Stīvensons Roberts Luiss

Doktora Džekila un mistera Haida dīvainais stāsts

Roberts Luiss Stīvensons

DOKTORA DŽEKILA UN MISTERA HAIDA DĪVAINAIS STĀSTS

DURVJU STĀSTS

Misters Atersons, notārs, kura sūro seju nekad neizgaismoja smaids, bija noslēgts cilvēks, garlaicīgs, nerunīgs un neveikls sabiedrībā, augumā garš un kalsns, noputējis, tomēr ļoti simpātisks. Draugu lokā un īpaši tad, kad baudīja vīnu, viņa acīs parādījās liega cilvēcības uguntiņa, kura nerada izpausmi runā, toties uzdzirkstīja ne tikai šajās mēmajās pēcpusdienu labsajūtas pazīmēs, bet arī viņa darbos, turklāt daudz biežāk un skaļāk. Pret sevi viņš bija stingrs: pusdienojot vientulībā, apvaldot kāri pēc smalkiem vīniem, dzēra džinu un, kaislīgi mīlot dramatisko mākslu, jau vairāk nekā divdesmit gadu nebija spēris soli pāri teātra slieksnim. Tomēr pret tuvinieku vājībām pauda slavējamu iecietību: reizēm ar nelielu skaudību brīnījās par nevaldāmo dzīves prieku, kas slēpās viņu grēkos, bet kad pienāca atmaksas stunda, labprātāk sniedza tiem palīdzību, nevis nosodīja. "Man simpatizē Kaina ķecerība," viņš teica ar slēptu smīnu.

"Es netraucēju savam brālim meklēt bojāeju, kas viņam tīk." Tādēļ liktenis bieži piesprieda viņam būt par pēdējo kārtīgo personu, kuru šie pagrimušie pazina, kā arī bieži viņš bija pēdējā labā ietekme šo cilvēku dzīvē. Kad tie pie viņa nāca, viņš izturējās gluži tāpat kā iepriekš.

Bez šaubām, misteram Atersonam tas nācās viegli, jo viņš vienmēr bija ļoti apvaldīts, un pat viņa draudzība, šķita, radās no tās pašas vispārējās labvēlības. Pieticīgām personām ir raksturīgi no gadījuma rokām pieņemt jau izveidotu draugu loku; šim likumam sekoja arī mūsu notārs. Viņa draugi bija vai nu radinieki, vai seni paziņas; viņa pieķeršanās, līdzīgi efejai, auga līdz ar laiku un neko nepauda par tā labajām īpašībām, kam piederēja. Tieši šāda veida, jādomā, bija tās draudzības saites, kas saistīja notāru un viņa attālo radinieku misteru Ričardu Enfīldu, pazīstamu Londonas uzdzīvotāju. Ne mazums cilvēku lauzīja galvas par to, ko pievilcīgu tie atrada viens otrā un kādas kopīgas intereses abus varēja vienot. Tie, kuri viņus sastapa svētdienu pastaigu laikā, stāstīja, ka vīrieši soļojuši klusējot, sejas paudušas garlaicību un, ieraudzījuši kopēju paziņu, abi izjutuši ievērojamu atvieglojumu. Tomēr gan viens, gan otrs ļoti mīlēja šīs pastaigas, uzskatīja tās par nedēļas labāko notikumu un to dēļ ne tikai upurēja citas izklaides, bet pat atlika darbus.

Reiz šādā svētdienā nejaušība viņus ieveda kādā Londonas darījumu kvartālu ieliņā. Šī ieliņa bija neliela un, kā saka, klusa, kaut arī darba dienās tajā rosīgi tirgojās. Tās iedzīvotāji acīmredzot plauka un greizsirdīgi cerēja gūt vēl lielākas sekmes, izmantojot peļņas pārpalikumu izdaiļošanai, tādēļ vitrīnas ieliņas abās pusēs staroja laipnībā, gluži kā divas smaidošu pārdevēju rindas. Pat svētdienās, kad ieliņa slēpa lielāko daļu savas greznības un bija tukša, tā tomēr, salīdzinot ar apkārtesošo nabadzību, vizēja gluži kā ugunskurs mežā; rūpīgi izkrāsotie logu vārsti, līdz mirdzumam uzspodrinātie durvju rokturi un kopējais tīrības un līksmes gars uzreiz piesaistīja un priecēja nejauša garāmgājēja skatienu.

No ielas stūra, ejot uz austrumiem, pēc divām durvīm kreisajā pusē māju līniju pārtrauca ieeja pagalmā; tur draudīgi slējās masīvas ēkas frontons. Tā bija divstāvu ēka bez logiem, tikai durvis apakšstāvā un akla netīras sienas piere virs tām; katra šī pazīme liecināja par ilgstošu un nesaudzīgu nevērību. Nolupušo ārdurvju tumšajā ailē nebija ne zvana, ne klauvēkļa. Klaidoņi iekārtojās atpūsties to nišā un aizdedzināja sērkociņus pret tās paneļiem, bērni spēlējās uz lieveņa pakāpieniem, skolnieki izmēģināja savu nažu asumu ciļņu rotājumos, un jau daudzus gadus neviens nepadzina šos nejaušos viesus un nemēģināja novērst radītos postījumus.

Misters Enfīlds un notārs gāja pa ieliņas otru pusi, bet, nonākot pie šīs ēkas, pirmais pacēla spieķi un norādīja uz to.

—    Jūs kādreiz esat pievērsis uzmanību šīm\ durvīm? — viņš jautāja. Kad ceļabiedrs atbildēja apstiprinoši, piebilda: — Man ar tām saistās kāds loti dīvains stāsts.

—    Tiešām? — ieinteresējās misters Atersons, nedaudz mainoties balss tonim, — un kāds tas būtu?

—     Viss notika tā, — stāstu sāka misters Enfīlds, — es atgriezos no kādas vietas pasaules malā, bija aptuveni pulksten trīs tumšā ziemas naktī, mans ceļš vijās cauri kvartāliem, kuros tikpat kā nekas nebija redzams, izņemot laternas. Iela pēc ielas, kurās visi dusēja aizmiguši, iela pēc ielas, izgaismotas gluži kā kādiem svētkiem, visas tikpat tukšas kā baznīcas; tā ejot es sasniedzu to stāvokli, kad cilvēks sāk uztraukti ieklausīties klusumā un ilgojas ieraudzīt policistu. Pēkšņi es pamanīju divus cilvēkus: austrumu virzienā ātrā solī gāja kāds neliela auguma vīrietis, bet pa šķērsielu skrēja, cik ātri vien spēja, aptuveni astoņus desmit gadus veca meitenīte. Uz stūra, kā to varēja iedomāties, abi saskrējās, un notika kas neizsakāmi neģēlīgs: vīrietis aukstasinīgi uzkāpa pakritušajai meitenītei un pat neatskatījās, izdzirdējis viņas skaļos vaidus. Stāstījums var arī neizraisīt lielu iespaidu, bet redzēt to bija neciešami. Manā priekšā atradās nevis cilvēks, bet gan kāds velnišķs Džagernauts. Es iekliedzos, metos uz priekšu, aiz vārtiem satvēru zelli un vilku viņu atpakaļ uz turieni, kur apkārt vaidošajai meitenītei jau bija sanākuši cilvēki. Viņš nemaz neapjuka un arī nemēģināja pretoties, taču uzmeta tik ļaunuma pilnu skatienu, ka mani pārklāja sviedri, gluži kā pēc ilga skrējiena. Noskaidrojās, ka cilvēki, kuri drūzmējās ap bērnu, ir viņas tuvinieki, un pavisam drīz tiem pievienojās arī ārsts, kuru tā bija skrējusi pasaukt pie slimnieka. Viņš pavēstīja, ka bērnam nav noticis nekas nopietns, meitene tikai pārbijusies. Šķiet, šajā mirklī mēs varējām mierīgi izklīst, bet to iztraucēja kāds dīvains apstāklis. Mani jau bija pārņēmis riebums un naids pret svešinieku. Meitenītes radiniekus arī, kas, protams, bija tikai dabiski. Taču mani pārsteidza ārsts. Tas bija parastākais aptiekārs: ne jauns, ne vecs, runāja ar spēcīgu Edinburgas akcentu un bija tikpat iejūtīgs kā zābaks. Lūk tā, ser. Ar viņu bija noticis tas pats, kas ar mums pārējiem, ieraugot manu gūstekni, šķita, ka viņš pat nobālēja no vēlmes tūlīt pat mesties tam virsū un nonāvēt. Es nojautu, ko viņš jūt, viņš nojauta, ko es, un, lai arī nogalināt nelieti nedrīkstēja, tomēr mēģinājām viņu sodīt. Mēs pateicām, ka varam padarīt viņu slavenu visā Londonā un to arī izdarīsim. Ja viņam ir draugi vai godājams vārds, mēs parūpēsimies, lai viņš tos zaudētu. Turklāt visu šo laiku mēs turējām sievietes, kuras bija gatavas, gluži kā fūrijas, viņu saplosīt. Nekad iepriekš nebiju skatījis tādu naidu, rakstītu tik daudzās sejās; bet nelietis stāvēja šā loka pašā vidū ļaunā un riebīgā mierā. Redzēju, ka viņš ir izbiedēts, bet izturējās aukstasinīgi, gluži kā pats Sātans. "Ja jūs esat izlēmuši iedzīvoties, pateicoties šim atgadījumam," viņš teica, "tad es diemžēl esmu bezspēcīgs. Džentlmenis, protams, vienmēr centīsies izvairīties no skandāla. Cik jūs vēlaties?" Beigu beigās mēs izspiedām no viņa simts mārciņas meitenītes tuviniekiem, viņš mēģināja pretoties, bet saprata, ka var kļūt vēl ļaunāk, un piekrita. Tagad atlika vien saņemt naudu, un zināt, uz kurieni viņš mūs aizveda? Pie šīm pašām durvīm! Izvilka atslēgu, atvēra tās, iegāja un pēc dažām minūtēm iznesa desmit ginejas un Kutsa bankas čeku, kas bija parakstīts ar uzvārdu, kuru es nedrīkstu nosaukt, kaut arī tieši tajā slēpjas mana stāsta būtība, pateikšu vien, ka šis uzvārds ir ļoti slavens un to bieži var ieraudzīt avīžu lappusēs. Summa bija gana liela, bet paraksts garantētu ne tādu naudu vien, protams, ja būtu īsts. Es nepakautrējos pateikt zellim, cik ļoti aizdomīgi tas viss izskatās: tikai romānos cilvēks četros no rīta ieiet pagrabā un iznes svešu čeku gandrīz par simt mārciņām. Bet viņš pat acis nepamirkšķināja. "Neuztraucieties," balsi iekrāsoja nicinājums, "es palikšu ar jums, līdz atvērsies bankas, un pats izņemšu naudu." Pēc tam mēs visi, ārsts, meitenītes tēvs, mūsu paziņa un es, devāmies pie manis un nosēdējām tur līdz rītam, bet pēc brokastīm gājām uz banku. Kasierim iedevu čeku un teicu, ka man ir iemesls to uzskatīt par viltotu. Nekā nebija! Paraksts izrādījās īsts!

—   Tā, tā, — noteica misters Atersons.

—     Es redzu, ka jūs man piekrītat, — atzina misters Enfīlds. — Jā, tas ir nelāgs stāsts. Jo šis zellis, bez šaubām, bija nelabojams nelietis; bet cilvēks, kurš parakstīja čeku, ir vislielākās godprātības iemiesojums, sabiedrībā labi pazīstams arī kā (un tas tikai padara šo lietu vēl sliktāku) filantrops. Manuprāt, šeit slēpjas šantāža: godīgs cilvēks maksā milzīgu naudu, lai kādas viņa jaunību dienu nebēdnības nekļūtu zināmas sabiedrībai. "Šantāžista māja", lūk, kā es tagad saucu šo māju ar durvīm. Bet pat tas, protams, neizskaidro visu! — misters Enfīlds iegrima domās, no kurām viņu iztraucēja notārs, negaidīti jautājot:

—     Bet jums ir zināms, vai tur dzīvo cilvēks, kurš parakstīja čeku?

—     Tādā mājā? — iebilda misters Enfīlds. — Turklāt es izlasīju uz čeka viņa adresi — kaut kāds laukums.

—   Jūs nemēģinājāt noskaidrot… par māju ar durvīm? — taujāja misters Atersons.

—      Nē. Man šķiet, tas būtu nepieklājīgi. Es nevaru ciest izprašņāšanu — tā pārlieku atgādina lielo Tiesas dienu. Uzdot jautājumu ir gluži kā nogrūst akmeni no kalna. Jūs mierīgs sēžat kalna virsotnē, bet tas ripo lejā, raujot sev līdzi citus akmeņus. Kāds nekaitīgs sirmgalvis, par kuru jūs pat neiedomājāties, darbojas savā dārziņā, un tas viss nogrūst pār viņu, bet ģimene izlemj mainīt uzvārdu. Nē, ser, man ir stingra nostāja: jo aizdomīgāka šķiet lieta, jo mazāk jautājumu es uzdodu.

—    Lieliska nostāja, — piekrita notārs.

—    Tomēr es sāku novērot šo namu, — turpināja runātājs. — To nevar nosaukt par dzīvojamo māju. Citu durvju tai nav, bet šīs, turklāt ļoti reti, lieto tikai mūsu zellis. Uz pagalma pusi veras trīs vienmēr aizvērti, bet tīri logi, kas izvietoti otrajā stāvā, pirmajā stāvā logu nav vispār. No skursteņa bieži nāk dūmi, tātad tajā kāds dzīvo. Tomēr šo secinājumu nevar uzskatīt par neatspēkojamu — ēkas šeit atrodas tik tuvu cita citai, ka grūti pateikt, kur beidzas viena un sākas nākamā.

Kādu brīdi draugi gāja klusējot. Pirmais ierunājās misters Atersons.

—     Enfīld, — viņš teica, — šī jūsu nostāja ir lieliska.

—    Jā, es pats arī tā uzskatu, — atbildēja Enfīlds.

—Un tomēr, — turpināja notārs, — vēlos jums uzdot jautājumu. Es vēlos uzzināt, kā sauc cilvēku, kurš uzkāpa pakritušajam bērnam?

—    Neredzu iemeslu, kāpēc man tas būtu jāslēpj, — labprāt atsaucās misters Enfīlds. — Viņa uzvārds ir Haids.

—    Hm! — atsaucās misters Atersons. — Bet kā viņš izskatās?

—     Viņa ārieni ir grūti aprakstīt. Tajā ir kas šausmīgs… kas nepatīkams… vienkārši pretīgs. Vēl neviens cilvēks man nav šķitis tik nelietīgs, kaut arī pats nesaprotu — kāpēc. Iespējams, viņam piemīt kāda kroplība, — tāds iespaids rodas pašā pirmajā acumirklī, kaut arī es nevaru pateikt, kāpēc. Viņa āriene ir neparasta, bet šis neparastums nav tverams. Nē, ser, es nespēju raksturot, kā viņš izskatās. Turklāt nevis tāpēc, ka būtu aizmirsis — viņš tā vien stāv manu acu priekšā.

Atbildi saņēmušais kādu brīdi gāja klusējot, kaut ko centīgi apdomājot.

—    Vai jūs esat pārliecināts, ka šim cilvēkam bija pašam sava atslēga? — viņš beidzot jautāja.

—   Tiesa… — iesāka Enfīlds, apmulsis no pārsteiguma.

—   Jā, protams, — Atersons pārtrauca. — Es saprotu, ka izteicos neveiksmīgi. Redzat, es jums nejautāju, kā uzvārds atradās uz čeka, tikai tādēļ, ka es to jau zinu. Lieta tāda, Ričard, ka jūsu stāsts daļēji skar arī mani. Mēģiniet atcerēties, vai jūsu stāstā neielavījās kādas neprecizitātes.

—    Jums vajadzēja mani brīdināt, — aizvainots atbildēja misters Enfīlds, — es tiešām nebiju pietiekami precīzs. Jauneklim bija atslēga. Vēl jo vairāk, arī tagad viņam tā ir, — es redzēju, ka viņš pirms dažām dienām to izmanto.

Misters Atersons dziļi ievilka elpu, bet neko neatbildēja, un viņa ceļabiedrs pēc mirkļa piebilda:

—     Lūk, vēl viens iemesls, lai klusētu. Man kauns, ka izrādījos tāds balamute. Apsolīsim viens otram nekad vairs neaizskart šo tematu.

—     Ļoti labprāt, — atbildēja notārs. — Pilnīgi jums piekrītu, Ričard.

MISTERA HAIDA MEKLĒŠANA

Tajā vakarā misters Atersons atgriezās savā vecpuiša mītnē smagā garastāvoklī un bez jebkāda prieka apsēdās vakariņot. Viņam bija paradums svētdienās pēc vakariņām iekārtoties pie kamīna ar kādu teoloģisku traktātu uz pults, tādējādi īsinot sev laiku, līdz blakusesošās baznīcas pulkstenis nozvana pusnakti, kad var cienīgi un ar izpildīta pienākuma apziņu doties pie miera. Bet tajā vakarā, tiklīdz no galda tika noņemts galdauts, viņš paņēma sveci un devās uz kabinetu, kur atvēra seifu, izņēma no slēptuves dokumentu, uz kura bija rakstīts "Dr. Džekila testaments", un saīdzis sāka to pētīt. Šo dokumentu novēlētājs bija rakstījis ar savu roku, jo misters Atersons, lai arī glabāja to pie sevis, savulaik bija kategoriski atteicies piedalīties tā sastādīšanā; saskaņā ar novēlētāja gribu, viss Henrija Džekila, medicīnas doktora, tiesvedības doktora, karaliskās apvienības locekļa un tā tālāk, īpašums pārgāja "viņa drauga un labdara Edvarda

Haida" īpašumā ne tikai viņa nāves gadījumā, bet arī "pazušanas vai neizskaidrojamas prombūtnes gadījumā, ja tā ilgāka par trim mēnešiem". Minētais Edvards Haids iegūtu īpašuma tiesības bez jebkādiem ierobežojumiem un noteikumiem, ja neņēma vērā nelielu naudas summu, kas tiktu izmaksāta doktora kalpiem. Šis dokuments notāram jau sen bija mocību avots. Tas viņu aizvainoja gan kā juristu, gan kā izsenis noteiktu tradīciju piekritēju, kam jebkura neizskaidrojama novirze no vispārpieņemtajām normām robežojās ar nepiedienīgumu. Līdz šim šo sašutumu baroja tas, ka viņš neko nezināja par misteru Haidu, bet tagad jaunais barības avots atklājās uzzinātajā. Iepriekš Haida vārds bija tikai vārds, kaut arī stāvoklis šķita esam nelāgs. Nupat tas kļuva daudz sliktāks, jo vārds sāka apaugt ar nelāgām īpašībām, un no neskaidras miglas, kas tik ilgi to ieskāva, negaidot iznira velnišķīgs tēls.

— Man šķita, ka tā bija vienkārši neprātības izpausme, — nočukstēja notārs, ievietojot nicināmo dokumentu atpakaļ seifā. — Taču es sāku baidīties, ka te slēpjas kāds apkaunojošs noslēpums.

Tad. nopūta sveci, uzvilka mēteli un devās Keivindiša skvēra virzienā, kuru apdzīvoja medicīnas zvaigznes un kur neskaitāmus pacientus pieņēma arī viņa draugs, slavenais ārsts Leņjons.

— Ja vien kāds spēj šajā lietā ieviest skaidrību, tad tas ir Leņjons, — viņš izlēma.

Nopietna izskata pārvaldnieks sasveicinājās ar misteru Atersonu un uzreiz aizveda uz ēdamistabu, kur doktors Leņjons pēc pusdienām vientulībā dzēra vīnu.

Tas bija veselīgi apaļīgs vīrs ar sārtu seju un agri nosirmojušu matu vilni, labsirdīgs, trokšņains un pašpārliecināts. Ieraugot misteru Atersonu, viņš pielēca no savas vietas un steidzās pretī, sirsnīgi sniedzot abas rokas. Šajā žestā, kā arī visā doktora uzvedības manierē bija sava daļa teatralitātes, tomēr viņa neviltoto draudzīgumu radīja patiesas jūtas: doktors Leņjons un misters Atersons bija seni draugi, jau kopš skolas un universitātes laikiem viņi juta abpusēju cieņu un ļoti mīlēja uzturēties viens otra sabiedrībā.

Vairākas minūtes abi apsprieda šo un to, bet pēc tam notārs novirzīja sarunu uz tematu, kas tik ļoti uztrauca viņa prātu.

—     Es pieņemu, Leņjon, — viņš iesāka, — ka mēs esam senākie Henrija Džekila draugi?

—      Žēl, ka ne paši jaunākie! — iesmējās doktors Leņjons. — Iespējams, tā tas arī ir. Bet kāpēc jūs to pieminējāt? Tagad mēs tiekamies reti.

—    Vai tiešām? Es domāju, ka jūs saista kopīgas intereses.

—     Tā tas arī bija, — atbildēja doktors. — Taču nu jau vairāk nekā desmit gadus Henrijs Džekils ir ērmotu fantāziju pārņemts. Viņš ir nogājis no ceļa, es runāju par prāta ceļiem, un, lai arī es, protams, turpinu interesēties, kā viņam klājas, tomēr jau vairākus gadus mēs redzamies maz. Tādas nezinātniskas muļķības, — piebilda ārsts, pēkšņi kļūdams purpursārts, — piespiestu pat Damonu novērsties no Pītija.

Šis pēkšņais jūtu uzliesmojums nedaudz kliedēja mistera Atersona uztraukumu. "Varbūt sastrīdējušies par kādām zinātniskām teorijām," ciemiņš pieļāva. Zinātnes viņu interesēja maz (ja vien nerunāja par īpašuma tiesību nodošanas teorijām), tāpēc pat ar atvieglojumu nodomāja: "Nu, tie ir nieki!"

Nogaidījis dažas sekundes, lai doktors paspētu nomierināties, tomēr uzdeva jautājumu, kura dēļ bija šeit ieradies:

—     Bet vai jūs pazīstat viņa protežē… Haidu?

—    Haids? — atkārtoja Leņjons. — Nē. Pirmo reizi dzirdu. Acīmredzot viņš būs parādījies jau pēc manis.

Tās bija vienīgās notāra rīcībā esošās ziņas, un viņš varēja, cik vien sirds kāroja, tās pārdomāt, grozoties milzīgajā tumšajā gultā, līdz vēlā nakts pārvērtās agrā rītā. Šis nomods nenomierināja drudžaini darbojošās domas, kuras maldījās neatrisināmu jautājumu tumšajā labirintā.

Baznīcas pulkstenis, tik ērti izvietots kaimiņos mistera Atersona mājai, rādīja seši, bet viņš joprojām lauzīja galvu par šo mīklu; iesākumā tā bija tikai intelektuāla interese, bet tagad pārņemta un pat paverdzināta tika arī viņa fantāzija. Viņš nemierīgi grozījās gultā, savas aizkariem pieblīvētās istabas smagajā tumsā, bet apziņā gluži kā vīstoklis ar ugunīgiem attēliem raisījās mistera Enfīlda uzticētais stāsts. Savā priekšā viņš redzēja naksnīgās pilsētas milzīgo lukturu lauku, tad parādījās steidzīgi soļojoša vīrieša figūra, pēc tam no ārsta skrienoša meitenīte, viņi saskrējās. Džagernauts cilvēka apveidā pameta pakritušo bērnu un devās tālāk, nepievēršot nabadzītes vaidiem nekādu uzmanību. Tad iztēle ieveda bagātas mājas guļamistabā, kur gultā gulēja viņa draugs, aizmidzis un miegā smaidošs, līdz istabas durvis atsprāga vaļā, gultas aizkari tika atrauti, izdzirdējis kliedzienu, guļošais pamodās, no viņa pagalvja izauga ar noslēpumainu varu apveltīts stāvs, un pat šajā mēmajā stundā viņš bija spiests celties un izpildīt tā gribu. Šis tēls savās divās hipostāzēs mocīja notāru visas nakts garumā. Ja viņš uz neilgu brīdi aizmirsās miegā, tad tikai tādēļ, lai atkal to redzētu: tā vēl klusāk zagās pa apklusušām mājām vai arī vēl ātrāk, vēl mērķtiecīgāk, galvu reibinošā ātrumā zibēja daudz sarežģītākos ar lukturiem apgaismoto ielu labirintos, uz katra stūra pagrūda meitenīti un aizslīdēja projām, neklausoties tās vaidos. Joprojām šim tēlam nebija sejas, kas ļautu to pazīt, pat sapņos tās vai nu vispār nebija, vai arī izplūda acu priekšā, pirms saskatīts kaut viens tās vaibsts; visbeidzot notāra dvēselē radās un nostiprinājās neparasti spēcīga, gandrīz nepārvarama vēlme redzēt īstā mistera Haida seju. Misters Atersons nešaubījās, ka, tiklīdz ielūkosies šajā sejā, noslēpums gaisīs, zudīs arī visa mīklainība, tā parasti savu noslēpumainību zaudē priekšmeti, ja tos kārtīgi izpēta. Iespējams pat, ka viņš rastu skaidrojumu sava drauga tik dīvainajai pieķeršanās sajūtai vai verdzības važām (sauciet to, kā vēlaties), iespējams pat, ka sapratīs testamentā atrunāto neparasto nosacījumu iemeslu. Jebkurā gadījumā būtu vērts paskatīties uz šā cilvēka seju, kas nepazīst žēlsirdību, uz seju, kas no pirmā brīža flegmātiskā Enfīlda sirdī bija radījusi tik dziļu un nepārejošu naidu.

Kopš tā laika Atersons sāka novērot durvis tirdzniecības ieliņā. No rītiem, pirms darba sākšanas kantorī, dienā, kad bija daudz darba, bet maz laika, vakaros, zem pilsētas mēness miglainā vaiga, saules gaismā un lukturu gaismā, klusuma stundās un trokšnainas kņadas stundās notārs ieradās savā izraudzītajā postenī."Lai arī kā svešais slēptos, es to atradīšu," viņš sev spītīgi apgalvoja.

Visbeidzot pacietība tika atalgota. Bija skaidrs, sauss vakars, aukstais vējš nedaudz koda vaigos, ielas tīras kā balles zāles, lukturi, sastinguši nekustīgajā gaisā, zīmēja precīzus gaismas un ēnas rakstus. Pulksten desmitos, kad aizvērās veikali, ieliņa kļuva pavisam tukša, tajā sāka valdīt mēms klusums, lai arī visapkārt joprojām varēja just

Londonas kurlo rēkoņu. Pat loti skali troksni nāca no tālienes, uz abiem trotuāriem bija skaidri dzirdamas atbalsis no vakara dzīves, kura norisinājās aiz māju sienām, bet kurpju zoļu švīkoņa vēstīja par garāmgājēja tuvošanos vēl ilgi, pirms tas pavērās skatienam. Misters Atersons bija pavadījis savā postenī dažas minūtes, kad pēkšņi izdzirdēja tuvojamies soļus, neparastus un vieglus. Viņš tik daudzas reizes bija klīdis ap šo ieliņu, ka jau sen apradis ar dīvainajiem iespaidiem, kurus radīja cilvēka soļi, kad tie negaidīti kļūst dzirdami kopējā lielās pilsētas varenajā troksnī. Tomēr vēl nekad nevieni soļi nebija tik spēji un nepārvarami piesaistījuši viņa uzmanību, un, māņticīgā pārliecībā par savu veiksmi, paslēpās zem vārtu arkas.

Soļi ātri tuvojās un, kad gājējs iegriezās ieliņā, kļuva arvien skaļāki. Notārs palūkojās caur vārtiem un ieraudzīja cilvēku, ar kuru viņam būs jāsastopas. Viņš bija neliela auguma, ģērbies ļoti vienkārši, bet pat tādā attālumā notārs sajuta svešajā kaut ko ļoti nepievilcīgu. Nezināmais devās tieši durvju virzienā, pārgāja šķērsām pāri ielas bruģim, lai ietaupītu laiku, un ejot izvilka no kabatas atslēgu, kā cilvēks, kurš atgriežas mājās. Kad viņš bija nonācis pie vārtiem, misters Atersons pagāja soli uz priekšu un, pieskāries vīrieša plecam, teica:

—    Misters Haids, ja nekļūdos?

Uzrunātais atkāpās un ar šņācienu ievilka gaisu. Tomēr šis izbīlis ilga tikai mirkli, un, lai arī viņš neskatījās notāram acīs, atbildēja diezgan mierīgi:

—   Jā, tā mani sauc. Ko jūs vēlaties?

—     Es redzu, ka grasāties ieiet šajā namā, — teica notārs. — Es esmu doktora Džekila sens draugs, misters Atersons no Gounta ielas. Jūs, iespējams, esat dzirdējis manu vārdu, un, ja reiz mēs esam tik veiksmīgi satikušies, nodomāju, ka ļausiet man ieiet reizē ar jums.

—     Jums nav iemesla ienākt, doktora nav mājās, — atbildēja misters Haids, raugoties uz atslēgu, bet tad, joprojām nepaceldams galvu, negaidot jautāja: — Bet kā jūs mani pazināt?

—     Pirms es sniedzu atbildi, vai jūs izdarītu man kādu pakalpojumu? — ieminējās misters Atersons.

—    Labprāt. Bet kādu?

—    Parādiet man savu seju, — palūdza notārs.

Misters Haids, šķita, šaubījās, bet tad, it kā pēkšņi kaut ko izlēmis, ar izaicinošu skatienu pacēla galvu. Vairākas sekundes viņi raudzījās viens otram tieši acīs.

—    Tagad es jūs pazīšu vienmēr, — piebilda misters Atersons. — Tas var izrādīties noderīgi.

—   Jā, — piekrita otrs, — šķiet, ir labi, ka mēs satikāmies, un, ā propos, man vajadzētu jums iedot savu adresi, — viņš nosauca ielu un mājas numuru Soho rajonā.

"Augstais Dievs!" nošausminājās misters Atersons. "Vai tiešām viņš domā par testamentu?" tomēr savaldījās un tikai neskaidri pateicās par adresi.

—      Bet tagad pastāstiet, kā jūs mani pazināt? — pieprasīja vīrietis.

—    Pēc apraksta.

—    Kurš jums mani aprakstīja?

—    Mums ir kopēji draugi.

—    Kopēji draugi? — sēcoši pārprasīja misters Haids. — Kas gan viņi būtu?

—    Piemēram, Džekils, — ar atbildi nekavējās notārs.

—     Viņš jums neko nav teicis! — iesaucās mistcrs Haids, dusmās nosarkdams. — Nebiju gaidījis, ka jūs man melosiet.

— Lūdzu, izvēlieties izteicienus, — aizrādīja misters Atersons.

Norātais dusmās skaļi iesmējās un pēc mirkļa, neiedomājami ātri atvēris durvis, jau bija nozudis aiz tām.

Notārs vairākas minūtes turpināja stāvēt tur, kur viņu bija pametis misters Haids, neslēpdams sejā rakstīto uztraukumu un neizpratni. Tad viņš pagriezās un lēnām devās pa ielu, ik pa brīdim apstājoties, lai ar roku noslaucītu pieri, gluži kā cilvēks, kurš nezina, kā rīkoties. Iespējams, mīklai, kuru viņš mēģināja atšķetināt, vispār nebija risinājuma. Misters Haids, bāls un drukns, radīja kroplības iespaidu, kaut arī nekādas izteiktas tās pazīmes nevarēja manīt, smaidīja ārkārtīgi nepatīkami, izturējās nedabiski robusti un vienlaikus arī nekaunīgi, taču viņa balss bija spēcīga un klusa. Tas viss neliecināja viņam par labu, tomēr nespēja arī izskaidrot, kāpēc misters Atersons izjuta riebumu, pretīgumu un bailes. "Šeit slēpjas kas cits!" mulsumā džentlmenis sev apgalvoja."Kas pavisam cits, un es nezinu, kā lai to nosaka. Ak mans Dievs, viņā nav nekā cilvēcīga! Viņš vairāk līdzinās troglodītam. Bet, iespējams, to izskaidro neizprotamās antipātijas? Vai arī viss vienkārši slēpjas tajā, ka dvēseles melnums spiežas cauri plānajam apvalkam un šausminoši to pārveido? Šķiet, ka tieši tā, jā, jā, mans nabaga, nabaga Henrij Džekil, tava jaunā drauga sejā ir skaidri redzams Sātana zīmogs."

Aiz stūra atradās laukums, ko ieskāva dīvaini skaistas privātmājas, no kurām lielākā daļa bijušo varenību jau zaudējušas, tagad tajās tika izīrēti dzīvokļi visdažādāko profesiju un sabiedriskā stāvokļa pārstāvjiem: gravieriem, arhitektiem, apšaubāmas reputācijas advokātiem un tumšu darījumu veicējiem. Taču viena no šīm mājām, otrā no stūra, joprojām dvesmoja bagātībā un komfortā; tās priekšā, kaut arī nams grima krēslā, ja neskaitīja pusapaļo logu virs durvīm, tagad bija apstājies misters Atersons. Viņš pieklauvēja. Durvis atvēra pieklājīgi ģērbies vecs kalps.

—    Pūl, vai doktors Džekils ir mājās? —jautāja notārs.

—     Tūdaļ uzzināšu, mister Aterson, — atbildēja Pūls, ielaižot viesi lielā, ērtā priekšistabā ar zemiem griestiem un akmens grīdu. Gluži kā muižnieka mājā dega liels kamīns, bet pie sienām stāvēja dārgi ozolkoka skapji un vitrīnas.

—   Jūs pagaidīsiet tepat pie uguns, ser, vai arī iedegt lampas viesistabā?

—    Pateicos jums, es pagaidīšu šeit, — atbildēja notārs un atspiedās pret augsto kamīna dzegu.

Priekštelpa, kurā viņš tagad uzkavējās viens, bija viņa drauga, doktora Džekila, lielākais lolojums, un arī pats Atersons ne reizi vien to tika saucis par patīkamāko Londonā. Bet šajā vakarā viņa dzīslās plūda aukstums, visur rēgojās Haida seja, viņš juta (un tas bija liels retums) smacējošu riebumu pret dzīvi; uguns atspīdumos, kas rotaļājās uz pulētajiem skapjiem, un uztraukti trīsošajās ēnās uz griestiem viņa apmulsušajai dvēselei rēgojās ļauns drauds. Viņš kaunēdamies apzinājās, ka izjūt lielu atvieglojumu, ieraugot atgriežamies Pūlu, kurš paziņoja, ka doktors Džekils ir izgājis.

—     Es redzēju, Pūl, kā misters Haids iegāja bijušās sekcijas durvīs, — teica notārs. — Vai tas nekas? Ja reiz doktora Džekila nav mājās…

—    Tas nekas, ser, — atbildēja kalps, — Misteram Haidam ir sava atslēga.

—    Jūsu saimnieks acīmredzot ļoti uzticas šim jaunajam cilvēkam, — aizdomājies turpināja ciemiņš.

—    Jā, ser, ļoti, — neslēpa Pūls. — Mums visiem ir pavēlēts izpildīt viņa rīkojumus.

—    Man, šķiet, nav gadījies sastapties ar misteru Haidu šeit? —jautāja Atersons.

—     Nē, nē, ser. Viņš nekad pie mums neietur pusdienas, — izteiksmīgi atbildēja pārvaldnieks. — Bet, taisnību sakot, mēs viņu mājā gandrīz neredzam; viņš vienmēr nāk un iet caur laboratoriju.

—    Nu ko! Arlabvakar, Pūl.

—    Arlabvakar, mister Aterson.

Notārs smagu sirdi devās mājup. "Nabaga Henrijs Džekils!", viņš pie sevis nodomāja. "Baidos, ka būs piemeklējušas bēdas! Jaunībā viņš nevairījās vētrainas dzīves, protams, tas gan bija sen, bet Dieva likumiem nav noilguma termiņa. Jā, jā, tā tas ir; kāda dīvaina grēka ēna, apslēpta kauna tulzna, sods, kas sasniedzis viņu ilgus gadus pēc tam, kad nodarījums jau zudis no atmiņas, bet mīlestība pret sevi atradusi tam piedošanu." Nobijies no šīs domas, notārs aizdomājās par savu pagātni un sāka rakņāties atmiņas nostūros, pilns baiļu, ka no turienes, gluži kā velniņš no kārbas, pēkšņi izlēks kāds nekrietns darbs. Viņa pagātne bija gandrīz nevainojama, atrastos vien nedaudz cilvēku, kuriem būtu tiesības ar tik lielu pārliecību pārskatīt savu dzīves gājumu; un tomēr atmiņas par vairākiem nelāgiem darbiem ne reizi un ne divas satrieca viņu pelnos, lai pēc tam atkal slietos stāvus, ar dziļu un pakļāvīgu pateicību atceroties, no cik sliktiem darbiem laikus spējis atteikties. Pēc tam domas no jauna pievērsās iepriekšējam tematam, un sirdī iedegās cerības dzirksts. "Būtu vērts pievērsties šim Haidam: viņam, nav šaubu, ir savi noslēpumi, tumši noslēpumi, salīdzinājumā ar kuriem nabaga Džekila vislielākie grēki šķistu gluži kā saules gaisma. Tā turpināties vairs nedrīkst. Mani pārņem aukstums no domas vien, ka šis neradījums lavās pie Henrija gultas. Nabaga Henrijs, kāda atklāsme viņu gaida, un kādas briesmas viņam draud! Ja šis Haids uzzinās par testamentu, iespējams, vēlēsies pēc iespējas ātrāk iegūt savu mantojumu! Jā, jā, man ir jāiejaucas… Ja Džekils ļaus iejaukties," viņš piemetināja. "Ja vien viņš ļaus." Viņa prātā, gluži kā ugunīgs transparents, atkal iegailējās šie dīvainie testamenta noteikumi.

DOKTORS DŽEKILS BIJA MIERĪGS

Divas nedēļas velak laimīgu apstākļu sakritības dēļ pie doktora Džekila tika rīkotas vienas no viņa patīkamajām pusdienām, uz kurām mājastēvs bija ielūdzis sešus cilvēkus: vecus draugus, gudrus un cienījamus cilvēkus, turklāt arī smalkus vīna zinātājus un cienītājus. Kad ciemiņi sāka izklīst, misters Atersons kāda aizbildinājuma dēļ aizkavējās. Tas nebija nekas neparasts, nejau pirmo reizi viņš aizgāja vēlāk par citiem. Tur, kur Atersonu mīlēja, viņu mīlēja patiesi. Kad jautrie un asprātīgie viesi sāka pamest pajumti, mājas saimnieks bieži lūdza, lai notārs uzkavējas; Atersona klusajā sabiedrībā daudziem patika gatavoties vientulībai, patika pēc piepūles, kas tika izšķērdēta jautrībai, viņa auglīgajā klusēšanā atsvaidzināt savas domas. Arī doktors Džekils, kurš tagad iekārtojās kamīna otrā pusē, nebija izņēmums. Milzīgs, labas miesas uzbūves, joprojām jauneklīgs savos piecdesmit gados, ar seju, iespējams, ne visai atklātu, bet, bez šaubām, gudru, — jūs viegli viņa skatienā izlasītu, ka viņš pret misteru Atersonu jūt sirsnīgāko pieķeršanos.

—    Es jau sen vēlējos ar jums aprunāties, Džekil, — teica notārs. — Par jūsu testamentu.

Uzmanīgs vērotājs uzreiz pamanītu, ka šī tēma doktoram nav patīkama, tomēr viņš atbildēja notāram ar jautru nepiespiestību.

—     Manu nabaga Aterson! — viņš iesaucās. — Šoreiz jums nav paveicies ar klientu. Man nav gadījies redzēt kādu tik satrauktu kā jūs, izlasot manu testamentu. Ja vien, protams, neskaita šo spītīgo pedantu Leņjonu, kurš nespēja paciest manu zinātnisko ķecerību, kā viņam labpatikās izteikties. Ak, es zinu, viņš ir lielisks cilvēks, nedusmojieties, lūdzu. Jā, lielisks, un es visu laiku domāju, ka mums vajadzētu tikties biežāk; bet tas netraucē viņam būt spītīgam pedantam, neveiklam, uzpūstam pedantam! Es nevienā tā neesmu vīlies kā Leņjonā.

—    Jūs zināt, ka man tas jau pašā sākumā ir licies dīvains, — turpināja misters Atersons, nežēlīgi ignorējot doktora mēģinājumu mainīt sarunas tēmu.

—     Mans testaments? Jā, protams, zinu, — atbildēja doktors ar zināmu asumu. — Jūs man to jau teicāt.

—    Tagad es vēlos to atkārtot vēlreiz, — turpināja notārs. — Man šis tas kļuvis zināms par Haidu.

Lielā, skaistā doktora Džekila seja kļuva bāla, acis aptumšojās.

—      Es neko nevēlos dzirdēt, — viņš teica.

—   Man šķiet, mēs vienojāmies šo jautājumu vairs neapspriest.

—    Bet tas, ko esmu dzirdējis, ir ārkārtēji nepatīkams.

—     Tas neko nemaina. Jūs nesaprotat, kādā stāvoklī es atrodos, — juceklīgi atbildēja doktors.

—     Tas ir ļoti delikāts, Aterson, ārkārtīgi delikāts un dīvains, ļoti dīvains. Tas ir viens no tiem gadījumiem, kad ar vārdiem lietai nepalīdzēsi.

—      Džekil, — neatlaidās Atersons, — jūs mani pazīstat. Zināt, ka uz mani var paļauties. Uzticieties man, un es nešaubos, ka spēšu jums palīdzēt.

—    Manu dārgo Aterson, — doktora balss jau skanēja mierīgāk. — Jūs esat ļoti laipns, ļoti, un es neatrodu vārdus, lai izteiktu savu pateicību. Es jums, bez šaubām, ticu un paļaujos uz jums vairāk nekā uz kādu citu, vairāk nekā uz sevi pašu, bet man nav izvēles. Tomēr tas nav tas, kas jums šķiet, un lieta nav tik ļauna. Lai nomierinātu jūsu labo sirdi, pateikšu, lūk, vēl ko: atliek vien man vēlēties, un es viegli un uz visiem laikiem atbrīvošos no mistera Haida. Dodu jums godavārdu un vēlreiz no visas sirds pateicos. Bet man jums kas jāsaka, Aterson (ceru, ka sapratīsiet mani pareizi): tā ir mana privāta lieta, un es lūdzu jūs neiejaukties.

Atersons kādu brīdi, raugoties ugunī, nodevās pārdomām.

—    Protams, tās ir jūsu tiesības, — beidzot viņš teica pieceļoties.

—     Bet, ja reiz mēs sākām par to runāt, un, ceru, pēdējo reizi, — doktors turpināja iesākto domu, — es vēlētos, lai jūs saprastu vienu. Es tiešām ņemu lielu dalību nabaga Haida dzīvē. Zinu, ka esat viņu redzējis, puisis man par to stāstīja, un baidos, viņš bija rupjš pret jums. Tomēr man ir vispatiesākās rūpes par šo jauno cilvēku; ja manis vairs nebūs, tad lūdzu jūs, Aterson, apsoliet man, ka būsiet pret viņu saudzīgs un apstiprināsiet viņa tiesības. Esmu pārliecināts, ka jūs piekristu, ja vien zinātu visu, bet jūsu solījums noveltu akmeni no manas sirds.

—     Es nevaru apsolīt, ka kādreiz jutīšu pret viņu simpātijas, — teica Atersons.

—    Es lūdzu, — skumji teica Džekils, uzliekot roku uz notāra pleca. — Es lūdzu tikai taisnību; lūdzu jums viņam palīdzēt, manis dēļ, kad manis nebūs.

Atersons nespēja atturēties no dziļas ieelpas.

—   Labi, — viņš teica. — Es apsolu.

KERJŪ SLEPKAVĪBAS LIETA

Gandrīz gadu vēlāk, 18… gada oktobrī, Londonu satricināja nedzirdēti nežēlīgs noziegums, kas izraisīja īpaši lielu troksni, jo upuris izrādījās cilvēks, kurš ieņēma augstu stāvokli. Nedaudzie sīkumi, kuri bija zināmi, radīja pārsteidzošu iespaidu.

Mājā, kas atradās netālu no upes, kalpone, palikusi viena, pulksten vienpadsmitos devās uz savu istabu, lai ietu pie miera. Lai arī uz rīta pusi pilsētu ieskāva migla, vakars bija skaidrs, un sānielu, uz kuru bija vērsti viņas istabas logi, spoži apspīdēja pilnmēness. Acīmredzot kalpone bija romantiskas dabas, viņa apsēdās uz savas lādītes, kas stāvēja pie paša loga, un nodevās sapņiem. Ne reizi dzīvē (viņa ar asarām acīs atkārtoja, kad stāstīja par notikušo) viņa nebija jutusi tādu sirdsmieru, tādu labvēlību pret visiem cilvēkiem un pasauli. Drīz viņa pamanījusi, ka mājai tuvojas padzīvojis un ļoti skaists džentlmenis ar sniegbaltiem matiem, kam pretī nācis cits, īsa auguma džentlmenis, kuram viņa iesākumā nebija veltījusi nekādu uzmanību. Kad abi satikušies (tas noticis zem pašiem kalpones logiem), padzīvojušais džentlmenis paklanījies un pieklājīgi vērsies pie otra gājēja. Šķitis, ka runa bijusi par kādu nieku, un, spriežot pēc žesta, varēja secināt, ka viņš vienkārši jautājis ceļu. Kad vēlīnais gājējs ierunājies, viņa sejā kritusi mēness gaisma, un meiteni ļoti sajūsminājis tās tīrais un vecmodīgi labsirdīgais starojums, turklāt šī labsirdība mijusies ar kādu dziļu dvēselisku pasauli. Tad viņa paskatījusies uz otru gājēju un, sev par lielu pārsteigumu, pazinusi tajā misteru Haidu, kurš reiz ienācis pie viņas saimnieka un pret kuru uzreiz bija radusies izteikta nepatika. Rokās viņš turējis smagu spieķi, ar kuru visu laiku spēlējies; neatbildot ne vārda un, šķiet, ar vāji apslēptu aizkaitinājumu klausījies. Tad pēkšņi kļuvis ārkārtīgi dusmīgs, piesitis kāju, savicinājis spieķi un, kā teica kalpone, līdzinājies vājprātīgajam. Cienījamais kungs, nedaudz aizvainots, neizpratnē atkāpies, bet misters Haids, gluži kā no ķēdes norāvies, iesitis viņam ar spieķi un nogrūdis zemē. Nākamajā mirklī viņš pērtiķa ļaunumā sācis spert un sist ar nūju savam upurim, un kalpone dzirdējusi, kā lūzuši kauli, redzējusi, kā ķermenis atsities pret bruģi, un no šausmām zaudējusi samaņu.

Kad viņa atguvusies un sākusi saukt policiju, pulkstenis rādījis divus naktī. Slepkava jau sen bija pazudis, bet neiedomājami izkropļotais upura ķermenis gulējis uz bruģa. Spieķis, kas bija kalpojis par nozieguma ieroci, kaut arī taisīts no reta, cieta un smaga koka, bija pārlūzis uz pusēm, neizturot sitienos ielikto lielo naidu un spēku. Viens tā gals mētājies ielas notekā, bet otru, bez šaubām, aiznesis sev līdzi slepkava. Upura kabatās tika atrasts maks un zelta pulkstenis, bet nebijis nekādu vizītkaršu vai papīru, izņemot aizzīmogotu vēstuli, kuru nelaimīgais, iespējams, nesis uz pastu un kas adresēta misteram Atersonam.

Vēstuli notārs saņēma nākamajā rītā, kad vēl atradās gultā. Ieraugot aploksni un izdzirdot par notikušo, viņa vaigā iezagās rūpes.

— Es neko neteikšu, līdz nebūšu redzējis ķermeni, — sūtījuma saņēmējs paziņoja. — Tas viss var būt ļoti nopietni. Esiet tik laipni un uzgaidiet, kamēr es apģērbšos.

Vēl joprojām īgņojoties, viņš ātri pabrokastoja un aizbrauca uz policijas iecirkni, kurā bija nogādāts ķermenis. Paraudzījies uz nogalināto, uzreiz pamāja ar galvu.

—     Jā. Es viņu pazīstu. Ar nožēlu man jums jāpaziņo, ka tas ir sers Denvers Kerjū.

—    Augstais Dievs! — iesaucās policists. — Vai tiešām, ser?

Inspektora acīs iedegās profesionāla ziņkārība. — Tas izraisīs lielu troksni, — viņš piebilda.

—    Varbūt jums ir zināms, kurš ir slepkava? — notārs painteresējās.

Policists īsi atstāstīja kalpones stāstu un parādīja atlūzušo spieķa gabalu.

Izdzirdot Haida vārdu, Atersona sirds sažņaudzās, bet, ieraugot spieķi, viņš pārstāja šaubīties: lai arī salauzts, tajā varēja pazīt to, kuru pats pirms daudziem gadiem bija dāvinājis Henrijam Džekilam.

—    Šis misters Haids ir neliela auguma? — viņš iejautājās.

—     Gandrīz punduris un neparasti nikns, tā apgalvoja kalpone, — zināja teikt policists.

Misters Atersons aizdomājās, bet pēc tam pacēla galvu un ieminējās:

— Ja brauksiet man līdzi, es domāju, man izdosies jums parādīt viņa māju.

Bija aptuveni deviņi no rīta, pilsētu ieskāva pirmā rudens migla. Debesis klāja necaurredzams šokolādes krāsas aizkars, bet vējš dzina un grieza šo kaujiniecisko dūmaku, un, kamēr pajūgs lēnām virzījās uz priekšu, misteram Atersonam bija iespēja novērot neskaitāmas mijkrēšļa krāsas un nokrāsas: visapkārt kļāvās aizejošās nakts tumsa, te to caurdūra blīvs rūsas mirdzums, gluži kā briesmīga atblāzma no dīvaina ugunsgrēka, te migla izklīda pavisam, un starp vīstošajiem vērpumiem spēja izkļūt vārgs saules stars. Šajā mainīgajā apgaismojumā panīkušais Soho rajons, ar tā netīrajiem bruģakmeņiem, noskrandušajiem gājējiem un degošajiem lukturiem, kuri vai nu nebija vēl nodzēsti, vai arī iedegti no jauna, ārpus darba laika, tik ārkārtējā tumsas uzbrukumā, kā šķita misteram Atersonam, varēja piederēt pilsētai, kuru gadās redzēt tikai murgos. Notāru māca aizvien drūmākas domas, bet, paraugoties uz savu ceļabiedru, pēkšņi sāka stindzināt tās bailes, kuras likuma un tā pārstāvju priekšā reizēm pārņem pat godīgākos pilsoņus.

Kad pajūgs tuvojās galamērķim, migla nedaudz pacēlās, un mistera Atersona skatienam pavērās nožēlojama ieliņa, milzīgs krogs, lēta franču ēstuve, zema līmeņa veikaliņš, kurā par pensu iespējams iegādāties ko karstu, bet par diviem — salātus; vairums bērnu, ģērbti skrandās, snaikstījās kāpņu telpās, un milzum daudz visdažādāko nacionalitāšu sieviešu gāja ārā pa durvīm ar atslēgām rokās, lai iedzertu no rīta kādu glāzīti. Pēc tam dzeltenbrūnā, gluži kā māli, migla no jauna nolaidās un apslēpa viņa skatienam šo nabadzību. Tad, lūk, kur dzīvoja Henrija Džekila mīlulis, cilvēks, kurš nākotnē mantos divsimt piecdesmit tūkstoš mārciņu!

Durvis viņiem atvēra veča ar sudrabainiem matiem un ziloņkaula bālu seju. Šīs sejas ļaunprātību sedza liekulības maska, tomēr manieres bija izcilas. "Jā," viņa atbildēja, "misters Haids šeit dzīvo, taču nav mājās; viņš atgriezās vēlu naktī, bet aizgāja, nebūdams šeit pat stundu." Nē, tas neesot izbrīnījis, jo īrnieks vienmēr devies prom un atkal pārradies, kad pašam tīk, bieži pazudis uz ilgu laiku, piemēram, vakar ieradies pēc divu mēnešu ilgas prombūtnes.

—      Lieliski. Tādā gadījumā pavadiet mūs līdz viņa istabai, — pieprasīja notārs. Izdzirdējis vecas paziņojumu, ka nekādi nespējot izpildīt šo lūgumu, piebilda: —Jums vajadzētu zināt, kas ir ieradies man līdzi. Tas ir inspektors Ņūvkomens no Skotlendjarda.

Vecas seja iemirdzējās ļaunā priekā.

—    Ak! — vina iesaucās. — Iekritis balodītis!

Ko viņš pastrādājis?

Misters Atersons un policists apmainījās skatieniem.

—   Viņš acīmredzot nebaudīja vispārēju mīlestību, — piebilda inspektors. — Bet tagad, mana mīļā, parādiet mums, kas un kā te ir.

Visā mājā neviena cita nebija, izņemot veču, un misters Haids izmantoja tikai divas istabas, toties tās bija iekārtotas ar gaumi un visu iespējamo greznību. Sienas skapī stāvēja vīna pudeļu rindas, trauki bija no sudraba, galda pārklāji — ļoti izsmalcināti, pie sienas karājās glezna, kuru savulaik dāvinājis Henrijs Džekils, mākslas zinātājs un mīļotājs (tā nosprieda misters Atersons), paklāji bija mīksti un skaisti. Tomēr istabā valdīja liela nekārtība, it kā pavisam nesen kāds to būtu pārmeklējis: pa grīdu mētājās apģērbs otrādi izgrieztām kabatām, atvilktnes bija vaļā, bet kamīnā vīdēja pelēku pelnu kalns, it kā tur būtu dedzināts ļoti daudz papīru. No šīs kvēlojošo ogļu čupiņas inspektors izvilka apogļojušos zaļas čeku grāmatiņas muguriņu, kas nebija padevusies uguns iedarbībai, aiz durvīm uzgāja salauztā spieķa gabalu un ļoti nopriecājās, jo nu vairs neatlika nekādu šaubu par to, kurš ir slepkava. Bet, kad abi apmeklēja banku un uzzināja, ka uz Haida rēķina noguldīti vairāki tūkstoši mārciņu, inspektors pat saberzēja rokas no prieka.

— Ticiet, ser, — misters Atersons izdzirdēja, — tagad viņš no manis neizspruks! Viņš ir pilnīgi zaudējis prātu no bailēm, citādi taču būtu aizmetis spieķi, bet, galvenais, nekad nebūtu dedzinājis čeku grāmatiņu. Nauda viņam nozīmē visu dzīvi. Pietiks ar dežūrām bankā, un mēs izdosim ziņojumu ar viņa izskata aprakstu.

Tomēr izrādījās, ka aprakstīt misteru Haidu ir grūti: viņam tikpat kā nebija paziņu, pat kalpone saimnieku redzējusi tikai divas reizes, neizdevās sameklēt nevienu radinieku, viņš nekad nebija fotografējies, bet tie nedaudzie, kuri pazina sejā, aprakstīja to ļoti dažādi, kā parasti notiek šādos gadījumos. Apraksts saskanēja tikai vienā punktā: visiem viņu redzējušajiem bija radies kaut kādas kroplības iespaids, kaut arī neviens precīzi nevarēja pateikt tieši kādas.

ATGADĪJUMS AR VĒSTULI

Jau tuvojās vakars, kad misters Atersons beidzot nonāca pie doktora Džekila durvīm. Tās atvēra Pūls, pēc tam pavadīja viņu cauri sētas durvīm un pagalmam, kādreizējam dārzam, uz ēku, ko sauca par laboratoriju vai sekciju. Doktors māju bija iegādājies no slavena ķirurga pēcnācējiem, taču, jūtot noslieci nevis uz anatomiju, bet ķīmiju, mainīja dārza ēkas funkcijas. Notārs pirmo reizi iegriezās šajā drauga īpašuma daļā, tāpēc ziņkāri aplūkoja netīrās bezlogu sienas, tomēr, nokļūstot iekšienē, viņu uzreiz pārņēma dīvaina grūtsirdība, kas arvien pieauga, kamēr viņš, lūkojoties pa malām, gāja cauri anatomijas teātrim, kādreiz pilnam ar studentiem, bet tagad drūmam un klusam; visapkārt uz galdiem stāvēja dažādas ķīmijas iekārtas, uz grīdas mētājās kastes un no tām izbirušie salmi, un gaisma tikai ar grūtībām lauzās cauri noputējušajām stikla rūtīm griestos. Zāles dziļumā kāpnes veda uz durvīm, apsistām ar sarkanu vadmalu, un, pārkāpis slieksnim, misters Atersons beidzot ieraudzīja doktora kabinetu. Tā bija plaša istaba, iekārtota ar stikla skapjiem, tajā atradās liels rotējošs spogulis un vienkāršs rakstāmgalds, bet trīs noputējuši logi, ierāmēti ar dzelzs restēm, vērsās uz pagalma pusi. Kamīnā dega uguns, arī lampa uz kamīna plaukta bija aizdegta, jo migla iekļuva pat mājā, bet pie uguns sēdēja Džekils, bāls un izmocīts. Viņš nepiecēlās, lai sagaidītu viesi, tikai pastiepa tam ledainu roku un sasveicinājās balsī, kas nepavisam nelīdzinājās iepriekšējai.

—    Tad, lūk, — teica misters Atersons, tiklīdz Pūls bija devies projām, — jūs dzirdējāt, kas ir noticis?

Viss doktora ķermenis notrīcēja.

—   Avīžnieki par to kliedza uz laukuma, — viņš teica. — Es dzirdēju viņus pat ēdamistabā.

—      Pagaidiet, — notārs draugu pārtrauca. — Kerjū bija mans klients, bet arī jūs esat mans klients, tāpēc man ir precīzi jāzina, ko es daru. Vai tiešām jūs pavisam esat zaudējis prātu un slēpjat šo nelieti?

—     Aterson, zvēru pie Dieva! — iesaucās doktors. — Zvēru pie Dieva, es nekad ar viņu vairs netikšos. Dodu jums godavārdu, ka šajā pasaulē esmu no viņa novērsies uz visiem laikiem. Tam ir darīts gals. Turklāt mana palīdzība arī vairs nav nepieciešama; jūs viņu nepazīstat tā kā es: viņš ir atradis drošu patvērumu, ļoti drošu! Un atcerieties, neviens nekad vairs nedzirdēs mani šo vārdu pieminam.

Notārs kļuva īgns, drauga drudžainais uzbudinājums sāpināja. — Acīmredzot esat pārliecināts par viņu. Jūsu dēļ ceru, ka nekļūdāties. Ja lieta nonāks līdz tiesai, procesa laikā var izskanēt arī jūsu vārds.

—     Jā, esmu pilnīgi pārliecināts, — atbildēja Džekils. — Tam man ir svarīgi iemesli, kurus es nevienam nevaru izpaust. Taču man nepieciešams jūsu padoms kādā jautājumā. Es… saņēmu vēstuli un nezinu, vai ir vērts to nodot policijai. Esmu nodomājis to iedot jums, Aterson, jo paļaujos uz jūsu viedokli un jums ļoti uzticos.

—     Iespējams, baidāties, ka vēstule var uzvest uz viņa pēdām? — pieļāva notārs.

—    Nē, — doktors Džekils atraidīja. — Man ir vienalga, kas notiks ar Haidu; esmu pārtraucis sakarus ar viņu uz visiem laikiem. Es domāju par savu reputāciju, uz kuru šis nelietīgais notikums var mest ēnu.

Atersons, pārsteigts par sava drauga egoismu un vienlaikus sajūtot atvieglojumu, aizdomājās.

—    Nu ko, — viņš beidzot teica. — Parādiet man to vēstuli.

Vēstule bija rakstīta neparasti skaidrā rokrakstā, tās beigās stāvēja paraksts "Edvards Haids", un tā ļoti skopās rindās ziņoja, ka rakstītāja labdaris, doktors Džekils, kuram viņš tik daudzus gadus par tūkstoš augstsirdīgajiem darbiem maksājis ar nepateicību, var neuztraukties: viņam ir drošs un uzticams glābšanās līdzeklis. Notārs izlasīja vēstuli ar nelielu atvieglojumu, jo tā uz šīm dīvainajām attiecībām meta daudz labvēlīgāku gaismu nekā to varēja gaidīt, un domās sevi sabāra par iepriekšējām aizdomām.

—    Bet aploksne? — viņš atcerējās.

—      Es to sadedzināju, — atbildēja doktors Džekils. — Pirms aptvēru, ko daru. Bet uz tās tik un tā nebija zīmoga. Vēstuli atnesa izsūtāmais.

—    Vai es varu to paņemt līdzi un pieņemt lēmumu rītdien? —jautāja Atersons.

—    Es pilnībā paļaujos uz jūsu spriedumu, — lēnprātīgi noteica doktors. — Sev es vairs neticu.

—    Labi, es padomāšu, ko var darīt, — apsolīja notārs. — Tagad vēl pēdējais jautājums: vai Haids pieprasīja, lai testamentā būtu iekļauts punkts par pazušanu?

Doktors, šķita, sajutās nelabi, cieši saknieba lūpas un pamāja ar galvu.

—    Es to zināju, — nopūtās Atersons. — Viņš grasījās jūs nogalināt. Brīnumainā kārtā esat izglābies no bojāejas.

—     Es guvu daudz vairāk! — drūmi iebilda

doktors. — Saņēmu labu mācību! Mans Dievs, Aterson, cik gan liels muļķis es esmu! — Viņš uz mirkli aizsedza ar rokām acis.

Ejot projām, ciemiņš aizkavējās priekšnamā, lai apmainītos dažiem vārdiem ar Pūlu.

—    Šodien jums piegādāja vēstuli. Kā izskatījās izsūtāmais?

Taču Pūls izlēmīgi apgalvoja, ka dienā vēstules nesis vienīgi pastnieks, turklāt tās bijušas tikai reklāmu lapiņas.

Šī saruna notārā pamodināja visas iepriekšējās bailes. Vēstule, bez šaubām, bija nonākusi doktora rokās caur laboratorijas durvīm, iespējams pat, ka uzrakstīta kabinetā, kas piešķīra tai pavisam citu nokrāsu, un izmantot to drīkstēja tikai ar lielu uzmanību. Aizsmakuši avīžu zēni visapkārt uz ielas skaļi sauca: "Speciālizdevums! Parlamenta locekļa šokējošā slepkavība!" Tādi bija atvadu vārdi viņa vecajam draugam un klientam, bet, ja aizdomas izrādīsies patiesas, šajā sašutumu radošajā skandālā vēl viena drauga labais vārds varēja neatgriezeniski iet bojā. Ņemot vērā visus apstākļus, vajadzēja pieņemt diezgan kutelīgu lēmumu, un, lai gan misters Atersons vienmēr paļāvās uz sevi, viņš pēkšņi juta, ka būtu priecīgs ar kādu apspriesties. Protams, tieši uzprasīt padomu nedrīkstēja, bet, iespējams, viņš izlēma, to izdosies iegūt aplinkus.

Jau pavisam drīz notārs sēdēja pie sava kamīna, bet pretī iekārtojās misters Gvests, viņa vecākais klerks, starp abiem, drošā attālumā no uguns, stāvēja laba veca vīna pudele, kas ilgu laiku bija gulējusi mistera Atersona krēslainajā pagrabā, tālāk prom no saules gaismas. Migla joprojām snauda, izpletusies pāri noslīkušajai pilsētai, laternas kvēloja kā sarkani granāti, un to mēmajā plīvurā varenajās ielu artērijās ar vēja auriem izlija Londonas nepārtrauktās dzīves troksnis. Bet istaba, liesmu atspīdumu izgaismota, dāvināja mājīgumu. Skābes pudelē jau sen bija sadalījušās, imperatora purpura toņi laika gaitā kļuvuši maigāki, gluži kā senas vitrāžas krāsas, un svelmaino rudens dienu tveice, kad vīnogulāju laukos tiek ievākta raža, bija gatava izplūst pa asinsvadiem, izdzenājot Londonas miglas. Mājastēva nelāgais noskaņojums nemanot zuda. No mistera Gvesta viņam tikpat kā nebija noslēpumu, bet, iespējams, reizēm to nebija vispār. Gvests bieži apciemoja doktoru Džekilu saistībā ar darījumiem, viņš pazina Pūlu, tāpēc bija dzirdējis, kā misters Haids kļuvis par savu cilvēku mājā, un, droši vien, nonācis pie kādiem secinājumiem. Vai nevajadzētu parādīt viņam vēstuli, lai noslēpumu atrisinātu? Gvests, liels grafoloģijas zinātājs un mīlētājs, protams, uzskatīs to par pilnīgi dabisku laipnību. Turklāt vecākajam klerkam piemita ass prāts, un tik dīvaina vēstule varētu mudināt paust kādu viedokli, kas savukārt varēja pateikt priekšā misteram Atersonam, kā tagad vajadzētu rīkoties.

— Kāds šausmīgs atgadījums, es domāju — sera Denvera nāve, — viņš iesāka.

—   Jā, ser, šausmīgs! Tas izraisījis milzīgu sašutumu, — piekrita Gvests. — Slepkava, protams, bija vājprātīgais.

—     Es būtu priecīgs dzirdēt jūsu viedokli par notikušo, — turpināja Atersons. — Man ir kāds viņa rakstīts dokuments… taču tam jāpaliek stingri starp mums, jo es vienkārši nezinu, ko man darīt ar šo papīru, jebkurā gadījumā, lieta kļuvusi ļoti nelāga. Bet, lai kā arī būtu, te tas ir. Tieši jūsu gaumē — slepkavas rokraksts.

Uzrunātā acis iemirdzējās, un Gvests alkatīgi iegrima vēstules izpētē.

—     Nē, ser, — viņš beidzot teica. — To nav rakstījis vājprātīgais, bet rokraksts ir visai neparasts.

—    Spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējis, tas pieder ļoti neparastam cilvēkam, — piebilda notārs.

Šajā brīdī ienāca kalps ar zīmīti.

—      No doktora Džekila, ser? — apjautājās klerks. — Paraksts šķiet pazīstams. Vai tas ir kaut kas konfidenciāls, mister Aterson?

—    Nē, vienkārši ielūgums uz pusdienām. Vēlaties apskatīties?

—   Tikai uzmetīšu skatienu. Pateicos jums.

Un Gvests, nolicis lapiņas līdzās, sāka tās rūpīgi salīdzināt.

—     Pateicos jums, ser, — viņš atkārtoja un atdeva abas lapiņas. — Tas ir ļoti interesants rokraksts.

Iestājās klusums, mirkļi ritēja, un misters Atersons pēc tādas kā iekšējas cīņas negaidot jautāja:

—    Kāpēc jūs tās salīdzinājāt?

—    Redzat, ser, reti kad gadās tik līdzīgi rokraksti, tie ir gandrīz vienādi, tikai to noliekums ir atšķirīgs.

—    Interesanti, — novilka Atersons.

—   Tieši tā: loti interesanti.

—    Labāk nevienam neko nesakiet par šo vēstuli, — ieminējās notārs.

—      Protams, ser, es saprotu, — apliecināja klerks.

Aizvadījis Gvestu, misters Atersons steidzās ieslēgt vēstuli seifā, kur tai bija jāpaliek uz visiem laikiem.

"Tā!" viņš domāja. "Henrijs Džekils veicis viltojumu, lai glābtu slepkavu!" No šādas atziņas asinis sastinga dzīslās.

ATGADĪJUMS AR DOKTORU LEŅJONU

G āja laiks. Par slepkavas notveršanu tika izsolīta atlīdzība vairāku tūkstošu mārciņu apjomā, jo mistera Denvera nāve bija izraisījusi vispārēju neizpratni, bet policija nespēja atrast nekādas pēdas, it kā Haids nekad nebūtu eksistējis. Tiesa, bija izdevies uzzināt daudz nepatīkamu faktu par viņa pagātni: par neizsmeļamo, nevaldāmo nežēlastību, par netiklo dzīvi, par dīvainajiem paziņām, par naidu, ar kuru, šķita, bija caurausts pat gaiss ap viņu, bet nekas nenorādīja, kur jaunais cilvēks varētu atrasties tagad. Kopš brīža, kad notārs izgāja no mājas Soho, meklētā persona bija kā izgaisusi, un pakāpeniski mistera Atersona bažas sāka zaudēt asumu, bet dvēsele kļuva mierīgāka. Pēc viņa domām, sera Denvera nāve bija izpirkta ar mistera Haida pazušanu. Savukārt doktoram Džekilam tagad, atbrīvotam no šīs tumšās ietekmes, sākās jauna dzīve. Ieslodzījuma dienas bija beigušās, viņš atjaunoja attiecības ar draugiem, atkal kļuva par gaidītu viesi un priecīgu saimnieku, un, ja iepriekš viņu galvenokārt pazina kā labdari, tad tagad doktors ne mazāk populārs kļuva ar savu dievbijību. Viņš vadīja aktīvu dzīvesveidu, daudz laika pavadīja svaigā gaisā, palīdzēja cietējiem, pat seja kļuva gaišāka, tā dvesmoja apgarotībā, kā cilvēkam, kurš guvis dvēseles mieru, kalpojot labajam. Tā tas turpinājās vairāk nekā divus mēnešus.

Astotajā janvārī Atersons ieturēja pusdienas pie doktora šaurā draugu lokā, starp viesiem bija arī Leņjons, un saimnieks visu laiku lūkojās te uz vienu, te uz otru, gluži kā tajās dienās, kad visi trīs gandrīz nešķīrās. Divpadsmitajā, bet pēc tam arī četrpadsmitajā janvārī doktora Džekila durvis notāram izrādījās slēgtas. "Doktors neiziet ārpus mājas," paziņoja Pūls, "un nevienu nepieņem." Piecpadsmitajā datumā misters Atersons vēlreiz mēģināja satikties, un atkal neveiksmīgi. Pēdējo divu mēnešu laikā notārs bija pieradis redzēties ar savu draugu gandrīz vai katru dienu, un šī atgriešanās pie iepriekšējās vientulības viņu nomāca. Piektajā dienā viņš uzaicināja Guestu pie sevis pusdienās, bet sestajā devās pie doktora Leņjona.

Šeit viņu vismaz pieņēma, bet, ieejot istabā un ieraugot, kā draugs mainījies, viņš jutās satriekts. Doktora sejā varēja lasīt nāves spriedumu. Sārtie vaigi kļuvuši bāli, pats spēcīgi novājējis, ievērojami zaudējis matus un savārdzis, tomēr notāru satrieca ne tik daudz šīs ķermeņa izdzišanas pazīmes, cik viņa acu izteiksme un visa uzvedības maniere, kas, kā šķita, liecināja — viņu nomoka kādas nebeidzamas slepenas šausmas. Grūti noticēt, ka doktors baidītos no nāves, bet tieši tādas bija mistera Atersona aizdomas. "Jā," domāja notārs, "viņš ir ārsts un noteikti saprot savu stāvokli, zina, ka dienas ir skaitītas, un viņam pietrūkst spēka šo domu paciest." Tomēr, atbildot uz ciemiņa vārdiem par viņa slikto izskatu, Leņjons nenoliedza, ka ir nolemts, un to darīja zināmu noteiktā un mierīgā balsī.

—      Es piedzīvoju smagu triecienu, — viņš neslēpa, — un vairs neatkopšos. Man ir atlikušas vien dažas nedēļas. Nu ko, dzīve bija patīkama, man tā sagādāja prieku, jā, iepriekš man tā ļoti patika. Tagad es reizēm domāju tā: ja mums būtu zināms viss, mēs priecātos, šķiroties no tās.

—     Arī Džekils ir slims, — piebilda notārs. — Vai jūs esat viņu redzējis?

Leņjona seja saviebās, un viņš pacēla trīcošo roku.

—    Es vairs nevēlos ne redzēt doktoru Džekilu, ne vairs ko dzirdēt par šo cilvēku, — vājinieks teica skaļā, aizlauztā balsī. — Esmu pārrāvis jebkādas saiknes ar viņu, un lūdzu jūs atbrīvot mani no atgādinājuma par to, kuru uzskatu par mirušu.

—     Tā, tā! — noteica misters Atersons un pēc ilgas pauzes jautāja: — Vai es spēju kādā veidā palīdzēt? Mēs taču visi trīs esam veci draugi un jaunus vairs neiegūsim.

—    Palīdzēt nav iespējams, — atraidīja Leņjons. — Varat uzprasīt to arī viņam pašam.

—     Viņš atsakās tikties ar mani, — neslēpa notārs.

—     Tas mani neizbrīna. Kādreiz, pēc manas nāves, Aterson, jūs, iespējams, uzzināsiet visu, kas ir noticis. Es jums nevaru neko paskaidrot. Bet tagad, ja esat spējīgs runāt par ko citu, palieciet, priecājos jūs redzēt, bet, ja nespējat atturēties no šīs nolādētās tēmas apspriešanas, tad, Dieva dēļ, ejiet projām, jo es nespēšu to izturēt.

Tikko paspējis atgriezties mājās, Atersons apsēdās un uzrakstīja Džekilam, jautājot, kāpēc viņš atsakās tikties, un apjautājās arī par attiecību pārtraukšanu ar Leņjonu. Nākamajā dienā atnāca gara atbilde, uzrakstīta ļoti aizkustinoši, bet vietām nesaprotami un noslēpumaini. Sakaru pārtraukšana ar Leņjonu bija galēja. "Es nevainoju mūsu seno draugu," rakstīja Džekils, "bet es viņam piekrītu: mums nevajag vairs tikties. Kopš šā brīža esmu nolēmis vadīt nošķirtu dzīvi, nebrīnieties un nešaubieties par manu draudzību, ja tagad manas durvis bieži būs slēgtas pat jums. Samierinieties ar to, ka man jāiet mans smagais ceļš. Esmu piesaistījis sev lāstu un šausminošas briesmas, par kurām nevaru runāt. Ja mans grēks ir neizmērojams, tad tikpat neizmērojamas ir manas ciešanas. Es nezināju, ka mūsu pasaulē iespējama vieta tādām šausmām un mokām, un jūs, Aterson, varat atvieglot manu likteni tikai vienā veidā: nepieprasiet, lai es pārkāptu klusēšanu." Atersons jutās satriekts: bija zudusi Haida ļaunā ietekme, doktors spējis atgriezties pie savām iepriekšējām nodarbēm un draugiem, vēl pirms nedēļas viss viņam solīja mundras un cienījamas vecumdienas, līdz pēkšņi, vienā mirklī, draudzība, garīgā pasaule, visa viņa dzīve izrādījās pazudināta. Tāda milzīga un negaidīta pārmaiņa lika domāt par ārprātību, tomēr Leņjona uzvedība un vārdi radīja bažas, ka tai ir kāds cits iemesls.

Nedēļu vēlāk doktors Leņjons iegulās gultā, bet vēl pēc divām nomira. Vakarā pēc bērēm, kas viņu ārkārtīgi apbēdināja, Atersons ieslēdzās savā kabinetā un vājā sveces gaismā paņēma vēstuli, ko viņam bija adresējis un aizzīmogojis nu jau mirušais draugs."Personīgi. Nodot tikai G. Dž. Atersonam, bet gadījumā, ja viņš ir miris pirms manis, neatvērt" — tik kategorisks bija uzraksts uz aploksnes, un izbiedētais notārs tikai pēc brīža atrada sevī spēku iepazīties ar tās saturu. "Šodien es apglabāju vienu draugu," viņš domāja. "Ja nu šī vēstule man atņems arī otru?" Tad, nokaunējies par šīm necienīgajām bailēm, salauza zīmogu. Aploksnē izrādījās vēl viena aizzīmogota aploksne, uz kuras bija rakstīts: "Neatvērt līdz doktora Džekila nāves vai viņa pazušanas brīdim." Atersons neticēja savām acīm. Bet arī šeit bija minēta pazušana un Henrija Džekila vārds: gluži kā nejēdzīgajā testamentā, kuru viņš jau bija atdevis tā autoram, arī šeit Henrija Džekila vārds tika saistīts ar pazušanu. Tomēr testamentā šo domu bija izteicis ļaunprātīgais Haids, un tās šausmīgā jēga bija skaidra un vienkārša. Bet, ko domāja Leņjons, viņa rokai rakstot šos vārdus? Testamenta izpildītājs sajuta spēcīgu kārdinājumu, neņemot vērā aizliegumu, atvērt aploksni un rast šiem noslēpumiem skaidrojumu, tomēr profesionālais godaprāts un cieņa pret mirušo draugu izrādījās stiprāka; vēstule tika noglabāta seifa vistālākajā nostūrī neatvērta.

Tomēr viens ir apspiest ziņkārību, bet pavisam kas cits atbrīvoties no tās pavisam; kopš šīs dienas Atersons vairs nemeklēja sava drauga sabiedrību ar iepriekšējo patiku. Viņa domas par Džekilu joprojām pildīja labvēlība, tomēr tajās manīja arī šaubas un bailes. Viņš pat gāja turp, bet, šķiet, juta atvieglojumu, kad netika pieņemts; dvēseles dziļumos viņš deva priekšroku runāt ar Pūlu uz sliekšņa, kur abus ieskāva lielās pilsētas gaiss un troksnis, nevis ieiet labprātīgā ieslodzījuma mājā un runāt ar tur nošķirtībā dzīvojošo noslēpumaino vientuļnieku. Turklāt kalpotājs nespēja paziņot neko nomierinošu. Tagad doktors pastāvīgi ieslēdzās savā kabinetā un reizēm pat nakšņoja tur; pastāvīgi bija īgns, kļuvis ļoti kluss, neko nelasīja, un Saitei; kcl viņu kaut kas nomāc. Atersons arvien vairāk pierada pie šiem nemainīgajiem ziņojumiem, un viņa vizītes maz pamazām kļuva aizvien retākas.

ATGADĪJUMS PIE LOGA

Kādu svētdienu, kad misters Atersons, kā ierasts, pastaigājās ar misteru Enfildu, viņi atkal nonāca tajā pašā ieliņā un, garāmejot durvīm, apstājās, lai paskatītos uz tām.

—    Katrā ziņā, — ieteicās Enfilds, — šis stāsts ir beidzies, un mēs vairs nekad neredzēsim misteru Haidu.

—      Ceru, ka tā, — atbildēja Atersons. — Es jums neesmu teicis, ka reiz viņu redzēju un izjutu tādu pašu riebumu kā jūs?

—    Tas ir pats par sevi saprotams, ieraugot ko tādu, nav iespējams neizjust riebumu, — piebilda Enfīlds. — Jā, turklāt kāds gan muļķis es jums šķitu, kad neaptvēru, ka šie ir doktora Džekila mājas sētas vārti. Kaut gan, nebūtu jūs, es to nezinātu joprojām.

—    Tad jūs to zināt? — pārjautāja Atersons. — Tādā gadījumā mēs varam ieiet pagalmā un paskatīties uz logiem. Atklāti runājot, nabaga

Džekils mani ļoti uztrauc, un es jūtu, ka drauga klātbūtne, pat no ārpuses, var viņam palīdzēt.

Pagalmā bija vēss, vējoja pēc mitruma, un, lai gan augstu debesīs virs viņiem vēl joprojām kvēloja saulriets, šeit jau biezēja krēsla. Vidējais logs bija pavērts, un Atersons redzēja, ka pie tā, acīmredzot izlēmis ieelpot svaigu gaisu, sēdēja doktors Džekils, neizsakāmi skumjš, gluži kā nenomierināms gūsteknis.

—     Džekil! — iesaucās notārs. — Ceru, jums

kļuvis labāk? t

—    Man ir ļoti slikti, Aterson, — skumji atbildēja doktors, — ļoti slikti. Pateicoties Dievam, drīz tam visam ir jābeidzas.

—   Jūs pārāk maz izejat svaigā gaisā, — draugu uzmundrināja Atersons. — Jums vajadzētu vairāk pastaigāties, izdzenāt asinis, kā to darām mēs ar Enfīldu (viņš ir mans radinieks, doktor Džekil). Lūk, ko — ņemiet cepuri un nāciet ar mums.

—   Jūs esat ļoti laipns, — ar nopūtu atteica pie loga sēdošais. — Es būtu sajūsmā… Bet, nē, nē, tas nav iespējams, es neuzdrošinos. Tiesa, esmu laimīgs jūs redzēt, tas man ir liels prieks. Es uzlicinātu jūs ar misteru Enfīldu uzkāpt pie manis, bet te ir tāda nekārtība…

—    Tādā gadījumā, — labsirdīgi ierosināja notārs, — mēs paliksim lejā un turpināsim ar jums sarunāties, neizkustoties no vietas.

—     Tieši to es gribēju piedāvāt, — ar smaidu piekrita doktors, bet nepaspēja to izteikt līdz galam, kad smaids izzuda, un to nomainīja tāda šausmu un izmisuma izteiksme, ka lejā stāvošajiem kļuva auksti. Logs tajā pašā mirklī aizvērās, bet arī ar šo īso mirkli pietika. Pagriezušies notārs un misters Enfīlds klusēdami pameta pagalmu. Tāpat klusēdami viņi gāja pa ieliņu, un tikai tad, kad nonāca lielajā ielā, par spīti svētdienai, dzīvīgajā, misters Atersons beidzot paskatījās uz savu ceļabiedru. Abi bija bāli, un acu skatienos, ar kuriem apmainījās, slēpās bailes.

—     Lai Dievs mums piedod, lai Dievs mums piedod! — noteica misters Atersons, bet misters Enfīlds, drūmi pamājis ar galvu un joprojām klusēdams, turpināja iet uz priekšu.

PĒDĒJĀ NAKTS

Kādu vakaru, kad misters Atersons pēc maltītes sēdēja pie kamīna, negaidīti pie viņa ieradās misters Pūls.

—    Mans Dievs, kas jūs šurp atvedis? — izbrīnīts iesaucās notārs un, raugoties uz veco kalpu, piebilda: — Kas jums kaiš? Doktors saslimis?

—    Mister Aterson, — atbildēja pārvaldnieks, — ir notikusi nelaime.

—     Apsēdieties, iedzeriet vīnu, — piedāvāja saimnieks, — un nesteidzoties paskaidrojiet man, kas jums vajadzīgs.

—   Jūs taču zināt, ser, doktora ieradumus, — nočukstēja Pūls, — kā viņš tagad noslēdzies no visiem. Tad, lūk: viņš atkal ir ieslēdzies kabinetā, un man tas nepatīk, ser… ļoti nepatīk, goda vārds. Mister Aterson, es baidos.

—    Nomierinieties, mans dārgais, — iedrošināja notārs. — Runājiet skaidrāk. No kā jūs baidāties?

—    Es jau nedēļu kā baidos, — turpināja Pūls, spītīgi neatbildot uz jautājumu. — Man vairs nav spēka to paciest.

Viss runātāja izskats apliecināja sacīto; viņš arī izturējās atšķirīgāk nekā parasti, un, kopš tās minūtes, kad pirmoreiz pieminēja bailes, nebija pat ieskatījies notāram sejā. Sēdēja, turot uz ceļa pilno glāzi, kurai nemaz nebija pieskāries, un raudzījās grīdā.

—    Man vairs nav spēka paciest, — viņš atkārtoja.

—     Nomierinieties taču, — vēlreiz uzmundrināja misters Atersons. — Es redzu, ka jums ir nopietns iemesls tā teikt, redzu, ka noticis kas ārkārtējs. Sakiet taču man, kas ir noticis?

—   Es domāju, ka ir noticis noziegums, — vārgi izdvesa Pūls.

—    Noziegums! — uzbudināts iesaucās notārs, tik ļoti viņš iztrūkās. — Kāds noziegums? Par ko jūs runājat?

—     Es neuzdrošinos paskaidrot, ser, bet, iespējams, jūs nāksiet man līdzi apskatīties?

Atbildes vietā misters Atersons piecēlās, uzvilka mēteli un paņēma cepuri; turklāt ar izbrīnu pamanīja neizsakāmu atvieglojumu pārvaldnieka sejā, bet vēl vairāk jutās pārsteigts, kad Pūls nolika glāzi uz galda, tā arī nenogaršojis vīnu.

Bija auksta, vētraina marta nakts; it kā nespēdams pretoties vēja spēkam, bālais mēness bija apvēlies uz muguras, un debesīs skrēja caurspīdīgi batista mākoņi. Vējš traucēja runāt, un, šķita, tas izslaucījis no ielām gājējus. Misteram Atersonam vēl nekad nebija gadījies redzēt šo Londonas daļu tik tukšu. Tukšums nomāca, jo nekad viņš vēl nebija izjutis tik milzīgu vajadzību redzēt un dzirdēt sev apkārt cilvēkus; lai arī kā sevi mēģināja pārliecināt, tomēr viņu valdonīgi bija pārņēmusi nelabojamas nelaimes priekšnojauta.

Laukums, kad gājēji pie tā nonāca, bija pilns brāzmu un putekļu, nīkulīgie koki aiz dārza žoga šaustīja cits citu zariem. Pārvaldnieks, kurš visu ceļu turējās kādus divus soļus priekšā, tagad apstājās bruģētās ielas vidū un, neņemot vērā spēcīgo vēju, noņēma cepuri un noslaucīja pieri lielā sarkanā kabatlakatā. Lai cik arī ātri viņš ietu, tikko slaucītās sviedru lāsītes nebija izraisījis nogurums, dvēseles ciešanās seja bija nobālējusi, balss, kad viņš ierunājās, sēca un trīcēja.

—     Nu ko, ser, — viņš izdvesa. — Mēs esam atnākuši. Lai Dievs dod, ka viss izrādītos kārtībā.

—    Āmen, — atbildēja notārs. Pārvaldnieks uzmanīgi pieklauvēja, durvis

pavērās, un kāds klusu jautāja: — Tas esat jūs, Pūl?

—   Jā, jā, — atteica uzrunātais. — Atveriet. Priekšnams bija spoži izgaismots, kamīnā

kvēloja uguns, bet līdzās, gluži kā aitas, cits pie cita spiedās visi doktora kalpi, sievietes un vīrieši. Ieraugot misteru Atersonu, kalpone histēriski iekliedzās, bet pavāre izdvesa: — Paldies Dievam! Tas ir misters Atersons! — un metās klāt, it kā grasīdamās krist viņa apskāvienos.

—       Tā? — skābi noteica notārs. — Kāpēc jūs visi esat šeit sanākuši? Tā ir nepiedodama nekārtība, jūsu saimnieks būs ļoti neapmierināts.

—    Viņi visi baidās, — paskaidroja Pūls. Sekoja mēms klusums, pārvaldniekam neviens

neiebilda, un tikai kalpone, vairs nespēdama noturēties, skaļi ieraudājās.

—    Apklustiet! — viņai nikni uzkliedza Pūls, parādot, cik ļoti uzbudināti ir paša nervi; vēl vairāk, kad tik negaidīti atskanēja meitenes raudas, visi salēcās un pagriezās pret durvīm, kas veda uz istabu, ar tādu izteiksmi, it kā gaidītu ko briesmīgu.

—     Iedodiet man sveci, — turpināja pārvaldnieks, vēršoties pie virtuves puikas. — Mēs tūlīt pat tam visam pieliksim punktu.

Pēc tam viņš cienījami palūdza Atersonu sekot, un cauri sētas izejai abi nokļuva pagalmā.

—     Bet tagad, ser, — Pūls teica. — Ejiet klusītiņām: es gribu, lai jūs dzirdētu, bet, lai nesadzirdētu jūs. Un vēl kas, ser: ja viņš pēkšņi aicinās ieiet, neejiet.

Dzirdot šo negaidīto nobeigumu, mistera Atersona nervi tā saspringa, ka viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru; tomēr saņēma drosmi, sekoja pārvaldniekam uz laboratoriju un, izejot cauri anatomiskajam teātrim, kas joprojām bija piekrauts ar kastēm un ķīmiskajām ierīcēm, pietuvojās kāpnēm. Te pavadonis deva viņam zīmi apstāties un klausīties, bet pats, nolicis sveci uz grīdas un acīmredzami piespiežot sevi, uzkāpa pa kāpnēm un nepārliecināti pieklauvēja pie durvīm, kas bija pārvilktas ar sarkanu vadmalu.

—     Ser, jūs vēlas redzēt misters Atersons, — viņš skaļi teica un vēlreiz nervozi pamāja notāram, aicinot klausīties uzmanīgi.

Aiz durvīm kāds atsaucās.

—      Pasakiet viņam, ka es nevienu nepieņemu, — atbildē varēja saklausīt žēlabas un aizkaitinājumu.

—     Klausos, ser, — atsaucās Pūls gandrīz svinīgi un, paņēmis sveci, izveda misteru Atersonu pagalmā, bet no turienes devās uz lielo virtuvi, kur uguns lielajā plītī bija nodzēsta un pa grīdu ložņāja prusaki.

—     Ser, — viņš jautāja, raugoties misteram Atersonam tieši acīs, — vai tā bija mana saimnieka balss?

—    Tā ir ļoti mainījusies, — nobālis atbildēja notārs, taču acis nenovērsa.

—    Mainījusies? Kā vēl! — nešaubījās pārvaldnieks. — Vai tiešām, nokalpojis šeit divdesmit gadus, es nepazīšu saimnieka balsi? Nē, ser. Saimnieks ir nogalināts; viņu nogalināja pirms astoņām dienām, mēs tad izdzirdējām, kā viņš pēkšņi skaļi vērsās pie Dieva; bet, kas tur tagad atrodas viņa vietā un kāpēc tas ir palicis tur… to zina tikai debesis, mister Aterson!

—    Jūs stāstāt dīvainas lietas… Tā ir kaut kāda nejēdzība, cienījamais, — nekā nesaprata arī palīgā atsauktais. — Pieņemsim, ka ir noticis tas, ko jūs domājat, pieņemsim, ka doktors Džekils tika… nu, pieņemsim… nogalināts. Kāpēc tad slepkavam palikt tur? Tas nav iespējams. Tas ir pretrunā ar veselo saprātu.

—   Jūs ir grūti pārliecināt, mister Aterson, bet

tik un tā es jums to pierādīšu! — uzstāja Pūls.

— Lūk, klausieties, visu šo nedēlu vinš… tas… ' ' i»

nu, tas, kas ir iemitinājies kabinetā, dienām un naktīm pieprasa kaut kādas zāles un nekādi nespēj atrast to, kas viņam nepieciešams. Iepriekš saimniekam bija ieradums rakstīt uz lapiņas, kas nepieciešams, un ikreiz viņš to atstāja uz kāpnēm. Tad, lūk, visu šo nedēļu mēs neko citu kā zīmītes neesam redzējuši, neko, vienīgi zīmītes un aizvērtas durvis, pat ēdienu atstājām uz kāpnēm, lai neviens neredzētu, kā to ienesīs kabinetā. Jā, ser, katru dienu pa divām trim reizēm izskanēja tikai pavēles un žēlabas, un es esmu apskraidījis visus Londonas aptiekārus. Tiklīdz atnesu šo līdzekli, tūlīt pat atradu zīmīti ar rīkojumu atdot to atpakaļ un pateikt, ka tam ir piemaisījumi, un man jāvēršas pie citas firmas. Šīs zāles ir ļoti nepieciešamas, ser, bet nav zināms, kādēļ.

—    Vai jums ir saglabājušās šīs zīmītes? — ieinteresējās Atersons.

Pūls pārmeklēja savas kabatas un izvilka saburzītu papīrīti, kuru notārs, noliecies tuvāk pie sveces, sāka uzmanīgi izpētīt. Tās saturs bija šāds: "Doktors Džekils ar cieņu apgalvo firmai May, ka pēdējais paraugs satur piemaisījumus un pilnībā nav derīgs tā mērķim. 18… gadā doktors Džekils iegādājās šajā firmā lielu daudzumu šā preparāta ar tādu sastāvu, kādu viņš lūdz tūlīt pat viņam izsūtīt. Cenai nav nozīmes. Doktoram Džekilam ir ārkārtīgi nepieciešami šo preparātu iegūt." Līdz šai frāzei vēstules tonis bija lietišķs, bet te, kā liecināja tintes šļaksti, rakstītājs vairs nav spējis savaldīt savu uztraukumu. "Visu svēto vārdā," viņš bija piebildis, "sameklējiet man veco preparātu!"

—      Dīvaina vēstule, — aizdomājās misters

Atersons. Un tūlīt pat jautāja: — Bet kādēļ tā ir saburzīta?

—     May piegādātājs ļoti sadusmojās, ser, un iesvieda man to tieši sejā, — atbildēja Pūls.

—   Tas taču ir doktora rokraksts, jūs redzat? — tincināja notārs.

—    Līdzīgs tas ir, — īgni piekrita pārvaldnieks. Tad pēkšņi pavisam neskanīgā balsī izsaucās: — Bet kāda jēga no rokraksta? Es taču pats viņu redzēju!

—    Redzējāt viņu? Un?

—     Lūk, kas! — elpu ievilka Pūls. — Bija tā: es iegāju laboratorijā, kas atrodas aiz dārza. Viņš acīmredzot bija aizlavījies uz turieni meklēt to savu līdzekli, jo durvis uz kabinetu bija vaļā, un kāds krāmējās pa kastēm zāles attālākajā stūrī. Kad es iegāju, viņš pacēla galvu, iespiedzās un metās augšup pa kāpnēm uz kabinetu. Es viņu redzēju tikai vienu minūti, bet mati man tik un tā sacēlās stāvus. Ser, ja tas bija mans saimnieks, tad kāpēc maskā? Ja tas bija mans saimnieks, kāpēc viņš iespiedzās kā žurka un aizbēga no manis? Es taču kalpoju viņam daudzus gadus! Turklāt vēl… — pārvaldnieks apklusa un pārvilka roku pār seju.

—     Tas viss ir ļoti dīvaini, — atzina misters Atersons, — bet es, šķiet, nojaušu, kas par lietu. Ir pilnīgi skaidrs, Pūl, ka jūsu saimnieks ir kļuvis par upuri tām slimībām, kas ne tikai piešķir cilvēkam mokošas ciešanas, bet arī izkropļo. Lūk, tāpēc mainījusies balss. Tāpēc viņš ir sācis valkāt masku un atteicies tikties ar draugiem. Tāpēc tik ļoti cenšas sameklēt šīs zāles, ar kuru palīdzību nelaimīgais cer izārstēties, dod Dievs, lai cerības viņu nepieviļ! Tā es domāju, Pūl. Tas ir ļoti skumji, pat šausmīgi, tomēr saprotami un dabiski visu izskaidro un atbrīvo mūs no liekām bažām,

—    Ser, — pārvaldnieks, kura bālo seju bija pārņēmuši mokpilni plankumi, nerimās, — tas bija kāds riebīgs radījums, nevis mans saimnieks, es varu kaut zvērēt. Doktors Džekils, — šajā mirklī viņš pavērās visapkārt un sāka čukstēt, — doktors ir gara auguma un ar labu miesas uzbūvi, bet šis bija gandrīz punduris…

Atersons mēģināja iebilst, bet tika pārtraukts.

—     Ak, ser! — kalpotājs iesaucās. — Vai tiešām, jūsuprāt, es nepazīšu savu saimnieku, nokalpojis pie viņa divdesmit gadus? Vai tiešām, jūsuprāt, es nezinu, līdz kurai vietai kabineta durvju ailē sniedzas viņa galva, kad esmu to redzējis katru rītu gandrīz visu savu mūžu? Nē, ser, tas cilvēks maskā nebija misters Džekils. Dievam vien zināms, kas tas par radījumu, bet noteikti ne doktors Džekils; es zinu, ka ir notikusi slepkavība.

—      Pūl, — apņēmīgi skanēja notāra balss, — ja reiz jūs apgalvojat tādas lietas, tad man ir jāpārliecinās, ka jūs nekļūdāties. Es ļoti nevēlos rīkoties pretēji jūsu saimnieka gribai (šī dīvainā vēstule it kā liecina, ka viņš ir dzīvs), bet es uzskatu, ka mans pienākums ir uzlauzt šīs durvis.

—     Pareizi, mister Aterson! — atbalstīja pārvaldnieks.

—    Tomēr rodas jauns jautājums. Kurš to izdarīs?

—    Mēs, — drosmīgi atbildēja pārvaldnieks.

—    Lieliski teikts. Lai ar ko tas arī beigtos, es parūpēšos, lai jūs neciestu.

—     Laboratorijā ir cirvis, — atcerējās mājas pārraugs, — bet jūs, ser, paņemiet krāsns kruķi.

Atersons paņēma šo vienkāršo, taču smago ieroci un novērtēja tā svaru.

—       Bet vai jūs zināt, Pūl, — viņš raudzījās jautājoši, — ka mēs grasāmies sevi nostādīt diezgan bīstamā stāvoklī?

—    Kā gan citādi, ser! Saprotama lieta, — piekrita pārvaldnieks.

—    Tādā gadījumā mums vajadzētu būt pilnīgi atklātiem vienam pret otru, — rosināja notārs. — Mēs abi nesakām visu, ko domājam, tāpēc izteiksim visu pilnībā. Vai jūs pazināt šo maskējušos stāvu?

—    Šis neradījums skrēja tik ātri, turklāt saliecies gandrīz uz pusēm, ka precīzi pateikt es nevaru. Bet, ja jūs vēlaties jautāt, vai tas bija misters Haids, tad es domāju, ka jā. Redzat, gan ķermeņa uzbūve, gan spriganums bija tāds pats, turklāt kurš gan vēl būtu varējis ienākt laboratorijā no ielas puses? Jūs taču neesat aizmirsis, ser, ka viņam bija atslēga, kad notika tā slepkavība. Un ar to vēl nepietika! Es nezinu, mister Aterson, vai jūs esat saticis šo misteru Haidu?

—   Jā, reiz ar viņu runāju.

—    Tad jau jūs, tāpat kā mēs visi, noteikti pamanījāt, ka viņā ir kāda dīvainība… no kuras cilvēkam kļūst nelabi… Nezinu, kā lai skaidrāk izsakās, ser, gluži it kā vienā mirklī aukstums nokļūtu līdz pašiem kauliem.

—   Atzīšos, ka arī es izjutu ko līdzīgu.

—   Tad, lūk, — turpināja Pūls, — kad šis riebīgais radījums maskā palēcās starp kastēm gluži kā pērtiķis un metās uz kabinetu, es viss sastingu. Protams, es zinu, ka tas nav pierādījums tiesāšanai, tik daudz arī es esmu skolots. Bet ko cilvēks jūt, to viņš jūt, — es kaut pie Bībeles zvērēšu, ka tas bija misters Haids.

—   Jā, — piekrītoši pamāja notārs. — Es pats par to bažījos. Baidos, šo saikni ir radījis ļaunums, kas savukārt varēja radīt tikai jaunu ļaunumu. Es jums ticu, ka nabaga Henrijs ir noslepkavots, un ticu, ka viņa slepkava (kāpēc, tas zināms tikai Dievam) vēl joprojām slēpjas sava upura istabā. Lai atriebība ir mūsu rokās. Pasauciet Bredšovu.

Sulainis ieradās, bāls un izbiedēts.

—   Saņemiet sevi rokās, Bredšov, — iedrošināja Atersons. — Es saprotu, ka šī nenoteiktība ir nomocījusi jūs visus; bet tagad mēs esam nolēmuši darīt tai galu. Mēs ar Pūlu grasāmies uzlauzt kabineta durvis. Ja viss būs kārtībā, atbildību uzņemšos es. Bet, ja tiešām kaut kas ir noticis, ļaundaris var mēģināt bēgt pa sētas durvīm, tādēļ jūs ar zēnu ņemiet pa kādai stiprai nūjai un apsargājiet laboratorijas durvis ielas pusē. Mēs dosim jums desmit minūtes, lai jūs paspētu nonākt savā postenī.

Bredšovs izgāja, un notārs palūkojās savā pulkstenī.

—    Bet mēs, Pūl, dosimies uz savu posteni, — viņš norīkoja un, pasitis krāsns kruķi padusē, izgāja pagalmā. Mēnesi sedza mākoņi, bija kļuvis pavisam tumšs. Vējš, kas iekļuva pagalma aukstajā akā, nelielām brāzmām locīja un gandrīz nodzēsa sveces liesmu, līdz viņi nokļuva laboratorijā, kur bez trokšņa apsēdās uz krēsliem un klusēdami sāka gaidīt. Visapkārt mēmi dunēja Londona, bet viņu tuvumā klusumu traucēja tikai soļi kabinetā.

—    Tā tur staigā visas dienas, ser, — nočukstēja pārvaldnieks, — un arī gandrīz visas naktis. Pārstāj tikai tad, kad no aptiekāra atnes jaunus paraugus. Netīra sirdsapziņa ir miera ļaunākais ienaidnieks! Katrs šis solis ir nevainīgi izlietu asiņu lāse! Ieklausieties, ieklausieties, mister Aterson! Uzmanīgi ieklausieties un pasakiet man, vai gan tā ir doktora gaita?

Soļi bija viegli un dīvaini, par spīti to lēnumam, tajos jautās kaut kāda veiklība, tie nemaz nelīdzinājās smagnējajiem Henrija Džekila soļiem. Atersons ievilka elpu.

—    Citu neko jūs neesat dzirdējis? — pusbalsī iejautājās.

Sabiedrotais daudznozīmīgi pamāja ar galvu.

—    Vienreiz. Vienreiz es dzirdēju, kā tas raudāja.

—    Raudāja? Kā tā? — notārs negaidot nodrebēja šausmās.

—     Gluži kā sieviete vai mieru neraduši dvēsele, — paskaidroja pārvaldnieks. — Man kļuva ļoti smagi ap sirdi, es gandrīz pats sāku raudāt.

Tobrīd desmit minūtes jau bija pagājušas. Pūls izvilka cirvi no iepakojumu salmu apakšas, uzlika sveci uz kāpnēm tuvākā galda, lai izgaismotu ceļu, un abi, aizturējuši elpu, pietuvojās durvīm, aiz kurām nakts klusumā joprojām bija dzirdams kluss apvaldītu soļu troksnis.

—    Džekil, — skaļi iekliedzās Atersons, — es pieprasu, lai jūs mani ielaižat!

Atbildes nebija, un viņš turpināja: — Es godīgi jūs brīdinu: mums ir aizdomas, ka noticis kas nelāgs, tāpēc man jūs ir jāredz, un es ieraudzīšu. Ja ne ar labu, tad ar spēku, ja ne ar jūsu piekrišanu, tad uzlaužot šīs durvis!

—     Aterson! — atskanēja balss aiz durvīm. — Apžēlojieties, Dieva vārdā!

—    Tā nav Džekila balss! — nešaubījās Atersons. — Tā ir Haida balss! Lauziet durvis, Pūl!

Pārvaldnieks savicināja cirvi, visa ēka nodrebēja no trieciena, bet ar sarkano vadmalu apvilktās durvis saliecās, turoties uz eņģēm un slēdzenes. No kabineta izlauzās griezīgs, dzīvniecisku šausmu pilns bļāviens. Cirvis tika triekts vēlreiz, un durvju apmale ietrīsējās, durvis atkal ieliecās, bet koks bija stiprs, eņģes lieliski nostiprinātas, tāpēc pirmie sitieni palika bez rezultāta; tikai pēc piektā sitiena slēdzene salūza, un no vadmalas noplēstās durvis nokrita uz kabineta grīdas.

Atersons un pārvaldnieks, izbijušies no pašu dusmām un negaidītā klusuma, uzmanīgi ielūkojās kabineta iekšienē. Viņu skatienam pavērās maigas gaismas pielieta istaba: kamīnā liesmoja un kaut ko murminaja spilgta uguns, savu smalko dziesmiņu dziedāja tējkanna, uz rakstāmgalda akurātā kaudzītē gulēja papīri, divas trīs kastes bija nedaudz izgrūstītas, galdiņš pie kamīna saklāts tējas dzeršanai, vēl miermīlīgāku telpu grūti iztēloties, un, ja vien nebūtu stikla skapju, pilnu dažādākajām ķimikālijām, tā liktos ierastākā un neievērojamākā istaba visā Londonā.

Tās vidū uz grīdas sarāvies gulēja cilvēks, viņa ķermenis raustījās pēdējās konvulsijās. Ienācēji pietuvojās uz pirkstgaliem, pagrieza to uz muguras un pazina Edvardu Haidu. Apģērbs viņam bija par lielu, tas derētu doktora Džekila miesas uzbūves cilvēkam, piebriedušās cīpslas uz pieres, šķita, vēl glabāja dzīvības pēdas, bet dzīvība jau gaisa, Atersons, pamanījis sažņaugtajos pirkstos sasistu flakoniņu un sajutis gaisā rūgtā mandeļkoka smaku, saprata, ka viņu priekšā atradās pašnāvnieka līķis. t

— Mēs ieradāmies pārāk vēlu gan lai glābtu, gan lai sodītu, — notārs drūmi teica. — Haids ir noslēdzis rēķinus ar dzīvi, un mums atliek tikai atrast jūsu saimnieka ķermeni.

Gandrīz visu ēkas pirmo stāvu aizņēma anatomiskais teātris, kas bija apgaismots no augšas, un uz paaugstinājuma izvietots kabinets, kura logi vērās uz pagalmu. Durvis, kas veda uz ielu, ar teātra telpu savienoja koridors, bet ar kabinetu — otras kāpnes. Izņemot dažus tumšus kambarus un plašu pagrabu, citu telpu ēkā nebija. Misters Atersons un pārvaldnieks pārmeklēja kabinetu un teātri, cik vien rūpīgi spēja. Pat tukšajos pieliekamajos ielūkojās, lai gan, spriežot pēc putekļu kārtas uz durvīm, tajos jau ļoti sen neviens nebija iegājis. Pagrabs, tiesa, bija pieblīvēts ar visādiem krāmiem jau kopš ķirurga, Džekila priekšgājēja, laikiem, bet pietika atvērt durvis, kad no tām atrāvās zirnekļtīklu paklājs, liecinot, ka arī šeit viņi neko neatradīs. Visi Henrija Džekila, dzīva vai miruša, meklējumi panākumus nedeva.

Pūls soļojot un ieklausoties pārbaudīja visas koridora akmens flīzes.

—     Droši vien neģēlis apglabājis viņu kaut kur šeit, — pieļāva pārvaldnieks.

—      Bet, iespējams, viņš aizbēga, — atsaucās Atersons un piegāja pie durvīm, kas veda uz ielu. Tās bija aizslēgtas, bet blakus tām uz grīdas mētājās atslēga, kuru jau klāja neliela rūsas kārtiņa.

—    Tā, šķiet, sen nav lietota, — pamanīja notārs.

—     Nav lietota? — pārprasīja Pūls. — Vai tad jūs neredzat, ser, ka atslēga ir salauzta? It kā kāds tai būtu uzkāpis.

—   Tiesa. Lūzuma vieta arī ir sarūsējusi.

Viņi izbiedēti pavērās visapkārt.

—    Es neko nesaprotu, — nopūtās misters Atersons. — Atgriezīsimies kabinetā.

Abi klusēdami uzkāpa pa kāpnēm un, ar šausmām raugoties uz līķi, uzmanīgi sāka aplūkot visu, kas atradās kabinetā. Uz viena galda varēja pamanīt ķīmisko eksperimentu pēdas: stikla bļodiņās atradās dažāda lieluma kādas baltas vielas kaudzītes, it kā nelaimīgais būtu iztraucēts veiktā eksperimenta nobeigumā.

—    Tas pats līdzeklis, kuru es viņam visu laiku piegādāju, — zināja teikt Pūls; bet sāka vārīties tējkanna, un ūdens ar šņācienu izšļakstījās ugunī.

Pie kamīna bija piebīdīts nelaiķa krēsls, līdzās uz galdiņa izvietoti tējas trauki, pat cukurs ielikts krūzītē. Uz kamīna plaukta stāvēja vairākas grāmatas; blakus tasītei — atvērts teoloģiskā traktāta sējums, par kuru Džekils ne reizi vien bija atsaucies ar lielu cieņu, bet tagad Atersons ar izbrīnu pamanīja, ka doktors tā malas aprakstījis zaimu pilnām piezīmēm.

Pēc tam, turpinot apskati, viņi piegāja pie rotējošā spoguļa un palūkojās tajā ar negribētām bailēm. Tomēr tas bija pagriezts tā, ka varēja redzēt tikai sārtus atspulgus, kuri rotaļājās uz griestiem, liesmu un simtiem tās atveidu stikla skapju durvīs un paši savas vājās, izbiedētās sejas.

—      Šis spogulis ir redzējis dīvainas lietas, ser, — nočukstēja pārvaldnieks.

—     Bet neko dīvaināku kā tas pats, — tikpat klusi atbildēja notārs. — Kādēļ Džekilam… — izteicis šo vārdu viņš nodrebēja un apklusa, bet tūlīt pat tika galā ar savu vājumu, — …kādēļ Džekilam tas bija nepieciešams?

—     Kas to zina! — Pūls joprojām nekā nesaprata.

Uz galda kārtīgi saliktās papīra kaudzītes virspusē atradās liela aploksne, uz kuras ar doktora roku bija uzrakstīts mistera Atersona vārds. Notārs atvēra to, un uz grīdas izkrita vairāki dokumenti. Pirmais bija testaments, sastādīts tikpat neparasti kā tas, kuru doktors viņam bija iedevis pirms pusgada. Tomēr Edvarda Haida vārda vietā notārs ar neizsakāmu izbrīnu tagad izlasīja Gabriela Džona Atersona vārdu. Viņš palūkojās uz Pūlu, tad atkal uz dokumentu un visbeidzot pievērsa skatienu mirušajam noziedzniekam, kurš gulēja uz paklāja.

—    Man reibst galva, — viņš atzinās. — Haids šeit saimniekoja vairākas dienas, šim zellim iemeslu mani mīlēt nebija, viņš, bez šaubām, kļūtu traks aiz dusmām, ja uzzinātu, ka palicis bez mantojuma, un tomēr testaments netika iznīcināts!

Otrs dokuments izrādījās īsa zīmīte, kuru bija rakstījis doktors, tās augšā bija datums.

—    Ak, Pūl! — notārs iesaucās. — Viņš šodien bijis šeit. Tik īsā laika sprīdī ķermeni paslēpt nebija iespējams, tātad viņš ir dzīvs, viņš ir aizbēdzis! Bet kāpēc viņš bēga! Un kā? Tomēr vai tādā gadījumā mēs varam ziņot par šo pašnāvību? Mums jābūt ļoti uzmanīgiem. Es paredzu, ka mēs varam piesaukt mūsu saimniekam lielu nelaimi.

—    Kāpēc jūs neizlasāt zīmīti, ser? — jautāja Pūls.

—    Tāpēc, ka es baidos. Dod Dievs, lai manas bailes būtu nepamatotas!

Tad saņēmās un lasīja:

"Dārgais Aterson!

Kad jūs lasīsiet šīs rindiņas, es būšu pazudis, tieši kādos apstākļos, es nespēju Jums pateikt, tomēr nojauta un neiedomājamais stāvoklis, kurā es atrodos, pārliecina mani, ka beigas ir nenovēršamas un, iespējams, pavisam tuvas. Tādā gadījumā sāciet ar Leņjona vēstuli, kuru viņš, ja var ticēt, grasījās Jums nogādāt; ja vēlēsieties uzzināt vairāk, tādā gadījumā vērsieties pie vēstules, kuru Jums atstāju.

Jūsu necienīgais un nelaimīgais draugs Henrijs Džekils"

—   Vai aploksnē bija ielikts vēl kaut kas? — viņš palūkojās pārvaldniekā.

—    Lūk, ser, — Pūls pasniedza biezu vīstokli, kas vairākās vietās bija aizzīmogots ar zīmoglaku.

Notārs paslēpa to kabatā.

—     Par šiem papīriem neviens nedrīkst uzzināt. Ja jūsu saimnieks ir aizbēdzis vai miris, mēs, iespējams, varam glābt vismaz viņa labo vārdu. Tagad pulkstenis ir desmit, man jādodas mājup, lai netraucēts varu izlasīt šos papīrus, bet es atgriezīšos līdz pusnaktij, un tad mēs sūtīsim pēc policijas.

Viņi izgāja, aizslēdza laboratorijas durvis, un Atersons, atstājis kalpus priekšnamā pie uguns, devās uz savām mājām, lai izlasītu vēstules, kurās cerēja atrast noslēpuma skaidrojumu.

DOKTORA LEŅJONA VĒSTULE

evītajā janvāri, tas ir, pirms četrām dienām, ar vakara pastu es saņēmu ierakstītu vēstuli, uz kuras adresi bija rakstījusi mana kolēģa un skolasbiedra Henrija Džekila roka. Tas mani ļoti pārsteidza, jo mums nebija paraduma sazināties ar vēstuļu starpniecību, turklāt es viņu redzēju, taisnību sakot, vēl nedēļas nogalē pusdienoju pie viņa, un, jebkurā gadījumā, es nespēju saprast, kāpēc bija nepieciešams tik oficiāls saziņas veids kā ierakstīts sūtījums. Vēstules saturs tikai papildināja manu neizpratni. Es pārrakstīšu to pilnībā.

"18… gada 10. decembrī

Dārgais Leņjon, Jūs esat viens no maniem senākajiem draugiem, un, lai arī ik pa laikam mūsu starpā valda domstarpības zinātnisko teoriju dēļ, savstarpējā pieķeršanās tādēļ nebūt nav mazinājusies, vismaz no manas puses noteikti ne. Es spēju iedomāties dienu, kad Jūs man teiktu: "Džekil, Jūsu spēkos ir glābt manu dzīvību, manu godu, manu saprātu," un es ziedotu savu kreiso roku, lai palīdzētu,

Jums, Leņjon. Tagad jūsu spēkos ir glābt manu dzīvību, manu godu un manu saprātu, — ja Jūs šodien atteiksiet manam lūgumam, es būšu pazudināts. Tāds pēcvārds var Jūs mudināt uz domām, ka es grasos lūgt kādu necienījamu pakalpojumu. Bet spriediet pats.

Es lūdzu Jūs izbrīvēt šo vakaru no jebkādiem darbiem, pat ja Jūs izsauks pie slima monarha gultas, atsakieties! Paņemiet karieti, ja vien Jūsu paša ekipāža nestāv pie durvīm, un ar šo vēstuli (norādījumiem) brauciet tieši uz manām mājām. Pūlam, manam pārvaldniekam, ir sniegti nepieciešamie norādījumi, viņš gaidīs Jūsu ierašanos. Viņš jau būs uzaicinājis atslēdznieku. Tad lai viņi uzlauž mana kabineta durvis, bet tajā ieejiet tikai Jūs viens. Iegājis atveriet stikla skapi, kas atrodas pa kreisi (iezīmēts ar burtu "E"), ja tas ir aizslēgts, salauziet slēdzeni un izņemiet ceturto kastīti no augšas vai, skaitot no apakšas, trešo (kas ir tas pats). Mani nomoka bailes, ka jūtu uztraukumā es varētu dot Jums nepareizus norādījumus, bet, pat ja es kļūdos, Jūs pazīsiet vajadzīgo kastīti pēc tās satura: pulverīši, neliels flakons un bieza burtnīca. Lūdzu Jūs, aizvediet šo kastīti tieši tādu, kāda tā ir, pie sevis uz Keivindiša skvēru.

Šī ir pakalpojuma, kuru es Jums lūdzu, pirmā daļa. Tagad par tā otro daļu. Ja Jūs brauksiet pie manis tūlīt pēc vēstules saņemšanas, mājās, protams, atgriezīsieties ilgi pirms pusnakts. Taču es nosaku jums termiņu līdz šai stundai ne tikai tāpēc, ka baidos no aizķeršanās, ko nav iespējams ne paredzēt, ne novērst, bet arī tāpēc, ka turpmākajam piemērotākais laiks būs tad, kad Jūsu kalpi jau gulēs. Tātad, lūk: pusnaktī esiet pie sevis un noteikti viens pats, ir nepieciešams, lai Jūs pats atvērtu durvis tam, kurš ieradīsies pie Jums manā vārdā, un pats iedotu viņam kastīti, ko atradīsiet manā kabinetā. Ar to jūsu loma beidzas, un Jūs iemantosiet mūžīgu manu pateicību. Tad pēc piecām minūtēm, ja pieprasīsiet paskaidrojumus, Jūs sapratīsiet šīs piesardzības svarīgumu un pārliecināsieties, ka, neievērojot norādījumus, varat kļūt par manas nāves vai vājprāta vaininieku.

Lai cik es arī būtu pārliecināts, ka Jūs izpildīsiet manu lūgumu, mana sirds sažņaudzas, bet rokas dreb no vienas domas vien, ka iespējams pretējais. Padomājiet: šajā stundā es atrodos tālu prom no mājām, mani nomāc dziļš izmisums, kuru nav iespējams pat iztēloties, un tajā pašā laikā es zinu, ka Jums tikai jāizpilda visas šīs instrukcijas, un manas bažas izzudīs, it kā es būtu par tām lasījis grāmatā. Palīdziet un glābiet mani, dārgais Leņjon!

Jūsu draugs H.Dž.

P. S. Biju jau aizzīmogojis vēstuli, kad mani pārņēma jaunas bailes. Iespējams, ka pasts aizkavēsies un vēstuli saņemsiet tikai rīt no rīta. Tādā gadījumā, dārgais Leņjon, izpildiet manus norādījumus dienas laikā, kad Jums tas būs ērti, un atkal gaidiet manu sūtni pusnaktī. Bet, iespējams, būs jau par vēlu. Ja naktī neviens pie Jums neieradīsies, ziniet, ka Jus nekad vairs neredzēsiet Henriju Džekilu."

Izlasot šo vēstuli, mani pārņēma pārliecība, ka kolēģis sajucis prātā, tomēr uzskatīju par savu pienākumu izpildīt viņa lūgumu, turklāt man nebija citu viņa vājprāta pierādījumu. Jo mazāk es sapratu, ko nozīmēja visa šī abrakadabra, jo mazāk spēju spriest par tās svarīgumu, bet atstāt bez uzmanības tik izmisīgu lūgumu nozīmētu uzņemties smagu atbildību. Tāpēc tūlīt pat piecēlos no galda, iesēdos ekipāžā un devos tieši uz Džekila māju. Pārvaldnieks mani jau gaidīja: arī viņš, vakara pastā saņēmis ierakstītu vēstuli ar instrukcijām, tūlīt pat sūtījis pēc atslēdznieka un galdnieka. Abi ieradās, kad mēs vēl sarunājāmies, un četratā devāmies uz nelaiķa Denmena sekciju, no kurienes (kā jums, noteikti, ir zināms) visvienkāršāk ir nokļūt Džekila kabinetā. Durvis izrādījās ļoti izturīgas, bet atslēga ārkārtīgi viltīga. Galdnieks paziņoja, ka uzlauzt būs ļoti grūti un viņam nākšoties durvis spēcīgi sabojāt; ari atslēdznieks bija izmisis. Tomēr viņš izrādījās izveicīgs meistars, un pēc divām stundām atslēga tomēr padevās.

Skapis, atzīmēts ar burtu "E", bija vaļā, es izņēmu atvilktni, kuras saturu liku pārklāt ar salmiem un ietīt palagā, bet pēc tam atgriezos Keivindiša skvērā.

Uzmanīgu izskatīju atvilktnes saturu. Pulverīši bija ievīstīti ļoti rūpīgi, bet tomēr ne tā, kā tos būtu ietinis īsts aptiekārs, no kā es secināju, ka tos izgatavojis pats Džekils. Kad attinu vienu iepakojumu, ieraudzīju kādu kristālisku sāli baltā krāsā. Flakoniņš, ko aplūkoju nākamo, bija līdz pusei piepildīts ar asinssarkanu šķīdumu. Abiem bija asa, smacējoša smarža, un, cik varēju spriest, to sastāvā bija fosfors un kāds ēteris. Kas vēl tajos ietilpa, pateikt nevaru. Burtnīca bija visparastākā, tajā neatradu gandrīz nekādu pierakstu, izņemot slejās daudzu gadu garumā fiksētiem datiem, kuru pieraksts strauji aprāvies aptuveni pirms gada. Vietām pie datumiem manīju kādas piezīmes, visbiežāk vienu vārdu. Vārds "dubultots" uz vairākiem simtiem piezīmju sastopams sešas vai septiņas reizes, bet kaut kur pašā sākumā ar trim izsaukuma zīmēm bija pierakstīts: "Pilnīga neveiksme!!!"

Tas viss gan iekārdināja manu ziņkārību, bet neko neizskaidroja. Manā priekšā atradās flakoniņš ar nezināmu tinktūru, iepakojums ar kaut kādu sāli un kaut kāda eksperimenta piezīmes, kas (līdzīgi vairumam Džekila eksperimentu) nebija devis nekādus redzamus rezultātus. Kā šo priekšmetu klātbūtne manā mājā spēja glābt vai pazudināt vieglprātīgā kolēģa godu, saprātu un dzīvību? Ja viņa sūtnis varēja ierasties vienā mājā, kāpēc tad nevarēja ierasties otrā? Turklāt, ja tam tiešām ir būtisks iemesls, kāpēc man šī ierašanās jāsaglabā noslēpumā? Jo ilgāk mocījos neziņā, jo vairāk pārliecinājos, ka vienīgais izskaidrojums meklējams galvas smadzeņu slimībā. Tāpēc, lai arī liku kalpiem doties pie miera, pielādēju savu veco revolveri, nodrošinot iespēju aizstāvēties.

Nebija vēl paspējuši pār Londonu izskanēt pulksteņa zvani, kas vēstīja pusnakti, kad pie durvīm atskanēja tik tikko dzirdama klauvēšana. Devos atvērt un ieraudzīju, ka pie lieveņa staba bija piespiedies ļoti īsa auguma cilvēks.

—Vai jūs sūta doktors Džekils? — apjautājos.

Viņš krampjaini pamāja ar galvu, bet, kad aicināju ienākt, vispirms uztraukti palūkojās pāri plecam uz tumšo laukumu. Tam pāri uz mūsu pusi nāca policists ar aizdegtu lukturi rokās, un, ieraugot likumsargu, mans viesis nodrebēja un steidzīgi ieslīdēja priekšnamā.

Tas viss, atzīšos, man nepatika, un, sekojot

svešajam spoži izgaismotajā kabinetā, es turēju

roku kabatā, kurā atradās revolveris. Te man radās

iespēja viņu aplūkot. Uzreiz pārliecinājos, ka redzu

šo cilvēku pirmo reizi. Kā jau teicu, viņš bija neliela

auguma, mani pārsteidza pretīgā sejas izteiksme,

lielās muskuļu aktivitātes un acīmredzamā kert f

meņa vājuma apvienojums un, galvenokārt, dīvainā, nepatīkamā sajūta, kura pārņēma, viņam tuvojoties. Tā atgādināja vieglu reiboni, ko pavadīja pulsa palēninājums. Pirmajā brīdī to izskaidroju ar idiosinkrāziju, taču izbrīnījos par simptomu spēcīgumu. Tomēr vēlāk nonācu pie secinājuma, ka tās veidošanās iemesls, kuru nosaka kas cēlsirdīgāks nekā naids, jāmeklē pašā cilvēka būtības dziļumā.

Svešinieks (jau no ierašanās brīža pirmās sekundes, izraisīdams manī sajūtu, ko varētu dēvēt par ziņkārības un pretīguma sajaukumu) bija ģērbies tā, ka, viņa vietā redzot kādu citu, raisītos smiekli. Uzvalks, lieliski pašūts no izcila melna auduma, bija neglābjami par lielu un platu, bikses par garu, ar atlocītām starām, lai nevilktos pa zemi, svārku viduklis atradās uz gurniem, bet žakete slīdēja nost no pleciem. Bet, lai cik dīvaini, šis neveiklais apģērbs man nemaz nešķita smieklīgs. Tieši pretēji, manā priekšā stāvošajā svešiniekā jautās kas nenormāls un kroplīgs, velnišķs, šausmīgs un pretīgs, un tāda būtība harmonēja ar šo iespaidu, to pastiprinot. Tāpēc mani ieinteresēja ne tikai šā cilvēka raksturs un daba, bet arī vina izcelsme, dzīvesveids, ieradumi un sabiedriskais stāvoklis.

Šie novērojumi, kaut arī šeit aizņem daudz vietas, prasīja vien dažas sekundes. Turklāt manu viesi, šķita, mocīja dedzinoša nepacietība.

—     Tā ir pie jums? — viņš iekliedzās. — Pie jums?

Pusnakts apmeklētāja drudžainais uzbudinājums bija tik liels, ka viņš pat sagrāba mani aiz pleca, it kā grasīdamies sapurināt.

Es atbīdīju viņa roku, sajutis, ka no šā pieskāriena manās vēnās uzjund ledus vilnis.

—    Piedodiet, ser, — teicu. —Jūs aizmirstat, ka man vēl nav bijis tas gods ar jums iepazīties. Esiet tik laipns, apsēdieties.

Rādīju viņam piemēru, apsēžoties savā krēslā tā, it kā manā priekšā būtu pacients, un, cenšoties uzvesties dabiski, cik vien to ļāva vēlā stunda, mani pārņēmušās domas un tās šausmas, ko iedvesa nepazīstamais.

—    Lūdzu, atvainojiet, doktor Leņjon, — viņš atbildēja visai pieklājīgi. — Jūsu pārmetums ir pilnīgi pamatots, mana nepacietība aizsteidzās priekšā pieklājībai. Esmu ieradies pie jums pēc doktora Džekila lūguma saistībā ar diezgan svarīgu lietu, kā es sapratu… — runātājs apklusa, piespiedis roku pie kakla, un es pamanīju, ka, par spīti savaldībai, viņš tikai ar grūtībām neļaujas histērijas lēkmei. — Kā es sapratu… kastīte…

Es apžēlojos par viesa mokošo nepacietību, bet, iespējams, arī par savu pieaugošo ziņkārību.

—    Lūk, te tā ir, ser, — norādīju uz kastīti, kura stāvēja uz grīdas aiz galda, vēl joprojām pārklāta ar audumu.

Svešinieks metās pie tās, bet pēkšņi apstājās un piespieda roku pie sirds. Sadzirdēju, kā žokļa krampjos noskrapšķēja zobi, bet seja tik spēcīgi sašķobījās, ka es izbijos par viņa saprātu un pat dzīvību.

—    Apmierinieties, — ieteicu.

Viņš palūkojās manī, atbīdot lūpas nožēlojamā smaidā, un ar izmisuma pilnu izlēmību pacēla pārvalku. Ieraudzījis kastītes saturu, izdvesa tik atvieglojuma pilnu nopūtu, ka es pārakmeņojos. Bet pēc tam, jau gandrīz atguvis balsi, jautāja:

—    Vai jums būtu menzūra?

Es piecēlos ar zināmu piepūli un iedevu prasīto.

Viņš man pateicās ar galvas mājienu un smaidu, iemērīja noteiktu daudzumu sarkanā šķīduma un piejauca tam vienu pulverīti. Sarkanās nokrāsas maisījums, kristāliem šķīstot, kļuva gaišāks, ar šņākoņu burbuļojās un izdalīja tvaiku mākonīšus. Negaidot process apstājās. Tajā pašā brīdī mikstūra kļuva tumši violeta, bet pēc tam to nomainīja gaiši zaļa krāsa. Mans viesis, uzmanīgi sekodams šīm izmaiņām, pasmaidīja, uzlika menzūru uz galda, bet pēc tam nekaunīgi paskatījās manī.

—     Bet tagad, — viņš teica, — beidzamais. Varbūt jūs būsiet saprātīgs? Varbūt paklausīsiet manam padomam un ļausiet aiziet no jūsu mājas ar šo menzūru rokās un bez turpmākiem paskaidrojumiem? Vai arī jūsu ziņkārība ir pārāk liela?

Padomājiet, pirms atbildat, jo, kā jūs izlemsiet, tā arī būs. Viss var palikt tāpat kā iepriekš, un jūs nekļūsiet ne bagātāks, ne gudrāks, kaut arī doma par to, ka palīdzējāt cilvēkam nāves briesmu brīdī, iespējams, būs darījusi bagātāku jūsu dvēseli! Vai arī, dodot priekšroku pretējam, jums šeit, tūlīt, šajā istabā, atklāsies jaunu zināšanu lauks, jauni ceļi uz varenību un slavu, un jūsu redzi satrieks fenomens, kas spējīgs sagraut paša Sātana neticību.

—      Ser, — atbildēju ar uzspēlētu mierīgumu, kuru nemaz neizjutu, —jūs runājat mīklās, iespējams, nebūsit pārsteigts, ja teikšu, ka klausos bez īpašas ticības. Esmu aizgājis pārāk tālu pa šo noslēpumaino pakalpojumu ceļu, lai apstātos, neredzējis tā beigas.

—     Lai tā būtu, — piekrita viesis. — Leņjon, vai jūs atceraties mūsu profesijas zvērestu? Visu turpmāko uzskatiet par ārsta noslēpumu. Bet tagad… tagad, jūs, kurš tik ilgu laiku esat klanījies pašiem šaurākajiem un materiālistiskākajiem uzskatiem, kurš noliedzis pat pašas alternatīvās medicīnas esamības iespēju, kurš smējies par tiem, kuri bija talantīgāki, skatieties!

Viņš pielika menzūru pie lūpām un vienā rāvienā izdzēra visu tās saturu. Tad izdvesa klusu vaidu, asinīm pielijušām acīm sagrīļojās, pieķērās pie galda, ar atvērtu muti krampjaini tvēra gaisu; un pēkšņi es pamanīju, ka viņš pārvērtās… kļuva it kā lielāks… seja pēkšņi satumsa, vaibsti izplūda, pārmainījās; nākamajā mirklī es pielēcu kājās, piekļāvos pie sienas un izstiepu rokas, cenšoties norobežoties no notiekošā, zaudējot saprātu no šausmām.

— Mans Dievs! — iekliedzos un turpināju to atkārtot, jo manā priekšā bāls, izmocīts, izvārdzis, vicinot rokas, gluži kā cilvēks, kurš uzcēlies no mirušajiem, stāvēja Henrijs Džekils!

Neuzdrošinos uzticēt papīram to, ko viņš man izstāstīja nākamo stundu laikā. Es redzēju to, ko redzēju, dzirdēju to, ko dzirdēju, un mana dvēsele bija saplosīta; tomēr tagad, kad šī aina vairs nav manu acu priekšā, es jautāju sev, vai es ticu tam, kas noticis, un nezinu atbildi. Mana dzīve ir sagrauta līdz pašām tās saknēm, mani pameta miegs, dienu un nakti mani vajā nāvējošas šausmas, es jūtu, ka manas stundas ir skaitītas, un es drīz miršu, tomēr miršu neticēdams. Bet pat domās es nespēju mierīgi vērsties pie šā nelietīgi netikumiskā bezdibeņa, ko man atklāja šis cilvēks, kaut arī ar nožēlas asarām. Es teikšu tikai vienu, Aterson, bet ar to (ja jūs piespiedīsiet sevi noticēt) būs pietiekami. Cilvēku, kurš tonakt iezagās manā mājā, pēc Džekila paša atzīšanās, sauca Haids, un viņu meklēja visā valstī kā Kerjū slepkavu.

Hestijs Leņjons

DOKTORA DŽEKILA ZIŅOJUMS

ES piedzimu 18… gadā, kā liela īpašuma mantinieks, turklāt apveltīts ar daudziem talantiem: biju strādīgs, augstu vērtēju izglītotus un godprātīgus cilvēkus un, šķita, varēju nešaubīties, ka mani gaida spoža un izcila nākotne. Sliktākais no maniem trūkumiem bija nerimstošā tieksme just baudas, kuras daudziem kalpo kā laimes avots, tomēr es nespēju samierināt šīs tieksmes ar savu uzstājīgo vēlmi turēt augstu paceltu galvu un sabiedrībā ieņemt nopietna un cienījama cilvēka statusu. Tāpēc es sāku slēpt savas izklaides, un tajā laikā, kad sasniedzu brieduma gadus un varēju saprātīgi novērtēt savu noieto ceļu un stāvokli sabiedrībā, dubultā dzīve jau sen bija kļuvusi man ierasta. Daudzi cilvēki ar lepnumu, kā labus darbus, būtu darījuši zināmas visas šīs noslieces, bet es, noteicis sev par mērķi augstus ideālus, izjutu mokošu, gandrīz slimīgu kaunu un visdažādākajos veidos centos tās slēpt, kaut arī tās nemaz nav tik nosodāmas baudas. Taču par tādu, kāds esmu, es kļuvu ne jau savu diezgan nevainīgo trūkumu dēļ, bet gan, nerodot kompromisu savos uzskatos starp labo un ļauno, kas sajaucoties veido cilvēka pretrunīgo divējādo dabu, — manā dvēselē tie bija atdalīti daudz asāk un dziļāk nekā lielākajam vairumam cilvēku. Šis pats iemesls lika man arī spītīgi un uzstājīgi domāt par to sūro dzīves likumu, kas ir reliģijas pamatā un bagātīgākais cilvēku bēdu avots. Tomēr, lai gan nemitīgi izlikos, es nebiju liekulis: dabas abas puses veidoja manu patieso būtību — es biju pats gan tad, kad, atmetis savaldību, nodevos izlaidībai, gan tad, kad dienas gaismā cītīgi strādāju zināšanu jomā vai centos atvieglot citu ciešanas un nelaimes. Manu zinātnisko nodarbju ievirze sliecās uz mistikas un transcendenta pusi, un beigu beigās tās spožā gaismā izgaismoja šo mūžīgo divu pirmsākumu cīņu, ko es izjutu. Tādējādi ar katru dienu manas garīgās būtības abas puses, morāle un intelekts, vēl vairāk tuvināja patiesības atklāšanai, kuras daļēja apguve veda pretī briesmīgai bojāejai; es sapratu, ka cilvēks patiesībā nav viens vesels, bet gan binārs. Es saku "binārs" tāpēc, ka man neizdevās uzzināt vairāk. Bet citi ies šo ceļu, pārspēs mani tajos pašos meklējumos, un es uzdrošinos paredzēt, ka beigu beigās cilvēks izrādīsies esam tikai daudzveidīgu, atšķirīgu un savstarpēji neatkarīgu līdzbiedru apkopojums. Bet es sava dzīvesveida dēļ varēju virzīties vienā, un tikai vienā, virzienā. Savā personībā absolūto un sākotnēji divējādo cilvēka būtību es pamanīju morāles jomā. Novērojot sevī divu pretēju dabu sacensību, sapratu, ka katru no tām varu nosaukt par savu tikai tāpēc, ka gan viena, gan otra vienādā mērā veidoja manu būtību; vēl ilgi pirms tam, kad mani zinātniskie meklējumi atklāja tāda brīnuma reālo iespējamību, es ar baudu, gluži kā slēptu sapni, nodevos domām par šo divu elementu pilnīgu nodalīšanu. "Ja vien," es sev teicu, "tos varētu sadalīt divos ķermeņos, dzīve atbrīvotos no visa, kas padara to neciešamu; nelāgais dvīnis, brīvs no augstiem mērķiem un sirdsapziņas pārmetumiem, ietu savu ceļu, bet otrs varētu mierīgi un nenovirzoties no mērķa iet pretī laimei, darot labu saskaņā ar savām tieksmēm, vairs nebaidoties no kauna un soda, ko iepriekš varēja piesaistīt viņam blakus esošais ļaunuma nesējs. Šis vardarbīgais divu dažādu būtību apvienojums vienā veselumā, šī nemitīgā divu karojošu dvīņu cīņa vienā izmocītā dvēselē ir cilvēces mūžīgais lāsts. Bet kā tos atdalīt?"

Lūk, kurp jau bija aizvedušas manas pārdomas, kad uz laboratorijas galda iemirdzējās ceļu norādošā gaisma. Es sāku apzināties dziļāk, nekā kāds to apjautis iepriekš, ka pēc skata tik nemainīgajam ķermenim, kurā mēs esam ieslēgti, piemīt svārstīga materialitāte. Es atklāju, ka dažas vielas spēj mainīt muskuļu apvalku, kā vējam, kas spēlējas lapenes aizkaros. Divu svarīgu iemeslu dēļ es šajā grēksūdzē neizpaudīšu sava atklājuma zinātnisko pētījumu detaļas. Pirmkārt, kopš tā brīža es sapratu, ka noteikta dzīves nasta tiek uzlikta cilvēka pleciem uz visiem laikiem un mēģinājums to nomest nemainīgi beidzas vienādi: tā tiek uzlikta vēl smagāka un nepielūdzamāka. Otrkārt, kā — ak vai! — kļūs skaidrs no šā stāsta, mans atklājums nebija izstrādāts līdz galam. Tādējādi pietiks pateikt, ka es ne tikai iepazinu sava ķermeņa emanāciju un kādu spēku oreolu, kas veidoja manu dvēseli, bet arī spēju izgatavot preparātu, ar kura palīdzību šie spēki zaudēja savu varu un radās otrs veidols, kurš tieši tāpat piederēja man, kaut arī tajā parādījās tikai manas dvēseles zemiskākās iezīmes.

Ilgi šaubījos, pirms uzdrošinājos šo teoriju pārbaudīt praksē. Es zināju, ka eksperiments viegli var beigties ar manu nāvi: jo līdzeklis, kurš tik pilnīgi pakļāva cilvēka personības balstu, spēja pilnībā iznīcināt noslēpumaino gara šķirstu, kuru es vēlējos ar tā palīdzību tikai mainīt, — niecīgākā pārdozēšana, niecīgākā svārstīšanās izšķirīgajā mirklī neglābjami novestu pie liktenīgā rezultāta. Tomēr kārdinājums izmantot tik neparastu atklājumu beigu beigās guva uzvaru pār visām bažām. Es jau sen biju izgatavojis tinktūru, kādā vairumtirdzniecības firmā nopircis ievērojamu šī sāls daudzumu, kas, kā rādīja mani eksperimenti, bija pēdējā nepieciešamā sastāvdaļa, un, lūk, kādā nolādētā naktī es samaisīju elementus, redzēju, kā tie glāzē sāk vārīties un dūmot, bet kad reakcija bija notikusi, es, aizmirsis par bailēm, to izdzēru.

Tajā pašā mirklī sajutu mokošas sāpes, kaulu laušanu, nelabu dūšu un tādas šausmas, kādas cilvēks neizjūt ne piedzimšanas, ne nāves brīdī. Tad šī agonija negaidīti beidzās, un es atguvos, gluži kā pēc smagas slimības. Visas manas izjūtas bija jaunas, bet tādēļ arī neaprakstāmi patīkamas. Pats šķitu jaunāks, ķermeni caurauda patīkams un laimīgs vieglums, es jutu velnišķu bezrūpību, manā iztēlē traucās juceklīgi tēli, pienākuma saites saira un vairs nelika kautrēties, dvēsele ieguva iepriekš neiedomājamu brīvību, kas nelīdzinājās bezcerīgai nevainībai. Ar pašu pirmo šīs jaunās dzīves elpas vilcienu es sapratu, ka esmu kļuvis daudz netiklāks, daudz netiklāks manī apslēptā ļaunuma vergs, un šī doma deva man spēku un reibināja kā vīns. Es izstaipīju savus locekļus, izbaudīju šo sajūtu neparastumu, un tad pēkšņi pamanīju, ka augums kļuvis daudz īsāks.

Manā kabinetā nebija spoguļa: to, kas tagad atrodas te, es liku uzstādīt vēlāk, tieši tādēļ, lai novērotu šo metamorfozi. Tomēr nakti jau sāka nomainīt rīts, kas, lai cik tumšs arī būtu, gatavojās drīz radīt dienu, manus kalpotājus cieši savās rokās turēja nesalaužams miegs, un es, uzvaras un cerības apmāts, izlēmu savā jaunajā tēlā doties uz guļamistabu. Izgāju cauri pagalmam, un zvaigznes, man šķita, ar izbrīnu raudzījās uz pirmo šādu radījumu, kādu tām izdevies novērot visu savu bezmiega gaitu gadsimtos; es aizlavījos pa koridoru kā svešinieks pats savā mājā un, iegājis guļamistabā, pirmo reizi ieraudzīju Edvarda Haida veidolu un seju.

Turpmāk seko mani pieņēmumi, nevis fakti, tikai teorija, kas šķiet ticamākā. Manas būtības ļaunums, kam es devu iespēju pārvērsties pastāvīgā veidolā, bija vājāks un mazāk attīstīts nekā tikko manis noraidītais labais. Tomēr mana dzīve, kuras deviņas desmitdaļas veidoja darbs, labi nodomi un pašsavaldība, manī apslēpto ļaunumu bija nolēmusi bezdarbībai, taču saglabāja tā spēku. Lūk, kāpēc, es domāju, Edvards Haids bija mazāks augumā, trauslāks un jaunāks nekā Henrijs Džekils. Un, ja pēdējā seja dvesmoja labsirdībā, tad otra seja pauda skaidri izteiktu ļaunumu. Turklāt ļaunums (kuru arī tagad nevaru neatzīt par cilvēka dabas pazudinošo pusi) šim tēlam piešķīra kroplības un pretīguma iezīmes. Tomēr, ieraugot spogulī šo nelietīgo tēlu, es sajutu nevis pretīgumu, bet negaidītu prieku. Jo arī tas biju es. Veidols spoguļattēlā man šķita dabisks un cilvēcīgs. Pēc manām domām, tas bija daudz tiešāks gara atspulgs, izteiksmīgāks un harmoniskāks nekā tā divējādā un nepilnīgā āriene, ko līdz tam brīdim saucu par savu. Bez šaubām, man bija taisnība. Es pamanīju, ka Edvarda Haida veidolā iedvesu fizisku pretīgumu visiem, kas man tuvojās. Tam, pēc manām domām, ir izskaidrojums: visos cilvēkos labais un ļaunais iemiesots vienkopus, bet Edvards Haids vienīgais iemiesoja tikai ļaunumu.

Pie spoguļa aizkavējos ne ilgāk par minūti, jo vajadzēja veikt otru, svarīgāko eksperimentu: pārbaudīt, vai spēšu atgriezt sev iepriekšējo personību vai arī, nesagaidot rītausmu, vajadzēs bēgt no mājām, kas bija pārstājušas būt manas. Aizsteidzies atpakaļ uz kabinetu, no jauna pagatavoju un izdzēru maģisko dzērienu, vēlreiz izcietu pārvēršanās mokas un atguvos jau ar Henrija Džekila raksturu, veidolu un seju.

Tajā naktī es nonācu liktenīgajās krustcelēs. Ja uz manu atklājumu būtu virzījuši citi mērķi, ja es būtu riskējis veikt šo eksperimentu, cēlsirdīgu un godprātīgu nodomu vadīts, viss, iespējams, izvērstos citādi, no nāves un atdzimšanas agonijas es būtu augšāmcēlies kā eņģelis, nevis sātans. Pašam līdzeklim nebija izvēles īpašību — dievišķs vai sātanisks —, tas tikai atvēra manu noslieču cietumu, un, līdzīgi ieslodzītajiem Filipīnās, uz āru izlauzās tas, kas stāvēja pie durvīm. Labais manī snauda, bet ļaunums, godkārības radīts, pamodās un pasteidzās izmantot izdevību, un tā radās Edvards

Haids. Tagad man bija ne tikai divi veidoli, bet ari divi raksturi, no kuriem viens ļaunuma esence, bet otrs iepriekšējais un neharmoniskais Henrijs Džekils, kuru izlabot un vest pie prāta es jau sen vairs necerēju. Tādējādi visas pārmaiņas bija notikušas tikai uz slikto pusi.

Tajā laikā es vēl nebiju pārvarējis garlaicību, ko radīja zinātnieka vienmuļais dzīvesveids. Joprojām mīlēju izklaidēties, manas baudas (saudzīgi izsakoties) nevarēja saukt par īpaši atzīstamām, taču biju jau kļuvis pazīstams un godājams cilvēks, sasniedzis cienījamu vecumu, un dubultā dzīve pārvērtās aizvien smagākā nastā. Šajā ziņā man palīdzēja iegūtā varenība, un, nespēdams noturēties pretī kārdinājumam, es kļuvu par vergu. Atlika vien iedzert savu dziru, lai nomestu pazīstamā profesora veidolu un, kā biezā apmetnī, ietīties Edvarda Haida ķermenī. To iedomājoties, pasmaidīju, jo šķita aizraujoši, un es sāku nodarboties ar rūpīgu sagatavošanos. Noīrēju un apmēbelēju māju Soho rajonā, līdz kurai Haidu vēlāk izsekoja policija, un nodevu to aprūpēt sievietei, kura, kā zināju, nebija pļāpīga un prata klusēt. Pēc tam es paziņoju saviem kalpiem, ka kāds misters Haids (es aprakstīju viņa ārieni) var rīkoties manās mājās pēc saviem ieskatiem, — lai izvairītos no pārpratumiem, es vairākas reizes tur ierados savā otrajā veidolā, ļaujot kalpiem pie manis pierast. Pēc tam sastādīju testamentu, kas jūs tā pārsteidza. Ja ar doktoru Džekilu kaut kas notiktu, pateicoties šim testamentam, es varētu pilnībā pārvērsties par Edvardu Haidu, vienlaikus nezaudējot savu bagātību. Un, lūk, nodrošinājies, kā man šķita, pret visiem iespējamiem negadījumiem, es sāku gūt labumu no sava dīvainā stāvokļa privilēģijām.

Senatnē cilvēki izmantoja algotu slepkavu pakalpojumus, lai ar to rokām veiktu savus noziegumus, neapdraudot ne sevi, ne savu labo slavu. Es biju pirmais, kurš izmantoja šo paņēmienu, lai gūtu baudu. Pirmais, kuru cilvēki pazina tērptu godājama labdara tēlā un kurš jebkurā mirklī spēja nomest šo īslaicīgo ietērpu un, gluži kā brīvību ieguvis skolēns, mesties izlaidības jūrā. Bet atšķirībā no skolnieka man necaurredzamajā apmetnī nedraudēja briesmas tikt pazītam. Saprotiet, es vienkārši neeksistēju. Man atlika tikai paslēpties aiz laboratorijas durvīm, vienā divās sekundēs samaisīt un izdzert maisījumu (uzmanīju, lai tinktūra un pulverīši vienmēr būtu man pa rokai), un Edvards Haids, lai arī ko būtu izdarījis, pazustu, kā elpas dvašas pēdas uz spoguļa, bet viņa vietā kabinetā atrastos Henrijs Džekils, cilvēks, kurš miermīlīgi strādā savās mājās pusnakts lampas gaismā un varētu mierīgi pasmieties par jebkurām aizdomām.

Baudas, kurām es bez kavēšanās sāku nodoties savā maskarādes veidolā, bija, kā jau teicu, ne visai cienījamas, bet Edvards Haids tās pārvērta par kaut ko šausminošu. Ne reizi vien, atgriezies no savām gaitām, es brīnījos par izvirtību, kurai ar viņa starpniecību biju nodevies. Šī uzticības persona, kuru es izvilināju no savas paša dvēseles un sūtīju meklēt baudas, izrādījās ļauna un noziedzīga būtne: katru viņa darbību, katru domu diktēja patmīlība, ar dzīvniecisku alkatību viņš izbaudīja svešas ciešanas un nepazina žēlastības, gluži kā akmens skulptūra. Henrijs Džekils bieži šausminājās par Edvarda Haida darbiem, bet stāvokļa dīvainība, kas nepakļāvās ierastajiem likumiem, nemanāmi aizmidzināja sirdsapziņu. Jo galu galā vainīgs taču bija Haids un tikai Haids. Bet Džekils nekļuva sliktāks, viņš atgriezās pie savām labdarības izpausmēm, it kā nekas nebūtu noticis. Ja tas bija viņa spēkos, pat steidzās izlīdzināt Haida pastrādāto ļaunumu. Viņa sirdsapziņa snauda dziļā miegā.

Es nevēlos sīkumos aprakstīt tās nelietības, kuras nodarīju (pat tagad man ir grūti atzīt, ka to darīju es pats), mans nolūks ir tikai uzskaitīt notikumus, kas norādīja uz atmaksas neizbēgamību un tās tuvošanos. Reiz es sev piesaistīju milzīgas briesmas, taču šim notikumam nebija nekādu seku, tāpēc šeit to tikai pieminēšu. Mana bezdvēseliskā nežēlastība pret kādu bērnu izraisīja nejauša garāmgājēja dusmas, kurš, kā es vēlāk pazinu pie loga, izrādījās jūsu brālēns, viņam palīgā piesteidzās meitenītes radinieki un ārsts, un dažos mirkļos es jau sāku raizēties par savu dzīvību; lai nomierinātu šīs vairāk nekā taisnīgās dusmas, Edvards Haids bija spiests aizvest viņus pie laboratorijas durvīm un izsniegt čeku, ko parakstījis Henrijs Džekils. Tomēr es nodrošinājos, lai šāds atgadījums vairs neatkārtotos, noguldot naudu citā bankā uz Edvarda Haida vārda; bet, kad iemācījos rakstīt, mainot slīpumu, un izveidoju sava dubultnieka parakstu, izlēmu, ka esmu viltībā pārspējis likteni.

Aptuveni divus mēnešus pirms sera Denvera slepkavības es devos kārtējo piedzīvojumu meklējumos, atgriezos mājās ļoti vēlu un nākamajā dienā pamodos ar dīvainu sajūtu. Uzmanīgi lūkojos visapkārt, mans skatiens fiksēja skaistās mēbeles un guļamistabas augstos griestus, skaidri pazinu savas sarkankoka gultas aizkaru auduma rakstus, bet kaut kas turpināja uzstājīgi čukstēt, ka neatrados tur, bet gan istabā Soho, kur biju paradis nakšņot Edvarda Haida veidolā. Es pasmaidīju par šo domu un, ļāvies savai ierastajai interesei par psiholoģiju, sāku slinki apdomāt šīs ilūzijas rašanās iemeslu, reizēm atkal iegrimstot saldā rīta snaudā. Joprojām šo domu pārņemts, pēkšņi palūkojos uz savu roku. Kā jūs ne reizi vien pats teicāt, Henrija Džekila roka bija īsta ārsta roka: liela, spēcīga, balta un skaista. Bet uz segas guļošā, daļēji kulakā sažņaugtā roka, kuru es tagad skaidri saskatīju Londonas vēlā rīta dzeltenīgajā gaismā, bija vāja, dzīslaina, mezglaina, bāla un noaugusi ar biezu apmatojumu. Tā bija Edvarda Haida roka.

Gandrīz minūti skatījos uz to trulā izbrīnā, bet tad mani pārņēma negaidītas un apdullinošas šausmas, izlēcis no gultas, es metos pie spoguļa.

Redzot, kas tajā atspoguļojās, jutu, ka asinis dzīslās sastingst un kļūst ledusaukstas. Jā, es biju devies gulēt kā Henrijs Džekils, bet pamodos kā Edvards Haids. Kā to izskaidrot? — sev jautāju un tūlīt pat jaunā šausmu uzplūdā uzdevu otru jautājumu: kā to labot? Rīts jau bija iestājies, kalpotāji jau sen piecēlušies, visi mani pulverīši atradās kabinetā, attālu no vietas, kurā es pārakmeņojies stāvēju spoguļa priekšā, — divi kāpņu laukumi, koridors, plašs pagalms un viss anatomiskais teātris. Protams, es varēju aizklāt seju, bet kāds no tā labums? Jo es nespēju apslēpt sava ķermeņa izmaiņas. Bet tad ar neizsakāmu atvieglojumu atcerējos, ka kalpotāji jau sen bija pieradināti pie mana otrā "es" parādīšanās. Ātri apģērbos, kaut arī apģērbs tagad bija man pārāk liels, ātri izgāju cauri pagalma ejai, kur Bredšovs satrūkās un izbrīnījās, savā priekšā ieraugot misteru Haidu tik neierastā laikā un tik dīvainā apģērbā, un jau pēc desmit minūtēm doktors Džekils, atguvis pats savu izskatu, drūms sēdēja pie galda, izliekoties, ka ietur brokastis.

Bet manas domas nesaistījās pie ēdiena. Šis neizskaidrojamais notikums, šis visu manu iepriekšējo eksperimentu atspēkojums, līdzīgi babilonieša pirkstam uz sienas, likās nolasām soda sprieduma rakstu zīmes; un es pirmo reizi nopietni aizdomājos par briesmīgajām varbūtībām, kādas iezīmēja šī divējādā eksistence. Tā manas būtības daļa, kuru pratu atdalīt, pēdējā laikā bija kļuvusi ļoti aktīva un ieguvusi spēku, man pat sāka šķist, ka Edvarda Haida ķermenis kļuvis garāks un platāks plecos, un asinis daudz enerģiskāk plūda viņa dzīslās. Tātad, ja tā turpināsies, es domāju, rodas iespēja, ka manas dvēseles būtības līdzsvars var tikt sagrauts uz visiem laikiem, es varu zaudēt iespēju pārveidoties pēc paša vēlēšanās un neatgriezeniski kļūt par Edvardu Haidu. Preparāts allaž neiedarbojās vienādi. Reiz, manu eksperimentu pašā sākumā, dzira neiedarbojās nemaz, un kopš tās reizes nereti biju spiests ieņemt dubultu dozu, bet viendien, riskējot ar dzīvību, iedzēru pat trīskāršu. Līdz šim retās preparāta kaprīzes kā vienīgā ēna aptumšoja manu prieku. Tomēr tagad, apdomājot rīta notikumus, secināju: ja iepriekš visgrūtāk bija atbrīvoties no Džekila ķermeņa, tad pēdējā laikā daudz grūtāk kļuvis to atgūt. Tādējādi viss liecināja tikai par vienu vienīgu atskārsmi: es pakāpeniski zaudēju saikni ar savu pirmo un labo "es" un maz pamazām sāku pilnība saplūst ar savas būtības otro, sliktāko dalu.

Sapratu, ka man viena no tām jāizvēlas uz visiem laikiem. Abas vienoja kopēja atmiņa, bet pārējās īpašības izkārtojās ļoti nevienmērīgi. Džekils te baiļpilnās bažās, te alkatīgā priekā izjuta visas Haida baudas un piedzīvojumus, bet tam pirmais bija vienaldzīgs, atceroties vien kā laupītājs par kalnu alu, kurā iespējams paslēpties no sekotājiem. Džekils pret Haidu juta ne tikai tēvišķu interesi. Jaunākais viņam atbildēja ar vairāk nekā dēla vienaldzību. Izvēlēties Džekilu nozīmēja atteikties no tām miesiskajām tieksmēm, kurām iepriekš nodevos slepenībā un kuras pēdējā laikā biju radis apmierināt pilnībā. Izvēlēties Haidu nozīmēja atteikties no tūkstoš interesēm un cerībām un uz visiem laikiem kļūt par visu nīstamu atstumto. Šķiet, izvēles iespējas nebija līdzvērtīgas, tomēr uz svariem vajadzēja likt vēl vienu apsvērumu: Džekils tiktu nolemts atturības ciešanām, savukārt Haidam nebūtu ne mazākās sapratnes par to, kas zaudēts. Lai arī mana situācija bija unikāla, tomēr šis strīds ir tikpat sens un ierasts kā pats cilvēks, aptuveni tādi paši kārdinājumi un briesmas izlemj, kā kritīs kauliņi ikvienam grēciniekam. Ar mani notika tas pats, kas ar lielāko daļu cilvēku: es izvēlējos savu labāko pusi, bet man pietrūka gribasspēka palikt uzticīgam šai izvēlei.

Jā, es devu priekšroku padzīvojušajam doktoram, kurš slepenībā bija neapmierināts ar dzīvi, bet kuru ielenca draugi un kurš loloja cēlsirdīgas cerības, es izdarīju izvēli un izlēmīgi atvadījos no brīvības, nosacītas jaunības, vieglas gaitas, nesavaldības lēkmēm un aizliegtām baudām, no visa tā, ar ko man bija mīļš Edvarda Haida tēls. Iespējams, šo izšķiršanos pavadīja neapzinātas atrunas, jo es neatteicos no mājas Soho un neiznīcināju Edvarda Haida apģērbu, kas joprojām glabājās manā kabinetā. Tomēr divus mēnešus es svēti ievēroju savu lēmumu, vedu ļoti kārtīgu dzīvesveidu, par kādu iepriekš pat nespēju sapņot, un tiku atalgots ar dievišķu sirdsapziņas mieru. Bet laiks notrulināja manu raižu asumu, mierīga sirdsapziņa kļuva par kaut ko ierastu, un mani sāka mocīt ilgpilnas vēlmes, gluži it kā Haids censtos izlauzties, un, visbeidzot, gara vājuma brīdī es atkal sajaucu un izdzēru maģisko dzērienu.

Dzērājs, izlēmis atbrīvoties no sava lāsta, tikai retumis patiesi nodrebēs no domas par briesmām, kādām sevi pakļauj, nokļūstot fiziskā trulumā. Tāpat arī es, pastāvīgi apdomājot savu stāvokli, tomēr ar nelielu vieglprātību attiecos pret absolūtu morāles notrulināšanos un neremdināmā ļaunuma alkām, kas veidoja Edvarda Haida galvenās iezīmes. Bet tieši tās arī piesaistīja manu sodu. Mans sātans pārāk ilgi bija ieslodzīts, un tas izlauzās rēkdams. Vēl neizdzēris savu dziru, sajutu nevaldāmu un naidpilnu vēlmi darīt ļaunu. Acīmredzot tieši tāpēc mana nelaimīgā upura pieklājīgā runa sacēla manā dvēselē aizkaitinājuma vētru; Dievs mans liecinieks, neviens garīgi vesels cilvēks nespētu paveikt tamlīdzīgu noziegumu tik niecīga iemesla dēļ; es izdarīju pirmo sitienu to pašu jūtu ietekmē, kuras liek mazam bērnam lauzt rotaļlietas. Es labprātīgi atbrīvojos no visiem pašsavaldīšanās instinktiem, kuri kārdinājumā pat sliktākajiem no mums ļauj saglabāt kaut ko no saprāta, bet man pat mazākais kārdinājums nozīmēja kritienu.

Acumirklī manī pamodās un sāka plosīties elles gars. Ļauna prieka ekstāzē es situ un kropļoju bezpalīdzīgo ķermeni, no katra sitiena guvu baudu, un tikai tad, kad mani pārņēma nogurums, pēkšņi, pašā neprāta karstumā, sajutu sirdī ledainas šausmas. Migla izklīda, sapratu, ka man draud nāve, un es bēgu no nozieguma vietas, vienlaikus līksmojot un drebot, apmierinātās ļaunuma alkas mani pildīja ar prieku, bet mīlestība pret dzīvi bija uzvilkta kā vijoles stīga. Es steidzos uz Soho un drošības labad iznīcināju dokumentus, kas tur glabājās; pēc tam atkal izgāju lukturu apgaismotajā ielā, joprojām tajā pašā divējādajā noskaņojumā ar baudu apdomāju savu noziegumu un tos, kurus vēl tikai veikšu nākotnē, reizē turpinot steidzīgi iet un ieklausīties, vai man aiz muguras jau nav sadzirdami atriebēja soļi. Haids priecīgi dungoja, pagatavodams dzērienu, kuru izdzēra par godu nogalinātajam. Bet nepaspēja norimt pārvēršanās sāpes, kā Henrijs Džekils, lejot pazemīgas nožēlas asaras, nokrita ceļos un lūgšanā izstiepa rokas pret debesīm. Pašapmāna plīvurs bija pārplēsts no augšas līdz pašai apakšai. Manu acu priekšā aizslīdēja visa dzīve, es no jauna pārdzīvoju bērnības dienas, kad pastaigājos, turoties pie tēva rokas, pašaizliedzīga darba gadus slimnieku un cietēju labā un atkal, un atkal, ar to pašu nerealitātes sajūtu, atgriezos pie šā nolādētā vakara šausmām. Es vēlējos kliegt, centos ar asarām un lūgšanām aizdzīt šausminošās ainas un skaņas, ar kurām mani baroja atmiņa, bet pretīgais grēks turpināja lūkoties manā dvēselē. Nožēlas mokām beidzot apklustot, sāka rasties prieks. Viss bija izlemts! Kopš šā brīža par Haidu vairs nevarēja būt ne runas, man gribot negribot bija jāsamierinās ar manas būtības labāko pusi. Ak, kā es priecājos! Ar kādu patiesu samierināšanos atkal pieņēmu dabiskās dzīves ierobežojumus! Ar kādu patiesu novēršanos aizvēru liktenīgās durvis, kuras tik bieži biju iepriekš lietojis, un ar papēdi salauzu atslēgu!

Nākamajā dienā uzzināju, ka slepkavībai ir liecinieks, ka Haida vaina ir neapstrīdami pierādīta un ka nogalinātais bija pazīstams un sabiedrībā cienījams cilvēks. Tas nebija noziegums vien, tas bija traģisks neprāts. Man šķiet, es nopriecājos — nopriecājos par to, ka bailes no ešafota tagad kļūs par manu labo nodomu drošu balstu un aizsargu. Džekils turpmāk būs mans cietoksnis: atliek vien Haidam kaut uz mirkli parādīties ārpusē, un visu cilvēku rokas izstiepsies, lai to notvertu un nodotu nāvei.

Es izlēmu, ka mana nākotne pārvērtīsies par pagātnes izpirkumu, un varu teikt bez lielības, ka šis lēmums nesa arī augļus. Jūs zināt, cik cītīgi es pagājušā gada pēdējos mēnešos centos remdēt citu ciešanas un vajadzības; zināt, ka es daudz izdarīju citu labā, bet manas paša dienas aizritēja mierīgas, gandrīz laimīgas. Man neapnika šī noderīgā un tīrā dzīve, tieši pretēji, ar katru dienu tā nesa aizvien vairāk prieka; bet dvēseles divējādā daba joprojām palika mans lāsts, un, kad pirmais nožēlas asums notrulinājās, manas dabas zemākā puse, kuru tik ilgi biju lolojis un pavisam nesen apspiedis un iekalis važās, sāka dusmu pilna dumpoties un pieprasīt atbrīvošanu. Taču man pat prātā nenāca augšāmcelt Haidu, jau doma vien par to mani iedzina paniskās šausmās! Nē, nē, tomēr kārdinājumam apmānīt savu sirdsapziņu es padevos, kā vienkāršs, slepens grēcinieks nenoturējos tam pretī.

Visam reiz pienāk beigas; piepildās pat ietilpīgākais kauss; un šī nelielā piekāpšanās manam ļaunajam sākumam izrādījās pēdējais salmiņš, kas neatgriezeniski iznīcināja dvēseles līdzsvaru. Bet es pat nesajutu uztraukumu! Šis kritiens man šķita dabisks — kā atgriešanās tajās dienās, kad vēl nebiju izdarījis savu atklājumu. Bija skaista janvāra diena, pelēka no izkusušā sniega, bet skaidra un bez mākoņiem, Redženta parks sanēja ziemas čaloņā un smaržoja pavasara aromātos. Es sēdēju uz saules apspīdēta soliņa, zvērs manī aplaizīja atmiņu kauliņus, garīgais sākums snauda, solot nožēlu vēlāk. "Beigu beigās," es domāju, "ar ko esmu sliktāks par maniem tuvākajiem?" Pasmaidīju, salīdzinot sevi ar citiem cilvēkiem, samērojot savu labdara darbu ar viņu vienaldzību un slinkumu. Un, lūk, brīdī, kad manā galvā dzima šī godkārīgā doma, ķermenis pēkšņi nodrebēja, es sajutu mokošu nelabumu un ledainas trīsas. Tad tās pārgāja, iestājās vājums, bet atguvies manīju, ka manu domu raksturs mainās, arī iepriekšējo noskaņu nomaina izaicinoša drosme, nicinājums pret briesmām un cilvēcisko pienākumu. Es palūkojos uz sevi un ieraudzīju, ka apģērbs karājas kā maiss, ka roka, kas atradās uz ceļgala, kļuvusi dzīslaina un vāja. Atkal biju pārvērties par Edvardu Haidu. Vēl mirkli iepriekš atrados pilnīgā drošībā, mani ieskāva cieņa, bagātība, mīlestība, un mājās mani gaidīja pusdienām klāts galds, bet tagad es biju kļuvis par izraidīto, par bezpajumtnieku, biju meklēts noziedznieks un karātavu medījums.

Prāts aptumšojās, tomēr palika man uzticīgs. Es arī iepriekš vairākkārt biju pamanījis, ka otrajā veidolā manas spējas krasi saasinās, bet gars iegūst jaunu dziļumu. Lūk, kāpēc tur, kur Džekils, iespējams, būtu gājis bojā, Haids atrada izeju. Tinktūra un pulverīši bija paslēpti manā kabinetā, vienā skapja atvilktnē: kā pie tiem tikt? Šo uzdevumu mēģināju atrisināt, satvēris deniņus plaukstās. Laboratorijas durvis pats biju aizvēris uz visiem laikiem. Ja es mēģinātu ieiet cauri mājai, paša kalpi mani aizsūtītu uz karātavām. Es sapratu, ka man ir jāizmanto starpnieka pakalpojumi, un apstādināju savu izvēli pie Leņjona. Bet kā viņu satikt? Kā pārliecināt? Pieņemsim, pat ja man izdotos izvairīties no aresta uz ielas, vai viņš mani pieņemtu? Bet, ja pieņems, tad kā nezināmais un nepatīkamais apmeklētājs spēs pārliecināt slaveno ārstu apmeklēt viņa kolēģa doktora Džekila kabinetu? Tad pēkšņi atcerējos, ka manī taču ir kas saglabājies no iepriekšējās personības — rokraksts; šī dzirksts, uzliesmojusi spožās liesmās, izgaismoja visu manu turpmāko ceļu no sākuma līdz beigām.

Cik spēdams, sakārtoju savu apģērbu, pasaucu ormani un minēju viesnīcas adresi Portlandes ielā, kuras nosaukumu biju netīšām iegaumējis. Paraudzījies uz mani (izskatījos es tiešām dīvaini, kaut arī šī neveiklā maskarāde slēpa traģēdiju), ormanis nespēja apvaldīt smīnu. Mani pārņēma ellišķīgas dusmas, un es sāku griezt zobus, par laimi viņam, smīns vienā mirklī izzuda no sejas, taču par vēl lielāku laimi man, jo pēc sekundes es jau būtu norāvis viņu no bukas. Ieejot viesnīcā, paraudzījos visapkārt ar tik dusmīgu skatienu, ka apkalpotāji nodrebēja: pat neuzdrošinoties apmainīties skatieniem, viņi pakļāvīgi uzklausīja manus rīkojumus, pavadīja uz atsevišķu numuru un atnesa rakstāmpiederumus. Haids, kuram draudēja nāve, man bija kas jauns, viņam mieru nelika nerimstošs trakums, viņš bija gatavs nogalināt un alka nodarīt sāpes. Tomēr saglabāja saprātu. Ar milzīgu gribasspēku apspiedis savu niknumu, viņš uzrakstīja divas ārkārtīgi svarīgas vēstules Leņjonam un Pūlam un pavēlēja tās nosūtīt kā ierakstītas, lai iegūtu neapstrīdamu pierādījumu, ka tās tiešām ir nosūtītas. Pēc tam viņš līdz vēlai naktij nosēdēja pie kamīna savā viesnīcas numurā, graužot nagus; tur arī vienatnē ar savām bailēm ieturēja pusdienas, un viesmīlis drebēja un bālēja no viņa skatiena; iestājoties naktij, viņš aizbrauca, aizmirsies aizklātajā ekipāžā, un pavēlēja kučierim vadāt pa ielām bez jebkāda mērķa. "Viņš", saku, jo nespēju uzrakstīt "es". Šajā elles izdzimumā nebija nekā cilvēcīga, viņa dvēselē dzīvoja un mutuļoja vienīgi naids un bailes. Pašā vakarā, baidoties, ka ormanis nekļūst aizdomīgs, beidzot atlaida ekipāžu un tālāk devās ar kājām, tērpies apģērbā, kas bija par lielu un piesaistīja visu garāmgājēju uzmanību. Viņš, uztraukuma dzīts, steidzīgi soļoja, kaut ko murminot pie sevis, nogriezās tukšās ieliņās un skaitīja minūtes, kuras vēl bija atlikušas līdz pusnaktij. Vienu reizi viņu apstādināja kāda sieviete, kura, šķiet, pārdeva sērkociņus. Viņš iesita svešajai pa seju, un viņa aizbēga.

Kad Leņjona kabinetā es pārvērtos par sevi, senā drauga šausmas, iespējams, mani aizkustināja, bet precīzi to apgalvot nevaru, jo tas bija tikai piliens tajā šausmu un riebuma jūrā, ar kuru es tagad atskatos uz šīm stundām. Liktenīgā pārvērtība bija notikusi. Mani vairs nebaidīja karātavas, bet gan tas, ka es nekad vairs neatbrīvošos no Haida veidola. Leņjona pārmetumus uzklausīju kā miglā un kā miglā atgriezos mājās un devos gulēt. Pavisam sagrauts pēc dienā piedzīvotā uztraukuma, aizmigu smaga, neiztraucējama miega, un pat mokošie murgi nespēja to pārtraukt. No rīta pamodos izvārdzis, ar izmocītu dvēseli, bet uzmundrināts. Es joprojām ienīdu un baidījos no zvēra, kurš manī snauda, neaizmiršu arī nāvējošās briesmas, ko biju piedzīvojis iepriekšējā dienā, bet tagad atrados savās mājās, līdzās saviem pulverīšiem, un prieks, kas mani pārņēma, domājot par brīnumaino izglābšanos, gandrīz līdzinājās cerībai.

Pēc brokastīm es nesteidzīgi pastaigājos pagalmā, ar baudu ieelpojot rīta auksto gaisu, kad pēkšņi mani atkal pārņēma neaprakstāmi drebuli, kas vēstīja par pārvērtībām, es tik tikko paspēju paslēpties kabinetā, kad mani jau smacēja Haida karstās un ledainās kaislības. Šoreiz, lai atgūtu sevi, bija nepieciešama dubultdeva, taču — ak vai! — pēc sešām stundām, kad sēdēju pie kamīna, skumji raugoties ugunī, atkal sajutu pazīstamās spazmas un man atkal vajadzēja ķerties pie pulverīšiem. īsāk runājot, kopš šīs dienas man saglabāt Džekila veidolu izdevās tikai ar nemitīgām pūlēm un vienīgi ar preparāta palīdzību. Jebkurā diennakts stundā manu ķermeni varēja pārņemt liktenīgās trīsas, bet atlika vien aizmigt vai pat iesnausties krēslā, kad pamodos kā Haids. Šī mūžīgā, neizbēgamā gaidīšana un bezmiegs, kuram tagad biju sevi nolēmis — es pat nevarēju iedomāties, ka cilvēks spēj palikt nomodā tik ilgi! —, pārvērta mani, Džekilu, par mocekli, par drudža iztukšotu radījumu ar nespēcīgu garu un ķermeni, un tikai vienas domas pārņemtu — ārprātīgi baidoties no sava dvīņa. Ikreiz, kad aizmigu vai beidzās preparāta iedarbība, es gandrīz bez pārejas (ar katru dienu pārvērtību spazmas mazinājās) kļuvu par īpašnieku iztēlei, kas bija pilna šausminošu tēlu, dvēselei, kas dega nepamatotā naidā, un ķermenim, kas šķita pārāk trausls, lai iemiesotu sevī tik lielu dzīves enerģiju. Haids ieguva spēku tik lielā mērā, kādā Džekils to zaudēja. Un naids, kas tos šķīra, tagad bija vienāds abās pusēs. Džekilam to radīja pašsaglabāšanās instinkts. Tagad viņš pilnībā bija iepazinis tā radījuma kroplību, kurš paralizēja daļu viņa apziņas un kuram vajadzēja kļūt par tās mantinieku pēc viņa nāves. Haids, par spīti visai savai dzīvības enerģijai, šķita esam ne tikai elles izdzimums, bet arī organiskajai pasaulei nepiederīgs. Tieši tas arī bija šausmīgākais: elles gļotām piemita balss, un tās kliedza, amorfie pelni kustējās un grēkoja, bet mirušais un aprises zaudējušais ieguva dzīvības funkcijas. Šis dumpīgais riebums viņam bija tuvāks par sievu, neatņemamāks par acīm, tas slēpās paša ķermenī kā būrī, viņš dzirdēja tā kurlo rūkšanu, juta, kā tas laužas uz āru, vājuma brīžos vai miega aizsegā gūstot virsroku un izstumjot no dzīves. Haida naids pret Džekilu atšķīrās. Bailes no karātavām pastāvīgi mudināja viņu veikt īslaicīgas pašnāvības un atgriezties pakļautās sastāvdaļas stāvoklī, zaudējot personības statusu; šī nepieciešamība šķita pretīga, pretīgas likās arī vaimanas, kurām tagad nodevās Džekils, bet tracināja Džekila riebums pret viņu. Tāpēc viņš ar mērkaķa ļaunumu nodarīja man visādas nekrietnības: manā rokrakstā atstāja neķītras piezīmes uz manu grāmatu lappušu malām, dedzināja manas vēstules, iznīcināja tēva portretu, un tikai nāves bailes viņu atturēja no tā, lai piesauktu sev nāvi un es ietu bojā kopā ar viņu. Taču Haida mīlestība pret dzīvi pārsteidza! Teikšu vēl vairāk: es nodrebu riebumā, vien iedomājoties visu, bet, kad atceros, cik ļoti viņš tvērās pie dzīvības un cik ļoti baidījās no manas varas nogalināt viņu pašnāvībā, es sāku izjust žēlumu.

Turpināt šo aprakstu nav jēgas, un manas stundas arī ir skaitītas. Nevienam vēl nav gadījies izjust tādas ciešanas, tāpēc, lai pietiek ar šīm. Tomēr ieradums nesa, nē, nejau šo ciešanu atvieglojumu, bet gan tādu kā dvēseles aprepējumu, izmisuma notrulinājumu, un šis sods varēja ilgt vēl daudzus gadus, ja vien nebūtu nācis pēdējais trieciens, kurš neatgriezeniski atņēma manu veidolu un raksturu. Sāls krājumi, kas nebija atjaunoti kopš pirmā eksperimenta laikiem, sāka izsīkt. Es aizsūtīju to nopirkt, samaisīju dzērienu, šķidrums sāka vārīties, krāsa mainījās, bet nākamā reakcija nenotika; es to izdzēru, bet sastāvs neiedarbojās. Pūls izstāstīs jums, kā es viņam liku pārmeklēt visas Londonas aptiekas, bet velti, un tagad es nešaubos, ka iepriekš manā rīcībā nonākušais sāls bija ar kādu piejaukumu, un tieši šī nezināmā viela piešķīra spēku dzirai.

Kopš tā brīža ir pagājusi aptuveni nedēļa, šo paskaidrojumu es rakstu sava pēdējā agrāk iegādātā pulverīša iedarbībā. Ja nenotiks brīnums, tad Henrijs Džekils pēdējo reizi domā kā Henrijs Džekils un pēdējo reizi spogulī redz savu seju (ak vai, līdz nepazīšanai mainījušos!). Es vairs neuzdrošinos kavēties ar vēstules nobeigumu, līdz šim to ir izdevies saglabāt tikai lielākas piesardzības un veiksmes dēļ. Ja pārvēršanās mani pārsteigs vēl rakstot, Haids to saplēsīs mazos gabaliņos, bet, ja es paspēšu to paslēpt, Haida neiedomājamais egoisms un rūpes par pašreizējo stāvokli var vēstuli izglābt no viņa neizmērojamā naida. Jā, pār mums abiem guļošais lāsts jau mainījis un sagrāvis arī viņu. Pēc pusstundas, kad es atkal, nu jau uz visiem laikiem, pārvērtīšos šajā nīstamajā būtnē, es zinu, ka trīcot un raudot sēdēšu krēslā vai, sasprindzinājis dzirdi, izbiedēts, neremdināmi soļošu pa kabinetu (manu pēdējo patvērumu uz zemes) un gaidīšu, gaidīšu izdzirdam skaņas, kas liecinās par beigām. Vai Haids mirs uz ešafota? Vai pēdējā mirklī viņam pietiks drosmes atbrīvot sevi no šā likteņa? Tas zināms tikai Dievam, bet man tas nenozīmē neko: manas īstās nāves brīdis jau ir pienācis, turpmākais attieksies uz viņu, nevis mani. Tagad, nolicis spalvu, es aizzīmogošu savu grēksūdzi un ar to beigšu nelaimīgā Henrija Džekila dzīvi.

SATURS

Durvju stāsts

Mistera Haida meklēšana

Doktors Džekils bija mierīgs

Kerjū slepkavības lieta

Atgadījums ar vēstuli

Atgadījums ar doktoru Leņjonu

Atgadījums pie loga

Pēdējā nakts

Doktora Leņjona vēstule

Doktora Džekila ziņojums

Robert Louis Stevenson STRANGE CASE OF DR JEKYLL AND MR HYDE

Translation copyright © 2013

No angļu valodas tulkojusi Māra Kaļva Mākslinieks Valdis Villerušs

Atbildīgā redaktore Anna Pavlovska Literārā redaktore Inta Kārkliņa Tehniskā redaktore Irēna Soide Korektore Brigita Šoriņa Maketētāja Margarita Stoka

UDK 821.111-31 St 487

© SIA"J.L.V." izdevums latviešu valodā

© Māra Kaļva, tulkojums latviešu valodā

© Valdis Villerušs, vāka mākslinieciskais noformējums

ISBN 978-9934-11-335-2

www.jumava.lv www.gramata24.lv

Izdevējs — SIA"J.L.V", Dzirnavu ielā 73, Rīgā, LV-1011 Iespiests SIA "Tipogrāfija Ogrē", Brīvības ielā 31, Ogrē, LV-5001

Content

Stīvensons Roberts Luiss Doktora Džekila un mistera Haida dīvainais stāsts

DURVJU STĀSTS

MISTERA HAIDA MEKLĒŠANA

DOKTORS DŽEKILS BIJA MIERĪGS

KERJŪ SLEPKAVĪBAS LIETA

ATGADĪJUMS AR VĒSTULI

ATGADĪJUMS AR DOKTORU LEŅJONU

ATGADĪJUMS PIE LOGA

PĒDĒJĀ NAKTS

DOKTORA DŽEKILA ZIŅOJUMS

SATURS