Bet Bruno tikai klusi pasmaida, paspīdinādams baltos zobus, un nepacietīgi izstiepj roku pēc durvju roktura, lai no krēslas izietu saulainajā dienā.

Laužņi un cērtes jau ir pabeiguši savu nojaukšanas darbu, Svētā Georgija baznlciņa ir nozudusi no zemes virsas, jau izrakti pamati jaunajai baznīcai, slimnīcai, un sienas paceļas arvien augstāk.

Simtiem pajūgu pieved būvmateriālus Karidadei.

Migels ir nenogurdināms. Dienā viņš atrodas jaunceltnēs. Naktis pavada nomodā pie slimniekiem, uzklausīdams viņu lāstus tikpat pacietīgi kā viņu pateicību, apzinādamies, ka viņš uzsācis labu darbu.

Migelu sauc slimnieki un aicina namdari. Viņa dienas paiet, skraidot starp būvlaukumu un šķūni, viņš atstāj novārtā lūgšanas un svētās pārdomas, viņš steidzina arhitektu un strādniekus, viņš ir nepacietīgs, neiecietīgs un, kad pats to apjauš, mokās pārmetumos un uzliek sev sodu.

Migels bieži pats vada būvdarbus. Viņš pavēl un strādā pats, viņš izkrauj un iejūdz, nes un padod.

No viņa pils pagalma izbrauc pajūgs aiz pajūga, piekrauts ar marmoru, kas viegli caurausts zilganām dzīsliņām.

Tritons griež zobus. Manjaras bagātības svētajai baznīcai gājušas secen. Un alga par viņa pūlēm? Ak vai, tā arī!

Karidades jaunceltnes ir kļuvušas par visu seviljiešu satikšanās vietu, kuri vakarā, kad strādnieki aizgājuši, aplīp mūriem kā skudru pūļi, apmezdamies uz ķieģeļu un kokmateriālu grēdām, uz marmora plāksnēm.

Nakti gaišu vērš mēnesnīca. Marmors, kas dienā uzsūcis saules spožumu, naktī to atstaro, blāvi vizēdams.

Sur tur sakustas ļaužu ēnas, un viņu balsis atdzīvina šo vietu, kas atgādina drupas pēc zemestrīces.

Slimīga balss ierunājas:

— Cik ilgi vēl jāgaida, kamēr to uzcels?

Rupja balss atbild:

—   Varbūt gadu, varbūt divus.

—   Līdz tam laikam nenodzīvošu, — nomurmina slimais.

Izsmējīga balss:

—       Ir nu gan nelaimei Tāpat tu pasaulei esi tikai par nastu.

Klusa balss spriež:

—       Pasaulei vajadzētu būt priekš mums, nevis mums priekš pasaules. Diemžēl ir otrādi.

—  Mēs visi gribētu jaunajā slimnīcā ārstēties…

Rupjā balss atsaucas:

—       Ko ķērc kā kovārnis? Vēl jau nav zināms, vai šis lepnais nams būs mums vai bagātajiem kungiem.

Vienaldzīgā balss piebilst:

—       Kam nekas nesāp, tam ir vienalga. Svarīgāk ir apsvērt, vai šajā pasākumā nevar kaut ko pievākt sev.

Sievietes balss:

—   Runā, ka viņš esot svētais.

No visām pusēm atskan jautājumi:

—   Kurš?

Zobgalīgā balss izmet:

—  Viņa tic, ka vēl šobaltdien dzimst svētiel

Sievietes balss:

—   Nu, viņš, brālis Migels.

Klusā balss atgādina:

—       Viņš bija bagāts muižnieks. Un grēku pilns kā tuksnesis smilšu. Visa pilsēta baidījās viņa. Viņš paveda sievietes un nogalināja vīriešus.

Rupjā balss steidzas papildināt:

—       Tas nav nemaz tik sen. Es viņu pazinu. Tas bija vīrs kā pats sātans. Pietika viņā paskatīties ar piemiegtu aci, kad jau novēlies zemē, sadurstīts kā siets.

Slimais paceļ balsi. — Viņš ir svētais. Un, ja vēl nav, tad droši vien būs. Tā vajadzētu rīkoties visiem bagātniekiem.

Sieviete balsī domā:

—   Gribētos gan zināt, kāpēc viņš tā pārvērties.

Slimais, uz mūra sēdēdams, atkal atsāk savu:

—   Kaut nu viņš pasteigtos ar to celšanu!

Vienaldzīgais cilvēks prāto:

—       Nebūtu par ļaunu notēlot slimu, ļaut, lai tevi baro un apkalpo, vāļāties gultā un dziedāt psalmus ar pilnu vēderu.

Rupjā balss pievienojas:

—   Nudien, tas nebūtu sliktil

Klusā balss ievaimanājas:

—       Mans dēls ir nopietni saslimis. Viņam kaut kas iemeties kaklā, un viņš vairs lāgā nevar parunāt. Gandrīz bez balss palicis. Nevienā slimnīcā viņu neuzņem.

Sieviete:

—   Karidadē viņu noteikti uzņemtu.

Balsis:

—   Neņemtu.

—   Ņemtu.

Slimais ar rūgtumu domā gan par savu, gan to likteni, par kuriem šeit runā.

—   Ja tikai tad jau nebūs par vēlu…

Un kāda balss, kas šķiet piesmakusi, piebilsts

—  Mūsējiem arvien viss nāk par vēlu.

Garām jaunceltnei slīd cilvēku ēnas. Zobeni skanēdami atsitas pret ielas bruģi, muižnieku balsis skan nievājoši un izsmējīgi.

—        Kaut kas nedzirdēts un nepieredzēts, ka šeit ceļ tādu pili plukatām!

—       Zem žēlsirdības maskas šeit rūpējas par cilvēces atkritumiem un jebkuru klaidoni grib nostādīt līdzās muižniekam. Kauns!

Ļaudis, satupušies uz sakrautā marmora, saniknoti sačukstas.

—       Skatieties, izlaidušies uz akmeņiem kā čūskas saulē. Un pilsēta to pacieš. Ejam prom, kungi!

—        Pazūdiet uz to ātrāko, kungi, — sauc rupjā balss. — Sajā sabiedrībā jūs neiederaties. Var gadīties, ka jūs trāpa kāds akmens, — skaidrs?

—   Nāc tik tuvāk, lupatlasi! Es tevi sabakstīšu kā sietu.

Akmeņi svilpdami šķeļ gaisu. Zaļganais mēness vēro

notiekošo. Dobjš.sitiens un kliedziens:

—  Mani ievainoja! Sargi! Palīgā!

Izsmejoša balss šūpojas gaisā:

—   Palīgā-ā! Kompresi uz dižciltīgā kunga puna!

Muižnieki steidzīgi attālinās.

Klusā balss nosaka:

—   Nav labi ar varmācību …

Taču rupjā balss to nikni pārtrauc:

—   Ja tu viņus aizstāvēsi, pats dabūsi pa zobiem.

Sajā brīdi slimais nokrīt ar seju uz marmora plāksnēm un ievaidas. Sieviete uztraucas.

—   Kas tev notika, vecais?

Slimais izšļupst:

—   Asinis … pilna mute … Dievs, dievsl

Sieviete uztraukti iekliedzas:

—   Viņš mirst! Palīgā! Palīgā!

Klusā balss runā, it kā atmiņu nomākta?

—   Piektajā rīta stundā bieži mirst.

Kāda meitene sit pie klostera vārtiem un sauc palīgā:

—   Žēlsirdīgie brāļi, te cilvēks mirst!

Iestājas klusums, tik biedīgs, tik saldējošs, kā vienmēr, kad jūtama nāves dvesma.

Pa vārtiem iznāk Migels un tuvojas viņiem.

Viņš uzraušas uz marmora plākšņu grēdas un noliecas pie pakritušā.

—   Kas tev sāp, brāli? — viņš jautā.

—       Nekas nesāp, — slimais čukst. — Tikai asinis tek un ir salti. Pēc šī aukstuma es jūtu, ka man jāmirst.

—   Nemirsi, — Migels viņu mierina, — Klosterī.,.

Slimais viņu pārtrauc:

—       Nē! Gribu nomirt svaigā gaisā! Bet grēkus gan es gribētu izsūdzēt, brāli!

Izsmejošā balss iejaucas:

—       Ticu gan. Tas bija pamatīgs putniņš. Daudz grēku guļ uz sirdsapziņas.

—       Paejiet tālāk, draugi, — Migels lūdz. — Viņš grib izsūdzēt grēkus, un man tie jāuzklausa. Runā, draugs, es tevī klausos!

—       Es zagu. Bieži zagu. Naudu, maizi, drēbes, pat aitu reiz nozagu. Piedzēros un tad situ sievu un bērnus. Vēl ar vienu sievieti es sagājos… pats saproti. Viņai pēc tam bija bērns. Kas ar viņiem notika, es nezinu. Meloju arī. Krāpu kāršu spēlēs. Un atkal zagu: krodziniekam izzagu mantas no lādes.

Mirējs apklust.

—   Vai tas ir viss? — Migels stostīdamies izgrūž.

—   Viss. Vairāk neko neatceros.

—   Neviena nenonāvēji? — Migels klusi jautā.

—       Ko tu vēl neiedomāsies, mūk? — Slimais aizvainots paceļ galvu.

Migels sakniebj lūpas un pazemīgi atbild:

—   Es tikai apjautājos. Piedod man, brāli!

Iestājas klusums, bet Migela galvā plosās atziņu viesulis, cik maz salīdzinājumā ar viņu pašu ir grēkojis šis cilvēks.

Cik nožēlojams es esmu blakus viņam!

Gārdzošie elpas vilcieni atkal pievērš Migela uzmanību slimajam.

—   Nebaidies, mījais! Dievs tev piedod.

—       Patiesi? — slimais čukst. — Es bieži biju izsalcis. Tāpēc arī zagu …

—   Dievs tev ir piedevis. Tici man!

—       Tad ir labi. Miršu mierīgi — vai tiesa? Sirdsapziņu esmu atvieglojis …

Migels skaita mirējam lūgšanu.

Tad viņš pagriežas pret |audīm.

—       Nāciet tuvāk! Viņš atzinās savos grēkos un tos no žēloja. Nupat viņš aizgāja tā ktmga valstībā.

Ļaudis tuvojas lēnām un klusēdami.

—   Mēs vāķēsim pie viņa, — sieviete saka.

—       Vāķēt pie mirušā nav nekas jautrs, — rupjā balss norūc, — bet to pieklājas darīt.

—   Arī es vāķēšu kopā ar jums, — Migels nolemj.

Tad visi apklust.

Nakts paiet, mēness aizslīd aiz pilsētas mūriem, un tumsa sāk izplēnēt.

Gaisma uzvar tumsu.

—   Kas viņu apbedīs? — rupjā balss jautā.

—       Es, — Migels atbild, paņem sastingušo ķermeni uz rokām un nes prom. Pārējie klusēdami iet dažus so|us aiz viņa.

Uz baltās marmora plāksnes, kurā stīgo liegas dzīsliņas, melnē liels, tumšsarkans asins traips.

—   Vai vēl neticat, ka viņš ir svētais?

Zobgalīgā balss nav pārliecināma.

—   Kur nu! Tas ir viņa pienākums. Nekas vairāk.

Klusais runātājs sāk sajust izsalkumu.

—       Ir laiks iet. Jāsteidzas ieņemt vietu pie baznīcas durvīm, drīz nāks ļaudis uz rīta dievkalpojumu.

Visi nodrebinās — varbūt aiz rīta dzestruma, varbūt iedomādamies mirušo — un izklīst.

Laiks steidzas, un celtne aug augumā. Lielajā slimnieku zālē ceļ altāri, lai slimie varētu piedalīties dievkalpojumā un redzētu dieva attēlu,

Sekojot Migela piemēram, Seviljas muižniekiem rūpes par nabagajiem kļuvušas par modes lietu. Hercogi un hercogienes paši nes Migelam naudu, dāvinādami to jaunceltnēm un to iekārtošanai.

Dons Luijs Bukareli, Santjāgo ordeņa bruņinieks, no dod Migeiam daudz naudas — divdesmit četrus tūkstošus piecsimt dukātu ar lūgumu, lai Migels izlieto tos pēc saviem ieskatiem, kā tas dievam vislabāk patiktu.

Un pēc viņa nāk vēl daudzi.

Ir pasūtītas gultas slimniekiem, slimnīcas mēbeles un iekārta.

Tad Migels uzaicina pie sevis Muriljo un lūdz, lai viņš baznīcu un slimnīcu izgreznotu gleznām.

—       Vēlos, Bartolomej, lai tu ar savu mākslu iepriecinātu slimniekus. Vēlos, lai tu tuvinātu dievu viņu sirdīm. Māksla iedarbojas iespaidīgāk nekā sprediķotāja teiktais.

—   Labprāt to izpildīšu, — Muriljo atbild.

Pēc mēneša viņš atnāk pie Migela.

—       Es pārdomāju tavu uzdevumu, draugs. Es gleznošu desmit gleznas par bībeles tēmām.

—        Labi. Esmu mierā ar tavu lēmumu. Arī tēmu izvēlē es paļaujos uz tavu gaumi. Es gribētu vienīgi to, lai vismaz viena no tām atspoguļotu pirmsnāves šausmas un nāvi. Man un arī pārējiem par biedinājumu.

Muriljo pretojas:

—       No manis tu tādas gleznas neprasi, brāli! Man sāp sirds, kad es redzu slimības vai nāvi. Tās manī vieš šausmas. Šo darbu uzdod Valdcsam Lealam.

—       Un tu iesaki dot darbu cilvēkam, kas tevi akadēmijā aprunājis? — Migels brīnās.

Muriljo izpleš rokas.

—       Tādu gleznu, kādu tu vēlies, viņš tev uzgleznos vislabāk.

—   Labi. Un kādas tēmas tu esi izvēlējies, Bartolomej?

—       Pagaidām esmu izdomājis piecas gleznas, — Muriljo stāsta. — Ābramu, Mozus avotu, brīnumaino maizes un zivju dalīšanu, svētā Jāņa žēlsirdību un Marijas pasludināšanu.

—   Un kādas būs pārējās?

—       Jēzus izdziedina slimo, Jēzus bērnībā, Jānis Kristītājs bērnībā un svētais Pēteris, kuru izglābj eņģelis. Desmitajā gleznā būs svētā Izabella, Ugru ķēniņiene.

—   Vai jābūt tieši desmit gleznām? — Migels jautā.

—   Nē.

—       Vai tu man neuzgleznotu vienpadsmito — Pazudušā dela atgriešanos?

Muriljo apskauj draugu un apsola to.

Šajā laikā no šis pasaules šķiras karalis Filips IV — un viņa nepilngadīgā un slimīgā dēla — karaja Karlosa II vietā valdību uzņemas Karlosa māte, karaliene Austrijas Marija Anna, ķeizara Ferdinanda III meita, un Spānijas valsts arvien dziļāk slīd nabadzībā un parādos.

Taču Karidade ceļas.

Celtniecība ir nobeigta, un, lūk, tur paceļas baznīca, plaša, gaiša un krāšņi uzposta.

Muriljo par četru gadu darbu saņem no sava drauga rokām pelnītu samaksu — septiņdesmit astoņus tūkstošus simt piecpadsmit reālu.

Valdess Leals uzgleznojis divas tik satriecoši reālas un baismīgas gleznas, ka cilvēku pārņem šausmas, tās uzlūkojot.

Las Postrimerias jeb Nāves alegorija un Finis Glorlae Mutuli jeb Iznīcības alegorija.

Muriljo, kurš kopā ar Migelu aplūko abas gleznas, jūt tādu nepatiku, ka nespēj to noslēpt.

—       Kas gribēs uz šīm gleznām skatīties, tam būs jāaizbāž nāsis.

Taču Migels ar Valdesa gleznām ir apmierināts.

Baznīcu un slimnīcu svinīgi iesvēta jaunais Seviljas arhibīskaps, jo dons Viktorio ir miris, nesagaidījis Migela dartrā nobeigumu.

Slavenie ārsti, kurus Migels ir uzaicinājis uz Karidadi, jau atbraukuši, un rīt tiks uzņemti pirmie slimnieki.

Migels visu nakti pavada lūgšanās.

— Dod mieru manai dvēselei, kungs!

Taču dieva vaigs nemainās un paliek noslēgts. Ataust rīts. Mūki dzied svinīgo rīta lūgšanu, un pie vārtiem,.kas izgreznoti palmu lapām, pulcējas slimo bari. Viņi lec šurp uz kruķiem, tiek atnesti uz nestuvēm un stingst izbrīnā, pirmo reizi uzkāpjot uz marmora grīdas.

Pagaidām, kamēr vietu pietiek, neviens netiek atraidīts, jo pēc Migela vēlēšanās šeit tiek uzņemti arī tie, kurus citās slimnīcās ir atraidījuši.

Migels noraugās, kā brāļi — slimo kopēji novieto slimniekus gultās, un piepeši pamana pazīstamu seju.

—   Vehoo!

Slimnieks cieši paskatās mūkā, beidzot pazīst viņu, tikko jaušami pasmaida, bet aiz vārguma nespēj parunāt.

Migels saņem ārstu pie pleciem un ved viņu uz Vehoo gultu.

—   Vai ir cerības? Vai var viņu glābt?

—       Kas viņš ir? — ārsts jautā, taustīdams slimnieka pulsu.

—   Lielisks aktieris un labs cilvēks.

—       Vai jūsu draugs, priekšnieka tēv? — ārsts godbijigi jautā.

Migels pietvīkst.

—   Jā. Seit visi ir mani draugi.

—        Saprotu. — Ārsts pasmaida. — Jūs nevēlaties kādu īpaši izcelt. Taču jums rūp šī vīra liktenis.

Ārsts izmeklē Vehoo un apspriežas vēl ar otru ārstu. Tad abi pienāk pie Migela.

—   Cerības mazas, godība, — viens saka.

—   Precīzāk izsakoties, to gandrīz nav, — otrs piebilst.

—       Viss atkarīgs no kopšanas. No rūpības. Tā viņam ir nepieciešama pirmām kārtām. Noteiktā laikā jāliek bankas, noteiktā laikā jādod zāles. Es to pateikšu visiem slimo kopējiem.

—   Nevajag, — Migels iebilst. — Esviņu kopšu pats.

—       Jūs, cienījamais tēv? — ārsts brīnās. — Mierināt viņu — to jūs varat. Bet kopt? Mazgāt, tīrīt, pārģērbt…

—       Visu darīšu pats, — Migels apņēmīgi atbild. — Jūs tikai man pasakāt, kas viņam vajadzīgs.

No šī brīža Migels dienu un nakti apkalpo draugu.

Garajās naktīs, kad Vehoo guļ un Migels sēž pie viņa nomodā un prāto, viņš piepeši atskārst dzīves patiesību:

«Ja gribi atrast dievu, kalpo cilvēkam!»

Jā, jā, tā tas ir. Man pašam ar savu darbu un pūlēm jāatvieglo tūkstošiem cilvēku ciešanas, kurās es citus tūkstošus esmu iegrūdis. Jāremdina sāpes, kuras pats kādreiz esmu sējis un vairojis. Ar labu jāizpērk ļaunais, ar darbu jāizlabo pāri nodarītais.

Tikai šādu grēku nožēlu no manis gaida dievs.

Migels ar degsmi turpina iesākto darbu, un, raugi, tas tiek svētīts.

Vehoo atveseļojas.

—   Tu priecājies par manu atveseļošanos vairāk nekā es pats, — Velioo atvadoties saka Migelam.

—   Jā, tāpēc ka tava atveseļošanās man nozīmē divkāršu laimi: tu esi atguvis veselību, un dievs svētījis manu darbu. Ne vien es tev, bet ari tu man esi palidzējis un atnesis labumu.

Migels savā neizsmeļamajā dedzīgumā kalpo slimajiem, kamēr pavisam zūd spēki.

—   Ja viņš būtu kļuvis par karavīru, — Dario salta Jordānam par Migelu, — viņš iekarotu pasauli ar savu neatlaidību.

—  Ja viņš būtu filozofs, tad radītu jaunu paradīzi. — Jordāns pasmaida. — Bet viņa laime un lāsts ir mīlestība un darbs.

Dario sadrūmst.

—   Darbs? Jā gan, taču sakarā ar to viņš pamet novārtā garīgos vingrinājumus un lūgšanas. Viņš vairs nav spējīgs nodoties apcerēm līdz ekstāzei…

Jordāns viņu pārtrauc:

—   Bet vai visa Migela dzīve nav ekstāze? Bezgalīga ekstāze? Nepaļā cilvēku, kurš izgājis uz visgrūtākā un arī visīsākā ceļa, lai sasniegtu svētumu, uz darba ceļa. Mēs abi, brāli Dario, tu un es, mēs esam vārguļi un egoisti dieva vaiga priekšā, jo mēs izpērkam tikai paši savus grēkus, bet viņš domā par visiem. Migels daudziem nes labumu un glābiņu. Mēs griežamies pie dieva tieši, viņš caur cilvēku. Tāpēc viņa laime ir divkārša, viņa nopelni divkārši.

Ja gribi atrast laimi, kalpo cilvēkam!

Varat pārlūkot visas pasaules amatus un nodarbošanās, taču nevienā jūs neatradīsiet dziļākas pazemības nepieciešamību kā Migela izvēlētajā.

Kaut arī viņš ir klostera priekšnieks Hermano Matjor, viņš veic visgrūtākos darbus, it kā būtu viens no viszemākajiem, visneievērojamākajiem brāļiem.

Jaunajā namā Migels apdzīvo vismazāko, visvienkāršāko celli. Lielāko dienas, kā arī nakts daļu viņš pavada pie slimniekiem.

Migels klāj viņu gultas, apkopj un pārģērbj viņus, pārsien brūces, tīra strutojošus augoņus un sejas, kas pārklātas ēdēm un izsitumiem, liek kompreses uz kaistošām pierēm, masē uzpūstos vēderus tiem, kas saslimuši ar dizentēriju vai tīfu.

Viņš paceļ nespēkā saļimušos, mazgā izģindušos un sarukušos ķermeņus, veldzē drudzī izkaltušās lūpas.

Viņš mierina mirējus un līdz pēdējam brīdim uztur viņos cerību uz izveseļošanos.

Paraugieties uz kavalieri, kurš kādreiz čukstējis skaistulēm kvēlus vārdus un glaimus, kā viņš prot nomierināt ķildīgas sievas sabozušos dvēseli! Atcerieties donu Žuānu, kurš uz zobena smailes pasniedza meitenei ziedu, un paraugieties tagad, kā viņš nes rozes nabaga kroplītei, kura savos divdesmit mūža gados nav redzējusi nekā cita kā vienīgi trūkumu, pazemojumus un sitienus, kā viņa tagad ar izdilušajām rokām glāsta rožu ziedlapiņas un, ieelpodama to smaržu, sapņo par laimi, kaut arī tā būtu sīkāka par ābola sēkliņu.

Ieklausieties dziedātājā, kura mīlestības dziesma kādreiz spēja pacelt balkonu ar visu daiļo donju augstu mākoņos, cik klusi viņš tagad dzied pēdējo šūpļa dziesmu bērnam, kurš šai dienā vairs nesagaidīs saules rietu.

Cik iecietīgs ir kļuvis lepnais muižnieks, kuram agrāk pat paasāks vārds bija iemesls, lai uzsāktu asiņainu kautiņu, bet tagad, dzirdēdams no sāpju izmocīto cilvēku mutēm lāstus un apvainojumus, spēj atbildēt tiem ar smaidu un laipnu vārdu.

Ak, šī slimnieku neiecietība, kas rūpes un uzupurēšanos atmaksā ar dusmām un rupjībām!

Brālis Migels ir vispazemīgākais mūks visā Karidadē. Viņš ir slimo un mirēju vispacietīgākais kopējs un mierinātājs, kuru gaida visvairāk. Lūk, dons Žuāns, kuru visi slimnieki tagad dēvē par žēlsirdības apustuli! No klostera viņš iziet tikai tāpēc, lai apmeklētu nabadzīgos mājokļus un slimniekus no turienes atvestu uz Karidadi, un, ja tur nav brīvu vietu, viņš atdod savu gultu, pats pārgulēdams uz aukstas grīdas. Par veselo aizsardzību viņš gādā tādējādi, ka uzmeklē slīkoņu un sodīto līķus un apbedī tos, atdodot tiem pēdējo godu, turklāt pats nejuzdams ne mazāko baiļu no nāves un aplipšanas ar slimībām.

Migels arvien ir ieslīdzis galējībās. Tā tas ir arī tagad. Nereti viņš pārpūlējies saļimst pie slimnieka gultas, kuram tad ir jāsauc palīgi savam kopējam.

Brāļi viņu par to rāj, bet viņš stāv brāļu vidū klusēdams, acis nodūris, lai slēptu zem plakstiņiem to gandarīto iemirdzēšanos, kas liecina, cik labprāt viņš dzird no« sodījumu, tomēr sevi apņemas kalpot vēl pašaizlicdzlgāk, vēl labāk.

Brāļu pulciņš šalc aizkustinošā vēlībā, lūgdams Migelu taupīt sevi, neizniekot savu veselību, nepārpūlēties un atpūsties.

— Pateicos jums, mīļie brāļi, ka rūpējaties par mani — necienīgo. Centīšos būt jums paklausīgs.

Taču viņš atgriežas atkal pie sava ikdienas darba, metas tajā ar vēl lielāku dedzību un neatlaidību, pazemības fanātiķis pārvērties darba fanātiķī, grēku nožēlotājs — visdziļākās pazemības pārņemtā cilvēkā, kalpu kalps, vergu vergs.

Jaunās slimnīcas Karidades slava izplatās ātri. Šajā slimnīcā strādā vislabākie ārsti un vadītāji, tajā ir lieliskas telpas un iekārta — otras tādas nav visā Spānijā. Tajā strādā visrūpīgākie slimnieku kopēji, ir sasniegti vislabākie ārstēšanas rezultāti, un tajā mīt dzīva, nenogurdināma dvēsele — brālis Migels.

Migels ir panācis, ka šeit valda vienlīdzības princips. Bagātnieki tiek uzņemti vienīgi tad, ja viņi patiesi ir tikpat smagi slimi kā pārējie šīs slimnīcas pacienti. Un visi tiek aprūpēti vienādi.

Slimnīcas ikdienu nevar salīdzināt ne ar ko pasaulē. Tā ir vieta, kur skan lūgšanas, gan pateicības vārdi, gan lāsti, kur asiņu miglā zib spoži skalpeļi, kur ir apsaitēti locekļi un kuslas balsis, kas galu galā atkal kļūst dzīvesprieka un cerību pilnas.

Pat slimnieks, kurš neskaitāmas naktis ir locījies sāpēs, kurš ir tik novārdzis, ka tikko dvašo, nezaudē cerības.

Viņš cer un gaida brīnumu.

Pa neziņas melnajiem vārtiem iespraukušās ielaistās kaites, un iesīkstējušās slimības velkas gar smacējošiem klusuma bezdibeņiem, cauri tukšumam un tumsai. Bet slimie nezaudē cerības.

Krītamās kaites lēkmē uz putām klātajām lūpām cīnās cerības vārdiņš. Kliedzienos un vaidos netiek domāts par zārku un viņsauli, bet par atgriešanos ikdienišķajā dzīve.

O, jūs visi mazie un lielie Ijābi, kādas ciešanas jums ir sagatavojusi dzīve! Paralīzes, saindēšanās — gan nejaušas, gan tīšas, audzēji un augoņi, dizentērija, drudzis, holera, dzeltenā kaite, fistulas, lūzumi un izmežģījumi, sadauzīti galvaskausi, jēlumi un nedzīstošas vātis, un vēl tūkstoš citu nelaimju, ar kurām jūs sagandē trūkums.

Jūs ciešat klusēdami, sakostiem zobiem, vai arī kliedzat kā jukuši, prašņājat savas slimības nosaukumu vai ari par to neliekaties ne zinis, tikai ar baiļu aptumšotu skatienu klusi ieklausāties sevī, kur kaut kas briest, kaut kas plešas, un, pirkstus dūrēs savilkuši, ar pēdējiem spēkiem uzturat pie apziņas savu dziestošo dvēseli — un cerat.

Jūs ticīgi uzklausāt padomus, rijat sīrupus un tabletes, ar nāves apzīmogotām lūpām tuvojaties pazemes upei un laivai, kurā gaida dvēseļu pārcēlājs, saraustītā elpa un krampji muskuļos vēstī, ka nav tālu vairs pēdējais brīdis, taču viss, kas vien jūsos spēj vēl sacelties pret nāvi, cer un sauc: atgriezies, mana veselība, atgriezies, mana dzīvība, šajā mīļotajā asaru ielejā!

Un es, brālis Migels, jūsu visu pazemīgais kalps, esmu šeit, lai stiprinātu jūsu cerības.

Novēliet man šo žēlsirdību un prieku!

Visus, kas strādā slimnīcā, pēc grūtā darba gaida atpūta. Vienīgi Migels to sev neatvēl. Viņa dienas un naktis pieder slimniekiem, bet miegam viņš atlicina tikai dažas stundas.

Pret rītu, kad līdz ar rītausmu slimniekiem parasti mēdz atslābt sāpes un bailes, kad slimnieki iegrimst ciešākā miegā, Migels savā cellē uz galda iededz sveci un sāk rakstīt. Viņš neraksta necilas un mūku dzīves pieticībā radušās reliģiskas atziņas, viņš raksta grāmatu — neparastu, dedzīgu un kvēlu, kurai devis nosaukumu «Saruna par patiesību».

No neapvaldītās dvēseles dziļumiem Migels ceļ ārā visu savu jūtu bagātību, lai cildinātu Mīlestību. Satraucošiem vārdiem viņš apraksta cilvēku grēku, liekulību, egoismu, skopulību un melīgumu. Sīs īpašības viņš pienaglo pie kauna staba, kā izsenis šeit mēdz pienaglot noziedzniekus aiz mēlēm pie pilsētas vārtiem. Asinis, siltas, svaigas un gaišas, šļācas no viņa sirds šajos vārdos, kas apsūdz cilvēkus cietsirdībā un nežēlībā.

Ar sirds kvēli, elpu un asinīm Migels raksta savu traktātu par patiesību, Discurso de la Verdad.

Tas ir tāda cilvēka nemierpilnas dvēseles kliedziens, kurš pēc ilgas maldīšanās atradis pareizo ceļu. Migela dedzīgais un kaprīzi eksaltētais prāts šeit sauc_ pēc dveseles spēka, kuram vajag pašam savas nevaldāmās vēlmes iekalt soda važās, lai nezaudētu cilvēcību. Cilvēks, pārmērīgi straujš un kaislīgs, to atrod rūpēs par nabagajiem un cietējiem. Nogurdinošā, pašaizliedzīgā darbā — pēc principa: «Visu vai neko.»

Un tie, kuri lasīs šo «Sarunu par patiesību», ko rakstījis Migels, Seviljas Svētās Karidades Žēlsirdīgo brālības ierindas brālis, sapratīs, ka viņš ir garā stiprs cilvēks, kurš pratis būt gan karsts, gan salts, bet nekad ne — remdens.

Iet laiks. Dzimst gads aiz gada, uzplaukst, novīst un aiziet nebūtībā.

Vai no jaunās Karidades uzcelšanas jau aizritējuši pieci gadi? Varbūt pat desmit? Migels pārkāpj piecdesmit gadu slieksni.

Iet gadi, pazemības un darba pilni, tie atstājuši Migela sejā savas pēdas — bālumu un nogurumu. Un atkal ir pienākusi Lielā piektdiena, krustā sišanas diena, atmiņu diena.

Migels domās izstaigā Golgatas ceļu, apstājas pie atsevišķiem notikumiem, pārdomā Kristus ciešanas un atskatās uz savu mūžu.

—    Vai man tagad ir tiesības gūt mazliet prieka un miera?

—   Vai tu, brāli, iesi procesijā? — Dario jautā.

•— Nevaru, — Migels atbild. — Mums šeit ir vairāki mirēji. Es nedrīkstu viņus pamest.

—    Tu izskaties ļoti slikti, brāli. Un esi ārkārtīgi bāls. Es tevi pazīstu jau kuro gadu, bet vēl nekad man tas nav tā dūries acīs. Vai tu nejūties slims?

—    Esmu vesels. Tikai vairākas naktis pēc kārtas neesmu gulējis. Tas ir viss.

Dario piespiež Migelu pirmajās Lieldienās atpūsties.

Migels atsakās atgulties, bet pievakarē iziet no klostera un dodas uz upi.

Migels iet, ne smaržu, ne skaņu, ne krāsu nemanīdams. Viņš ir noguris. Bez spēka. Viņš nosēžas upes krastā. Mēness gaisma krīt viņa sejā.

Garām iet kāda sieviete, viņa paraugās sēdošajam seja un apstājas.

—   Brāli Migell

Viņš atliec galvu un pazīst Solanu. Lēnām pieceļas kājās.

—       Neuzdrīkstējos jūs klosterī apciemot. Vai zināt, cik daudz gadu pagājis, kopš mēs pēdējo reizi redzējāmies?

Solana redz viņa izbrīnu un iesmejas.

—       Jūs dzīvojat ārpus laika, Migel. Laiks viļņo jums apkārt. Es esmu jau desmit gadus precējusies, un man ir divi dēliņi. Vecāko sauc par Migelu …

Solana pienāk tuvu klāt.

—       Jūs esat novājējis, bet citādi gandrīz tāds pats, — viņa runā, raudzīdamās vīrietī, kurš, kaut gan kļuvis vājāks, ir ārēji un iekšēji nobriedis, un viņa askētiskā seja ir skaistāka nekā bijušā uzdzīvotāja seja.

Viņi stāv viens otram iepretī. Sievietes smarža apņem Migelu, viņas bālajai sejai piemīt liela burvība un liels pievilkšanas spēks. Tā kairina un reibina.

Solana saņem viņu aiz rokas, un viņas delnas ir maigas un siltas.

Ai, gadi, kuru ritumā asinis tiek pārvērstas svētītā ūdenī, ai, bailes no tvīksmes pilnajām naktīm, kuras smacē un dedzina!

Solanas roka liesmo un karsē. Maiga delna glāsta.

Pieskaršanās dzīvā uguns, satraukta sirds, svētku brīdis pelēcīgajā ikdienā.

Sievietes roka atraujas atpakaļ zem melnajām mežģīnēm, āda gaiši viz zem to melnā raksta. Pusaizsegta kairina, zaigo cauri mežģīņu rakstam, viegli kustēdamās kā spārnots māns. Viņa atkal saņem Migela roku — un viņš to neatrauj.

Lūpas zem plīvura mirdz kā rasains zieds.

—   Migell

Balsī skan bezgalīga mīlestība.

—       Esmu pateicīga šim brīdim, kas man dāvājis iespēju parunāt ar jums divatā.

—  Mēs neesam divatā, Solana.

—       Ak jā, saprotu jūs! Kaut arī mani dieva dusmas sadedzinātu kā vasku liesmās, kaut manam ķermenim un dvēselei būtu jāpārvēršas dūmos un pelnos, es gribu jums pateikt…

—       Jūs gribat man teikt kaut ko ļoti dievbijīgu, — Migels pārtrauc Solanu, bet viņa balss skan nedroši.

—        Nē, nē, — Solana strauji izdveš, — es gribu jums teikt, ka es jūs vēl arvien mīlu, Migel.

Migels mēģina to pārvērst jokā.

—   Lūk, dievbijība!

Taču Solana jūt, ka Migela roka, kuru viņa saņēmusi savās plaukstās, ietrīsas.

Vakara krēslā pa cc]u, bada un sāpju dzīti, ubagi sleberē uz Karidadi.

Migels atbrīvo savu roku no Solanas delnām.

Solana paceļ plīvuru un uzsmaida viņam ar kārdinošām lūpām.

—   Es mīlu jūs, Migel.

—   Un es jūs arī, — Migels klusi atbild.

—       Patiesi? Vai tas tiešām tiesa? — Solana iegavilējas, pievirzīdamās vēl tuvāk.

—       Mīlu jūs, māsa, — Migels apstiprina, un viņa balss ir mierīga.

Tumsa izlijusi pār ārēm, un sieviete nenolaiž plīvuru. Acis viņai iedzirkstas, viņa pieliecas Migelain un noskūpsta viņu.

Taču Migela lūpas ir cieši sakniebtas un viņa sirds salta.

—       Solana, — viņš pārmetoši ierunājas, — jūs aizmirsāt…

—   Ardievu, ardievu! — Viņa iešņukstas un aizsteidzas.

Migels paliek stāvam uz vietas, viņš nesteidzas, lai nomazgātu skūpstu no lūpām, viņš mierīgi pasmaida, drošs pats par sevi, jo ir tiktāl nobriedis, ka valda pār savu miesu un dvēseli un viņa gars stāv pāri cilvēciskajām vājībām stingrs un nelokāms.

Migels atgriežas klosterī.

Svēto tēli klostera kolonādē ir iesnaudušies pozā, kuru tiem uzspiedusi mākslinieka roka. Taču Migels nemetas ceļos pie krucifiksa, bet steidzas pie slimniekiem, kas viņu gaida.

Kādā no šo gadu atvasarām, kad Migels kā vergs veica to darbu, ko labprātīgi bija uzņēmies, septembra mēnesī, kad dienas bija dzidras kā rīta rasas lāses un naktis vizēja kā zvēru miklās acis, klostera akā iekrita avs, saukļa Cika, un noslīka.

Brāļi stāv apkārt akai, pārmaiņus noliecas pār akas grodiem, lai paraudzītos dziļumā melnējošā ūdenī, un atkal atliecas, bezpalīdzīgi noplātījuši rokas.

—       Aitiņa, mana labā, — brālis Dario vaimanā, — mana baltā, sprogainā aitiņa noslīkusi!

—       Acis viņai bija dzidras kā sveķu pilieni, viņa bija mīlīga un paklausīga, — Jordāns papildina.

—       Izvelciet viņu! Mums taču viņa jāaprok, nabadzīte, — Dario vaimanā.

—       Aka ir septiņdesmit olekšu dziļa, nav iespējams tajā nokāpt.

Brāļi stāv apkārt akai ar žēluma pilnām sirdīm par nabaga avi, kad zvans viņus aicina uz lūgšanu.

Pievakarē brāļi apsēžas dārzā, Jordāns, Garsio un Dario atkal atsāk kādu no mācību disputiem par dieva būtību. Migels noguris, atlaidies viņiem blakus zālē, lūkojas apelsīnu koku zaros un klausās viņos.

Brāļi, kuriem jādežurē, neko nezinādami par noslīkušo avi, smeļ no akas ūdeni un nes to slimajiem. Brālis Garsia pacilāti iesāk:

—       Bezgalīga vientulība un pilnīgs klusums valda ap viņu …

—       Nē, — Dario asi pārtrauc Garsio, — eņģeļu pulki stāv ap viņu. Paradīzes dziesmas skan pie viņa troņa …

—       Pilnīgs, salts klusums, es saku, — Garsio atkārto, — valda tur, kur ir viņa tronis.

—       Viņa tronis ir visur. Tas ir manī, tevī, Dario, arī tevī, Garsio, viņš ir tajā rozes ziedā, tajā bitē, kas to aplido…

—   Bezdievīgas runas! — Garsio sauc.

—   Vai arī beigtajā avī? — Dario izsviež ēsmu.

—   Arī beigtajā avī, pat viņas kaulos …

Dario protestēdams atgaiņājas rokām.

—   Tu runā kā ķeceris, brāli Jordān!

—   Vai tu nemīlēji šo avi? — Jordāns jautā.

—   Mīlēju gan, — Dario atzīstas._

—       Un vai tās acīs neatspoguļojās mazliet no tavas mīlestības?

—   Ko tu ar to gribi teikt? — Garsio sabožas.

—       It visā, kas atrodas pasaulē, ir kaut kas no dieva. Dievs ir viens, bet viņam ir tūkstoš seju un veidu, tāpēc tas atrodas ik akmenī, ik zāles stiebrā, ik dvēselē…

—       Vai tu gribi teikt, ka avij ir dvēsele? — Dario iekarst.

—       Un tu, Dario, par to šaubies? Tu, kam Cika klausīja uz vārda un gulēja pie kājām, raudzīdamās acīs?

—   Kā tā var runāt par vissvarīgāko? Jūs dievu iztēlojat par apkārtskrējēju, kas iet no ciemata uz ciematu, un pāri visam skan viņa balss. Dievs ir debesīs, nekādā stiebrā viņš nemājo, varbūt vienīgi pavēl tam augt, pats paliekot augstu mākoņos baismā vientulībā nekustīgs, mirdzošs, klusējošs.

Kādas ir tavas domas, Migel? — Dario pagriežas pret Migelu.

—  Jā, — Jordāns pasmaida, — saki, priekšnieka tēv, — kā tev šķiet?

—  Man, brāļi? Es domāju… nē, es patiesi nezinu, šī avs, jā. — Migels stostās, rauc pieri, bet piepeši ierauga, ka mūks smeļ ūdeni no akas un nes to uz slimnīcu, viņš pielec kājās, sāk runāt ļoti steidzīgi un satraukti žestikulē rokām. — Man šķiet, brāļi, ka vissvarīgākais ir ši avs. Mēs to piemirsām, un tagad tā maitā akā ūdeni. Jūs man jautājāt par dievu, bet man jārunā par avi. Iedomājieties tik, ka šo ūdeni visu laiku smeļ un nes slimniekiem! Brāli Jordān, neļauj smelt ūdeni no šis akas! Mums jāsūta pēc ūdens citur.

Migels steigšus sarosās.

—   Es aizskriešu pateikt, lai aiznesto ūdeni nedod slimniekiem dzert.

Migels skrien uz slimnīcu.

—   Bezprātīgaisl — Dario izbrīnījies nosaka, ar skatienu viņu pavadīdams.

Iestājušos klusumu pārtrauc Jordāns:

—   Es saku, ka šis bezprātis no mums visiem ir vistuvāk patiesībai.

Kā mainās laiki! Kā mainās cilvēki!

Kamēr vēl Migels nekalpoja cilvēkam, viņš vairāk reižu dienā ieskatījās savā sirdsapziņā, apsvēra ikvienu — pat visīsāko vārdiņu, pētīdams, vai tik tas saskan ar viņa kvēlajām ilgām — samierināties ar dievu.

Ak, cilvēk! Cik prātu, cik siržu, cik domu, tik daudz arvien būs ari ilgu.

Kā grāfs Aligels pārtapa brālī Migelā un no brāļa Migela slimnieku kopējā, tā ir mainījušās ari viņa dedzīgās sirds kvēlās ilgas.

Šodien Migels vairs nepētī vārdus, nedomā, vai ar tiem iepriecinās un aizsniegs dievu. Un, par sarūgtinājumu gan brālības, gan baznīcas varasvīriem, nenododas vairs arī reglamentā minētajām lūgšanām un svētajām apcerēm.

—   Viņš attālinās no dieva, — Svētās Karidades klostera brāļi, dusmu un sarūgtinājuma pilni, runā.

Un viņi nemaldās. Aligels patiesi attālinās no dieva gan domās, gan sirdī, pats to nemaz neapjauzdams. Patiesībā ir vēl ļaunāk: viņš neuztraucas pat tad, kad brāļi viņam to pārmet.

Viņš uztraucas par to, ka ubagam Fernandam nekrītas temperatūra, ka jauniņā audēja Anita vēl arvien nevar nostāties uz lauztās kājas, viņš uztraucas tad, ja ārsti viņam par kādu slimnieku saka, ka tam var palīdzēt vairs tikai dievs. Viņš zina šos briesmīgos vārdus kopš Gregorio notiesāšanas un Hirolamas slimības.

—   Bet jūs palīdziet paši! — viņš ārstiem uzstāj. — Ncpaļaujieties uz dievu!

Migels ar visu sirdi un dvēseli ir pieķēries saviem slimniekiem. Nekas cits viņu vairs neinteresē un nekas cits vairs nesāp. Arvien vēl uzticīgs savai devīzei «Visu vai neko», viņš nabaga sirdzējiem atdod sevi visu bez atlikuma.

Sajā naktī, kas neparasti atšķiras no citām naktīm un kļūst viņam sevišķi nozīmīga, Migels pārguris un bez spēka atkrīt savā gultā. Pēc brīža viņa celle pielīst ar žilbinošu gaismu, it kā pa atvērto logu mazajā istabiņā būtu iekāpusi visa zvaigžņotā debess, un ieplūst viegla vēsma, kas spēlē uz neredzamas arfas stīgām.

Migels gultā sastingst aiz izbīļa. Ko tas nozīmē? Kas tā par brīnumainu parādību? Vai šurp nāk pats dievs?

Migels pamet skatienu uz krucifiksu. Kristus seja ir ciešanu grumbu izvagota, no ērkšķu vainaga sadurtās pieres pāri sejai rit tumšsarkanas asins lāses, taču seja ir nedzīva un stinga.

Migels gaida, ka tā atplauks smaidā. Viņš cer, ka izmocītajā sejā kaut vai zīme pavīdēs, ka viņam tiek piedots.

Taču Kristus seja paliek nekustīga un tāla.

Piepeši no celles kakta atskan balss, visai pazīstama balss. — Dēliņ, mans mīļais, kāds man par tevi prieks! Tu pat nenojaut, kā esi iepriecinājis manu veco sirdi!

Ak dievs, Migels taču pazīst šo balsi! Viņš tikai ilgus gadus to nav dzirdējis… kas tā runāja… kas?

Bet balss, kas Migelam šķiet tik dārga, vēl arvien skan:

—   Tu esi apsējis brūces tūkstošiem cietēju, tu esi remdējis viņu izsalkumu, tu esi devis pajumti tiem, kuriem nav bijis kur galvu nolikt, tu esi tiem upurējis savu atpūtu naktīs, kad pāri tiem ir rēgojusies nāves ēna. Esi svētīts par to!

—   Padre! — Migels, beidzot pazinis šo laipno balsi, priecīgi izdveš.

—   Trūcīgos un bāros tu atgriez dzīvē, tu remdini viņu sāpes un stiprini viņu dzīvotgribu. Tu esi cietēju labais gars un izmisušo cerība. Laba ir tava dvēsele, laba tava sirds, dēliņ manu!

Un žilbinošajā gaismā, kas pludo cellē, Migels redz sava skolotāja svētlaimīgo seju. Migelam aizraujas elpa.

—   Lai svētīts tavs smaids, kas slimajiem no jauna dod spēku dzīvot, lai svētīti tavi vārdi, kas atnes mieru un atsvabināšanu, un tavas rokas, kas glāsta kā mātes rokas! Lai svētīts ir ceļš, pa kuru tu ej!

Migels trīc pie visām miesām, un viņu pārņem vēl nekad nepazīta laimes sajūta.

—  Vai jūs esat ar mani apmierināts, padre Gregorio? — Migels čukst.

Un mūka balss kaismīgi atbild:

—  Arī labais dievs ir ar tevi apmierināts, manu zēn!

—   Arī dievs? Vai beidzot viņš man ir piedevis? Ak, padre! Pateicos! Pateicos!

—   Kā lai viņš nebūtu apmierināts ar tavu rīcību? Dievs taču ir teicis: «Ko tu dari labu visniecīgākajam, to tu dari labu man.» Tu esi izrāvies no egoisma nagiem, tu neturi naida, nezini skopuma, tu esi vienāds ar visiem nabagajiem, tu esi visiem brālis. Savu mīlestību tu dāvā ļaudīm, bērniem, dievam un labi dari. Lepojos ar tevi, dēliņ!

Žilbinošais spožums pieslīd pie Migela gultas. Migels pavisam tuvu redz dārgo seju tādu pašu, kādu viņš to ir allaž pazinis, laipnu, dvēseles gaismas apspīdētu, un jūt, ka mīksta, vecišķa roka glāsta viņa sirmos matus, tāpat kā kādreiz izsenis Manjarā tā glāstīja zēnu.

—   Ir piepildījušies jūsu vārdi, padre, — Migels sastomās, — beidzot es esmu kaut kam noderīgs! Beidzot es palīdzu tiem, kam es esmu vajadzīgs!

Migels vēl arvien jūt padres glāstošo roku uz savas galvas, un viņu pārņem svētlaime.

—   Jā, — mūks runā. — Labs ir tavs darbs, Migelito! Ari tev tas dara labu. Tas tev atnesīs …

—   … laimi! — Migels iesaucas. — Atnesīs man laimi, kuru esmu meklējis ilgus gadus!

Gregorio pamāj un uzsmaida Migelam mīlestības apstarotu smaidu, tad viņa seja izplēn un izkūst spožumā, kas tagad plūst ārā no celles — atpakaļ zvaigžņotā naktī. Liels klusums nolaižas pār zemi.

Migels pieceļas, pieiet pie loga un dziļi ieelpo nakts svaigo gaisu. Viņš skatās uz apaļo pilnmēnesi, un viņain šķiet, ka tā sidrabainajā sejā atplaiksnās Gregorio smaids.

—   Tev seja ir tik gaiša un skaidra, it kā tu sapnī būtu redzējis sauli, — Migelam no rīta saka brālis Jordāns.

—   Prieks ir manā sirdī, brāli, — Migels atbild, — jo es esmu iepazinis laimi!

Kādā pavasara dienā tūkstoš seši simti septiņdesmit devītajā gadā Seviljai uzbrūk melnais mēris.

Tas ielavās pilsētā novakarē, tumsas un mākoņu apmetnī ietinies, slēpdams mutē uguni. Tas aizdedzina pilsētu. No Trianas puses visu kvartālu pārņem šī uguns, jo tā uzliesmo kā pakulu vīšķis. Sērga izplatās zibens ātrumā.

Kā mušas, liesmās apsvilušas, tā nomelnējušām sejām zemē krīt cilvēki, urbdamies ar pirkstiem smiltīs.

Briesmīga ir pirmā mēra nakts, briesmīgas ir dienas, kas tai seko.

Tilts no pilsētas uz Trianu tiek slēgts, Gvadalkvivīras labo krastu pilsētā apsarga kareivji un brīvprātīgie sargi, lai šeit nepiestātu neviena laiva no sērgas pārņemtā kvartāla. Namdurvis tiek noslēgtas cieši jo cieši, un ielās nav ļaužu.

Aiz dažām durvīm dzirdamas izbaiļu pilnas vaimanas, lūgšanas un lūgumi dievam.

Aiz citām durvīm nav dzirdama ne skaņa, tur iemītnieki gaida glābiņu vai nāvi klusēdami.

Vēl aiz citām skan troksnis, tur auro piedzērušie un šķind kausi, tur uzdzīvo tie, kuri nolēmuši izbaudīt visus labumus, ko dzīve var sniegt, iekams to nopļauj mēris.

Sevilja trīs bailēs, jo, kaut gan tilts apsargāts, mēris ir pārsviedies uz pilsētu un ieperinājies arī nabago kvartālā Santakrusā.

Šausmas sagrābj pilsētu.

Pirmais muižnieks ar ģimeni atstāj Sevilju un bēg uz kalniem, to skaudīgo skatienu pavadīts, kuri aizbraukt nevar.

Satraukums pieaug, muižnieku ģimenes cita pēc citas atstāj pilsētu, viņi bēg naktī, kad tumsā nav jākaunas par bēgšanu. Pilsētas vārti ir aizsprostoti gan pajūgiem, gan ļaudīm.

Izmisums pārņēmis kā bagāto, tā nabago prātus.

Santakrusas kvartālā, kuru no pārējiem pilsētas rajoniem atdala ar sargu patruļām, saimnieko mēris.

Guļot, stāvot, ejot, skaitot lūgšanas, cilvēks ieelpo šo sērgu un kā nopļauts krīt zemē tieši uz sejas. Ar pēdējiem spēkiem viņš apgriežas uz muguras, un acis, drudža, sāpju un šausmu aizmiglotas, veras nekurienē.

Izmisīgas vaimanas un palīgā saucieni izskan veltīgi.

Bet cilvēki turpina saukt palīgā gan debesis, gan elli, griežas gan pie dieva, gan sātana, taču viņu balsis dziest kā lampas bez eļļas, saindētais gaiss iespiežas plaušās, un sarkanie plankumi kā ar kauna zīmi apzīmē notiesātos.

Naktī, nevienam iepriekš neteicis ne vārda par savu nodomu, Migels pieceļas, sabāž kabatās zāles un pārtiku, aizsien ar lakatu muti un, aizlavījies garām sargiem, dodas uz aizliegto kvartālu.

Seit viņš palīdz kā spēdams. Viņš veselos nošķir no saslimušiem, baro un dzirdina tos, izdala zāles un apbedī mirušos, uz muguras tos aizstiepdams līdz bedrei, lai tā ierobežotu sērgu.

No rīta viņam atkal izdodas nemanītam aizlavīties garām nogurušajiem sargiem un atgriezties klosterī.

Migels ieiet pa vārtiem bāls un noguris. Viņš satiek dažus brāļus, kuri, viņu ieraudzījuši, veikli nozūd. Migels nesaprot, kas te notiek. Viņš uzmeklē brāli Jordānu. Arī Jordāns, viņu ieraudzījis, saminstinās un atkāpjas pāris soļu. Migels viņam jautā, bet Jordāns samulsis klusē. Migels neatlaižas.

— Tevi, brāli, ir redzējuši ieejam mēra pārņemtajā kvartālā, — Jordāns beidzot izgrūž.

Migels noliec galvu.

—       Iet uz Santakrusu nozīmē vieglprātīgi pakļaut sevi briesmām, — Jordāns paskaidro.

Migels klusē, bet Jordāna balss skan pārliecinoši.

—       Dievam patiks labāk, brāli, ja tu sērgu neievazāsi starp veselajiem.

—       Es apbcdu mirušos un līdz ar to cenšos ierobežot sērgas izplatīšanos.

Ienāk Dario, bet paliek stāvam krietnā attālumā no Migela.

—       Dievs pats izlemj, kam jākrīt no mēra. Vai tu gribi viņu traucēt darbā, Migel?

—        Es negribu cīnīties pret dievu, Dario. Es gribu cīnīties pret mēri.

—   Jebkura cīņa šeit ir veltīga. — Dario nopūšas.

—       Tā nebūtu veltīga, brāli, ja jūs visi kopā ar mani nāktu uz Santakrusu palīgā, — Migels pārliecinoši runā.

—   Es ticu, tad mēs panāktu, ka mēris netiktu pāri šī kvartāla robežām. Visi, kuriem vajadzēja palīdzēt, pat pre fekts ar saviem ļaudīm aizbrauca prom no pilsētas. Kuram tagad dieva mīlestības vārdā būtu jāpalīdz, ja ne mums?

Jordāns un Dario jūt, ka Migelam taisnība, taču viņus māc bailes, tāpēc viņi mulsi raugās zemē.

—   Tu esi mūsu priekšnieks, — Jordāns klusi saka.

—  Kā tu pavēlēsi, tā mēs darīsim.

Dario sadrūmst, paceļ roku noraidošai kustībai, taču pavērtā mute klusē.

—       Es nepavēlēšu, — Migels atbild. — Sasauc kopā brāļus, Dario!

Sapulcējušos Migels uzrunā ārkārtīgi pazemīgi, bet ar ciešu pārliecību. Viņš nepavēl, neprasa, tikai lūdz. Zinu, viņš saka, dzīvība tiek likta uz spēles. Laicīgā dzīvība. Bet ar mūžīgo dzīvošanu jūs tiksiet atalgoti tad, ja apžēlosities par nelaimīgajiem!

Daudzi pēc šiem vārdiem atkāpjas un aizslēpjas aiz citu mugurām.

—        Es iešu kopā ar tevi, brāli Migel, — Jordāns piesakās.

—   Arī es. Arī es, — iesaucas vēl vairāki mūki.

Pārējie aši izklīst, lai dotos ikdienas darbos.

Vakarā Migels ar saviem palīgiem iziet no klostera.

Nedaudzi labas gribas pārņemti cilvēki dodas palīdzēt

mēra pārņemtajam rajonam. Bet tie, kuru pienākumos tas ietilpst, ir no pilsētas aizbēguši, un velti šie žēlsirdīgie samarieši iztālēm aicina ļaudis celties cīņai pret mēri. Neviens viņos neklausās, neviens viņus neievēro. Kareivji nomet ieročus un rauga, kur kurais varētu paslēpties. Ar draudiem un kliegšanu nekas nav panākams.

Mūku grupiņa šķērso pilsētas laukumu.

—   Kurp dodaties, brāļi? ļaudis jautā.

—       Uz Santakrusu, — Migels atbild. — Palīdzēt. Nebaidieties! Mēs nenāksim atpakaļ.

Iestājas dziļš klusums.

Mūki iet, viņu soļi ir stingri un noteikti, viņu sejas mierīgas.

Riet saule un zeltī Seviljas torņus.

Un tad mūkiem sarodas daudz sekotāju, ļaudis, kuru pienākumos neietilpst palīdzēt savam tuvākajam, bet kurus aizrauj mūku piemērs.

Ļaužu pulks kļūst arvien lielāks un tuvojas Santakrusai…

Klusi — bez viena vārda Migels ķeras pie darba, un pārējie seko viņa piemēram, cenzdamies darīt tāpat kā viņš.

Klusēdami, nebaidīdamies un nešaubīdamies mūki kopā ar saviem palīgiem izklīst pa ielām, slīdēdami kā rēgi un darīdami savu darāmo.

Daži savāc līķus un aiznes līdz bedrēm, citi bedres rok un aizber, vēl citi izdala pārtiku, ūdeni un zāles.

Vaimanas un nāves gārdzieni skan pa visu Santakrusu.

Līdz ar krēslas iestāšanos ielās izlien hiēnas cilvēku izskatā, lai ietu aplaupīt mirušos, pievākt viņu naudas makus un gredzenus.

Taču mēris pa šo laiku pļauj Migela palīgus. Tas nežēlīgi uzkrīt visiem pēc kārtas, līdz cīņas laukā pret mēri paliek Migels viens pats.

Viņš strādā, saņēmis pēdējos entuziasma un fiziskos spēkus, un daudzus, kas atrodas uz nāves robežas, paspēj izglābt.

Taču ik nelaimei un negantībai reiz pienāk gals. Tā notiek arī ar mēra sērgu, kas, nožņauguši simtiem cilvēku, paliek arvien vājāka, līdz beidzot aizvelkas atpakaļ tur, no kurienes šurp atnākusi.

Seviljieši atgriežas pilsētā. Dzīve maz pamazām atgūst savu ikdienišķo seju.

Un dienā, kad debesis noskaidrojas un svaigs vējiņš izgaina pēdējās mēra sēra smakas atliekas, Migels atgriežas Karidadē novārdzis, bet laimīgs.

Viņš sen jau ir aizmirsis Hirolamu un nedzenas pēc dieva žēlastības. Hirolama un dievs vairs nav viņam prātā.

Migels domā tikai par cilvēku.

Mēris atkāpjas. Un tā ir arī viņa uzvara, viņa prieks un viņa laime. Migels, svētlaimes pārņemts, pasmaida.

Taču mēra briesmonis agonijā vēl pēdējo svilinošo elpas vilcienu iepūš cilvēkam sejā. Deniņi viņam sāk kvēlot, uz sejas parādās sarkani plankumi, mēle izžūst, mute sastingst.

Migels pacel skatienu pret gaišo apvārsni, izstiepj rokas, it kā gribētu satvert kaut ko senilgotu, taču viņa prāts ieslīgst nemaņā — un viņš pat vairs neapjauš, pec kā īsti ilgojusies viņa sirds.

Un nokrīt mirstošais pie zemes kā nocirsts koks — ar seju uz leju, un notiek tas otrdienā, nelaimes dienā, tūkstoš seši simti septiņdesmit devītā gada deviņpadsmitajā maijā, svētā Celestīna dienā.

Dzīves karuselis griežas ierastā tempā, kaut arī tā riteņos vēl čirkst mēra putekļi.

Pie Migela līķa klusēdama stāv pilsēta un pārsedz sev sēru plīvuru.

Šajā laikā arhibīskaps Ambrosio Spinola, pasludinājis dieva žēlastības gadu, dodas pie mirušā Migela, nometas ceļos un noskūpsta viņa roku, sacīdams: — Svētīta roka, kas devusi nabagajiem bagātību. Pilsēta, kas kādreiz ir Migelu nolādējusi, šodien raud un skumst par viņa nāvi.

Muriljo, Migela pēdējās gribas paudējs, atver viņa testamentu, kurā ir rakstīts:

«Es, agrāk dons Migels, grāfs no Manjaras, vēlāk Svētās Žēlsirdīgo brālības ierindas brālis, bet tagad pīšļi un putekļi, nožēlojams grēcinieks, kurš kalpojis Bābelei un tās lielkungam velnam ar visām iespējamām nelietībām, lepnību, iedomību, ķecerību, ar sliktu piemēru un nešpetnību. Mani grēki, mani ļaunie darbi nav saskaitāmi, vienīgi dieva mīlestība to varēja paciest un viņa bezgalīgā žēlsirdība — piedot. Vēlos, lai manu ķermeni apbeda bez zārka, lai to ietītu līķautā ar basām kājām, kailu galvu un novietotu uz krusta, kas izveidots no pelniem, lai pie manas galvas būtu krucifikss un tam katrā pusē pa vaska svecei. Pēc tam lai manu ķermeni uzliek uz nabago nestuvēm un ne vairāk kā divpadsmit priesteru pavadībā, bez greznības un bez mūzikas aiznes uz Svētās Karidades baznīcu, tur ierok zem durvju sliekšņa, lai ikvienam ienākot un izejot vajadzētu iet man pāri, tā lai mans grēcīgais ķermenis, kurš nav cienīgs atdusēties baznīcā, tiek sabradāts putekļos. Tāda ir mana griba, lai virs manas atdusas vietas tiktu uzlikta neslīpēta, pusotras olekts gara akmens plāksne ar šādu iekaltu uzrakstu: «Seit atrodas pasaulē visgrēcīgākā cilvēka — Manjaras Migela kauli un pīšji. Lūdziet par viņu!»»

Pēc Migela pēdējās vēlēšanās akmeņkaļi uz vienkārša akmens iekaļ šo uzrakstu vēl pirms viņa apbedīšanas.

Taču Seviljas iedzīvotāji nav vienis prātis ar Migela pazemību, viņi sapulcējas Žēlsirdīgās Mīlestības baznīcas priekšā un vētraini pieprasa, lai apkaunojošais uzraksts tiktu aizvākts.

—    Viņš bija nevis vissliktākais, bet gan vislabākais cilvēks.

—    Nevis zem baznīcas sliekšņa, bet gan pie altāra ir viņa vieta.

—   Novāciet uzrakstu!

Mūki samulsuši stāv ļaužu pūļa priekšā.

—   Viņš taču pats tā vēlējās, domādams par to, ka reiz bijis liels grēcinieks, — Dario skaidro.

—   Kurš no mums ir bez grēka? — ļaudis sauc.

—   Godājiet mirušā pēdējo vēlēšanos!

•— Novāciet uzrakstu! Apbediet viņu pie altāra!

Pēc apspriešanās ar prefektu un arhibīskapu mūki padodas. Akmens plāksni ar uzrakstu noņem, un tiek nolemts Migelu apbedīt pie Svētās Karidades baznīcas altāra.

Uz Migela bērēm sabrauc neredzēti daudz augstas kārtas bērinieku. Ierodas ari viņa vistuvākie radinieki, marķīzs de Paradoss, Migela māsasdēls, dons Huans Visenteljo de Leka i Toledo, un Peru gubernators, marķīzs de Brēmess, karaliskās flotes viceadmirālis.

Uz Migela bērēm ļaudis ierodas Seviljā no tālienes.

Ir skaidra un mirdzoša diena, kad ceļā dodas bēru procesija.

Tās priekšgalā soļo divpadsmit ubagu, aiz viņiem rindās Kalatravas ordeņa bruņinieki. Tad ar liekuļotām skumjām sejās iet Andalūzijas aristokrātija un baznīcas augstmaņi, ar kuriem visu mūžu Migels atradies kara stāvoklī, izvadīt savu ienaidnieku pēdējā gaitā.

Aiz nestuvēm iet divpadsmit priesteru ar degošām vaska svecēm rokās.

Divreiz pa divpadsmit katedrāles zvanu dzied savu dziesmu Migelam uz atvadām. Krāšņā baroka greznība žilbina pavadītāju acis.

Tikko zvani izskanējuši, lielajā Karidades slimnīcas zālē saceļas kņada.

— Apbedī brāli Migelu.

Un, it kā brīnumaina spēka pārņemti, no gultām ceļas augšā kroplie, diloņslimie ar asinīm apkaltušiem lūpu kaktiņiem, triekas ķertie sakustas, paralizētie izstaipa savus stingos ķermeņus, mirēji uz brīdi vēl izjūt spēka uzplūdus.

Un, lūk, visā zālē slimnieki pieceļas no gultām, paceļ rokas, izstiepj tās pret sauli, un no izmocīto un nelaimīgo mutēm paceļas dziesma, kas kopā ar zvanu skaņām saplūst varenā korālī, slavinot tā cilvēka piemiņu, kura mīlestība bija bezgalīga.

PĒCVĀRDS

,.. kura mīlestība bija bezgalīga … Šie romāna pēdējie vārdi par tā varoni ir pamatoti. Galvenais Manjaras Migelam taču bija kvēla un līksma dzīves izjūta. Sīs izjūtas nomākšanai jau kopš bērnības bija traģiskas sekas — tika sakropļots būtībā taisnīga, godīga, es pat teiktu, labsirdīga cilvēka raksturs. Manjaras Migels bija dzimis mīlestībai, viss pārējais ir tikai sārņainas nogulas.

Varbūt šķitīs paradoksāls ari otrs mans apgalvojums: būtībā Mi-. gels, kāds bija, tāds palika visu mūžu.

Un tūlīt droši vien man jautās: bet kā tad izskaidrojamas viņa neskaitāmās varmācības, viņa cietsirdība, viņa vēsums? Un viņa pēkšņās pārvērtības?

Atcerieties, kad un kur dzīvoja Manjara! Josefs Tomans par to runā ļoti skaidri, un man nav nepieciešams šeit pieminēt ārējos apstākļus.

Lūk, šā cilvēka būtība:

daiļā Heronīma, viņa māte, izdarīja nāves grēku, kaut arī piespiedu kārtā, — nodeva mīlestību. Viņa nevarēja rīkoties citādi: tādi bija sabiedrības likumi. Noziedzīgi likumi! Tie radīja noziegumu pret morāli, jo sieviete kļuva par nemīlama cilvēka sievu. Bērnam, kas piedzima šādā pretdabiskā laulībā, neizbēgami vajadzēja izpirkt vecāku vainu, Heronīmas izpratnē tas nozīmēja kalpot dievam, mūsu izpratnē — kļūt nelaimīgam.

Migels bija vecāku grēka upuris, un tas noteica visu turpmāko.

Kopš bērnības" tika nomākta viņa dabiskā tiekšanās pēc laimes, t. i., pēc laba. Aprobežota, stulba un cietsirdīga māte (kaut gan dēlu viņa mīl). Jezuīts Trifons, kas deg bezgalīgā naidā pret dzīvi. Bezrakstura tēvs. Feodālā augstprātība un cietsirdība visapkārt. Tikai ļaunums. Un viens — spožs, taču viens vienīgs! — gaismas un siltuma stars — Gregorio.

Ārlaulībā dzimušais veļas mazgātājas dēls, mūks, bija vistuvākais cilvēks no tiem, kuru vidu dzīvoja Migels, jo mūks bija izglītots, tikumīgs un labs. Daudz vairāk izglītots nekā augstdzimušie aristokrāti, likumīgāks par arhibīskapu un krietnāks par Migela māti. Kāda laime zēnam saskarties ar šo dižo humānistu — un kāda nelaime, ka šī saskare nebija ilga! Mūks nepaguva izaudzināt labo Migela dvēselē, taču sēklas, ko viņš iesēja, uzdīga —x kaut arī ne tik drīz, jo asniem vajadzēja izlauzties cauri ierastajam egoismam un aizspriedumiem, cauri visām pa aplamu ceļu noietās dzīves sārņainajām nogulām.

Nesavtīgs cilvēks, apgaismotājs, dumpinieks, labs un drosmīgs, maigs un nelokāms cilvēks, kas dziļi tic savam dievam, — vai Gregorio spētu tā iemīlēt Migelu, ja Migels nebūtu šīs mīlestības cienīgs? Vai atceraties, ar kādiem vārdiem no Manjaras padzītais mūks klusībā atvadās no zēna? «Un tu, mana trauslā, jaunā sirds, mana kvēlā asins lāse, nesakalsti necilvēcībā tajā ēnainajā kambarī, kur tiksi ieslodzīts! Lai neviens nesamin tavu rosīgo garu un nenožņaudz tevi cilvēciskās jūtas. Lai dzīvē tevi, mans dedzīgais zēn, nepavadītu ļaužu lāsti, bet gan viņu mīlestība!»

Vēlāk ari citi — Marija, Rufina, Muriljo un Vehoo — ierauga to vērtīgo, ko Migela sirdī bija atradis vecais mūks.

Divas sievietes, kas nesavtīgi mīl, nesaņemot pretmīlestību, — un divi mākslinieki. Vai tas nav zīmīgi? Vai nevarētu sacīt tā: mīlestība padara cilvēku par mākslinieku. Vai arī: mākslinieks ir tas, kurš mīl. Divas sievietes, šķiet, diametrāli pretējas viena otrai: skaidrā Marija — un publiskā nama īpašniece. Divi mākslinieki, šķiet, diametrāli pretēja rakstura: laimes luteklis Muriljo (taču izcils gleznotājs) un nabadzīgākais no nabadzīgajiem Vehoo (taču lielisks aktieris!). Mākslinieka apmātība dara viņus līdzīgus Manjaras Migelam, ko apsēdusi mīlestība. Pēc Gregorio tie ir viņa labākie, īstākie draugi. Viņi piedod Migelam visu, jo ar savas mīlestības gaišredzību caur ārējo čaulu saskata cietēju dvēseli.

Un kā lai necieš dzīva dvēsele Spānijas māņticības, tumsonības, spaidu un baiju žņaugos? Vai atceraties, ar kādiem līdzekļiem māte panāca zēna paklausību? Ar nežēlīgu garīgu spīdzināšanu un baiļu iedzīšanu. Pastarās tiesas aina, grēku nožēlotāju procesija, dzīvi cilvēki, kas sodīti ar sadedzināšanu uz sārta, — ir taču noziegums parādīt to visu jūtīgam pusaudzim! Tomēr māte ir nepielūdzama savā nožēlojamajā un egoistiskajā «dievbijībā», un tas ir viņas otrs nāves grēks pret dēlu.

Neviens izcils literārs darbs nav atstājis neskartas vides un audzināšanas problēmas: Hamlets, Romeo un Džuljeta, Raskoļņikovs, brāļi Karamazovi… Cik liela ir traģēdija, ko rada noziedzīga audzināšana, atkarīgs no tā, cik liela ir personība. Jo augstāks stāvoklis, jo briesmīgākas ir sekas, tāpēc ka tad ir lielākas iespējas ar savu izkropļoto apziņu ietekmēt citu cilvēku likteņus. Vai šādā nozīmē kronētie noziedznieki — Ivans Bargais, Kārlis IX un Marija Stjuarte — nebija nelaimīgi cilvēki?

Bet atgriezīsimies pie Manjaras grāfa.

Varmācības spaidos iežņaugta bērnība un jaunība. 5os spaidus mazināja Gregorio labvēlīgā ietekme, taču mūks tiek aizraidīts prom — viņš traucē tiem, kas tīkoja salauzt bērna dvēseli. Un — kā šķiet — salauza. Vai atceraties Trifona ziņojumu arhibīskapam? «…Pēdējos astoņos gados, kopš no Manjaras tika izdzīts mūks Gregorio, niana ietekme uz Migelu ievērojami nostiprinājusies. Es esmu viņu pieveicis. Esmu savaldījis viņa kaislības un untumus. Viņš atrodas pilnīgi manā varā.» Un tālāk: «Viņa cilvēciskās ilgas es apdzēsu, viņa asinis sasaldēju.»

Divdesmit divus gadus vecs cilvēks neprot smieties. Tumsa un aukstums mīt viņa sirdi; Tā ir nomākta. Viņš ticēja — par to taču viņu kaismīgi pārliecināja diendienā! — ka mīlēt cilvēku ir grēks. Viņš mīlēs vienīgi dievu. Trifona dievu, kas ir tik bezgala tāls no Gregorio dieva.

Taču spēcīgu raksturu var nomākt tikai uz laiku. Un, jo ilgāk un nežēlīgāk to apspiedīs, jo negantāks būs sprādziens, kad tas atgūsies. Jauna miesa un jauna dvēsele prasa savu tiesu, tas ir cilvēciski un dabiski. Migels pārcieš elles mokas, vigu dedzina iekšēja uguns, kas meklē izeju. Un atrod.

Soledada.

Kas zina, kā būtu izveidojies Migela liktenis, ja viņš tūlīt būtu atradis sev līdzīgu! Taču Soledada, sirsnīga, iemīlējusies, brīnumdaiļa meitene, tomēr nespēj pacelties lidz viņa visu aptverošajām jūtām. U11 tad mirst Migela pirmā mīlestība. Un reizē ar to iet bojā Soledada.

Pirmā viņa garajā upuru virknē. Kas vainīgs — Migels vai Soledada? Kurš iedrošināsies apvainot vienu vai otru?

Vēl bija Felisjana — miesa bez dvēseles. Cik slikti, ka pirmā fiziskā tuvība Migelam bija tāda… Dižais Bēthovens teicis šādus vārdus: «Jutekliska bezdvēseliska bauda ir un paliek lopiska. Tā nemodina cēlas jūtas. Gluži otrādi, pēc tādas baudas cilvēks izjūt nožēlu.»

Migels arī izjūt to. Vel vairāk — pretīguma jūtās viņš, šķiet, atrod apliecinājumu Trifona sprediķiem par to, ka miesas baudas ir zemiskas, bet šī doma Migelam bija pati bīstamākā.

Taču sākts ir. Iepazinis sievietes miesu un neguvis apmierinājumu, Migels traucas meklēt īstu mīlestību. Nebija vairs viņam blakus Gregorio, kas pastāstītu, ka dažiem milestība atnāk agrāk, citiem vēlāk, bet vienmēr tā paņem visu cilvēku savā varā. Iespējams, ka Gregorio spētu apvaldīt jaunekļa steigu. Bet nu vienīgi Rufina bija tā, kas pateica, ka pienāks laiks, kad viņš atradīs īsto mīlestību. Bet kas gan bija Rufīna? Lai kā Migelu pārsteidza viņas gudrība, vai viņš spēja viņai noticēt?

Satrauktā iztēle padara Migelam katru sievieti iekārojamu, tā apžilbina viņu ar īpašībām, ko viņš pats tai piedēvē. Sastapdamies ar reālo cilvēku — bet Migels ir gudrs un tūlīt saskata, kas slēpjas dziļāk, — viņš vienmēr jūtas dziļi vīlies. Tā tas bija ar Soledadu, Mariju, Izabellu. Par Soledadu jau stāstījām, Marija atbaidīja viņu ar savu verdzisko padevību, Izabella aizvainoja ar meliem.

Cik traģiski, ka Izabellas trūkumi — viņas melīgums un atriebigurns — padara Migelu par noziedznieku! Viņš cenšas ieskaidrot saniknotajam donam Flavio patiesību, taču sāk darboties tālaika sabiedrības noziedzīgie likumi, kas piespiež divus cilvēkus, kuriem nav ne mazākā naida vienam pret otru, pacelt ieroci un nogalināt vai mirt Un pavisam nejauši nogalināts tiek šķietami piekrāptās tēvs.

Otrs upuris. To būs arvien vairāk, bet katru reizi būs pamats pra sīt: vai Migela vaina ir tik liela?

Un, lūk, Migels — izstumtais. Viņš pats ļoti labi apzinās sava stāvokļa traģismu. Vai atceraties, kā viņš domās vēršas pie Gregorio?

«Man ir divas rokas, bet tām — nav darba. Trifons un māte ir mācījuši vienīgi salikt tās lūgšanā. Tas man ir par maz! Tāpēc rokas man šķiet liekas un nevajadzīgas. īsi sakot, padre Gregorio, mani māc kauns, ka jaunība paiet velti, ka mani muskuļi un smadzenes pārklājas ar pelējumu, ka es nekur neesmu derīgs. Nav laikam smagāka likteņa, mans vecais skolotāj, jo manī kūsā alkas darboties. Ko iesākt ar šīm nemierīgajām asinīm? … Es sadegu bezdarbībā.»

Cilvēks, kas citos apstākļos ar savām izcilajām spējām varētu būt zinātnieks, karavadonis, valstsvīrs vai dzejnieks, nolemts bezdarbībai, jo to vienīgo darbalauku, kuram Migelu pret paša gribu gatavoja, viņš kategoriski noraidīja. Taču naudas Migelam papilnam, nav nekādas vajadzības strādāt.

Māte un Tritons nolēmuši viņu netikumīgai, tas ir, dīkdienīgai dzivei. Viņam atliek tikai sadedzināt šo dzīvi bīstamās dēkās, mākslotā uzbudinājumā, bezmērķīgi un neauglīgi svaidoties. Jo, lai gan Migels pēc rakstura ir kaisls, taisnīgs un vienkāršs, taču viņš ir arī vājš. (Vai varbūt — salauzts?)

Vāju viņu padarījusi nekam nederīgā audzināšana, vāju viņu padarījuši apstākļi feodālajā sabiedrībā. Vāju viņu padarījusi reliģija — mātes un Tritona reliģija. Iespējams, ka tieši tādēļ Migels visu savu mūžu sacēlās pret dievu un sabiedrību, ka izjuta, cik vāju viņu dara to ietekme…

Spēcīgu viņu dara mīlestība, kas beidzot pēc ilgiem pārbaudījumu gadiem atnākusi pie viņa, atnākusi negaidot. Atturējusi no galīgas pagrimšanas. Tikai tagad, mīlestībā atdzimis, Migels ierauga, ka viņa rīcība ir bijusi noziedzīga, — lai ieraudzītu savus darbus patiesā gaismā, ir jābūt ļoti stipram.

Mirdama kā cilvēks maz atšķiras no Soledadas vai Marijas. Varbūt vienīgi Mirdamas augstākais sociālais stāvoklis padara viņu brīvāku un drošāku savā rīcībā. Ne jau Hirolama un viņas īpašības te bija svarīgas, Migels kļūst citāds tāpēc, ka atradis to vienīgo cilvēku, kas bija viņam nolemts.

Sastopot Ilirolamu, Migelā notiek tik dziļa pārvērtība, ka pat viņas nāve vairs nespēja aizvest viņu uz sānceļiem. Lai gan trieciens ir briesmīgs, uz laiku Migelam pat aptumšojas prāts, viņš paliek stiprs, paliek viņš pats, jo ir iepazinis mīlestību.

Savā ikdienas dzīvē mēs pietiekami nenovērtējam tādu milzīgu un spēcīgu cilvēka dvēseles virzītāju spēku kā mīlestība, taču nav pasaulē auglīgāka un labvēlīgāka spēka par to. Atcerieties padres Gregorio vārdus: «… mīlestība ir svēta. Mēs dzimstam tikai mīlestībai. Dzīvojam tikai mīlestībai. Uz mīlestības balstās pasaule. Ja nebūs mīlestības, nebūs nekā, manu zēn. Mīlēt cilvēku, mīlēt ļaudis ir lielākā dieva dāvana. Kaut tu spētu tā mīlēt, ka mīlestība piepildītu ne tikai tavas domas, bet ari tavas jūtas un prātu!»

Vai gan cilvēkmīlestības vārdā nenotika visas revolūcijas, netika izdarīti visi lielie cilvēces atklājumi?

Jau pašā sākumā, jau romāna poētiskajā ievadā, autors norāda uz divu pirmsākumu cīņu: labā un ļaunā, gaismas un tumsas, mīlas un naida, citiem vārdiem sakot, dieva un velna. Jau pašā sālaimā viņš uzsver kaislīgo viena un otra pielūgšanu šajā liesmu peklē, kur «mīla un nāve ir kā māsas». Jau pašā sākumā viņš paziņo: «Tikai Andalūzija varēja radīt Manjaras Migelu.»

Vienmēr divi spēki Migela dvēselē — vienmēr tie cīnās savā starpā, un vienmēr viņš nonāk nevaldāmās galējībās. Vienmēr tikai «visu vai neko».

Sajā cīņā slēpjas grāmatas sociālais un psiholoģiskais patoss. Kā raksta pats autors Josefs Tomans, uzrunādams padomju lasītājus, viņš saviem darbiem, arī vēsturiskajiem (kāds ir «Dons Žuāns»), izraugās tēmu, kas pauž humānisma, demokrātijas un sociālā taisnīguma idejas. Romāna «Dons Žuāns» pasaule ir pilna cilvēku. Autors neaprobežojas ar spožās, eksotiskās spāņu aristokrātijas attēlošanu. Seviljā, tai apkārtējās sādžās, spāņu augstmaņu latifundijās dzīvo, cieš un cīnās tauta — cilvēki, kas pakļauti Manjaras īpašniekam, matroži, zvejnieki, kareivji, gani… Tā ir Gregorio pasaule — un, es nebaidos teikt, viņa dieva pasaule. Ne velti grāmatas beigās, tur, kur Migels jau pilnīgi iepazinis mūka Gregorio dievu, autors divas reizes dod formulu, otro reizi tomēr aizstādams vārdu «dievs» ar vārdu «laime». «Gribi iemantot dievu — kalpo cilvēkam,» sacīts pirmoreiz, bet otrreiz.: «Gribi iemantot laimi — kalpo cilvēkam.»

Gregorio dievs — tā ir kalpošana cilvēkiem. Tā ir Mīlestība un Taisnīgums. Taču tas nepavisam nav labiņš pasivitātes un nepretošanās dieviņš. «Es lūgšu par jums ik dienas,» saka mūks trūkumcietējiem, kas dodas meklēt labāku likteni Jaunajā pasaulē.

—  Tūkstošiem kailu roku un taisnība ir spēcīgākas par visām āvām, — Gregorio pārliecināti sauc, — un, kas aizstāv savu maizes kumosu, aizstāv dievu, jo dievs mīl nabagos, bet neieredz bagātosl — Un uz sārta, jau dūmos smakdams, Grigorio kaismīgi izkliedz savu novēlējumu cilvēkiem:

—   Ticiet taisnībai! Tā uzvarēs! Kad ļaudis liks troņiem krist, tad pasaulē valdīs tikai prieks un laime… Neļaujiet sevi verdzināt! Neļaujiet sev atņemt to, kas pieder jums! Lauki… meži… visa dieva pasaule pieder jums…

Lūk, kādam dievam Gregorio gribēja pievērst Migelu un beigu beigās ari pievērsa, atklādams grāfa dēlā neparastas dvēseles bagātības! Ja no visas klosteri pavadītās Migela dzīves daļas tikai pats sākums un arī tikai Hirolamas nāves nodarītā trieciena ietekmē bija ziedots katoļu baznīcas dievam — tad tikai ārēji. Pamazām — līdz ar Migela dvēseles atraisīšanos no sastinguma atveras arī viņa acis — viņš saskata cietēju cilvēku tur, kur agrāk bija redzējis bezpersonisku «pūli». Viņš kaismīgi metas cīņā par svētu uzdevumu, veltīdams visus savus spēkus un līdzekļus tam, lai atvieglotu dzīvi pašiem nelaimīgākajiem — slimiem un kropliem trūkumcietējiem. Tikai tad beidzot viņa dvēsele iegūst mieru — un tā cilvēka tēls, kuru viņš mīlējis vairāk par visu pasaulē, svētī viņa pūliņus.

Romānā ir daudz simbolikas — tāds ir autora mākslinieciskais paņēmiens. Arējā līdzība ar grēcīgo vecvectēvu, meseru Tcramo, it kā jau iepriekš nosaka Migela likteni. Tiklīdz Muriljo ierauga Hirolamu, viņam ienāk prātā svētās jaunavas tēls — «Marijas pasludināšana» •— šķīstas, skaidras mīlestības simbols … Kaut kas simbolisks saskatāms ari tai apstāklī, ka, meklēdams Hirolamu, Migels sastop vājprātīgo un tas viņu ved … uz kapsētu. «Nāve tup mīlestībai uz skausta.» Vientuļais krusts kalna virsotnē, kur uzkāpj Migels ar sievu, meklēdams atbrīvošanos no Trifona dieva, simbolizē šausmīgo katoļu baznīcas varu, kas ir viņam visapkāīt un no kuras nav kur paslēpties. Un vēl šī cenšanās pacelties cik iespējams augstāk, tur, kur nav cilvēku un nekas neliecina par šo baismo dievu, kur klaiņo aukstais, brīvais pasaules vējš, — vai tas nav Migela cīņas un lepnuma simbols? Un vai tas nav zīmīgi, ka tieši šī uzkāpšana kalna virsotnē ir iemesls katastrofai? Hirolamas nāve bija nepieciešama, lai nosviestu Migelu no lepnības augstumiem pašos zemākajos cilvēku sabiedrības slāņos, lai tieši tur, likteņa pabērnu vidū, viņš sasniegtu savu augstieni. Un, lai gan Migels iet bojā pēdējā uzliesmojumā (atcerieties — «uzsūti viņam, kungs, mēri»), tomēr viņš gūst virsroku, par savas dzīvības cenu izglābdams cilvēkus, un ne ļaužu asaras, bet mīlestība pavada viņu pēdējā gaitā, kā sensenis to viņam bija novēlējis vecais padre Gregorio …

Dona Žuāna tēma, kas kādreiz radusies tautas fantāzijas dzīlēs, gadsimtiem ilgi ir saistījusi pasaules lielākos rakstniekus. Kalderons un Tirso de Molīni, Moljērs, Goldoni un Cimaroza, Meriinē, Dimā, Lenaus… Par šo tēmu ir uzrakstīts daudz dai|darbu, vel vairāk pētījumu ir veltīts šai tēmai. Vai tāpēc, ka tas ir visspilgtākais mūžīgo mākslas tēmu — mīlas, nāves un nozieguma iemiesojums?

Divdesmitais gadsimts ņēmās pa savai modei izskaidrot noslēpumaino dona Žuāna tēlu. Interesi modina viens no Karela Capeka mazajiem apokritiskajiem stāstiem «Dons Žuāns»: lielais novērotājs iztēlojas, ka Tenorio ir… impotents, izskaidrodams viņa svaidīšanos no vienas sievietes pie otras ar nespēju piepildīt mīlas alkas. Šveices dramaturgs Makss Frišs («Dons Žuāns un mīlestība uz ģeometriju») raksturo donu Žuānu kā cilvēku, kurš iemīlējies zinātnē un tāpēc ir auksts pret sievietēm, bet tas modina viņās īpašu interesi par viņu. Samuils A|ošins savā lugā «Toreiz Seviljā» pat pieņem, ka dons Žuāns bijusi… pārģērbusies sieviete. Tas viss ir zināmā mērā joks un paradokss, taču interesanti ir tas, ka visi trīs varianti noliedz varoņa neapmierināmo mīlas kaisli.

Josefs Tomans veicis nopietnu psiholoģisku, vēsturisku un sociālu šīs parādības pētījumu. Viņš neko nenoliedz, viņš nemazina Manjaras grāfa noziegumus, nesaudzē un neizskaistina savu varoni.

Interesanti, kā Josefs Tomans saved kopā Migelu ar viņa literāro prototipu. Ieraudzīdams uz skatuves Tirso de Molīni «Seviljas trakuli». A\igels ir sašutis: tas taču ir tikai sīks blēdis un nelietis — kas tam kopējs ar viņu, ar Migelu, kurš neieredz un nicina liekulību, kuram ir drosme visu darīt atklāti, kurš nekrāpj, bet — protestēt

Jāņem vērā vēl viens apstāklis. Romāns uzrakstīts mūsu gadsimta četrdesmitajos gados, laikā, kad Tomana dzimteni — Cehoslovakiju bija okupējuši vācu fašisti. Varbūt tāpēc, ka XVII gadsimta Spānijas inkvizīcijā rakstnieks saskatīja analoģiju ar fašismu, viņš arī gribēja pateikt savai tautai, ka paši tumšākie cilvēknīdēju spēki tikai uz laiku var gūt virsroku par saprātu un gaismu, ka tiem nedrīkst pakļauties, ka ir jācīnās pret tiem, ka necilvēcīgā cietsirdība ir jāuzveic ar humānu vīrišķību. Varbūt, salīdzinādams kādreiz varenās Spānijas valsts norietu ar vismelnākās inkvizīcijas patvaļu, rakstnieks gribēja izteikt domu, ka arī fašisms nav nekas cits kā tās iekārtas, kas to radījusi, vājuma un nolemtības pazīme? Sī doma šķiet skaidra, bet skaidrs ir ari tas, ka fašisma verdzībā pakļauto zemju māksla varēja runāt par to, ka nepieciešama cīņa, tikai Ezopa valodā, tikai izmantojot vēstures analoģijas.

Vācu rakstnieks Hcinrihs Manns, kurš tad, kad hitlerisms nāca pie varas, bija spiests bēgt no dzimtenes, apmēram tai pašā laikā (mazliet agrāk, trīsdesmito gadu beigās) uzrakstīja lielu vēsturisku romānu par Francijas karali Anri IV Burbonu. Tā pati pievēršanās viduslaikiem, spilgtākajai un cilvēcīgākajai XVI gadsimta personībai, cīņai ar to pašu ienaidnieku — ar katoļu baznīcu, inkvizīciju, ar joprojām spēcīgo Spānijas karaļa varu (Filipu II, kas bija Tomana romānā aprakstītā karaļa Filipa IV vectēvs). Tikai Heinriham Mannam, kas dzīvoja emigrācijā, bija iespējams rakstīt par šo cīņu atklātāk. Tomanam, kā jau teikts, bija jāizmanto vairāk aizplīvurota forma. Ar to varbūt arī izskaidrojama varoņu izvēle. Manna varonis ir atbildīga persona, valstsvīrs, Anrī IV, Tomana varonis — privātpersona, kas nekļūst par politisku darbinieku, un nezināmais mūks Gregorio. Nabadzīgais mūks tomēr tiek sadedzināts uz sārta tāpēc, ka «no viņa baidījās baznīca un valsts …».

Grāmata aizvērta — un tagad mēs zinām mazliet vairāk par cilvēka dabu, par dzīvi tālajā zemē tālajos laikos. Mūs pārņem skumjas vai, pareizāk sakot, skumja triumfa jūtas, jo esam paguvuši iemīlēt Migelu un Gregorio. Skumjas tāpēc, ka viņu dzīve bija tik grūta un smaga; triumfs — par to, ka viņi ir uzvarējuši, ka cilvēks ir uzvarējis tumšos spēkus.

N. Aroseva

Иозеф Томан ДОН ЖУЛМ Жизнь и смерть дона Мигеля из Маньяри Издательство «Лиесма» Рига 1978 На латышском языке Перевела с чешского Велта Грабе Художник Гунар Клява

lose Is Tomans

DONS ŽUANS Manjaras dona Migela dzīve 11 n nāve

Redaktore M. Priednicce. Māksi, redaktors A. Galeviuss. Tehn. redaktore I. Klotiņa.

Korektore B. Vārpa. Nodota salikšanai 24. 11. 77. Parakstīta iespiešanai 30. 03. 78. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 3. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 12,75 fiz. iespiedi.; 21.42 uzsk. iespiedi.; 23,76 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt № 4177-D. Cena 2 rb|. 50 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevu. № 210/29033 D-683. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grnmatu tirdzniecības lietu Komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40,

1 Viss dieva slavas vairošanai.

1 «Gara izsmalcinātība un māksla».

[1] soledad (spāņu vai.) — vientulība.

[2] p. kalderona luga «Dzīve — sapnis».

[3] liels zinātnieks.

8 Bez pieredzes nav iespējama atzīšana.

[5] dievam nekas nepieder.

[6] iebraucamā vieta.

[6] Korsikāņu vai.

[7] sena, strauja spāņu deja.

Content

Tomans Josefs Dons Žuāns. Manjaras dona Migela dzīve un nāve

MANI DĀRGIE PADOMJU LASĪTĀJI!

Pirmā daļa

Otrā daļa

Treša daļa

Ceturta daļa

PĒCVĀRDS