Rovinskis Viljams

Dumpīgais kuģis

Viljams Rovinskis

DUMPĪGAIS KUĢIS

Stāsts

.

Pirmā nodaļa PĒC MAIZESKOKIEM

«Lielbritānijas un Īrijas virsadmirāļa vietnieki leitnantam Viljamam Blajam, viņa Majestātes karakuģa «Bounty» komandierim Spithedā.

Uzklausot ziņojumu, ko iesnieguši tirgotāji un plantatori, kuriem ir uzņēmumi Viņa Majestātei piederošajās Rietumu salās un kuri aizrāda, ka maizeskoku ievešana dotu lielu labumu, proti, noderētu minēto salu iemītniekiem uzturā, karalis nolēmis attiecīgi rīkoties, lai iegūtu noteiktu daudzumu šo koku un nogādātu tos Vestindijā. Tālab kuģis, kura komandieris Jūs esat, atbilstoši šim nolūkam tiek aptakelēts un tanī iekrauts pārtikas aizgāds, kā arīdzan viss nepieciešamais, lai uzglabātu tādu skaitu augšminēto koku, kāds spēj tajā ietilpt. Tagad pēc karaļa vēlēšanās, ko mums paudis valsts sekretārs milords Sidnejs, Jums nākas, izmantojot pirmo ceļavēju, izbraukt ar Jums uzticēto kuģi jūrā un, cik vien ātri iespējams, doties apkārt Hornas ragam uz Biedrības salām, kas atrodas Dienvidu okeānā 18° dienvidu platumā un aptuveni 210° garumā rietumos no Griničas meridiāna, kur atbilstoši kapteiņa Kuka ziņojumam [1] maizeskoki augot lielā vairumā.

Ieradušies minētajās salās un iekrāvuši kuģī vajadzīgo daudzumu maizeskoku, Jūs pēc tam dosieties caur Indevra1 jūras šaurumu (kas atdala Jaunholandi [2] no Jaungvinejas) uz Prinča salu3.

No Prinča salas Jūs uzņemsiet kursu gar Labās Cerības ragu uz Vestindiju un pusi maizeskoku nodo- siet Sentvinsentas Karaliskajā botāniskajā dārzā. Pēc tam brauksiet uz Jamaiku un atlikušos maizeskokus nodosiet valdības pilnvarotajam šajā salā. Tur papildi* nāsiet apkalpi, iekrausiet tālākajam ceļam nepieciešamo pārtikas krājumu un pēc iespējās drīzāk atgriezīsieties. Anglijā. Pietauvojies Spithedā, Jūs nekavējoties ziņosiet par savu ierašanos mūsu sekretāram un sniegsiet viņam atskaiti par braucienu.

1787. gada 20. novembrī ar mūsu parakstiem apliecināts:

' Havs

Čārlzs BretS * Ričards Hopkinss

D. Levensons-Hauerss,

Pēc viņu gaišību Admiralitātes lordu pavēles

P. Stivenss.

Sī pavēle, apstiprināta ar Admiralitātes lielo zīmogu* sasniedza Spithedas ostu 24. novembrī. Tā paša mēneša 29. datumā, par spīti nelabvēlīgajam laikam, slūpe* «Bounty» pacēla enkuru. Taču visi pūliņi iebraukt Lamanšā bija nesekmīgi: pretvējš aizvien dzina kuģi atpakaļ uz Spithedu.

Ziemas tuvošanās viesa leitnantā Blajā bažas, ka viņam neizdosies savlaicīgi apbraukt Hornas ragu. Tāpēc viņš lūdza Admiralitātei atļauju, lai vajadzības gadījumā varētu novirzīties no sākotnēji norādītā maršruta un doties uz Taiti pa apkārtceļu — gar Labās Cerības ragu.

18. decembrī tāda atļauja tika saņemta, bet 23. datumā sāka pūst ceļavējš un nesa kuģi jūrā, projām no Anglijas krastiem.

«Bounty» nebija liels; tas vairāk atgādināja parastu barkasu, nevis tālbraucēju kuģi. Tā tilpums bija tikai 220 tonnas, garums —30 metri, platums —8 metri; augstums, rēķinot no ķīļa līdz lielajai lūkai, nepārsniedza četrus metrus. Zem klāja starp virsnieku kajītēm un kambīzi atradās īpaši ierīkota telpa ar caurumiem grīdā un kubliem maizeskokiem. Sī telpa aizņēma visu brīvo platību. Uz kuģīša burtiski nebija, kur apgriezties.

Un tomēr šai nedrošajai riekstu čaumalai piemita lieliskas navigācijas īpašības. Tieši tāda tipa kuģiem — viegliem, ātriem, kustīgiem un veikliem —, nevis lielajiem trīsklāju līnijkuģiem Anglijai jāpateicas par savu varenību uz jūras. Sīs varenības pamati tika likti jau karalienes Elizabetes laikā un pilnīgi nostiprinājās pēc Olivera Kromvela izdotā Navigācijas akta. Vienīgi ārkārtējas nepieciešamības gadījumā angļu jūrnieki uzdrošinājās iesaistīties lielās kaujās, kad veselu eskadru liktenis bija atkarīgs no kāda veiksmīga vai neveiksmīga manevra. Parasti viņi deva priekšroku negaidītiem uzbrukumiem un, ilgstoši apdraudēdami pretinieka aizjūras tirdzniecības ceļus, izpostīdami un izlaupīdami tā kolonijas, pamazām radīja savai valstij privileģētu stāvokli visās pasaules daļās. Daudzi slaveni XVI — XVIII gadsimta jūrasbraucēji — Dreiks, Dampīrs, Deiviss un citi, kuri krietni veicināja savas dzimtenes koloniālo varenību, patiesībā bija pirāti, kas kuģoja zem nacionālā karoga, vai — kā viņus vēl sauca — «kaperi». «Bounty» komandieris pēc savas noslieces varētu kļūt par veiksmīgu pirātu, ja vien viņa dotības nebūtu tikpat noderīgas arī britu kara flotē.

Leitnants Blajs bija trīsdesmit trīs gadus vecs. Viņš bija dzimis Kornvolā un bija senas turienes dzimtas atvase, taču viņš bija jaunākais dēls, bet nepielūdzamais angļu majorāta likums visu tēva mantojumu piešķir pirmdzimtajam. Tāpēc Viljams Blajs bija spiests dienēt karaļa flotē.

Kuģodams no četrpadsmit gadu vecuma, viņš izgāja skarbu skolu, kas norūdīja un nocietināja jaunekļa raksturu, taču arī padarīja viņu par pirmklasīgu jūrnieku. Navigāciju viņš apguva pie lieliska skolotāja — slavenā kapteiņa Kuka. Sava trešā pasaules ceļojuma laikā Kuks palīdzēja viņam spert pirmos soļus jūrniecībā. Tomēr atšķirībā no Kuka, kas bija cilvēks no tautas, Blajs arī dienestā palika aristokrātu pārstāvis. Savas kastas cilvēku vidū viņš bija jauks, laipns, nosvērts, dažreiz pat pievilcīgs. Taču dienēt viņa vadībā bija grūti. Vienmēr un visur Blajs prasīja aklu paklausību; viņš vēlējās, lai padotie būtu kā automāti, kam nav ne savas gribas, ne pat sīku cilvēcisku vājību. Izdzirdējis mazāko iebildumu, Blajs kļuva despotisks, kašķīgs un salti cietsirdīgs. Viņš neatzina kompromisus, nekad ne no kā neatteicās, visā pilnībā izmantoja to absolūto varu, kas viņam ar likumu bija uzticēta.

XVIII gadsimta angļu matrožus priekšnieku stingrība nevarēja nedz iebaidīt, nedz pārsteigt. Pie stingrības un pat pie cietsirdības viņi bija pieraduši, jo neko citu nepazina. Disciplīna bija barga, un to uzturēja ar barbariskām metodēm. Galvenais disciplinārās ietekmēšanas līdzeklis bija «kaķis»— deviņastu pletne, kas jo bieži dancoja pa matrožu mugurām. Turklāt komandierim bija tiesības nepaklausīgos iekalt važās, ieslodzīt tos uz vairākiem mēnešiem tumšā un smacīgā tilpnē, bet klajas nepaklausības gadījumā viņš varēja pakārt jebkuru no saviem padotajiem pie kuģa lielās rājas. Tādas tiesības bija visiem flotes komandieriem, un gandrīz ikviens tās labprāt izmantoja. Taču Blajam bez parastās stingrības piemita vēl trula nežēlība, un brīžiem, vērojot citu cilvēku ciešanas, viņu pārņēma pat tīri sadistiska tīksme. «Bounty» matroži instinktīvi juta, ka kuģa komandieris uzskata viņus par zemākas sugas radījumiem. Virsniekus Blajs mocīja ar nemitīgu pieka- sīšanos, kas dažkārt izpaudās pat rupji apvainojošā formā.

Jā, «Bounty» komandai bija pamats būt neapmierinātai ar savu komandieri, bet leitnants Blajs savukārt varēja uzskatīt, ka šie ļaudis visai maz atbilst tam priekšstatam par nevainojamu jūrnieku, kāds viņam bija izveidojies, dienējot uz citiem Viņa Majestātes kuģiem. Pirmām kārtām matroži. .. Matroži, protams, nebija ne sliktāki, ne arī labāki par citiem jūrniekiem toreizējā angļu flotē. Kad slūpe «Bounty» tika Deptfor- das dokā sagatavota tālajam ceļam, uz tās savāca matrožus no citiem kuģiem, turklāt, kā tas parasti notiek, to komandieri centās tikt vaļā no pašiem nedisciplinētākajiem un nelabojamākajiem vīriem. Vissliktākā reputācija bija matrožiem Makojam un Kintalam. Tie bija nelabojami pļēguri, trakuļi un kaušļi, pieraduši pie mežonīgiem kautiņiem un nažu cīņām ostas krogos. Pārējie bija mazliet mierīgāki. Taču viņi dienēja nelabprāt, bija sagaidāms, ka pirmajā izdevīgajā brīdī ikviens no viņiem centīsies aizbēgt. Citādi nemaz nevarēja būt tai vervēšanas sistēmā, kas tika izmantota britu flotē.

Matroži saņēma ubaga grašus, bet disciplīna bija stingrāka un dienests krietni grūtāks nekā uz tirdzniecības kuģiem. Tādēļ jūras kara resoram bija pilnīgi neiespējami savākt pietiekamu skaitu brīvprātīgo. Vervētāji bija spiesti izdomāt visādas viltības. Parasti viņi centās iepazīties ar kāda tirdzniecības kuģa matrožiem, kuri uzdzīvoja lētā krodziņā, izmaksāja viņiem, piedzirdīja līdz nemaņai un izdevīgā brīdī lika parakstīt līgumu, kas pakļāva viņus uz vairākiem gadiem. Bet, tā kā tamlīdzīgi stiķi ne vienmēr izdevās, tad beigu beigās britu jūrniecn bas varasvīri sāka likt lietā daudz vienkāršāku un rupjāku paņēmienu: bruņota matrožu grupa ieradās ostas pilsētā, aplenca veselu kvartālu un ar varu aizturēja gājējus, kuri pēc izskata likās piemēroti jūrnieka darbam. Protams, jaunie džentlmeņi ar pūderētām bizēm varēja iet savu ceļu, bet vienkāršie ļaudis, it īpaši laivinieki, zvejnieki un ostas krāvēji, tika saņemti ciet bez mazākās žēlastības. Viņus notrieca no kājām, mežonīgi sita un sasietus aizveda uz kuģi. Līdzko tāds rekrūtis pret paša gribu nokļuva uz klāja, visi viņa protesti bija veltīgi. Nelaimīgo ierakstīja sarakstā, un viņš, ar bargiem kriminālsodiem iebaidīts, kļuva par matrozi un bija spiests sākt ilggadīgu dienestu.

Iedīgļi šai sistēmai, kas krāšņi uzplauka mazliet vēlāk, kad kari ar Franciju piespieda krietni palielināt kara flotes sastāvu, radās XVIII gadsimta 80. gados un jau toreiz deva neizbēgamus augļus: matroži bija neapmierināti. Katrs karakuģis tajos laikos atgādināja pulvera mucu, kura ik mirkli varēja eksplodēt no nejauši iekritušas dzirksteles.

Leitnants Blajs nebaidījās no matrožu kurnēšanas, bet doma, ka iespējams dumpis, viņam droši vien pat prātā neienāca. Viņš cieši ticēja deviņastu pletnes audzinošajai iedarbībai un bija pārliecināts, ka izlaidušos apkalpi ar laiku izdosies apvaldīt. Blajs, sev par nelaimi, bija slikts psihologs. Viņš nezināja, ka cilvēku pacietībai ir robeža, kuru nedrīkst pārkāpt neviens, pat britu karakuģa komandieris. Taču «Bounty» apkalpē nebija vīra, kas spētu Blaju apstādināt vai vismaz ietekmēt. Pret stūrmani un vienu no stūrmaņa palīgiem komandieris izturējās stingri oficiāli — kā jau pret cilvēkiem, kas nepiederēja pie viņa aprindām. Otrs stūrmaņa palīgs — Fletčers Kristjens — bija cēlies no sīkiem muižniekiem. Viņa vecākais brālis bija pazīstams zinātnieks, teoloģijas profesors. Klusajam, domīga* jam, skumjajam un ļoti delikātajam Fletčeram Kristje- nam bija jūtīga sirds — angļu flotes virsniekam neparasta īpašība —, un, kas bija vēl neparastāk, viņš patiesi cilvēcīgi izturējās pret komandu. Sīs viņa simpātiskās īpašības Viljams Blajs vērtēja kā nožēlojamu vājību, kas nav braša jūrnieka cienīga. Viņš allaž izteica Ķristjenām rājienus, indīga sarkasma pilnus aizrādījumus, kas sāpīgi aizskāra jaunā cilvēka patmīlību.

Pārējie apkalpes locekļi bargā komandiera priekšā neiedrošinājās ne iepīkstēties. Pieci mičmaņi, kuriem brauciens ar «Bounty» bija pirmais mūžā, šķita vēl gandrīz bērni: vecākajam no viņiem bija tikai astoņpadsmit gadi. Kuģa rakstvedis Semjuels klusēja un turējās savrup. Botāniķis Deivids Nelsons un dārznieks Brauns, kuri piedalījās ekspedīcijā, lai gādātu par maizeskoku labāku pārvešanu, nebija vērā ņemami — kā jau civilisti. Par kanonieriem, kuģa galdniekiem, kvartīrmeistariem un bocmaņiem nebija ko runāt. Sie jaunākie komandieri bija tuvāki matrožiem nekā virsniekiem un baidījās no Blaja. Zināmu labvēlību leitnants parādīja vienīgi kuģa ārstam. Dažreiz naktīs, kadr izņemot sardzes virsnieku un stūrmani, visi gulēja, Viljams Blajs devās īsināt laiku pie daktera. Matroži, redzot uguni spīdam kajītes logā, čukstus teica, ka leitnants un dziednieks kopīgi plītē, iznīcinādami džinu, kas glabājās zem daktera kojas. Nav zināms, cik patiesas šīs valodas bija attiecībā uz Blaju, taču dakteris tiešām arvien biežāk sāka parādīties uz klāja krietni iedzēris.

Anglijas krīta kalni vēl nebija pilnīgi izzuduši aiz sīkā lietus plīvura, kad kuģī jau sabiezēja naida un neuzticības gaisotne.

Drīz pēc «Bounty» izbraukšanas jūrā sacēlās vētra, kas ilga trīs dienas. Milzīgi viļņi, nikni triekdamies pret kuģi, norāva ar ķēdi nostiprinātos rezerves mastus. Ūdens aizskaloja vairākas alus muciņas, kas bija piesietas uz klāja. Tad jauns vilnis pārvēlās pār bortu un tikko neaiznesa sev līdzi visas laivas. Ar milzīgām pūlēm, riskējot ar dzīvību, komandai izdevās tās paglābt un atkal piestiprināt savās vietās. Jūras ūdens iekļuva pat tilpnē, kur glabājās pārtika, un sabojāja lielu daļu sausiņu. Tomēr vējš pamazām aprima, jūra nomierinājās, un visu tālāko ceļu līdz Tenerifei pieturēto jās rāms laiks. 1788. gada 5. janvāra vakarā slūpe izmeta enkuru Santakrusas reidā. Te nācās dūšīgi pastrādāt, lai savestu kārtībā vētras krietni paplucināto kuģi. Turklāt Blajs cerēja Santakrusā papildināt pārtikas rezerves. Taču produktu cenas bija tik augstas, ka viņš uzskatīja par labāku atteikties no sava nodoma.

Tādējādi ilgā ceļa lielākajā daļā «Bounty» komanda bija spiesta pārtikt no izmirkušiem un sapelējušiem sausiņiem, kā arī no tārpainas sālītās gaļas, kas bija saņemta no Admiralitātes noliktavām. Tiesa, uz kuģa bija arī šādi tādi dzīvnieki. Taču drīz vien no tiem pie dzīvības palika tikai cūkas, jo aitas, zosis un vistas, neizturējušas grūto ceļu, nobeidzās.

10. janvārī slūpe atkal izbrauca jūrā. Pūta dienvidaustrumu vējš. Laiks bija labs. Bet, kad «Bounty» pabrauca garām Vēža tropam, sākās lietavas, bieži savilkās migla, uznāca arī vēja brāzmas.

Pirms 150 gadiem jūrasbrauciens ar karakuģi notika tādos apstākļos, kādus tagad var vērot vienīgi uz nelieliem zvejnieku barkasiem. Tā pati absolūtā atkarība no dabas untumiem, tā. pati mokoši lēnā gaita; atskanot trauksmei, tas pats sasprindzinājums un nogurdinošais darbs, kas mijas ar pilnīgu bezdarbību bezvēja laikā vai kad pūš mērens ceļavējš; tā pati nepieciešamība taupīt dzeramo ūdeni. Uz zvejas kuģiem gan nav un nevar būt tās sīkumainās un ārišķīgās disciplīnas, kas ar leitnanta Blaja pūliņiem bija nodibināta uz «Bounty» un sagandēja dzīvi četrdesmit cilvēkiem, kuri bija iesprostoti šaurā, nedaudz pāri par divsimt kvadrātmetru lielā telpā. Mokoši vienveidīgas cita aiz citas vilkās dienas. Noteiktās stundās allaž noskanēja zvans, kas karājās līdzās stūres ratam. Viena sardze nomainīja otru. Matroži gan uzvilka, gan nolaida buras. Vairāk nekā divus mēnešus pie apvāršņa nebija manama ne sīkākā sauszemes strēmelīte. Pretimbraucoši kuģi gadījās reti. Milzīgs ūdens tuksnesis, kuru jo bieži klāja migla, no visām pusēm apņēma slūpi. Debesīs traucās asa vēja dzīti, drūmi mākoņi. Aukstais lietus izmērcēja līdz ādai, izraisot saaukstēšanos un drudzi.

Matroži garlaikojās. Tikai netālu no Dienvidamerikas krastiem viņi atrada izklaidēšanos. Tur parādījās lieli albatrosu un fregatputnu bari, kas tiepīgi lidoja paralēli kuģa kursam. Matroži sāka medīt. Viņi uzkabināja ēsmu uz makšķeres āķa un, kad putns to satvēra, ar strauju kustību norāva medījumu uz klāja.

Ēšanai albatrosi diez ko nederēja: tie bija kārni, kaulaini un to gaļa smirdēja pēc zivīm. Taču kuģa ārsts ieteica putnus pirms kaušanas mazliet uzbarot. Tā bija veiksmīga doma. Fregatputni un albatrosi apvēlās, un beidzot to gaļa tapa tikpat maiga kā mājputniem. Tas deva iespēju nedaudz uzlabot ēdienkarti. Tomēr albat- rosu ķeršana drīz vien apnika. «Bounty» joprojām kuģoja uz dienvidrietumiem, taču nekādi nespēja apbraukt Hornas ragu.

Pirmoreiz signalizētājs ieraudzīja Ugunszemi marta vidū. Kopš tā laika bija pagājis vairāk nekā mēnesis. Pretvēji neatlaidīgi dzina kuģi uz austrumiem, un tas nevarēja iekļūt Klusajā okeānā. Komandas garastāvoklis krasi pasliktinājās. Virsnieki nervozēja un bija dusmīgi. Viņi kļuva vēl prasīgāki un nereti pretī dabūja dzirdēt rupjības. Tad Blajs nolēma parādīt stingrību. Reiz vecākais bocmanis pasūdzējās viņam par matrozi Kintalu. Nodarījums būtībā bija niecīgs, tomēr Blajs lika uzskaitīt vainīgajam divpadsmit sitienus ar deviņ- astu pletni.

Kintalu izģērba kailu līdz jostasvietai un piesēja pie fokmasta. Muskuļainais kvartīrmeistars paņēma rokā mokurīku. Gaisā iesvilpās «kaķa» astes, kuru galā bija svins. Jau pēc pirmajiem sitieniem pār Kintala muguru sāka plūst asinis. Pēc desmitā sitiena dūšīgais matrozis zaudēja samaņu. Tikai tad Blajs iežēlojās par viņu un lika atraisīt no masta.

Iespaids bija spēcīgs, taču gluži pretējs tam, uz kādu bija cerējis bargais priekšnieks. Arēji komanda it kā samierinājās, taču sirdīs gruzdēja naids. Turklāt matroži ievēroja, ka Fletčers Kristjens neatbalsta cietsirdīgo izrēķināšanos. Kopš šā brīža stūrmaņa palīgs matrožiem kļuva it kā tuvāks. Viņi arvien biežāk uzrunāja Kristjenu, un viņš labprāt ielaidās valodās.

Sevišķi ilgas pārrunas ritēja starp Kristjenu un matrozi, kas kuģa sarakstos bija reģistrēts kā Aleksandrs Smits. Diez vai tas bija viņa īstais vārds, jo vēlāk viņš sāka sevi dēvēt par Džonu Adamsu. Sajā cilvēkā bija kaut kas noslēpumains. Katrā ziņā ikviens, kas puslīdz apveltīts ar novērošanas spējām, noteikti pamanītu, ka prāta un audzināšanas ziņā viņš bija krietni vien pārāks par saviem biedriem. Turklāt viņš tika uzskatīts par disciplinētāko matrozi uz kuģa, nekad nesaņēma rājienus un sodus. Pat kašķīgais un netaisnīgais Blajs nevarēja viņam pārmest kaut vai mazāko kļūmi. Tomēr tieši šim visādā ziņā nevainojamajam matrozim pirmajam ienāca prātā doma atbrīvoties no ienīstā jūras kara disciplīnas jūga. Kaut pagaidām viņš savu nodomu nevienam neizpauda.

Pēc izskata Džonam Adamsam bija gadu trīsdesmit. Gara auguma, diezgan pilnīgs, gaišiem matiem un pareiziem sejaspantiem — viņš uz visiem atstāja pašu labāko iespaidu. Viņa izturēšanās bija mierīga, laipna un pašcieņas pilna. Biedru vidū viņš bija iemantojis autoritāti, lai gan nemaz netiecās pēc tās. Toties viņš visādā veidā centās izpelnīties Fletčera Kristjena labvēlību un uzticību.

20. aprīlī vējš pierima, un Blajam radās cerība, ka viņa kuģis beidzot varēs apbraukt Hornas ragu. Diemžēl cerība nepiepildījās tāpat kā iepriekšējās dienās: pēc pāris stundām uzpūta rietumu vējš un sākās šausmīga vētra.

Lai cik stūrgalvīgs bija leitnants Blajs, arī viņš beidzot saprata, ka nāksies atteikties no mēģinājuma nokļūt Klusajā okeānā pa īsāko ceļu. Veselu mēnesi viņš bija veltīgi lauzies uz rietumiem, cīnoties ar vējiem un pretvējiem. Gadalaiks tajos platuma grādos bija pats nelabvēlīgākais, un šķita veltīgi cerēt, ka laika apstākļi mainīsies. 22. aprīlī, konstatējis, ka kuģis ne par jūdzi nav tuvojies ilgotajam mērķim, komandieris beidzot pavēlēja mainīt kursu un doties uz austrumiem. Visa «Bounty» komanda atviegloti uzelpoja. Cilvēki bija pārguruši līdz nāvei, galīgi zaudējuši gan fiziskos, gan garīgos spēkus šajā četrdesmit dienu ilgajā, bezcerīgajā un veltīgajā cīņā ar stihiju.

Rietumu vēji bija apbrīnojami pastāvīgi, tādēļ Blajam nenācās nožēlot savu lēmumu. Brauciens noritēja sekmīgi, un tieši pēc mēneša, 22. maijā, divos pēc pusdienas pie apvāršņa parādījās Galdkalna raksturīgās aprises. Tā kā šai gadalaikā burukuģiem bija bīstami iebraukt Galdlīcī, Blajs lika nogriezties gar Labās Cerības ragu un izmest enkuru Simonsa līcī.

Dienvidāfrikas piekrastē, kas tolaik vēl bija Holandes koloniālais īpašums, «Bounty» nostāvēja trīsdesmit astoņas dienas. Vajadzēja par jaunu nodrīvēt kuģa korpusu, savest kārtībā buras un tauvas, kā ari papildi- ; nāt pārtikas krājumus. Botāniķis Nelsons šo izdevību izmantoja, lai Simonsa līcī iegādātos dažādu augu sēklas un dēstus, kurus viņš gribēja iestādīt Taiti un citās salās, pie kurām kuģis ceļā piestātu. Kamēr holandiešu namdari laboja «Bounty» apšuvi, komanda atpūtās un uzkrāja spēkus. 1.jūlijā četros pēc pusdienas «Bounty» pacēla enkuru, uzvilka buras un izbrauca jūrā.

Pirmajā nedēļā vēja virziens bija mainīgs, nereti dārdēja pērkons, plaiksnīja zibens un lija lietus. Bieži pār kuģi lielos baros pārlidoja jūras putni, bet, tiklīdz iegriezās ziemeļu vējš, tie drīz vien pazuda. Viņu atgriešanās parasti bija diezgan droša dienvidu vēja pazīme.

«Bounty*> visu laiku burāja uz austrumiem. 28. jūlijā tas pabrauca garām Senpola salai. Tuvākā pieturas vieta bija noteikta Vandīmena Zemē [3] .

Arī šajā ceļaposmā komandai nācās piedzīvot visādas nedienas. Vajadzēja cīnīties ar stiprām vētrām, bieži izmirkt līdz ādai un salt. Laiku pa laikam krita sniegs un krusa.

19. augustā pulksten divos komanda ar prieku ieraudzīja Kaiju klinti, kas atradās Vandīmena Zemē pie Dienvidaustrumu zemesraga.

Visu nākamo diertu kuģis veltīgi centās iebraukt Dēku līcī — nemitīgi pūta stiprs pretvējš. Tikai 21. augusta rītā izdevās tur iekļūt un aizvējā izmest enkuru.

Tika nolemts sagādāt dzeramo ūdeni un malku. Blajs laivā aizbrauca izpētīt līča piekrasti. Viņš atklāja, ka vislabākā vieta, lai izkāptu malā, ir salas rietumu krasts, kur paisums nebija tik stiprs kā citās vietās. Pārstaigājis mežiem apaugušo krastmalu, komandieris drīz vien ieraudzīja nelielu ezeru, kas atradās apmēram sešdesmit soļus no jūras.

Pievakarē Blajs atgriezās uz «Bounty». Nākamajā rītā, tiklīdz uzausa gaisma, daļa komandas Kristjena un kanoniera vadībā devās pēc ūdens un malkas.

Pārējie nodarbojās ar zveju —• labi kodās mencas.

Salā bija daudz dažādu putnu. Augstu debesīs lidoja ērgļi. Sur tur purvos varēja manīt gārņus spilgtā spalvu tērpā. Kokos sēdēja raibi papagaiļi. Jūrmalā lidoja un ķēra zivis sniegbaltas kaijas. Ezerā plunčājās meža pīles.

Koku ciršana un zāģēšana veicās ļoti ātri. Divu nedēļu laikā tika sagādāts pietiekams daudzums kurināmā.

Reiz matroži ieraudzīja izkaltušu koka stabu, kurā bija ieskrāpēti burti A. D. un skaitlis 1773. Oan burti, gan cipari bija labi saglabājušies. Droši vien tos bija uzrakstījis kāds no kapteiņa Fumo komandas, kura piestāja pie šīs salas ar kuģi «Dekuverts».

Vandīmena Zemes austrumu krastā nebija tik daudz mežu; Blajs un Nelsons nolēma, ka tur varēs atrast piemērotu vietu, lai iestādītu augļu kokus, kas bija atvesti no Labās Cerības raga. Tā kā šajās zemēs kokus bieži vien iznīcina ugunsgrēki, kurus sausajā gadalaikā izraisa vietējo iedzīvotāju ugunskuri, tad pēc ilgiem meklējumiem ceļotāji izraudzījās klajumu, iestādīja tajā trīs ābeles, deviņus vīnogulāju dēstus, kā arī ķiršu, plūmju/persiku, aprikožu, apelsīnu, citronu, ābolu un bumbieru sēkliņas. Salas augsne bija lekna, tas ļāva cerēt, ka kociņi labi ieaugs un dos krietnu ražu. Pie ezera Nelsons iestādīja sīpolus, kāpostus un kartupeļus.

Visā šai laikā neviens no «Bounty» jūrniekiem nebija redzējis vietējos iedzīvotājus. Tikai naktī uz 1. septembri no kuģa klāja pirmoreiz tika manītas pazīmes, kas liecināja, ka tuvumā atrodas salinieki. Vietvietām krastmalā mirgoja ugunskuri. No rīta ar tālskati izdevās saskatīt arī pašus iezemiešus. Visu nākamo dienu Blajs pavadīja uz sauszemes, kur daļa komandas zāģēja malku, cerēdams, ka turp atnāks vietējie iedzīvotāji. Taču tas nenotika, un nākamajā dienā viņš nolēma doties tos meklēt.

Paņēmis līdzi dažus vīrus, Blajs laivā aizīrās uz zemesragu, kur aizvakar bija deguši ugunskuri. Spēcīgs paisums neļāva viņiem izkāpt krastā, tādēļ angļi izmeta enkuru un sāka gaidīt, vai neparādīsies iezemieši. Pagāja vairāk nekā stunda, kad no meža iznāca kāds cilvēks. Par lielu vilšanos Blajam un viņa ceļabiedriem tas bija, kā izrādījās, nevis ilgi gaidītais Vandīmena Zemes iedzīvotājs, bet dārznieks Brauns, kas klejoja pa salu, meklēdams augus. Taču Brauns paziņoja, ka viņš esot mežā saticis dažus saliniekus.

Pēc kāda laika laivā sēdošie izdzirda kliedzienus, kuri atgādināja zosu gāgināšanu, un drīz vien krastmalā iznāca iezemiešu grupa — divpadsmit vīrieši un astoņas sievietes.

Laiva piebrauca mazliet tuvāk krastam un apstājās metrus divpadsmit no tā. Blajs ietina papīrā līdzpaņemtās dāvanas un izmeta krastā. Tomēr salinieki, kaut gan nekad nebija redzējuši tādas lietas, neuzdrīkstējās tām pieskarties, iekams laiva neaizbrauca projām. Tikai tad dāvanas tika iztītas no papīra. Tiklīdz Blajs mēģināja atkal tuvoties krastam, iezemieši visas mantas nometa zemē, un izlikās, ka tās viņus neinteresē. Blajs pasvieda vēl dažas naglas un stikla kreiļu virkni, ar zīmēm aicinot saliniekus kāpt pie viņa laivā. Par atbildi iezemieši rādīja, lai Blajs piestāj krastā, bet, tā kā paisuma dēļ tas nebija iespējams, komandieris nolēma šoreiz šķirties no Vandīmena Zemes iedzīvotājiem, cerēdams, ka vēlāk izdosies iepazīties ar tiem tuvāk.

Tiešām — salinieki nākošajā dienā atnāca uz to vietu, kur «Bounty» vīri smēla ūdeni. Viņi tuvojās, skaļi kliegdami, uzlikuši rokas uz galvas, lai apliecinātu savus miermīlīgos nolūkus. Pienākuši pie Blaja, viņi sāka kaut ko runāt, bet tik ātri, ka komandieris nevarēja saprast ne vārda. Starp saliniekiem Blajs pazina vīru, kuru tika redzējis 1777. gadā, kad kopā ar kapteini Kuku bija apmeklējis šo salu.

Vandīmena Zemes iemītniekiem bija tumšpelēka ādas krāsa. Plecus un krūtis rotāja tetovējumi. Vienam saliniekam viss ķermenis bija nokrāsots sarkans, pārējie bija izrotāti melniem rakstiem, bet viņu plecus un sejas klāja bieza sodrēju kārta.

Salinieki ārkārtīgi manīgi kāpelēja pa klintīm un veikli saķēra stikla krelles un nagLas, kuras Blajs viņiem meta. Sarunu laikā viņi tupēja, atspieduši ceļgalus padusēs. Viņiem nebija nekāda apģērba.

Dārznieks Brauns, klejodams pa salu un vākdams augus, bija saticis iezemiešu grupu — sirmgalvi, sievieti un divus vai trīs bērnus. Pirmajā brīdī sirmgalvis, šķiet, ļoti izbijies, taču, saņēmis kā dāvanu nazi, nomierinājies. Tomēr viņš tūdaļ aizsūtījis projām sievieti, kura aizgājusi nelabprāt. Brauns tika redzējis arī vairākas nožēlojamas būdas, kurās bija vienīgi ķenguru ādas un niedru mašas.

Malka un ūdens bija sagādāts, taču iestājās bezvējš un «Bounty» nevarēja izbraukt jūrā. Par spīti Blaja cerībām, salinieki vairs nenāca. Vienīgi naktīs no kuģa varēja vērot viņu ugunskurus.

4. septembra rītā uzpūta spirgts ziemeļrietumu vējš. «Bounty» to izmantoja un atstāja līci.

Drīz vien zeme pazuda aiz apvāršņa, un Blajs lika būrāt uz dienvidaustrumiem, jo bija nolēmis apbraukt Jaunzēlandi no dienvidiem, tādējādi cerēdams visu laiku izmantot ceļavēju. Tomēr viņa cerības nepiepildījās. Vējš bieži mainīja virzienu un nereti pūta no austrumiem, atnesdams biezu miglu.

Apbraucis Jaunzēlandi, «Bounty» mainīja kursu un devās uz ziemeļaustrumiem. 19. septembra rītā tas pabrauca garām nelielai klinšainu salu grupai, kas atradās apmēram četru jūdžu attālumā. Sajās salās nebija manāmi nekādi augi: šur tur varēja redzēt baltus plankumus, kuri atgādināja sniegu. Kapteinis Kuks, aprakstot Jaunzēlandi, tika pieminējis līdzīgus plankumus, kas, pēc viņa domām, bija baltā marmora atsegumi. Blajs nosauca šīs salas sava kuģa vārdā — par Bauntija salām.

Naktīs jūrnieki varēja vērot neparasti skaistu skatu. Visa jūra pārklājās kā ar zeltainu dūmaku un brīnišķīgi zaigoja. So mirdzumu izraisīja milzīgs daudzums ūdenī dzīvojošo fosforescējošo dzīvnieku.

Putni joprojām pavadīja «Bounty». Dažreiz tika manīti arī vaļi. Tāpat kā pie Hornas raga, matroži atkal ķēra albatrosus un nobaroja tos.

9. oktobrī vienmuļo dzīves ritumu uz kuģa pārtrauca bēdīgs notikums. Naktī no lēkmes un elpas trūkuma bija miris matrozis. Līdz iebraukšanai Dēku līcī viņš bija viens no spēcīgākajiem un veselīgākajiem cilvēkiem visā komandā. Tur viņš pirmoreiz pasūdzējās par vieglu savārgumu. Matrozim nolaida asinis, un viņš sāka justies labāk. Pēc kāda laika roka, no kuras tika laistas asinis, iekaisa un sāka sāpēt. Drīz vien viņam piemetās sauss klepus un kļuva grūti elpot — un tā līdz pat nāvei.

25. oktobrī pusastoņos no rīta «Bounty» atradās pie Vairaatea salas, kuru tās atklājējs kapteinis Voliss bija nosaucis par Osnabruku. Kuģis nobrauca cieši gar salas austrumu krastu. Jūrnieku uzmanību saistīja glīta mājiņa, kas stāvēja ļoti skaistā vietā, kokospalmu birzs apņemta. Gar krastu, kuģi pavadīdami, skrēja kādi divdesmit salinieki un vēcināja lielus auduma gabalus.

«Bounty» turpināja ceļu uz austrumiem, un sešos vakarā pie apvāršņa parādījās Taiti sala. Matroži, skaļi

kliegdami, metās pie borta un ar sajūsmu raudzījās uz zemi — uz skaisto zemi, par kuru viņi tik daudz bija dzirdējuši.

26. oktobra rītā kādu četru jūdžu attālumā jau varēja saskatīt Veneras zemesragu.

Jo tuvāk «Bounty» piebrauca, jo vairāk un vairāk laivu atīrās no krasta un devās pretī viesiem. Jau pa gabalu taitieši atbraucējiem sauc: «Vai jūs esat «taio» (draugi)? Vai esat atbraukuši no Pretānijas (tas ir, no Britānijas) vai no Limas?»

Nenogaidījuši atbildi, taitieši sāka rāpties uz klāja. Nepilnu desmit minūšu laikā uz kuģa bija salasījies vesels pūlis, kura vidū Blajs ar pūlēm varēja saskatīt savus matrožus.

Deviņos no rīta «Bounty» izmeta enkuru Matavāi līča ārējā reidā.

Pēc desmit mēnešu ilga ceļa, izvagojis dažādos virzienos Atlantijas un Kluso okeānu, nobraucis deviņus tūkstošus trīsdesmit jūdžu, «Bounty>» beidzot bija sasniedzis Taiti.

Otrā nodaļa

TAITI

1

Biedrības salas, kuras Kuks tā bija nosaucis par godu Britu karaliskajai dabaszinātņu biedrībai (pēc savas nozīmes tā atbilst Zinātņu akadēmijai citās valstīs), ir klinšains, vulkāniskas izcelsmes arhipelāgs; no rietumu puses tam piekļaujas vairāki zemi koraļļu atoli. Pati lielākā šīs grupas sala — vietējā valodā dēvēta par Otaheiti, ko eiropieši pārveidoja vienkārši par Taiti,— sastāv no divām pussalām, kuras savieno šaura un zema iežmauga. Abas pussalas — Taiti Nui un Taiti Iti — ir kraujas, kalnainas un iztālēm līdzinās vairākiem augstiem konusiem, kas piekļaujas cits citam. Tur sastopami izdzisuši vulkāni, taču darbīgu sen vairs nav. Varenās bazalta un dolerīta' sienas gandrīz vai verti-

' dolerīts (<gr. doleros — mānīgs) — magmatisks kalnu iezis, kura sastāvā ir bazalts.

kāli slejas pret piekrastes aluviālo [4] līdzenumu. Vietām kalnu grēdas šķeļ ielejas — līkumainas un šauras kā spraugas, pa kurām, veidodamas krāces un ūdenskritumus, strauji skrien dārdošas kalnu upes. Virsotņu smailes ir neiedomājami stāvas, gandrīz vai nesasniedzamas. Sarkanais māls, kas radies, sairstot vulkāniskajiem iežiem, sedz kalnu nogāzes, bet ielejas klāj trekna, auglīga augsne.

Vulkānisko kalnu piekājē, gluži kā sieviešu tērpa šlepe, plešas zems piejūras līdzenums, kurā vietvietām slejas klinšu atradzes. Sajā līdzenumā ir vislabākie apstākļi kokospalmu un maizeskoku augšanai, un tur no senseniem laikiem iekārtojušies vietējie iedzīvotāji. Tikai šur tur ieleju augšdaļā varēja atrast nedaudzas būdas, bet salas klinšainā vidiene pirms divsimt gadiem nebija apdzīvota un nav apdzīvota ari tagad. Kalnu nogāzes un terases klāja biezi saaugušas stumbrveida papardes, banjani un krūmāji. Sājos drūmajos, necaurejamajos biezokņos, kuri līdzinājās Indijas džungļiem, nebija ne braucamo ceļu, ne pat vienkāršas gājēja iemītas takas. Deviņpadsmitajā gadsimtā franči, sagrābuši Taiti, sāka būvēt ceļus. Taču senāk taitieši, kuriem nebija ne zirgu, ne citu nastu nesēju dzīvnieku, nedevās tālākos ceļojumos pa sauszemi un ieskatīja par labāku jebkuru vietu piekrastē sasniegt pirogās vai burulaivās.

Koraļļu rifu zemūdens barjera kā cietokšņa siena pasargā Taiti no okeāna brāzmām. Balts, vienmēr mutuļojošs bangu loks apjož klusās, zilās lagūnas, kuras ieskauj salu. Sis loks pārtrūkst tikai ziemeļaustrumos, kur jūras paisums sasniedzis klintis un viļņi izcirtusi cietajā bazaltā daudzas dīvainas alas. Dabas un tieši klimatisko apstākļu ziņā Taiti sala tiek uzskatīta par vienu no skaistākajiem zemeslodes stūrīšiem. Ne krasu temperatūras svārstību, ne postošu vēju, ne nāvējoša drudža, ne uzmācīgu moskītu nav šai laimīgajā salā, kas pārsteidza tās atklājējus — eiropiešu jūrniekus — ar savu krāšņumu un dāsnumu.

Droši vien pirmais Taiti bija apmeklējis spāņu jūrasbraucējs Pedro Fernandess de Kiross. 1606. gadā, meklēdams «nezināmo dienvidu zemi», viņš atklāja nelielu salu, noteica tās koordinātas, kas bija ļoti tuvas Taiti koordinātām, un nosauca to par Sagatteriju.

Otrreiz salu atklāja kapteinis Semjuels Voliss 1767. gadā. Pirmā angļu tikšanās ar vietējiem iedzīvotājiem beidzās ar asinsizliešanu. Kad «Delfīns» iebrauca Mata- vai līcī, salinieki savās pirogās steidzās tam pretī; kādā no laivām sēdēja vīrietis un turēja rokā banānkoka zaru — polinēziešu parasto draudzības un miermīlības simbolu. Drīz vien taitieši drūzmējās uz kuģa klāja un sāka ziņkāri visu aplūkot. Pa to laiku kapteinis Voliss lika nolaist ūdenī dažas laivas, lai izmērītu līča dziļumu. Tiklīdz laivas bija atīrušās no kuģa, tās nokļuva pirogu ielenkumā. Domādams, ka salinieki grib uzbrukt angļu jūrniekiem, Voliss signalizēja, lai laivas atgriežas, un tajā pašā laikā deva rīkojumu, kā viņš pats raksta: «Indiāņu iebiedēšanai izšaut ar deviņu mārciņu lielgabalu pāri viņu galvām.» Šāvienam atskanot, taitieši izbijās, taču tas neliedza viņiem tūlīt pat uzbrukt «Delfīnam» līdzās stāvošajam kuterim. Atbildot uz akmeņu krusu, virsnieks, kas komandēja kuteri, izšāva ar šauteni un ievainoja plecā vienu salinieku.

Nākamajā rītā taitieši atgādāja uz kuģa daudz cūku, mājputnu un augļu — un sākās apmaiņa. Taču drīz vien parādījās lielas dubultpirogas, kuras bija piekrautas galvenokārt ar smagiem akmeņiem. Tās ielenca «Delfīnu», pirogās sēdošie vīrieši dziedāja, spēlēja flautas, pūta gliemežnīcas, izvilinādami no tām skaļas tauru skaņas. Beidzot pēc barveža zīmes pirogās ātri piebrauca klāt, un no visām pusēm uz «Delfīna» klāja sāka birt akmeņu krusa. Voliss atkal pavēlēja šaut ar lielgabaliem, un, kad vairākas pirogās tika nogremdētas, uzbrucēji atkāpās. Nākamajā rītā komandiera palīgs leitnants Furno netraucēti izkāpa krastā un, pacēlis Anglijas karogu, uzņēmās salas pārvaldīšanu.

Tomēr sadursmes ar taitiešiem nebeidzās, nonāca pat tik tālu, ka Voliss apšaudīja ar lielgabaliem piekrastes joslu un tad nosūtīja krastā kuģa galdniekus, uzdodams viņiem iznīcināt visas taitiešu laivas, kādas vien tie uzies. Tika sacirstas gabalos vairāk nekā piecdesmit pirogās, no kurām daudzas bija ap divdesmit metru garas.

Tajos gados Anglijas valdība aktivizēja savu darbību Dienvidu puslodē, tā sūtīja vienu ekspedīciju pēc otras, lai atklātu un sagrābtu jaunas zemes.

1768. gadā kuģis «Endeavour» Džeimsa Kuka vadībā devās ceļojumā apkārt zemeslodei. Līdztekus parastajām instrukcijām Kukam bija uzdots arī gādāt, lai kādā no Klusā okeāna salām tiktu novērots, kā Venera sķērso Saules ceļu: šai parādībai bija jānotiek nākamajā gadā. Pēc Volisa ieteikuma par novērošanas vietu izraudzīja Taiti salu. Un nu, divus gadus pēc «Delfīna» aizbraukšanas, Matavai līcī atkal noenkurojās Anglijas karakuģis. Arī savos vēlākajos ceļojumos Kuks tika iegriezies Taiti. Ikreiz viņš atveda dāvanas un pūlējās izvairīties no konfliktiem. Viņam izdevās nodibināt draudzīgas attiecības ar Otu, Taiti Nui pussalas karali, un citiem ietekmīgiem virsaišiem. Kuks un zinātnieki, kas viņu pavadīja, daudz laika pavadīja krastā, pētot salas dabu un iedzīvotājus.

Pēc visai aptuveniem Kuka aprēķiniem, Taiti salā tolaik mita 100 000 cilvēku. Taitieši bija skaisti, gara auguma, apķērīgi, dzīvespriecīgi, labsirdīgi un nekad neslimoja. Cietsirdīgās, asiņainās paražas, kas tik izplatītas citās Polinēzijas salās, te tikpat kā nebija pazīstamas. Taitiešu kultūras attīstības pakāpe bija samērā augsta, un viņi zināja diezgan daudz: pazina zvaigznes un vadīja pēc tām pirogās, veicot tālus ceļojumus, kuri dažreiz bija garāki pat par diviem tūkstošiem jūdžu. Būdami drosmīgi un uzņēmīgi jūrasbraucēji, viņi bija sasnieguši Havaju salas un pārzināja krietnu daļu Polinēzijas. Viņi prata atšķirt planētas no «nekustīgajām» zvaigznēm, pazina debespuses un nosauca tās atbilstošo vēju vārdos. Viņiem bija arī savs kalendārs: gads tika iedalīts vai nu divos periodos — atkarībā no Plejādes zvaigznāja atrašanās vietas, vai arī trijos — pēc laika apstākļiem. Turklāt viņi zināja lunāro mēnešu iedalījumu. 29 dienas veidoja vienu mēnesi, un katram bija savs nosaukums, diena bija sadalīta 12 stundās, un laiks tika noteikts pēc Saules un zvaigžņu stāvokļa.

Salas auglīgā zeme dāsni apgādāja iedzīvotājus ar visu nepieciešamo. Kokosriekstu, maizeskoka augļu un banānu novākšana neprasīja lielas pūles. Darbs jamsa un saldo kartupeļu laukos bija grūtāks, taču tas nebija pastāvīgs un neaizņēma daudz laika.

Piekrastes ūdeņi bija bagāti ar zivīm, krabjiem un ēdamiem moluskiem.

Līdz eiropiešu atnākšanai taitieši, kā jau visi polinēzieši, nepazina dzelzi. Tomēr ar saviem primitīvajiem akmens darbarīkiem viņi cēla tempļus par godu dieviem un būvēja lielas laivas. Viņi prata aust zvejas tīklus, pīt skaistas mašas un izgatavot drēbes no augu šķiedras. Brīvais laiks — tā bija pārpārēm — tika veltīts kolektīvām spēlēm, sporta vingrinājumiem, dejām un muzicēšanai.

Iedzīvotāji iedalījās dižciltīgajos un vienkāršajos cilvēkos. Pie pirmajiem piederēja karaļa ģimenes locekļi, virsaiši (arii), zemes īpašnieki. Par vienkāršo tautu tika uzskatīti zemkopji, amatnieki, zvejnieki un kalpi. Ģimenes attiecību ziņā, īpaši starp dižciltīgajiem, bija izplatīta daudzsievība. Vīriešu un sieviešu starpā valdīja iecietība un piekāpība; ne vien līdz kāzām, bet arī pēc tām taitietēm tika dota pilnīga brīvība.

Kuku viņa otrajā ceļojumā pavadīja vācu zinātnieks Forsters. Viņa piezīmēs ir interesants tālaika angļu matrožu un Taiti salinieku dzīves salīdzinājums.

«Ņemot vērā,» Forsters raksta, «kā atšķiras «Resolu- tion» ierindas matroža stāvoklis un taitieša stāvoklis viņa salā, mums nevajadzētu pārmest pirmajam, ja tas. censtos atbrīvoties no neskaitāmajām pasaules ceļojuma grūtībām un dotu priekšroku vieglai, bezrūpīgai dzīvei šajā visjaukākajā klimatā, nevis nebeidzamām likstām, kuras lemts izbaudīt jūrniekiem. Pat paši labvēlīgākie apstākļi, uz kādiem tas var cerēt savā turpmākajā dzīvē Anglijā, tik ļoti nevaldzina viņu kā pieticīgais nodoms dzīvot tā, kā dzīvo parastākais salinieks. Pieņemsim, ka matrozim izdosies izvairīties no nelaimēm, kas parasti piemeklē tos, kuri dien flotē; atgriežoties dzimtenē, viņam nāksies pelnīt iztiku ar smagu darbu vaiga sviedros, turpretī Taiti šo mūžīgo cilvēces lāstu tikpat kā nepazīst. Divi trīs maizeskoki, kurus nevajag kopt un kuri dod augļus tik ilgi, cik cilvēks pats cer nodzīvot, apgādā viņu ar pārtiku trīs gada ceturkšņus. Banānkoki un kokospalmas aug tādā vairumā un tie ir tik maz jāaprūpē, ka augļi, tā sakot, tiek par velti. Tādējādi lielāko daļu laika Taiti iedzīvotāji pavada dažādās izpriecās pie apburošās dabas krūts. Gaiss allaž ir silts, un tajā pašā laikā to svaigu dara brīze, kas pūš no jūras puses, kur debesis gandrīz nekad nav apmākušās. Viss taitiešu mūžs aizrit laimīgā vienveidībā. Viņi pieceļas līdz ar saules lēktu un steidzas pie upēm vai avotiem, lai atsvaidzinātos un nomazgātos. No rīta viņi strādā vai pastaigājas, kamēr svelme piespiež tos atgriezties mājās vai apmesties uz atpūtu zem kāda kupla koka. Tur viņi izklaidējas, sukājot matus, ieziežot tos ar aromātisku eļļu vai spēlējot flautu un dziedot, vai arī klausoties putnu dziesmas. Dienvidū vai mazliet vēlāk taitieši dodas ieturēt maltīti. Pēc ēšanas viņi no jauna nododas kādai izpriecai, kuras laikā sirdī uzliesmo abpusējas dziņas, kas vieno jauniešus maigumā. Vakars atnes jautrus, nevainīgus jokus, nemākslotus nostāstus, straujas dejas un pieticīgas vakariņas. Diena beidzas ar vēl vienu pastaigu pie upes. Apmierināti ar savu vienkāršo dzīvesveidu, taitieši nepazīst rūpes un ir laimīgi savā nezināšanā.»

Godātais profesors, kas bija guvis klasisko izglītību, savā aprakstā daudz ko aizguvis no leģendām par zelta laikmetu. Un tomēr tai laikā, kad Blajs un viņa ceļabiedri sasniedza Taiti krastus, tā tiešām bija laimīga sala.

Enkurs ir izmests. aBounty» stāv uz vietas, šūpodamies vieglajos vilnīšos. Uz klāja ir daudz salinieku, kuru skaits nemitīgi pieaug. Sagaidīt baltos draugus ierodas ne vien vīrieši, bet arī sievietes, daudz sieviešu;

Vīrieši ir slaidi, atlētiska auguma. Viņu sejas ir atklātas, labsirdīgas, ar ieapaļu pieri, taisnu vai nedaudz kumpu degunu un biezām lūpām. Ada ir kaparsarkana.

Sievietes lielākoties ir neliela auguma un graciozas. Viņu olīvkrāsas sejas ir gaišākas: vēlīgs smaids paver vienādus, žilbinoši baltus zobus. Spulgas, spridzīgas acis raugās maigi un drosmīgi. Mati ir biezi, dabiski melni, bet dažām, švītīgākajām, iekrāsoti rudi. Jebkurā Eiropas zemē taitietes tiktu uzskatītas par glītām. Apģērbs sastāv no auduma gabala ar caurumu vidū, kuru pārmauc pār galvu, malas, kas nokarājas līdz ceļgaliem, tiek pārsviestas pār plecu, tā ka daļa krūšu nav apsegta. Otrs auduma gabals kalpo kā josta un īss bruncītis. Mati sakārtoti lielās, sarežģītās sasukās. Tajās ir iespraustas košas, neredzētu putnu spalvas.

Daiļajām apmeklētājām droši vien apnīk klusējot vērot jūrniekus, kuri sastājušies tām apkārt. Tās sāk šo to vīterot savā skanīgajā valodā, kas bagāta melodiskiem patskaņiem, un ar zīmēm izsaka nepārprotamu vēlēšanos tuvāk iepazīties ar svešzemniekiem.

Var iedomāties, kādu iespaidu tas atstāja uz «Bounty» komandu, kura ilgus mēnešus bija pavadījusi sava koka kārbā. Virsnieki un jaunie mičmaņi, kaut gan bija satraukti, tomēr ievēroja ārēju mieru un'pieklājību. Turpretī matroži, būdami dabiskāki un nepieraduši apspiest savus instinktus, skrēja pie sievietēm.

Tie, kas pirmoreiz ieradušies šajā salā un nezina taitiešu paražas, gaida, ka nupat sāksies asiņains kautiņš starp atbraucējiem un tumšādaino daiļavu vīriem, teviem un mīļākajiem. Tomēr nekas tamlīdzīgs nenotiek. Salinieces jautri smejas, un vīrieši viņām piebalso. Matrožu neslēptais tiešums šiem dabas bērniem šķiet ļoti jauks, amizants un visnotaļ patiess. Koķetās taitie- tes ir gatavas nekavējoties sākt mīlas rotājās. Tad uz priekšu panāk leitnants Blajs.

Sis dzelzs vīrs zina savu pienākumu. Protams, viņam nerūp matrožu un vēl jo mazāk taitiešu tikumība. Taču, būdams labi audzināts anglis, viņš stingri gādā, lai tiktu ievērota ārējā pieklājība. Ikviens, kas pārāk dedzīgi pauž savas dabiskās dziņas, izrāda necieņu pret kuģa komandieri. Bet, ja nav cieņas, kāda gan var būt disciplīna?

Viņš draudoši paceļ pletni — gluži kā dresētājs, kad jāiedzen plēsīgu zvēru bars atpakaļ dzelzs krātiņā. Ilgās dresūras ieaudzinātais paradums paklausīt ir tik liels, ka matroži atkāpjas. Tikai patgalvīgais Kintals cenšas satvert aiz rokas kādu taitieti un saņem sitienu ar pletni pa seju. Drūma, draudīga kurnēšana atskan matrožu pulī un tūdaļ arī apklust. Blajs ir uzvarējis, un visa komanda velreiz pakļaujas viņa nelokāmajai gribai. Izbiedetas taitietes raud, bet apmulsušie vīrieši pieklust. Viņi^ ir dziļā neizpratnē. Ko tas nozīmē? Vai šis taisnais kā nūja, bālsejainais cilvēks ar nežēlīgām, gaišām acīm grib noteikt «tabu» visai viņu salai? Pēdējos gados Taiti tika iegriezušies daudzi kuģi, taču to komandieri bija krietni vēlīgāki pret saviem vīriem.

Blajs pavēl visiem saliniekiem — vīriešiem un sie- vietem — nekavējoties atstāt kuģi. Pirogās cita pēc citas dodas uz krastu. Nu tajās neskan ne smiekli, ne skaļas sarunas; vīlušās un apvainotas taitietes klusēdamas cila platos airus.

Jau pirmajā dienā «Bounty» apmeklēja vairāki virsaiši, tiesa, ne jau ietekmīgākie. Visi atveda dāvanas — cūkas un ļoti daudz kokosriekstu. Angļi savukārt apveltīja viņus ar stikla krellēm un dažadiem dzelzs izstrādājumiem.

Taitieši iztaujāja par kapteini Kuku un citiem saviem agrākajiem paziņām. Izrādījās, ka viņi ja.u bija dzirdējuši par angļu jūrasbraucēja nāvi. So vēsti uz Taiti bija atnesusi kāda nejauši iebraukuša kuģa apkalpe. Taču, sarunājoties ar saliniekiem, Blajs saprata, ka viņi nezina, kādos apstākļos miris Kuks. Tāpēc Blajs stingri aizliedza saviem vīriem stāstīt, ka slavenais tēlotājs ņēmis galu no havajiešu šķēpiem. «Bounty» komandieris ārkārtīgi rūpējās par to, lai nepazeminātu Anglijas prestižu «melnādaino» acīs.

Kaut gan todien «Bounty» apmeklēja daudz cilvēku, tomēr — par spīti Blaja bažām — no kuģa nebija pazudis ne mazākais nieciņš. Pēc visa spriežot, taitieši ļoti priecājās par viesu ierašanos un kā vien macedami izrādīja savu draudzību.

Taiti Nui karalis, vārdā Otu, tai laika bija izbraucis. Pie viņa nekavējoties aizsūtīja ziņnešus ar vesti, ka ieradies eiropiešu kuģis.

Nākamajā dienā Blajs pieņēma daudz godājamākus viesus: atbrauca Otai un Oripi — Otu tēvs un brālis, kā arī Matavai virsaitis Poino. Neviens neieradās uz «Bounty» tukšām rokām, taču neviens arī neaizbrauca bez dāvanas. Drīz vien komanda bija papilnam apgādata ar svaigu pārtiku.

Poino pavadībā Blajs nobrauca krastā. Viņiem pasta- vīgi sekoja salinieku bars. Poino aizveda Blaju uz to vietu, kur 1777. gadā bija uzslietas kapteiņa Kuka ceļabiedru teltis. Virsaitis laipni piedāvāja izmantot šo vietu tai pašai vajadzībai arī patlaban. Pārcēlušies pari upei, viņi pa skaistu, ēnainu maizeskoku aleju nonāca pie Poino mitekļa. Tā bija visparastākā taitiešu majiņa, tikai mazliet lielāka nekā vienkāršajiem mirstīgajiem. Poino ovālā «pils» bija izstiepusies garuma kādus 15—18 metrus, bet tās platums sasniedza 6 metrus. Sienas bija veidotas no bambusa mietiem, kas sadzīti zemē ar nelielām atstarpēm, lai mājoklī ieplūstu gaiss un gaisma. To apjūma pinums no hibisku dzimtas augu zariem, viegliem un izturīgiem. Pār šo segumu stiepās spāres, kas savienojās jumta korē un bija pārklātas ar pandāna lapu mašām. Vairākās kārtās uzsegtās mašas, cieši salaistas kopā, veidoja ūdensnecaurlaidīgu, izturīgu jumtu. Mājai nebija šķērssienu, bija tikai vienkāršs māla klons, daži mājsaimniecības piederumi, nekādu priekšmetu, kurus varētu saukt par mēbelēm.

Angli sveicināja divas sievietes — Poino sieva un māsa, kuras ciemiņa atnākšanas brīdī krāsoja divus auduma gabalus sarkanā krāsā. Taitietes ārkārtīgi laipni piedāvāja Blajam apsēsties uz speciāli izklātas mašas un sāka viņu cītīgi cienāt. Ap māju sapulcējās pūlis, kas centās apskatīt jauno balto draugu.

Atvadoties sievietes uzdāvināja Blajam lielu* auduma gabalu — vislabāko vietējo darinājumu. Sievietes to uzmeta viņam uz pleciem kā apģērbu, kādu nēsā visi salinieki. Paņēmušas Blaju aiz rokām, taitietes pavadīja viņu līdz upei un apsolīja tuvākajā laikā apciemot kuģi.

Tajā pašā dienā Blajam atnesa salabot Kuka portretu, kuru tas bija uzdāvinājis karalim Otu. Portreta rāmis bija salauzts, un slavenajam jauno zemju atklājējam kāds bija izdūris labo aci. Blajs pavēlēja galdniekam salabot rāmi, bet botāniķim Nelsonam, kuram bija kāda sajēga par glezniecību, palūdza restaurēt portretu.

Visu dienu nebeidzās salinieku vizītes, un tikai ar saulrietu pēdējie viesi atstāja «Bounty»-

Nākamajā dienā pie Blaja ieradās vēstnesis un paziņoja, ka valdnieks esot atgriezies un lūdzot, lai viņam pakaļ aizsūtot laivu. Sī vēlēšanās tika nekavējoties izpildīta. Dižciltīgos apmeklētājus sagaidīt devās Fletčers Kristjens.

Karalis ieradās kopā ar dzīvesbiedri, kuru sauca par Iteu. Otu bija vecs Blaja paziņa, kas atcerējās <iBounty» komandieri kopš tās reizes, kad tas apmeklēja Taiti Kuka trešās ekspedīcijas laikā. Viņi satikās kā labi draugi. Otu tūdaļ pavēstīja, ka viņu tagad saucot par Tinu. Vārds Otu, tāpat kā tituls «eari-rahi» pēc valsts tradīcijas piešķirts vecākajam karaļa dēlam, kas vēl esot bērns.

Itea uzkāpa uz klāja ārkārtīgi īpatnēji tērptas kalpones pavadībā. Par svārkiem bija jāuzskata kaut kas līdzīgs lielai, pie stīpas piestiprinātai, gredzenveida paplātei, no kuras līdz pašai zemei nokarājās auduma gabali. Uz «paplātes» atradās trekns sivēns un maizes- koka augļi. Audumu, augļus un sivēnus kalpone pasniedza Blajam kā dāvanu no karaļa un viņa sievas.

«Bounty» komandieris savukārt steidzās apdāvināt ciemiņus ar, viņuprāt, pašām vērtīgākajām lietām. Tina dabūja kapļus, vīles, zāģus, spoguļus, sarkanas spalvas un divus kreklus. Viņa sievai Blajs pasniedza auskarus, kaklarotas, stikla krelles; tomēr Itea neatlaidīgi lūdza arī dzelzs mantas, un nācās viņai uzdāvināt tādus pašus instrumentus kā vīram. Dzīvesbiedri bija ārkārtīgi apmierināti par tādu devīgumu un teica, ka gribot visu dienu pavadīt uz «Bounty». Pirmām kārtām viņi vēlējās apskatīt kuģi, sākot ar komandtiltiņu un beidzot ar kambīzi. Blajam tas ne visai patika, taču atteikt nebija iespējams. Kā jau viņš bija paredzējis, karalis un karaliene aizgūtnēm sāka slavēt dažādus priekšmetus, kas trāpījās acīs, un, tā kā vietējā etiķete prasīja, lai šīs mantas nekavējoties nodod viņu īpašumā, tad līdz vakaram karaļpāra saņemto dāvanu skaits vismaz divkāršojās.-

Uz pusdienām Blaja kajītē sapulcējās plaša sabiedrība: Tina, viņa tēvs, divi brāļi, virsaitis Poino un vairāki citi augstmaņi.

Tina bija trīsdesmit piecus gadus vecs un vismaz simt deviņdesmit centimetru garš, korpulents vīrietis. Viņa sievai bija divdesmit četri gadi. Salīdzinājumā ar citām taitietēm karalieni varēja uzskatīt par samērā liela auguma sievieti, un viņa bija piemērota pavadone savam vīram. Tinas jaunākais brālis Oripi bija iemantojis visā salā drosmīga karavīra un tajā pašā laikā arī negantākā dzērāja slavu:

Pirms dzīrēm gadījās neparedzēta aizķeršanās: Tina, kā jau visi taitiešu augstmaņi, lai lieki nepiepūlētos, nekad neēda pats. Viņu baroja īpašs kalps, kas saucās «tutu». Nācās steidzīgi sūtīt uz salu pirogu pēc šā karaļa mielastam tik nepieciešamā galma ierēdņa. Karalim par labu jāpiebilst, ka viņš ne mirkli neatstāja «tutu» bez darba, un, jāsaka, namatēvs nevarēja sūdzēties, ka viesiem būtu slikta ēstgriba. Tā kā pēc paražas taitietes nekad neēda vīriešu klātbūtnē, tad Itea kopā ar savas svītas sievietēm pusdienoja pēc vīra. Tina piedalījās arī šajā maltītē, un pēc viņa centības varētu spriest, ka viņš pavisam aizmirsis nesen apēstās pusdienas, kaut gan kopš tā laika bija pagājusi tikai viena stunda.

Tina palika uz kuģa līdz pašam vakaram. Šķiroties no Blaja, viņš palūdza, lai leitnants paglabā pie sevis visas viņa dāvanas, jo Matavai salā šādam nolūkam neesot pietiekami drošas vietas. Blajs atvēlēja karalim lādi savā kajītē un pasniedza viņam tās atslēgas.

Sajās dienās komanda bija paguvusi nodibināt visdraudzīgākās attiecības ar Taiti iedzīvotājiem; nebija neviena vīra, kuram nebūtu «taio»— draudzenes.

Nākamo dienu Blajs veltīja vizītēm. Vispirms viņš devās pie karaļa.

Tina dzīvoja kopā ar sievu un trim bērniem (tie bija viņa radinieku bērni) nelielā mājā, kas atradās apmēram ceturtdaļjūdzi no krasta.

Pa ceļam ap Blaju salasījās liela salinieku svīta; visi, kas gadījās ceļā, sekoja viņam, un ikviens centās pēc iespējas labāk aplūkot leitnantu un, kā vien prata, izrādīja «baltajam virsaitim» savu patiku un draudzību.

Saskaņā ar etiķeti Blajs ieradās pie karaļa ar dāvanām. Daļu no tām viņš pasniedza dižciltīgajiem saliniekiem no Tinas svītas. Mazajiem bērniem, kurus mātes turēja rokās, Blajs iedeva stikla krelles. Arī vecākajiem bērniem gribējās kaut ko saņemt. Klātesošie varēja krietni uzjautrināties, kad Blajam sāka pienest desmit, divpadsmit gadus vecus bērnus.

Atceļā Blajs iegriezās pie Matavai virsaiša Poino. Vieta, kurā atradās viņa mājoklis, Blajam šķita piemērota, lai iestādītu līdzatvestos dēstus. Ieturējis pusdienas uz «Bounty», viņš vēlreiz atgriezās turp kopā ar dārznieku, kuram līdzi bija meloņu, gurķu un salātu sēklas. Kamēr Blajs vēroja stādīšanu, atsteidzās ziņnesis no Tinas un ielūdza viesos pie Oripi, jo karalis patlaban ciemojās pie brāļa.

Blajs sekoja ziņnesim. Piegājis pie Oripi mājas, viņš ieraudzīja lielu pūli, kas tūdaļ pašķīrās. Zemē izklāja * apmēram trīsdesmit metru garu un pusotra metra platu auduma gabalu. Otru gabalu apmeta Blajam ap pleciem un aptina to ap jostasvietu — iznāca tērps, kādu valkā Taiti virsaiši. Viņa priekšā nolika dāvanas — divas lielas cūkas, katra no tām svēra pāri par deviņdesmit kilogramu, kā arī ļoti daudz maizeskoka augļu un kokosriekstu. Tad Blajam piedāvāja nosoļot pa zemē noklāto audumu no viena gala līdz otram. Šo ceremoniju pavadīja nebeidzami pūļa saucieni: «taio» un «ehoa» (kā viens, tā otrs vārds nozīmē «draugs»).

Pēc tam dāvanas iekrāva laivā un aizsūtīja uz kuģi. Tad laiva atgriezās un Blajs kopā ar Tinu aizbrauca uz «Bounty».

Ziņa par angļu kuģa ierašanos izplatījās pa visu salu, un Matavai līcī pamazām saplūda arī attālāku apvidu iedzīvotāji. Līdz ar viņu parādīšanos no kuģa sāka zust dažādi sīkumi, reiz pat «izgaisa» vairāki bloki un āķi.

Kādā jaukā dienā atīrās vēstnesis no Tinas, lai paziņotu, ka tagad karalis esot «matau», tas nozīmē — nedrīkstot rādīties Blajam acīs, iekams neatradīšot «Bounty» pazudušās mantas. Pirmajā brīdī Blajs nespēja aptvert, par ko ir runa, taču drīz vien kāds matrozis pamanīja, ka nozagta lielā enkura boja.

Nevēlēdamies bojāt attiecības ar karali, Blajs tūlīt pat aizsūtīja viņam pakaļ laivu. Tina nekavējoties ieradās.

Pa to laiku Nelsons ar saviem palīgiem staigāja pa salu un iepazinās ar augu valsti. Viņi atklāja, ka Taiti salā maizeskoki tiešām aug lielā vairumā, tātad «Bounty» uzticēto uzdevumu varēja izpildīt itin viegli.

Leitnants Blajs nolēma pats apmeklēt Opari — apvidu rietumos no Matavai, lai paskatītos, vai tur aug maizeskoki. Par savas ekskursijas iemeslu viņš minēja vēlēšanos apciemot tur dzīvojošo Tinas dēlu — Otu «eari-rahi».

Paņēmis līdzi vērtīgas dāvanas, Blajs Tinas, Iteas un Poino pavadībā atstāja kuģi. Ceļojums kājām līdz Opari ilga krietnu stundu. Blajs visu ceļu bez mitas tērzēja ar Tinu. Starp citu viņš pieminēja, ka gribot apmeklēt kaimiņsalas. Tina centās Blaju pārliecināt, lai viņš nepametot Matavai.

Te jums nekā netrūks, visa būs papilnam: mēs esam jūsu un karaļa Džordža draugi. Ja dosieties uz citām salām, jums nozags visu, kas jums pieder.

Blajs nolēma izmantot labvēlīgo brīdi, lai pavērstu sarunu uz viņam interesējošu tematu. Uzsvēris, ka visas dāvanas, kuras viņš atvedis, sūtījis karalis Džordžs kā labvēlības zīmi Tinam un viņa pavalstniekiem, Blajs piebilda:

Vai tu, Tina, kaut ko neaizsūtītu karalim Džor- džam?

Protams, sūtīšu viņam visu, ko vien varēšu, — karalis atbildēja un sāka uzskaitīt dažādas mantas, kas viņam piederēja, viņš minēja ari maizeskokus. Tieši tas 151ajam bija vajadzīgs.

Maizeskoki sagādās karalim lielu prieku,— viņš teica.

Tina bija kā septītajās debesīs, redzēdams, ka tik viegli var izpatikt karalim Džordžam, un apsolīja nogādāt uz «Bounty» maizeskokus, cik vien vajag.

Blajam tuvojoties, pie Opari apgabala robežas, kā parasti, sapulcējās liels pūlis. Tālākais ceļš uz jaunā karaļa rezidenci gāja caur kokospalmu birzi. Palmās sēdēja mazi gaišzili, zaļi un sarkani papagaiļi, kā ari daudz citu putnu.

Pēc kāda laika Tina apstājās, atsedza savus plecus un ieteica tāpat darīt ari Blajam, sacīdams, ka pēc šīs zemes paražas neviens nedrīkst stāties «eari-rahi» acu priekšā, neatkailinājis plecus.

Blajs atteicās to darīt, teikdams, ka pat pasaules varenākā monarha — Anglijas karaļa priekšā drīkst nostāties jebkurā apģērbā. Tad Tina noņēma Blajam cepuri un uzmeta viņam uz pleciem drānas gabalu.

Nogājuši vēl ceturtdaļjūdzi pa nogāzi skaisto maizeskoku paēnā, viņi apstājās pie nelielas upes, kas līkloču tecēja cauri ielejai.

Otrā krastā atradās māja, no tās iznāca kāds vīrs, uz pleciem nesdams baltās drānās ievīstītu vīrieti — tas bija «eari-rahi». Drīz vien iznāca vēl divi vīrieši, kuriem uz pleca sēdēja jaunā karaļa mazākie brāļi. Blajs sadalīja dāvanas trijās daļās. Pirmo viņš pasniedza īpašam sūtnim, teikdams, kā bija mācījis Tina: «Dāvanas domātas «eari-rahi», angļi esot viņa draugi, neieredzot zagļus un atbraukuši no Britānijas.» Pārējās divas daļas viņš aizsūtīja Tinas jaunākajiem dēliem.

Blajs vēlējās tuvāk aplūkot «eari-rahi» un jau gribēja pārcelties pāri upei, taču viņam paskaidroja, ka nevienam neesot tiesību pārkāpt aizliegtās teritorijas robežu.

Atceļā Blajs uzzināja, ka Tinam ir četri bērni un katrs dzīvo atsevišķi.

Nonācis līdz tai vietai, kur viņi pirmīt bija apstājušies, Tina noņēma no Blaja pleciem drēbi un ieteica no jauna uzlikt cepuri.

Blajs nolēma rūpīgāk iepazīties ar apkārtni un lūdza, lai atpakaļ viņu ved pa citu ceļu. Drīz vien viņi nonāca pie koka, kura stumbrs bija izrobots ar dažādām zīmēm. Te atkal Blajam nācās noņemt cepuri, bet taitieši nolaida no pleciem drēbes. Izrādījās, ka koks ir karaļa īpašumu robeža, un visi, kas tam tuvojās, par godu karalim atkailināja plecus.

Kad Blajs devās vizītē pie «eari-rahi», Nelsons viņu sākuma pavadīja, bet tad pameta, jo par augiem naturālists interesējās vairāk nekā par jauno karali. Klaiņojot pa salu, viņš piedzīvoja amizantu atgadījumu, par kuru toreiz nevienam neteica, un tikai pēc daudziem gadiem Anglijā, ziemsvētku vakarā, vispirms izdzēris labi daudz portvīna, to pastāstīja saviem draugiem.

Aizrāvies ar Taiti floras izpēti, Nelsons nepievērsa nekādu uzmanību daiļajām taitietēm, kuras valdzināja viņa ceļabiedrus.

Todien, klejodams pa salu, viņš pienāca pie strauta un ieraudzīja burvīgu meiteni, kas nupat bija izkāpusi no ūdens. Ar apburošu smaidu šķelmīgajā sejā viņa sveica svešzemnieku.

Nelsons, aizmirsis kautrību un vienaldzību pret daiļajām taitietēm, ar žestiem un mīmiku tūdaļ sāka izpaust meitenei savu sajūsmu.

Saliniece pasmaidīja un, ar savdabīgu kustību saķērusi zinātnieku pie rokas, veda viņu uz būdiņu, kas atradās netālajā kokospalmu audzē.

Būdiņas priekšā zālienā sēdēdami, jautri trieca vairāki cilvēki. Ieraugot meiteni, kas veda pie rokas balto, visi pielēca kājās un sveica viņu ar skaļiem priecīgiem saucieniem:

- Ehoa! Taio! Ehoa!

Par atbildi Nelsons pieklājīgi piespieda roku pie sirds. Taču viņam gribējās pēc iespējas drīzāk palikt vienatnē ar jauno daiļavu, kuru acīmredzot sauca par Timou, jo viņa neatlaidīgi atkārtoja šo vārdu, rādīdama uz sevi. Botāniķis jau gribēja aizvilkt meiteni uz būdiņu, bet viņa smiedamās izrāva roku un sāka kaut ko klātesošajiem aizrautīgi stāstīt.

Viens no vīriešiem iegāja mājiņā un tūlīt pat atgriezās, nesdams līdzi flautu un bungas.

Sievietes iegāja dārzā pie mājas, saplūca tur gardēni- jas, nogrieza veselus klēpjus ziedošu apelsīnkoku un banānkoku zarus un izsvaidīja tos zālē, tā ka radās smaržojoša ziedu guļvieta.

Viens no vīriešiem paņēma flautu, otrs — bungas.

Nelsons pārsteigts vēroja šo darbošanos, apjēgdams, kas notiks tālāk.

Timoa, uzlikusi sev ziedu vainagu, uzmauca gardē- niju virteni Nelsonam galvā, pēc tam apgūlās sagatavotajā guļvietā un ar zīmēm aicināja Nelsonu sekot viņas piemēram.

Atskanēja mūzika, sievietes sāka dziedāt ļoti maigu, mazliet skumīgu «kāzu dziesmu».

Kādas pāris minūtes Nelsons nogaidīja, cerot, ka skatītāji beidzot izklīdīs. Pārliecinājies, ka tie sataisījušies uz palikšanu, viņš sašutis pietrūkās kājās. Timoa sāka raudāt.

Eiropieša uzvedība izraisīja skatītājos lielu izbrīnu un pat zināmu neapmierinātību: mazās Timoas — viņu meitas, radinieces un draudzenes — personā viņš it kā bija apvainojis visus. Viņi draudoši raudzījās uz Nelsonu.

Nedaudz norūpējies, nesaprazdams, kā jāizturas, botāniķis par vislabāko atzina kaunpilnu bēgšanu.

Norāvis no galvas gardēniju vainagu, viņš diedza uz krastu tik ātri, cik vien spēja viņa garās kājas.

Rītam austot, matrožu nodaļa Fletčera Kristjena vadībā izkāpa krastā, lai uzceltu teltis tai pašā vietā, kur reiz bija atradušās Kuka teltis.

Tās bija paredzētas galvenokārt augu uzglabāšanai. Blaja diplomātisko sarunu rezultātā virsaišiem radās iespaids, ka baltais priekšnieks izrāda viņiem lielu laipnību, būdams ar mieru aizvest maizeskokus «eari-rahi uz Pretani».

Tai pašā dienā Tina piedāvāja Blajam kopīgi doties pie «areoju» vadoņa, lai apliecinātu viņam godu, tas ir, pasniegtu dāvanas.

Sī taitiešu tik ļoti godinātā sekta bija radusies sirmā senatnē. Kāds no salinieku vidu populāriem mītiem par tās izcelšanos vēsta, ka reiz saules un kara dievs Oro pazudis no debesīm. -Divi viņa jaunākie brāļi Oro Tatofa un Uru Tatofa, norūpējušies par Oro ilgo prombūtni, devušies viņu meklēt. Pa varavīksni nolaidušies uz zemes, tie atrada Oro Taiti salā mazā, palmu birzs apņemtā būdiņā, kur viņš mīlējies ar taitieti.

Brāļi neuzdrīkstējušies traucēt Oro bez parastā ziedojuma: viens no viņiem pārvērties par cūku, kurā bijušas iedurtas sarkanas spalvas, bet otrs pasniedzis to kā velti savam dievišķajam brālim.

Brāļu godbijības aizkustināts, Oro piedevis viņiem patvaļīgo nokāpšanu uz zemes un piešķīris abiem «areoju» titulu.

Kopš tā laika areoji ir saglabājuši paradumu upurēt sivēnu, kuru viņi nokauj un izrotā ar sarkanām spalvām.

Vīriešu kārtas areoji nozieda ķermeni ar ogli, bet seju nokrāsoja spilgti sarkanu. Viņu vienīgais apģērbs bija sarkanu un dzeltenu spalvu josta. Sievietes tērpās garā audekla gabalā, kurš sniedzās līdz ceļgaliem un kura vidū bija izgriezums galvai.

Areoji bija šaura aristokrātiska kasta: viņi veidoja klejojošu aktieru trupas, kuras ceļoja apkārt un sniedza izrādes, tajās bija pantomīma un savdabīgas «rēvijas» — vietējo notikumu apskats. To visu pavadīja saldkaislas dejas.

Priekšnesumu programma allaž palika nemainīga.

Vispirms aktieri sasēdās uz zemes aplī un dziedošā balsī deklamēja garu poēmu par godu saviem dieviem Oro Tatofam un Uru Tatofam. Viņi iesāka ļoti lēni un klusu, tad pamazām kāpināja tempu un pacēla balsi, līdz dziedāšana beigās izvērtās par mežonīgu kliedzienu virkni. Pēc poēmas areoji izpildīja pantomīmu — attēloja vietējos notikumus. Noslēgumā vienmēr bija dejas: iesākumā lēnas un ritmiskas, taču pamazām tās izvērtās par mežonīgiem, saldkaisles pamudinātiem lēcieniem.

Pēc dejām areoji parasti norāva klātesošajām sievietēm apģērbu un paņēma to sev. Tā kā viņi visi bija bagāti cilvēki, tad šī «laupīšana» droši vien bija kāda sena kulta vai paražas palieka.

Ceļš, pa kuru Blajam un Tinam vajadzēja iet, lai nokļūtu pie areoju vadoņa mājokļa, vijās gar upi. Blajs jau agrāk vairākkārt bija te gājis. Taču šoreiz, droši vien svinīguma labad, viņi sēdās pirogā un īrās augšup pret straumi.

Pēc kāda laika viņi piestāja krastā. Zālē gulēja daudz maizes koka augļu, vairāki sivēni, jau nokauti un izrotāti, kā tas pienākas, ar sarkanām spalvām, un vairāki drānas gabali. Četrdesmit soļu tālāk sēdēja vīrietis. Blajam pateica, ka tas esot viens no ietekmīgākajiem un cienījamākajiem areojiem.

Blajam pasniedza auduma gabalu, bet pieci salinieki paņēma sivēnu un četrus grozus ar maizes augļiem. Viņi visi kopā ar Tinu devās pie areoja un nolika dāvanas tam pie kājām. So rīcību Blajs papildināja ar dažām frāzēm, kuras viņam bija pateicis priekšā Tina, gan tik neskaidri, ka Blajs neko nevarēja saklausīt un bieži runāja šķērsām; arī pati izruna nebija visai pareiza, tādēļ viņa neveiklā uzstāšanās izraisīja klātesošajos jautrību.

Tad Blajs ar dāvanām piegāja pie cita cienījama areoja, kas atradās turpat tuvumā.

Areoji nekādi neatsaucās uz Blaja runu, joprojām sēdēdami svarīgām sejas izteiksmēm un pieņemdami ziedojumus kā pašus par sevi saprotamus, nevis kā dāvanas. Tā kā Tina zināja, ka Blajam ir bērni, tad ieteica viņu vārdā pasniegt dāvanu pirmajam areojam.

Blajs tā izdarīja, kaut gan nesaprata, kāds sakars šādai ceremonijai varētu būt ar viņa bērniem; viņu pārsteidza pati doma, ka dāvana, kas dota cilvēkiem,* kuri saskaņā ar savas kastas paražu iznīcina pirmdzimtos, vispār varētu nākt bērniem par labu.

Blajs vairākkārt bija iztaujājis taitiešus, kā radusies! paraža, kas liek areojiem nogalināt pirmos četrus viņiem piedzimušos bērnus. Un allaž viņš saņēma vienu un to pašu atbildi:

— Uorrau, uorrau noti mai diddi, uorrau, uorrau ti- tata,— kas nozīmēja: mums ir pārāk daudz bērnu, pārāk daudz ļaužu.

Taču taitieši acīmredzot nebaidījās no zemākās kārtas cilvēku pārmērīgas savairošanās, jo šo barbarisko paražu ievēroja tikai aristokrāti — areoji.

Tina, Poino un vēl daži virsaiši gandrīz visu laiku pavadīja kopā ar Blaju un katru dienu apmeklēja kuģi; nebija tādas reizes, kad Blajs sēstos pie pusdienu galda bez viesiem; turklāt Tina joprojām neēda pats — viņu baroja*

Reiz Blajs karalim ļāva apskatīt darbus, kas tika veikti uz «Bounty», gatavojoties maizeskoku iekraušanai. Tina vēlreiz izteica gandarījumu, ka viņa dāvana tiks nogādāta Anglijas karalim, un pie viena pauda cerību, ka ar nākamo kuģi viņš saņems lielus cirvjus, zāģus, dažādus audumus, cepures, krēslus ar augstām atzveltnēm, gultas, visādus ieročus ar munīciju un vēl vairākus desmitus citu priekšmetu,' kuru nosaukumi viņam tobrīd bija pagaisuši no prāta.

Novembra pirmajās dienās iestājās lietains gadalaiks ar vētrām un mainīgiem vējiem. 5. novembrī «Bounty» jūrnieki sāka vākt maizeskokus. Taitieši cītīgi palīdzēja matrožiem izrakt tos ar visām saknēm. Tajā laikā salinieki bija paguvuši pierast pie baltajiem;

ziņkārību apmierinājuši, tālāko apgabalu iedzīvotāji atgriezās mājās.

Kuģa bārddzinis nez kādēļ bija paņēmis līdzi no ģipša diezgan labi izveidotu sievietes galvu. Blajam ienāca prātā izjokot saliniekus, un viņš pavēlēja, lai bārddzinis uzmeistaro tai elegantu frizūru. No nūjas un auduma gabala iztaisīja ķermeni. Taitiešu vidū paklīda valodas, ka uz «Bounty» esot angļu sieviete. Lelli iznesa un novietoja kuģa priekšgalā. Taitiešus pārņēma neaprakstāma sajūsma, un viņi, priecīgi klaigādami, sveica sievieti no Britānijas. Viņi ne mirkli nešaubījās, ka tā tiešām ir dzīva angliete. Kāda vecenīte pat uzkāpa uz klāja un nolika līdzatnesto drānas gabalu un maizes- koka augļus pie lelles kājām, jo noturēja to par Blaja sievu.

Drīz salinieki atklāja, ka tiek krāpti, taču viņu jautrība nemazinājās; vienīgi vecenīte jutās aizvainota un, klātesošo skaļo smieklu pavadīta, ātri savāca savas dāvanas.

Sis joks ārkārtīgi iepatikās karalim un visiem virsaišiem; viņi sāka neatlaidīgi lūgt Blaju, lai, nākamreiz ieradies Taiti, viņš atvestu pilnu kuģi ar anglietēm.

Koku vākšana ritēja ļoti sekmīgi. Pie teltīm jau bija sarindoti ap simt podu ar pārstādītajiem maizeskokiem.

Reiz Tina paziņoja, ka nākamajā dienā jānotiek «heivas» svētkiem, uz kuriem tiek gaidīti arī viesi no «Bounty». No rīta Blajs ar vairākiem saviem vīriem, protams, karaļa un viņa nešķiramo virsaišu pavadīts, devās uz svinību vietu.

Apmēram ceturtdaļjūdzi no teltīm viņi ieraudzīja lielu ļaužu drūzmu. Kolīdz baltie viesi bija apsēdušies, no pūļa iznāca divas meitenes un četri vīrieši un sāka deju, kas ilga kādu pusstundu. Kad tā beidzās, Tina lika atnest auduma gabalu. Itea, karaļa sieva, un Blajs paņēma audumu aiz diviem priekšējiem stūriem, bet tā otru galu turēja vairāki salinieki: viņi piegāja pie dejotājiem un pasniedza tiem šo dāvanu. Arī citi virsaiši deva līdzīgas dāvanas.

Tad sākās cīņa, kurā piedalījās daudz salinieku. Cīkstoņi ar vienu roku atbalstījās pret vēderu, bet ar otru no visa spēka sita pa elkoņa locītavu: iznāca skaļš troksnis, kas bija dzirdams ļoti lielā attālumā. Sitieni sekoja cits citam tik bieži un tika izdarīti ar tādu spēku, ka āda pārplīsa un sākās asiņošana. Sī procedūra bija izaicinājums uz cīņu. Drīz gāja vaļā vispārējs kautiņš, tik plašs un nežēlīgs, ka nodibināt kārtību nācās ar lielām pūlēm.

Kad mēroties spēkiem vēlējās divi čempioni, viņi sāka ar to, ka pastiepa viens otram roku un savija pirkstus. Tad pretinieki dažus mirkļus skatījās viens uz otru un beidzot izdevīgā brīdī ieķērās matos. Parasti viņi tika izšķirti, pirms nokrita zemē. Dažreiz cīņa turpinājās, sāncenši valstījās pa zemi un dunkāja cits citu tik ilgi, kamēr tiesnesis neatzina vienu par uzvarētāju. Svētkos, par kuriem ir runa, arbitra lomā bija Itea un izpildīja to tik veiksmīgi, ka neviens viņas lēmums neizraisīja kurnēšanu.

Cīņas un vispārējās jezgas laikā daļa areoju metās pie sievietēm un sāka raut viņām nost tos apģērba gabalus, kuri viņiem patika. Drīz vien daudzas sievietes palika pilnīgi kailas, taču tas netraucēja viņām uzturēties svētku vietā līdz beigām.

Kuģa ārsts pārmērīgas alkoholisko dzērienu lietošanas rezultātā ilgu laiku jutās stipri nevesels. Viņš neizgāja no savas kajītes, un nevienam ne prātā neienāca, ka viņa veselības stāvoklis ir tik nopietns. Reiz vakarā ārsts jutās pavisam slikti, viņu ienesa plašākā telpā, kur bija svaigāks gaiss, taču tas nelīdzēja — un pēc stundas viņš nomira.

Blajs nolēma apglabāt ārstu salā. Dabūjis Tinas piekrišanu, viņš kopā ar diviem vīriem izcēlās krastā un devās uz to vietu, kas bija paredzēta apbedīšanai. Tur, sev par lielu izbrīnu, viņš ieraudzīja taitiešus, kuri pēc karaļa rīkojuma raka kapu.

Vakara pusē virsaišu un vietējo iedzīvotāju pūļa klātbūtnē mirušo ārstu apraka.

Pēc bērēm Blajs izdalīja nelaiķa mantas matrožiem, bet par ārstu iecēla viņa palīgu Tomasu Ledvardu.

Laiks bija nepastāvīgs: te pūta stipri vēji, jūrā plosījās vētras, dārdēja pērkons, plaiksnīja zibeņi un lija lietus, te pēkšņi viss noklusa, un skaidrajās debesīs atkal zaigoja saule. Vētras laikā Matavai līcī sacēlās lieli viļņi, kuros «Bounty» stipri šūpojās. Tāpēc Blajs nolēma aizvest kuģi uz labāk aizsargātu vietu. Teltis un kublus ar maizeskokiem, kuru skaits jau pārsniedza septiņus simtus, iekrāva «Bounty», tad slūpe pacēla enkuru un devās uz Taoroa līci, kur stāvēšana bija krietni ērtāka.

Tina nekavējoties pārcēla savu rezidenci, lai tā būtu tuvāk kuģim. Taitiešu mājiņas nebija lielas, četri viri tās it viegli varēja pārnest no vienas vietas uz otru.

«Bounty» joprojām tika papilnam apgādāts ar pārtiku. Kokosriekstu bija sanests tik daudz, ka jūrnieki vairs nedzēra ūdeni, to labi aizstāja kokosriekstu piens. Maizeskoku augļu skaits nedaudz saruka, taču pēc sešām nedēļām bija gaidāma jauna raža. Bez dažādiem augļiem un cūkgaļas jūrniekiem ik dienas tika piegādātas arī zivis.

Salinieki zvejoja galvenokārt naktī: lai pievilinātu zivis, viņi piekrastes rifos sakūra milzīgus sārtus. Skaidrā laikā zvejā izbrauca daudz pirogu: neskaitāmie ugunskuri radīja iespaidu, ka jūra liesmo.

Starp kuģa komandu un taitiešiem nodibinājās gluži miermīlīgas, draudzīgas attiecības. Atskaitē par «Bou?ity» pirmo uzturēšanos laimīgās salas klusajās lagūnās nav ne vārda par vardarbībām, laupīšanām un slepkavībām — šīm parastajām un gandrīz neizbēgamajām eiropiešu kolonializācijas pavadonēm. Pavirši vērtējot, tas varētu likties mazliet negaidīti. Tamlīdzīga idille lāgā nesaistās ar Blaja slikto reputāciju. Var pat rasties jautājums — vai tiešām tik bargs un nežēlīgs bija cilvēks, kas prata iekarot Taiti vientiesīgo dabas bērnu uzticēšanos un draudzību? So draudzību, kas konkrētajā gadījumā pilnīgi atbilda eiropiešu plāniem un tiešajam labumam, tomēr nevajag pārvērtēt. Blaja piesardzīgo un laipno izturēšanos bija diktējis tālredzīgs politisks aprēķins, nevis humanitāte.

XVIII gadsimtā topošās Britu impērijas pamati vēl tikai sāka veidoties. Koloniju sagrābšanā angļi sekmīgi konkurēja ar frančiem, spāniešiem un holandiešiem. Tomēr cīņa vēl nebija beigusies, vēl nebija nostiprinājies Anglijas galīgais pārsvars tālajās jūrās. Sim mērķim — izstumt konkurentus — bija pakļauts viss pārējais, un tas galu galā noteica vienas vai otras kolonijas pārvaldes paņēmienus, kā arī taktiku attiecībā pret neatkarīgajām ciltīm un tautām. Atšķirībā no spāniešiem angļi nekad nav bijuši bezjēdzīgi, akli postītāji. Viņi rīkojās kā saprātīgi un aukstasinīgi tirgotāji, kuri allaž domāja par rītdienu. Viņus interesēja nevis gadījuma rakstura laupīšana, bet gan sagrābto teritoriju sistemātiska ekspluatācija. Viņu politika piemērojās vietējās ekonomikas apstakļiem.

XIX gadsimtā Klusā okeāna salām nācās iepazīt eiropiešu koloniālo politiku visā tās daudzveidībā. Vispirms sākās eiropiešu iejaukšanās vietējo cilšu savstarpējās ķildās; tad sekoja iznīcinoši kari, kuri noslaucīja no zemes virsas veselas tautas. Notika mēģinājumi plašos apmēros izmantot no citurienes atvesto strādnieku, konkrēti, ķīniešu darbu.

Sādi mēģinājumi ne visur guva panākumus. Tika iztukšoti veseli arhipelāgi, kuros iznīka 90% pamatiedzīvotāju. Sāds liktenis galu galā piemeklēja ari Taiti.

Tomēr XVIII gadsimta deviņdesmitajos gados tas nenotika — vēl nebija pienācis laiks. Kapteinis Blajs ieradās Okeānijā kā priekšizlūks, nevis kā iekarotājs un koloniālais ekspluatators.

Jaunās zemes vēl vajadzēja atklāt un aprakstīt, noskaidrot to dabas resursus, atrast ērtākos un īsākos jūrasceļus, nodrošināt angļu flotei vairākus pieturas punktus, kur varētu dabūt pārtiku un dzeramo ūdeni.

Iesākumā angļi izmantoja Taiti salu kā vienu no šādām pieturvietām. Domāt par iekarošanu un par dabas bagātību izmantošanu bija pāragri. Maizeskoku iegūšana bija drīzāk iemesls, nevis ekspedīcijas patiesais mērķis. Taču maizeskokus varēja iegūt vienkāršāk un vieglāk, draudzīgi sarunājot ar vietējiem iedzīvotājiem. Ar šiem tīri lietišķajiem apsvērumiem izskaidrojams pirmo angļu ekspedīciju miermīlīgais un civilizējošais raksturs Klusā okeāna salās. Šautenes un lielgabali tika laisti darbā vienīgi tajos gadījumos, kad baltajiem jūrasbraucējiem nācās sastapties ar bargām, kareivīgām ciltīm, kuras nevēlējās stāties nekādos sakaros ar svešiniekiem. Visumā miermīlīgie taitieši pēc pirmajām asiņainajām sadursmēm ar «Delfīna» jūrniekiem sāka ticēt balto varenībai un vairs necentās sagrābt angļu kuģus. Gluži otrādi — apjēguši, kādu labumu dod svešzemju izstrādājumi, viņi laipni uzņēma atbraucējus un labprāt ielaidās ar tiem maiņas tirdzniecībā. Protams, arī angļiem nebija nekādas vajadzības pielietot spēku. Daudz vieglāk un, galvenais, daudz izdevīgāk bija apmānīt iedzimtos ar šķietamu draudzību, pāragri neizpaust savus plēsonīgos nodomus un izmantot salinieku viesmīlību. Blajam tas izdevās lieliski. Ar dāvanām un glaimīgiem solījumiem viņš iemantoja taitiešu virsaišu draudzību. Un tā lieti noderēja, kad matrožu vidū parādījās pirmās disciplīnas vājināšanās pazīmes.

Jau vairāk nekā divus mēnešus «Bounty» atradās Taiti piekrastē. Visa komanda baudīja dzīvi ziedošajā un laimīgajā salā. Ikvienam bija sava draudzene — «taio», ar kuru viņš pavadīja brīvo laiku. Nav brīnums, ka daudzi nokavēja vakara jundu. Turpretī Blaja izturēšanās, dzīvojot salā, nemainījās. Ar savu parasto bardzību viņš sodīja par katru disciplīnas pārkāpumu, un matrožu muguras no deviņastainā «kaķa nagu» pieskārieniem bieži vien asiņoja.

5. janvāra rītā tika atklāts, ka pazudusi viena laiva; pēc pārbaudes noskaidrojās, ka trūkst triju viru: mantziņa Čārlza Cērčila un divu matrožu — Muspreta un Milvarda. Bēgļi bija paņēmuši līdzi astoņas šautenes un daudz patronu. Nevienam no matrožiem acīmredzot nebija ne jausmas, kurp devušies viņu biedri, un arī par to, ka viņi vispār nodomājuši bēgt.

Iztaujājis saliniekus, Blajs uzzināja, ka viena laiva atrodas Matavai, bet paši bēgļi pirogā aizzēģelējuši uz Teturoas salu.

Blajs nekavējoties aizsūtīja bocmani tā virsaiša pavadībā, kas bija šīs ziņas sniedzis, uz Matavai līci. Tomēr pusceļā viņi ieraudzīja pazudušo laivu, kuru pieci taitieši airēja uz kuģa pusi.

Blajs lūdza, lai karalis un virsaiši palīdz viņam noķert dezertierus. Tina un pārējie virsaiši apsolīja, ka darīs visu, ko spēj, un karaļa brālim Oripi nākošajā rītā vajadzēja doties uz Teturoas salu. Oripi tālredzīgi pavaicāja, vai bēgļiem esot pistoles.

— Iespējams, ka mēs pārsteigsim viņus un saņemsim ciet, pirms tie pagūs laist darbā šaujamos, taču, ja viņiem ir pistoles, tad tie var nogalināt kādu no mūsu vīriem.

Blajs nomierināja viņu, apgalvodams, ka dezertējušajiem matrožiem pistoļu neesot.

Nākamās dienas rītā Oripi ar vienu virsaiti, vārdā Moanna, devās uz Teturou, taču drīz vien sacēlās spēcīga vētra un abiem nācās atgriezties. Viņi apsolīja atsākt meklējumus, kolīdz laiks uzlabosies. Tikai pēc nedēļas vējš aprima, jūra nomierinājās un virsaiši varēja doties pēc bēgļiem. Oripi un Moanna divās pirogās atkal aizceļoja uz Teturou.

Pagāja vēl nedēļa, viņi neatgriezās un neatsūtlja ne ziņas. Vienudien pie Blaja ieradās kāda virsaiša ziņnesis un pateica, ka bēgļi atgriezušies Taiti un atrodoties Tetahas apgabalā.

Blajs pavēlēja sagatavot laivu un īsi pirms saulrieta atīrās no kuģa, par pavadoni paņēmis līdzi virsaiti, vārdā Edidi. Uzklausot Edidi padomu, viņi izkāpa zināmā attālumā no tās vietas, kur, pēc saņemtajām ziņām, slēpās bēgļi.

Nakts bija tumša; pūta stiprs vējš. Piepeši Blaja un viņa ceļabiedru priekšā no tumsas iznira vairāki taitieši. Viņu izturēšanās komandierim likās aizdomīga; nobažījies, ka iespējams pēkšņs uzbrukums, viņš izrāva pistoli un izšāva gaisā. Skaļi kliegdami, taitieši tūdaļ pazuda. Taču arī Edidi tik ļoti nobijās, ka atteicās iet tālāk. Tikai pēc ilgas pierunāšanas viņš nedaudz nomierinājās, un visi klusēdami turpināja ceļu.

Drīz viņi sasniedza māju, kurā piederēja šā apgabala virsaitim. Gan virsaitis, gan viņa sieva uzņēma Blaju ļoti laipni un pateica, ka bēgļi kopā ar savām draudzenēm atrodoties kādā būdā tepat netālu.

Blajs nolēma kopā ar vietējiem iedzīvotājiem tūlīt aplenkt būdu un, ja dezertieri nepadosies, aizdedzināt to.

Šis cietsirdīgais nodoms izraisīja šausmas lēnīgo taitiešu vidū. Edidi un Tetahas apgabala virsaitis pieteicās kā parlamentārieši un pēc dažām minūtēm atgriezās ar trim pazudušajiem jūrniekiem, kuri kautri stāvēja sava komandiera priekšā. Aiz viņiem vaimanādamas sekoja taitietes.

Blajs pavēlēja sasiet dezertieriem rokas, un bēdīgā procesija devās uz laivu. Pa ceļam bēgļi centās pārliecināt Blaju, ka nebija gribējuši dezertēt un tuvākajās dienās noteikti būtu atgriezušies uz «Bounty», taču Blajs nolēma viņus sodīt citiem par biedinājumu. Uz kuģa Cērčils, Musprets un Milvards saņēma katrs pa divpadsmit pletnes sitieniem, pēc tam viņus iekala ķēdēs un uz trim dienām ieslodzīja tilpnē.

6. februārī gadījās notikums, kas ļoti satrauca Blaju — ne tikai tāpēc, ka briesmām tika pakļauts kuģis, bet arī tāpēc, ka tas varēja manāmi ietekmēt labās attiecības, kas līdz šim bija starp viesiem un saliniekiem.

Naktī pūta stiprs vējš, bet rītausmā matroži atklāja, ka enkura tauvu, kas turēja «Bounty, kāds bija iegriezis.

Brīnums, kā kuģis nebija izmests krastā un satriekts pret klintīm.

Kamēr «Bounty» komanda nodarbojās ar rezerves enkura sagatavošanu, uz kuģa ieradās Tina. Lai gan Blajs uzskatīja, ka šai nedarbā karalis nav vainojams, tomēr sagaidīja viņu ļoti vēsi un pieprasīja, lai viņš uz karstām pēdām sāk meklēt noziedznieku.

Blaja aizdomas krita tieši uz atnācējiem no salas tālākajiem apvidiem, jo ar Matavai un Opari iedzīvotājiem viņam bija visdraudzīgākās attiecības.

Baltā pavēlnieka dusmas tā satrauca taitiešus, ka valdnieka tēvs un māte, par spīti stiprajam lietum, nekavējoties atstāja savu māju un devās kalnos. Viņiem sekoja vēl viens virsaitis ar sievu. Tina un Itea palika savā rezidencē un apsolīja pielikt visas pūles, lai notvertu ļaundari.

Visu nākošo dienu viņi nerādījās uz kuģa. Trešajā dienā karaļpāris ieradās ārkārtīgi sarūgtināts un paziņoja, ka pati rūpīgākā meklēšana nav devusi rezultātus.

Redzot viņu patieso izmisumu, Blajs kļuva žēlīgs. Pēc samierināšanās uz kalniem tika nosūtīti ziņneši — un aizbēgušie virsaiši atgriezās mājās.

Vēlāk Blajam iešāvās prātā, ka kuģi varētu būt mēģinājis pazudināt kāds no matrožiem, lai tādējādi paliktu Taiti. Taču tajā laikā komandieris vēl nenojauta, ka būtu iespējams kas tamlīdzīgs.

Marta pēdējās dienās «Bounty» sāka gatavoties atceļam. Pāri par tūkstoti izrakto un kublos pārstādīto maizeskoku pamazām pārveda uz kuģi un novietoja tiem paredzētajās telpās.

Vēsts par balto viesu drīzu aizbraukšanu ātri izplatījās visā salā. Atkal saplūda taitiešu bari no tālākajiem apvidiem. Viņi nāca, lai atvadītos no jūrniekiem, dāvināja tiem cūkas, kokosriekstus un augļus. Pie viena viņi atnesa arī daudz dzelzs darbarīku un lūdza, lai tos salabo.

Tina lika noaust divus audumus, kas bija paredzēti dāvināšanai karalim Džordžam. Kad tie bija gatavi, Tina izkāra tos savā mājā, lai visi varētu par tiem papriecāties. Šim gadījumam par godu sarīkoja pat reliģisku ceremoniju, kuras laikā priesteri skandēja garas lūgsnas, lai Anglijas karalis mūžam paliktu Taiti draugs un nekad neaizmirstu Tinu.

Pēdējās dienās pirms šķiršanās noskumušie taitieši visādi izrādīja savu mīlestību un pieķeršanos «Bounty» jūrniekiem. Vislielāko sarūgtinājumu, protams, juta «taio». Viņas cītīgi apgādāja baltos mīlniekus ar visādu pārtiku. Lietus periods ar vētrām un vējiem, kas ilga no novembra līdz martam, beidzās, un iestājās labs laiks. Nekas vairs nekavēja «Bounty» pie Taiti krastiem, un Blajs noteica aizbraukšanas dienu.

3. aprīlī Tina, viņa sieva un brāļi ieradās uz atvadu pusdienām. Nākošās dienas rītausmā «Bounty» vajadzēja pacelt enkuru, tādēļ viņi nolēma palikt uz kuģa pa nakti.

Visu dienu uz klāja ņudzēja salinieki. Jūrnieku draudzenes gauži raudāja, bet dažas par bēdu zīmi pat saskrāpēja sev seju ar haizivs zobiem. Blajs, palikdams sev uzticīgs, neatļāva nabaga «taio» pavadīt šo pēdējo nakti kopā ar draugiem un pavēlēja visām sievietēm atstāt kuģi.

Tovakar uz salas nebija dzirdami ne jautri saucieni, ne dziesmas. Visu nakti jūrnieku draudzenes nosēdēja krastmalā un nenolaida no «Bounty» saraudātās acis. Rītausmā, kad kuģis lēnām uzņēma gaitu, viņas vairākas reizes nokliedza tam pakaļ pēdējos atvadu sveicienus. Sacēlās viegls vējš, «Bounty» uzvilka buras un izbrauca atklātā jūrā. Tas palika arvien mazāks un mazāks, līdz beidzot pazuda aiz apvāršņa.

Trešā nodaļa DUMPIS

Spirgta dienvidvēja dzīts, «Bounty» nākošajā dienā nokļuva Huahines salas tuvumā. Tur 1777. gadā bija ieradusies Kuka ekspedīcija, un Blajs gribēja uzzināt par kāda pazīstama salinieka, vārdā Omai, likteni un to, kas noticis ar salā ievestajiem mājdzīvniekiem. Taču laika apstākļi darīja viņu bažīgu. Tāpēc Blajs neuzdrošinājās izmest enkuru, bet kreisēja netālu no krasta. Drīz vien vietējo iedzīvotāju pirogās piebrauca pie kuģa. Viens no viņiem pazina Blaju un pateica, ka esot kādreiz dzīvojis kopā ar Omai un ka pēdējais jau miris, bet visi ekspedīcijas atstātie dzīvnieki, izņemot vienu zirgu, nosprāguši. Vēl viņš pastāstīja, ka nelaiķis Omai bieži jājis ar šo zirgu. Jātnieka attēls, kas bija ietetovēts uz kājām daudziem saliniekiem, apliecināja viņa vārdus.

Pirogās aizbrauca. «Bounty» pacēla buras un atkal sāka savu nebeidzamo skrējienu pa okeānu. Visu nakti kuģis traucās uz dienvidrietumiem, bet pret rītu mainīja kursu un pagriezās uz Tonga salām.

Ap pusdienlaiku debesīs piepeši savilkās biezi, melni mākoņi. Sākās vētra. Pēc neilga laika sardzes vīrs pamanīja kādu trīs jūdžu attālumā neparastu ainu: likās, ka augstas ūdens strūklas virsotne, pacēlusies no jūras, sniedzas mākoņos. Sī milzīgā ūdens kolonna, augšdaļā krietni resnāka nekā apakšā, ātri tuvojās kuģim.

Blajs nekavējoties lika novākt lielāko daļu buru, kuras traucēja manevrēšanu. Vienlaikus viņš pavēlēja strauji sagriezt stūri pa kreisi. Stūrmanis tik tikko paguva izpildīt šo komandu, kad kādus desmit soļus no kuģa pakaļgala rūkdams un svelpdams aizdrāzās virpuļ- viesulis. Tas traucās uz rietumiem, pa vējam, ar ātrumu ap desmit jūdžu stundā. Pēc piecpadsmit minūtēm tas pazuda, sašķīdis sīkās šļakatās.

Redzot tuvojamies viesuļstabu, jūrnieki nolēma, ka pienākusi pēdējā stundiņa; tomēr vairums no viņiem bija tik satriekti, ka pat doma par drīzo nāvi nespēja viņus iekustināt.

Kopš tās dienas, kad kuģis bija aizbraucis no Taiti, viņiem nedeva mieru atmiņas par laimīgo salu. Matroži bija kļuvuši kūtri, nekas viņus neinteresēja un neizklai- dēja.

Pats par sevi saprotams, ka tāds garastāvoklis neveicināja dienesta pienākumu pildīšanu. Blajs joprojām pret padotajiem bija stingrs un nepiekāpīgs. Par katru kļūmi matroži tika bargi sodīti. Taču komandieris redzēja, ka kuģa apkalpe ir «izlaidusies», un tas iesvēla viņā trakas dusmas. Savu slikto omu viņš izgāza arī uz virsniekiem. It īpaši dabūja ciest nabaga Kristjens. Ik mīļu brīdi Blajs cietsirdīgi un nepelnīti apvainoja viņu un izmantoja katru gadījumu, lai izteiktu rājienu.

Reiz komandieris asi norāja jauno virsnieku, jo bija puzuduši daži kokosrieksti. Aizskarts vārīgā vietā, viņš atbildēja savam mocītājam ar dzēlību. Blajs pavēlēja stūrmaņa palīgam nekavējoties doties uz kajīti un palikt tur arestā.

Gluži negaidīti iejaucās Džons Adamss. Ar uzsvērtu godbijību viņš piegāja pie komandiera un teica:

Atļaujiet sacīt dažus vārdus, ser?

Kas par lietu? Es jūs klausos, — Blajs vēsi un sausi atteica.

Es uzdrīkstos ziņot sakarā ar mistera Kristjena arestu, ser. Viņš nav vainojams riekstu pazušanā, ser. Saskaitot iznākusi kļūda. . .

Blajs rupji pārtrauca viņu:

Ko jūs jaucaties citu darīšanās? Kopš kura laika matroži atļaujas aizstāvēt virsnieku, kas izdarījis pārkāpumu? Vācieties projām, un lai es vairs nedzirdētu šos nekaunīgos un stulbos spriedelējumus!

Adamss klusēdams pagāja malā. Matroži saskatījās. Acīgs novērotājs varētu izlasīt viņu acīs apbrīnu par drosminieku un vēl kaut ko, kas nesolīja neko labu stūrgalvīgajam leitnantam. Taču Blajs uzskatīja zem sava goda pievērst uzmanību tamlīdzīgiem sīkumiem, viņam ij prātā nebija grozīt savu izturēšanos pret komandu.

Leitnants Blajs bija pasargājis savu kuģi no viesuļ- staba trieciena. Taču viņš nemanīja citu viesuli, kas sāka virpuļot viņam zem kājām, smacīgajā un krēslainajā matrožu kubrikā.

Dumpis uz slūpes brieda pamazām, taču iesākās pēkšņi un vairumam matrožu nāca negaidīts. Tomēr komandas vidū bija cilvēks, kas gaidīja notikumus ar dedzīgu nepacietību un gatavojās tiem pilnīgi apzināti. Sis cilvēks bija matrozis Džons Adamss. ..

«BoUnty» šķērsoja ūdeņus, kuros pirms tam bija burājis ne viens vien kuģis. Tādēļ Blajs necerēja uziet kādu vēl neatklātu zemi. Tomēr 11. aprīlī viņš ieraudzīja dienvidrietumu virzienā apmēram piecas jūdzes no kuģa kartē neapzīmētu salu, kas pacēlās augstu virs jūras līmeņa. Zēģelējot tālāk uz dienvidiem, «■Bounty» pabrauca garām veselai virknei nelielu salu, kuras bija apaugušas ar kokiem. Piebraukt tām tuvāk nebija iespējams pretvēja un viļņu dēļ.

Nākamajā rītā no «Bounty» tika sasķatīta vēl viena saliņa, kas atradās apmēram jūdzes attālumā. Drīz vien no krasta atīrās piroga ar četriem airētājiem. Blajs lika nomest tiem vairākas stikla kreļļu virtenes. Tad salinieki uzrāpās uz klāja. Viņi ziņkāri apskatīja kuģi, taču neviens no viņiem nebija ar mieru nokāpt tilpnē.

Uzzinājis, ka Blajs ir «eari», tas ir, kuģa pavēlnieks, viens no saliniekiem, pēc visa spriežot — virsaitis, piegāja pie viņa, noņēma sev no kakla lielu perlamutra gliemežvāku, kas bija iekārts no matiem savītā aukliņā, un aplika to Blajam ap kaklu. Viesi runāja gandrīz tādā pašā dialektā kā taitieši, un viņus varēja viegli saprast. Viņi pateica, kā sauc salu, un pastāstīja, ka uz tās aug papilnam kokospalmu un maizeskoku, ir daudz medījuma, bet nav ne mājdzīvnieku, ne kultūraugu.

Blajs pavēlēja nolaist pirogā sivēnu un puscūci, nedaudz gaļas un taro bumbuļus. Bez tam viņš apdāvināja arī katru salinieku.

Pirms aiziešanas no kuģa virsaitis paņēma visas dāvanas sev. Viens no saliniekiem izrādīja neapmierinātību, taču pēc ilgas un dedzīgas sarunas viņš salīga ar virsaiti.

Vispirms pirogā nokāpa tikai divi salinieki, bet divi citi gribēja palikt uz kuģa līdz nākamajam rītam, kad viņiem atbraukšot pakaļ. Blajs teica, ka viņu vēlēšanos neesot iespējams izpildīt, jo nevarot zināt, cik tālu «Bounty» aizbraukšot pa nakti. Tad ari šie abi negribīgi atstāja kuģi.

23. aprīlī «Bounty» atradās iepretī Anamuka salai, pie kuras Blajs bija nolēmis piestāt. Enkuru izmeta pus jūdzi no krasta. Tūdaļ parādījās daudz pirogu ar vietējiem iedzīvotājiem, kuri atveda parastās dāvanas — kokosriekstus un jamsu.

Uz klāja uzkāpušie Anamukas iezemieši izskatījās visai neparasti. Šķita, ka vēl nesen viņiem bijis jāiztur kāds nežēlīgs pārbaudījums: vieniem mati bija izrauti veseliem kušķiem, citiem uz deniņiem bija sarecējušas asinis, dažiem trūka viena vai pat divu rokas pirkstu. Kopumā viņi izskatījās pārlieku kareivīgi un cietsirdīgi ļaudis, ar tādiem acis jātur vaļā.

Cik pārsteigti gan bija angļi, kad viens no šiem kailajiem, izpluinītajiem cilvēkiem, pēc visa spriežot — vadonis, jo pārējie pret viņu izturējās ar lielu godbijību, piepeši sāka runāt diezgan pareizā angļu valodā, paskaidrodams, ka viņa ceļabiedru miesas bojājumi un ievainojumi ir oficiālo sēru izpausme sakarā ar karaļa neseno nāvi.

Uz jautājumu, kur viņš iemācījies angļu valodu, šķietamais salinieks atteica, ka viņš pēc izcelsmes esot holandietis, taču dzimis Anglijā, bet nu jau divdesmit gadus dzīvojot Anamukā, kur viņu beigu beigās iecēluši par virsaiti. Viņa vārds esot Brēks.

Nebija šaubu, ka tas ir dezertieris no kāda eiropiešu kuģa. Taču leitnants Blajs neuzskatīja par vajadzīgu iedziļināties šajā jautājumā un sāka ļoti draudzīgi iztaujāt holandieti par viņa jauno dzīvesvietu. Brēks labprāt pastāstīja par saliniekiem. Viņš sacīja, ka tie esot ārkārtīgi nežēlīgi un pastāvīgi ēdot cilvēku gaļu.

Blajs painteresējās, vai pašam stāstītājam ir iznācis piedalīties kanibālu dzīrēs. Rupji smiedamies, Brēks atbildēja, ka vienmēr un visur vajagot pielāgoties pastāvošajām paražām, ja negrib, lai uz tevi rādītu ar pirkstu. Pie viena viņš pavēstīja Blajam par kādu angļu karakuģa leitnanta drausmīgo nāvi. Jauna iezemiete ievilinājusi viņu salas dziļumos pie saviem vecākiem; tur tas ticis acumirklī nokauts un ar lielu apetīti notiesāts līdz pēdējam kumosam.

«Bounty» matroži ziņkāri vēroja Brēku. Tie neviļus salīdzināja viņa likteni ar savu. Droši vien agrāk Brēks bijis tāds pats beztiesīgs un nomākts kuģa disciplīnas vergs kā viņi paši. Tomēr viņš pratis nokratīt neciešamo jūgu un tagad dzīvoja pilnīgā brīvībā, tālu no civilizācijas aizspriedumiem, kļuvis par kungu ne vien pats sev, bet arī par virsaiti veselai ciltij. Viņa liktenis matrožiem šķita apskaužams, un kādu pārdesmit vīru galvās radās doma, ka galu galā no viņiem vien ir atkarīga tādas pašas dzīves izcīnīšana.

Visu dienu uz «Bounty» noritēja rosīga maiņas tirdzniecība. Anamukas iedzīvotāji veda cūkas, jamsu, banānus un maizeskoka augļus. Pretī viņi dabūja sīkus dzelzs izstrādājumus un stikla krelles. Tā kā komandieris vēlējās papildināt kurināmā krājumu, tika nolemts pavadīt salas tuvumā vairākas dienas. Nākošajā rītā daļa apkalpes nobrauca krastā pēc malkas. Taču matroži nepaguva pavadīt uz sauszemes ne stundu, kad viņiem nozaga cirvi. Ar Brēka palīdzību, kas bija uzzinājis par zādzību, cirvis drīz vien atradās. Pievakarē, vedot līdzi diezgan daudz kurināmā, angļi atgriezās uz kuģa.

26. aprīļa rītā uz salu devās jauna matrožu grupa Fletčera Kristjena vadībā. Šoreiz jūrnieki paņēma līdzi vairākas tukšas mucas, kuras vajadzēja piepildīt ar ūdeni. Bet, kolīdz laiva piestāja krastā, to tūdaļ ielenca salinieki. Vienā mirklī viņi sagrāba enkuru un metās bēgt. Biedri sedza viņu atkāpšanos, draudīgi vicinot lingas.

Kristjens pavēlēja saviem vīriem neatiet tālu no laivas, bet pats izšāva gaisā ar pistoli. Šāviena uzliesmojums un dārdiens apmulsināja saliniekus. Viņi pacēla rokas un uzlika tās uz galvas.

Aizelsies atskrēja Brēks un paskaidroja, ka šis žests apliecinot draudzīgus nolūkus. Tomēr viņš ieteica pārāk nepaļauties Anamukas iedzīvotāju sirsnībai un drīzāk atgriezties kuģī. Un vēl viņš piebilda, ka salinieki esot ļoti nikni uz «Bounty» komandu, jo vakar šiem atņemts nozagtais cirvis. Viņaprāt, gudrāk būtu nemaz neizkāpt krastā.

Fletčers Kristjens labi saprata, kādas briesmas varētu draudēt viņa mazajam un slikti apbruņotajam pulciņam, ja salinieki sadomātu uzbrukt. Tāpēc viņš uzklausīja Brēka padomu un, neizpildījis komandiera uzdevumu, ar tukšām mucām atgriezās uz «Bounty».

Kā par nelaimi, Blajs todien bija sevišķi nelāgā omā. Uzklausījis ziņojumu par neizdevušos ekspedīciju, viņš sāka sunīt jauno virsnieku un nobeigumā pateica šādu frāzi:

— Ar ieročiem rokās jūs izbijāties no kailiem mežoņiem! Jūs esat gļēvulis!

Ko gan varēja darīt Kristjens? Viņš bija audzināts, ka goda jautājumos jābūt nepiekāpīgam, un juta — uz tādu nedzirdētu apvainojumu jāatbild ar pļauku. Taču sitiens karakuģa komandierim reisa laikā neizbēgami novestu viņu tiesas priekšā, kura necenstos izdibināt šādas rīcības iemeslus, bet spriestu par pašu noziegumu un, protams, vainīgo sūtītu pie karātavām. Tāpēc Kristjens apvaldīja viņu smacējošās dusmas un bāls kā līķis, ne vārda neteicis, izgāja ārā un ieslēdzās savā kajītē.

Droši vien leitnants Blajs saprata, ka šodien pāršāvis pār strīpu. Varbūt viņš mazliet pat kaunējās par savu nesavaldību un labprāt būtu nomierinājis jaunekli, kuru bija tik cietsirdīgi un nepelnīti apvainojis. Pēc stundas viņš ar botāniķa Nelsona starpniecību nosūtīja Kristjenam ielūgumu uz vakariņām savā kajītē, bet tas atteicās.

Nākamajā dienā sāka pūst ceļavējš — un Blajs nolēma aizbraukt no Anamukas, kuras iedzīvotāji izrādīja tik klaju neviesmīlību. «Bounty» uzvilka buras, izbrauca atklātā jūrā un devās uz Tofua salu.

Četros no rīta Kristjens stājās sardzē. Šaurs jauna mēness sirpis lēja spokainu gaismu pār okeāna tumšzilo, sudraba caurausto, samtam līdzīgo ūdensklaju. Kuģis klusi slīdēja uz priekšu. Uz tā valdīja pilnīgs klusums. Tikai stūres vīrs pusbalsī dziedāja skumīgu jūrnieku dziesmu.

Kristjens drūms staigāja šurpu- turpu pa tiltiņu. Viņš nedomāja par to, ka «Bounty» jau atrodas atceļā un pēc dažiem mēnešiem ieradīsies Anglijā. Viņš neatcerējās Taiti kārdinājumus. Viņa prātu nodarbināja tikai tagadne, tā pārestība, kuru vakar viņam bija nodarījis komandieris.

Domājot par leitnantu Blaju, jaunekli pārņēma neatvairāms niknums un sāpes. No rīta, kā parasti, būs jāiet kapteiņa kajītē ar ziņojumu, jāuzklausa pavēles un aizrādījumi, jārāda godbijīga seja. . . Nē, nu tas viss kļuvis neiespējams. Drausmīgais, pātagas cirtienam līdzīgais vārds «gļēvulis» bija jau izteikts un palicis bez atbildes. Tagad vajag vai nu iešaut sev lodi pierē, vai. . . bēgt no kuģa, ko kājas nes.

īsti neticēdams, ka viņa iecere īstenosies, Kristjens sāka pārdomāt bēgšanas plānu. Galu galā tikt projām no «Bounty» nebija nemaz tik grūti. Piecdesmit jūdzes no punkta, kur patlaban atradās kuģis, bija Tofua sala. Aizkļūt līdz tai laivā pa pilnīgi mierīgu jūru nebūtu nekāda lielā māka. Un tālāk… tālāk, lai liktenis lemj. Labāk kļūt par gardu maltīti cilvēkēdājiem nekā arī turpmāk paciest ļaunā tirāna varu; labāk kļūt par dezertieri un izstumto nekā klusuciešot panest apvainojumus. '

Doma par tūlītēju dezertēšanu kļuva ik brīdi jo uzmācīgāka un pamazām pakļāva Kristjena gribu. Kad sardzes laiks tuvojās beigām, šaubas jau bija gandrīz pārvarētas. Galvenā grūtība — viņš viens pats nespētu nolaist laivu ūdenī. Taču pie stūres stāvēja matrozis Džons Milvards, kurš allaž ar lielu cieņu izturējās pret jauno virsnieku. Varbūt šis cilvēks, kas droši vien bija stingrs un godīgs, būtu ar mieru izdarīt pēdējo pakalpojumu savam priekšniekam, varbūt viņš nolaidīs laivu jūrā. . . Kristjens jau gribēja uzrunāt stūrmani, kad uz klāja pēkšņi iznāca Džons Adamss.

Labvēlīgais brīdis, kuru Džons Adamss, iecerēdams atpestīt sevi un savus biedrus no grūtā jūrnieku dienesta, tik ilgi tika gaidījis, nu bija klāt. Džons Adamss zināja, ka sadumpot vienkāršos matrožus viņam nenāktos grūti. Bet kā lai vada kuģi bez virsniekiem, kuri prot lasīt karti un noteikt atrašanās vietas platuma grādus ar sekstantu un citiem instrumentiem? Viens no pašiem svarīgākajiem nerakstītā, taču stingri ievērotā jūrnieku oficiālā likumu kodeksa papildinājuma punktiem bija tas, ka speciālās zināšanas, kas nepieciešamas navigācijai atklātā jūrā, bija jāsaglabā kā tikai un vienīgi valdošo šķiru pārstāvju monopols. Nebijis šā noteikuma, asiņaini dumpji tālajās jūrās droši vien notiktu daudz biežāk. Matrožus allaž apvaldīja apziņa, ka bez virsniekiem viņi būs okeāna plašumos pilnīgi bezpalīdzīgi.

Tātad, lai sacelšanās izdotos, vajag dabūt savā pusē vismaz vienu no virsniekiem. Džons Adamss vērīgi sekoja dvēseles drāmai, kuru pārdzīvoja Fletčers Kristjens. Šai naktī Adamss juta to, ko pirms un pēc viņa tik daudzreiz bija jutuši viņa garam radniecīgi, slaveni un nepazīstami dumpinieki: tagad vai nekad!

Kristjens pārsteigts skatījās uz matrozi, kas kāpa pa trapu.

Kāpēc jūs esat tik agri piecēlies?

Es nespēju gulēt, visu laiku domāju par jums, ser, un man iegribējās aprunāties, kamēr jūsu sardzes laiks nav beidzies.

Adamsa balss skanēja līdzjūtīgi.

Aprunāties ar mani? Lūdzu. Ko jūs vēlaties man sacīt?

Kopš vakarvakara jūtu nemitīgas bailes, ser: jūs bijāt tik šausmīgi sarūgtināts. Es domāju, ka vien jūs neizdarāt ko tādu, ko vēlāk pats rūgti nožēlosiet.

Jūs dzirdējāt, kā komandieris mani apvainoja,— Kristjens ātri viņu pārtrauca.— Vai tiešām jūs domājat, ka džentlmenis nekurnēdams var panest tādu apvainojumu? Pirmajā mirklī es biju gatavs viņu nosist.

Cik labi, ka jūs to neizdarījāt, ser.

Bet es vairs nespēju būt viņa padotais. Es nespēju tikties ar viņu, redzēt viņa seju, dzirdēt viņa balsi. Tas man būtu briesmīgāk nekā nāve. Tieši pirms jūsu atnākšanas es grasījos nolaist jūrā laivu, lai mēģinātu ar to aizkļūt līdz Tofua salai.

Kur jūs kādā jaukā dienā saņemtu ciet un pakārtu kā dezertieri.

Man vienalga! Lai notiek kas notikdams! Esmu cieši nolēmis bēgt no «Bounty». Es vairs nespēju un negribu te palikt.

Adamss klusēja. Šķita, ka viņš kaut ko sasprindzināti domā. Tad matrozis pazemināja balsi līdz tikko dzirdamam čukstam:

Varbūt mums ir cita — daudz labāka izeja.

Kāda?

Sagrābt kuģi.

«Bounty»l

Jā, ser. Manuprāt, to nebūs grūti izdarīt. Jūs labi zināt, ka uz mūsu kuģa visi, izņemot dažus cilvēkus, kuri pieglaimojas priekšniekiem, neieredz leitnantu. Jums nav noslēpums ari tas, ka vairums matrožu par to vien domā, kā no jauna atgriezties Taiti. Mūsu zēni jūs mīl un tic jums. Ja jūs būtu ar mieru uzņemties kuģa komandēšanu, lai aizgādātu mūs atpakaļ uz Taiti, mēs visi ar prieku atzītu jūs par savu komandieri.

Bet tad nāksies nogalināt Blaju un viņa piekritējus.

Ļoti iespējams. Taču mēs viegli varam pārsteigt viņus miegā un sasiet vienu pēc otra, pirms viņi spēs atgūties.

Un ko tad?

Tad, ja jūs tā vēlaties, mēs varam neaptraipīt rokas ar viņu asinīm. Mēs iesēdināsim viņus laivā — un lai tie peld okeānā pa vējam.— Adamss ļauni nosmīkņāja un piebilda: — Mūsu laiva ir veca un nedroša.. .

Kristjens nočukstēja:

Tas ir šausmīgi. . .

Protams! Bet vai vēl šausmīgāka nav tā nožēlojamā nīkuļošana mežoņu vidū, par kuru bijāt izšķīries?

Ja nu mums neizdosies gūt virsroku?

Tādā gadījumā, ser, mūs noteikti pakārs. Taču es domāju, ka mēs gūsim uzvaru. Pagaidiet mani te. Es jau reiz tiku apspriedies ar dažiem zēniem. Aprunāšos ar viņiem vēlreiz, un, ja viņi joprojām būs ar mieru, mēs ķersimies pie darba pa nopietnam.

Viņš nokāpa kubrikā, bet Kristjens ar trīcošām rokām izņēma no maksts pistoli un apskatīja kramu. Ja sacelšanās neizdotos, viņš iešautu sev galvā.

Viss notika ātrāk un vieglāk, nekā to cerēja dumpja galvenie iniciatori. Kolīdz atmirdzēja pirmie tropu īsās ausmas saules stari, Kristjens, mantzinis Cērčils, jaunākais kanonieris Mills un matrozis Bārkets iegāja kapteiņa kajītē. Kristjens bija apbruņots ar kortiku, pārējie ar šautenēm un īsiem zobeniem. Vēl trīs vīri drošības labad stāvēja pie kajītes durvīm. Blajs bija cieši aizmidzis. Pirms vēl komandieris paguva atjēgties, dumpinieki viņu satvēra un ar virvi sasēja rokas aiz muguras. Tai pašā laikā Adamss un vairāki citi matroži, ar šautenēm un abordāžas cirvjiem bruņojušies, ielauzās pie pārējiem virsniekiem; piedraudot ar nāvi, dumpinieki ieslēdza viņus kajītē un pie durvīm nolika sargus. Bruņotais apvērsums uz kuģa nesastapa ne mazāko pretestību, un netika izliets ne piliens asiņu, pat ne ienīstā Blaja asiņu.

Ieguvuši savā varā kuģi, dumpinieki izvilka komandieri uz klāja un piesēja pie bezanmasta. Līdzās ar kailu zobenu rokā nostājās matrozis Kintals, kurš daudzreiz pēc Blaja pavēles bija pērts ar pletni. Vēl divi matroži pavērsa uz leitnantu pielādētas šautenes un, skaļi zākājoties, pavēlēja, lai viņš nekustas.

Fletčers Kristjens izsauca bocmani, vecāko galdnieku un kuģa rakstvedi Semjuelu uz klāja un pavēlēja viņiem nolaist ūdenī laivu.

So rīkojumu matroži uzņēma ar sašutuma pilniem protesta saucieniem. Viņiem nenāca ne prātā saudzēt cilvēku, kurš pats nekad nebija saudzējis viņus.

Viņuprāt, laiva varēja noderēt pašiem, bet neganto leitnantu ar visu tā dienderu baru vajadzēja mest pār bortu, lai tos apēd haizivis. Tad tie vismaz nevienam nepateiks, kas noticis uz «Bounty» klāja. Taču Kristjens cieši palika pie sava un paziņoja, ka nepaklausības gadījumā neuzņemsies kuģa vadību.

Džons Adamss saprata, ka tagad nav īstais laiks sākt strīdu ar nupat ievēlēto komandieri. Viņš visai diplomātiski iejaucās un prata nomierināt satracinātos matrožus.

Kristjena augstsirdība viņam nelikās sevišķi saprātīga, taču viņš pārliecināja biedrus, ka komandierim un virsniekiem, kas būs pamesti viļņu varā nedrošā laivā, nav izredžu laimīgi sasniegt cietzemi. Sis arguments deva vēlamo rezultātu. Iečīkstējās bloki, un pēc brīža laiva jau šūpojās ūdenī pie kuģa borta. Tā bija veca jolla ar tārpu saēstu dibenu, diezgan nestabila un varēja uzņemt ne vairāk kā 8 — 10 cilvēkus.

Tai laikā savā kajītē ieslēgtais stūrmanis pieprasīja, lai viņu izved uz klāja. Viņš jau zināja, ka dumpinieku priekšgalā ir Kristjens, un, ieraudzījis viņu stāvam līdzās sasietajam Blajam, centās vest pie prāta savu palīgu.

Apdomājiet, Kristjen, ko jūs darāt, attopieties!

Klusējiet, ser,— Kristjens asi atteica.— Pēdējās nedēļās es dzīvoju kā ellē. Kapteinis Blajs pats ir vainīgs pie tā, kas noticis.

Pārliecinājies, ka panākt samierināšanos nav iespējams, stūrmanis palūdza, lai sapuvusi jolla tiktu nomainīta pret izturīgāku un ietilpīgāku laivu. Bocmanis un galdnieks pievienojās šim lūgumam. Pretrunīgas jūtas cīnījās dumpīgo matrožu jaunā vadoņa sirdī: šķiru solidaritāte, žēlums pret nesenajiem biedriem, nevēlēšanās lemt viņiem neglābjamu bojāeju ierosināja Kristjenu pieņemt ārkārtīgi bīstamu lēmumu. Pēc viņa rīkojuma ūdenī tika nolaists barkass.

Pirmos tajā iesēdināja divus mičmaņus — Heivardu un Helletu, kurus komanda necieta, kā arī rakstvedi Semjuelu. Viņiem sekoja stūrmanis un citi vecākie virsnieki. Trijiem pārējiem mičmaņiem — Heivudam, Jangam un Stjuartam — atļāva pašiem izlemt savu likteni. Apjukušie jaunekļi nezināja, ko iesākt. Saistīt savu likteni ar komandieri? Tā būtu droša nāve. Palikt uz «Bounty» un pievienoties dumpiniekiem? Bet, ja nu viņus kādreiz atradīs, ko tad? Karatiesa un, iespējams, arī nāve — kaunpilna un nožēlojama.

Kamēr viņi vilcinājās, barkasā tika iesēdināti vēl daži cilvēki. Citu aiz cita tajā nolaida mācīto botāniķi Nelsonu, ārstu, kanonieri, bocmani, galdnieku, buru meistaru un dažus matrožus, par kuriem bija zināms, ka tie ir priekšnieku mīluļi un ziņu pienesēji. Pavisam sanāca astoņpadsmit cilvēku. Viņiem tika atļauts ņemt līdzi buru audeklu, virves, simt divdesmit astoņus litrus dzeramā ūdens, septiņdesmit kilogramus sausiņu, nedaudz ruma un vīna, vairākas tukšas mucas.

Blajs joprojām stāvēja, piesiets pie masta. Dusmas smacēja viņu vai nost. Nepievērsdams uzmanību draudiem, viņš lādēja no panckām ārā matrožus, kas viņu apsargāja. Viens no tiem, vārdā Mārtiņš, redzot, cik nelokāms ir komandieris, sāka svārstīties. Gadiem ilgais paradums pakļauties disciplīnai gandrīz guva virsroku. Pieliecies Blajam pie auss, viņš pačukstēja pāris uzmundrinošu vārdu un pielika pie viņa izkaltušajām lūpām sulīgu apelsīnu. Komanda pamanīja šo žēlsirdīgo rīcību. Atskanēja kliedzieni, ka arī Mārtiņš jāiemet laivā kopā ar pārējiem. Taču Kristjens to nepieļāva. Mārtiņš bija viņam vajadzīgs kā viens no labākajiem un pieredzējušākajiem jūrniekiem.

Ieroču meistars, divi jaunākie galdnieki un viens matrozis izteica vēlēšanos doties projām ar komandieri, taču viņiem to neatļāva. Izmantodams jucekli, kas bija radies, strīdoties un steidzīgi nolaižot laivā cilvēkus, rakstvedis Semjuels ar kaķa veiklību uzrāpās uz klāja un ielavījās Blaja kajītē, lai paņemtu kuģa žurnālu, kartes, kompasu un hronometru. Matroži pamanīja, ka viņš pazudis, un sāka meklēt. Tie uzgāja viņu komandiera kajītē, saķēra, atņēma visu, izņemot kuģa žurnālu, un piespieda atgriezties laivā. Tomēr Semjuelam bija izdevies paslēpt zem jakas vienu karti un kompasu.

Visu laiku, kamēr tos, kuri negribēja palikt, sēdināja laivā, matroži pulcējās pie borta un ar zināmām bažām vēroja notiekošo. Viņi neskaidri nojauta, ka pieļauj lielu kļūdu, palaižot vaļā savu komandieri un viņa domubiedrus.

Lai esmu nolādēts, ja Blajs netiks sveikā cauri un nesasniegs Angliju,— iekliedzās viens no viņiem. Bet kāds cits, redzot vecāko galdnieku nesam kasti ar instrumentiem, piebilda:

Varu derēt, ka nepaies ne mēnesis, kad viņš būs uzbūvējis jaunu kuģi.

Ar katra jauna pasažiera uzņemšanu barkass jo dziļāk grima ūdenī. Būtu brīnums, ja tas neaizietu bojā jau pirmās vētras laikā. Džons Adamss filozofiskā mierā to iegalvoja saviem biedriem. Pa to laiku Fletčers Kristjens, sakrustojis rokas uz krūtīm, drūmi staigāja šurp un turp pa klāju.

Jūrnieki, kuri bija nolēmuši kļūt par Blaja likteņ- biedriem, lūdza, lai viņiem iedod dažas šautenes, taču tas tika stingri atteikts. Tikai uzklausot Kristjena lūgumu, matroži nometa viņiem četrus zobenus.

Nu visi komandiera labprātīgie un piespiedu ceļabiedri jau sēdēja barkasā. Uz «Bounty» palika vienīgi Blajs. Mantzinis to oficiāli paziņoja jaunajam priekšniekam. Tad Kristjens piegāja pie gūstekņa, pārgrieza virvi, kas saistīja viņu pie masta, un uzrunāja savu bijušo komandieri sekojošiem vārdiem:

Leitnant Blaj, jūsu virsnieki un apkalpe atrodas laivā. Jums jāpiebiedrojas viņiem. Ja mēģināsiet pretoties, jūs tūdaļ nonāvēs.

Blajs īdzīgi atbildēja:

Tad tā jūs atmaksājat man par labdarību.

Kristjens atkārtoja:

Jūsu draugi gaida jūs laivā. Nekas cits jums neatliek kā vienīgi tiem piebiedroties. Piedraudot ar nāvi, iesaku izpildīt manu prasību.

Un tad sasietajam, puskailajam, krietni saņurcītajam leitnantam Blajam nācās atstāt kuģi, uz kura vēl nesen tas bija baudījis neierobežotu varu. Neatlaizdami virvi, ar kuru bija sasietas bijušā komandiera rokas, matroži pieveda viņu pie borta un drīzāk iesvieda nekā nolaida laivā. Kristjens pēdējā brīdī lika nomest tajā vēl kasti sālītas liellopu gaļas, mazliet veļas un dažas matrožu blūzes. Tad pēc viņa pavēles barkasu piesēja kuģa pakaļgalā ar apmēram piecdesmit metru garu virvi.

Vējš kļuva spirgtāks. Uz «Bounty» tika uzvilktas buras, un kuģis uzsāka gaitu pa sīkiem vilnīšiem klāto okeānu. Pietauvotā laiva sekoja.

Matroži sapulcējās pakaļgalā un skaļi izteica piezīmes par visu notikušo. Daži smiedamies novēlēja Blajam laimīgu ceļu. Fletčers Kristjens ar Džonu Adamsu un uz «Bounty» palikušajiem mičmaņiem devās uz kuģa priekšgalu. Kristjens aizklāja ar rokām acis. Viņa spēki bija galā. Jaunie mičmaņi klusi šņukstēja. Tikai Adamss nenieka nesatraukts un nesatricināms vēroja jūrā baltās viļņu sprodziņas. Viņš bija savu panācis. Viņš zināja, ka tagad dzīvos un nomirs brīvs.

Kļuva gluži gaišs. Lēca saule. Debesis iekrāsojās rožainos, zeltainos un sārtos toņos. Deviņpadsmit vīri, kas atradās barkasā, drūmi klusēja. Adamss uzrunāja Kristjenu.

Jāpabeidz. .. — viņš teica.

Ar vienu cirvja vēzienu virve tika pārcirsta. Pēdējā saite starp dumpīgo kuģi un izraidītajiem laivā pārtrūka. Vējš sāka pūst stiprāk, un «Bounty» brauca ātrāk. No tā pakaļgala Blaja ceļabiedri saklausīja pēdējo kliedzienu:

Taiti! Lai dzīvo Taiti! Urā!

Septiņus metrus garā un apmēram divus metrus platā laiva ar deviņpadsmit vīriem šūpojās viļņos.

Blajs atkal uzņēmās komandiera pienākumus. Stingrā un šķietami gluži mierīgā balsī viņš pavēlēja saviem vīriem, lai tie ķeras pie airiem.

«Bountv» aizbrauca arvien tālāk un tālāk. Drīz vien pie apvāršņa bija redzamas tikai buras. Tad pazuda arī tās. Laiva palika naidīgā okeāna vidū.

Ceturtā nodaļa LEITNANTA BLAJA DIENASGRAMATA

1789. ģ. Aprīlis. Otrdiena, 28. Es nolēmu pirmām kārtām doties uz Tofua, lai sagādātu dzeramo ūdeni un maizeskoka augļus, un tad braukt uz Tongatabu salu; tur es cerēju pierunāt karali Pulahu, lai viņš sadabū materiālus, kas nepieciešami mūsu laivas izlabošanai, kā arī tik daudz pārtikas un ūdens, lai mums būtu iespējams sasniegt Ostindiju.

Mums par laimi todien laiks no pusdienas līdz kādiem pulksten četriem bija ļoti kluss. Tādējādi mums izdevās aizirties tik tālu atklātā jūrā, ka, uzpūšot vieglam austrenim, mēs varējām uzvilkt buru. Un tomēr tikai līdz ar nakts iestāšanos mēs sasniedzām Tofua. Tās krasts bija tik stāvs un klinšains, ka biju spiests atteikties no nodoma tūlīt izkāpt malā, un mums nācās pārlaist nakti jūrā salas aizvēja pusē. Devis vajadzīgos rīkojumus, es izsniedzu katram savam ceļabiedram trešdaļu galona [5] groka, un tad visi likāmies gulēt, kaut gan miegs mūsu bēdīgajā stāvoklī, protams, nevarēja būt nekāds stiprais.

Trešdiena, 29. No rīta, kolīdz ausa diena, mēs airējām gar krastu, meklēdami ērtu vietu, kur piestāt malā; tikai ap pulksten desmitiem mums izdevās uziet nelielu līci salas ziemeļrietumu daļā. Te, divdesmit asis no piekrastes klintīm, es izmetu enkuru un aizsūtīju uz cietzemi Semjuelu ar dažiem vīriem; viņi uzrāpās klints korē un devās dziļāk salā, lai sameklētu kaut ko ēdamu.

Ap pusdienlaiku Semjuels atgriezās ar vairākiem galoniem ūdens, kuru bija uzgājis klinšu iegrobēs. Ceļā viņš netika manījis nevienu avotu, kas varētu mūs pietiekoši apgādāt; viņš pateica man, ka šur tur ieraudzījis iedzimto pēdas.

Tā kā nevarēju paredzēt, cik ilgi būs mūsu pārbaudījumi, es izsniedzu pusdienās katram pa vienam sausiņam un pa glāzei vīna.

Diena bija skaidra, taču no austrumiem-dienvidaustrumiem pūta tik stiprs vējš, ka es neriskēju izbraukt jūrā. Šo aizkavēšanos mums par katru cenu vajadzēja izmantot, lai sadabūtu kaut ko ēdamu, jo es centos pēc iespējas taupīt mūsu pārtikas krājumus. Tāpēc pavēlēju pacelt enkuru un airēt gar krastu — cerībā uziet kādus augļu kokus.

Mēs ieraudzījām vairākas kokospalmas, taču tās auga augstās kraujās, bet viļņi, ar spēku triekdamies pret tām, vērta izkāpšanu krastā bīstamu. Tomēr dažiem mūsu vīriem ar lielām grūtībām izdevās uzrāpties pa klintīm un noraut pāris desmitu kokosriekstu. Es iedevu katram vienu riekstu, un tad mēs atgriezāmies iepriekšējā stāvvietā un pavadījām nakti laivā. Ceturtdiena, 30. Gaismai austot, es centos iziet jūrā, taču nejaukais laiks un pretvējš drīz vien piespieda mūs atgriezties līcī. Es izsniedzu katram pa vienam sausiņam un pa karotei ruma. Nelsona, Semjuela un vēl dažu vīru pavadībā es izkāpu krastā. Turoties pie liānām, kuras te bija tieši ar šādu nolūku piestiprinājuši iezemieši, mēs uzrāpāmies klintī un devāmies dziļāk salā.

Mēs atradām vairākas pamestas būdas un banānu plantāciju, kura arī izskatījās nolaista; tajā sadabūjām tikai trīs nelielus banānu ķekarus. Iedami tālāk, nonācām pie visai dziļas ieplakas, kas stiepās lejup pa kalna nogāzi; tā virsotne bija vulkāna krāteris. Es nodomāju, ka pa šo ieplaku lietainajā gadalaikā noteikti plūst lielas straumes, un cerēju atrast diezgan daudz ūdens klinšu ieplakās; meklējumos pagāja viss rīts, taču mums izdevās savākt tikai kādus divdesmit piecus galonus.

Mēs tuvojāmies vulkāna pakājei apmēram līdz divu jūdžu atstatumam, vulkāns gandrīz nepārtraukti izvirda uguni. Visa apkārtne bija klāta ar lavu un izskatījās pavisam bēdīga* Piepildījuši kokosriekstu čaumalas ar ūdeni, mēs noguruši atgriezāmies pie laivas.

Ap pusdienlaiku es izsniedzu komandai apmēram pa vienai uncei1 sālītas liellopu gaļas, pa diviem banāniem un pa pusglāzei vīna.

Tālāk līča ielokā piekrastes klintīs atradās kādas piecdesmit asis plata ala. Tā kā no salas iekšienes pie mums varēja nokļūt, vienīgi nolaižoties lejā pa liānām, par kurām es jau tiku minējis, tad mums nevajadzēja baidīties no piepeša uzbrukuma, un es nolēmu šo nakti kopā ar daļu komandas pavadīt uz sauszemes. Tie, kas palika laivā, nu varēja sagulties ērtāk. Es liku izvārīt katram pa vienam banānam; šī pieticīgā deva kopā ar divpadsmito daļu galona groka bija mūsu vakariņas. Es noteicu nakts dežūru kārtību savā grupā, un tad mēs likāmies gulēt alā.

Maijs. Piektdiena, 1. No rīta vairāki vīri atkal devās meklēt ko ēdamu. Viņi cieta stipras slāpes, līdz satika iezemiešu grupu, kurā bija divi vīrieši, sieviete un bērns. Abi vīrieši devās jūrniekiem līdzi uz līci un atnesa mums divus ar ūdeni piepildītus kokosriekstus. Cik spēju, centos nodibināt ar viņiem draudzīgas attiecības un ierosināju, lai viņi atkal atnāk un atnes mums maizeskoka augļus, banānus un ūdeni. Drīz ieradās vēl daži iezemieši; ap pusdienlaiku pie mums bija sapulcējušies kādi trīsdesmit mežoņi, kuri atnesa apmaiņai nepieciešamo pārtiku. Un tomēr pusdienās katrs no maniem vīriem dabūja tikai vienu unci gaļas, ceturtdaļu maizeskoka augļa un trešdaļgalona ūdens; tā darīju tāpēc, ka biju cieši nolēmis neaiztikt ūdens un sausiņu krājumu, kas atradās mūsu laivā. Pēc tam visi, izņemot sardzes vīrus, aizmiga.

Sestdiena, 2. No rīta es ar gandarījumu konstatēju, ka mani ceļabiedri kļuvuši mazliet jautrāki; es vairs nemanīju bēdīgus, rūpju pilnus skatienus, ar kādiem viņi mani pastāvīgi uzlūkoja, kopš «Bounty» bija izzudis no mūsu acīm.

Pārāk nepaļaudamies uz to, ka mums izdosies dabūt pietiekoši daudz ūdens no indiāņiem [6] , es aizsūtīju daļu savu vīru uz palejām, kas bija izvagojušas kalnus; viņiem vajadzēja piepildīt ar ūdeni līdzpaņemtās kokosriekstu čaumalas. Viņu neilgās prombūtnes laikā Tofua iedzīvotāji, kā jau biju paredzējis, atkal ieradās mūs apciemot. Turklāt no salas ziemeļu krasta atīrās divas pirogās, vienā atradās vecais virsaitis, vārdā Makaka- vau. Drīz vien daļa komandas, kura bija aizgājusi meklēt ūdeni, atgriezās kopā ar laipna izskata virsaiti, kuru sauca Idži Ifau vai, pareizāk sakot, vienkārši par Ifau, jo Idži vai īgi viņu valodā nozīmē «virsaitis». Es uzdāvināju abiem virsaišiem pa vecam kreklam un pa nazim; no viņu teiktā nopratu, ka tie mani kādreiz ir redzējuši vai dzirdējuši par mani Anamukā. Viņi zināja, ka es agrāk tiku te bijis kopā ar kapteini Kuku. Viņi pajautāja man par viņu un par kapteini Klārku, kā arī painteresējās, kur esmu atstājis savu kuģi. Šīs sarunas laikā pienāca klāt jauns iezemietis, vārdā Nažite, un sveica mani ar patiesu prieku. Es pajautāju virsaišiem, kur patlaban atrodas mans vecais paziņa Pulahu; viņi pastāstīja, ka Pulahu tagad dzīvojot Tongatabu, Ifau bija ar mieru pavadīt mani uz turieni, ja vien es pagaidīšu, kad iestāsies ciešamāks laiks.

Tikām indiāņi sāka pulcēties bariem, un man šķita, ka viņiem ir padomā kas nelabs. Drīz vien viņi mēģināja izvilkt laivu krastā; es draudoši pacēlu zobenu un ar zīmēm liku Ifau saprast, lai viņš pavēl tiem palaist vaļā tauvu. Paklausot virsaitim, iezemieši atteicās no sava nodoma un nomierinājās.

Es turpināju pirkt nedaudzos mums atnestos maizeskoka augļus, kā arī iegādājos vairākus šķēpus, lai apbruņotu savus vīrus, jo mums tik vien bija kā četri zobeni, no kuriem divi atradās laivā. Es brīdināju savus ceļabiedrus, ka gribu, saulei rietot, doties jūrā un mums jācenšas pamazām pārnest uz laivu visa iegādātā pārtika.

Krasts ņudzēja no indiāņiem, kas, paņēmuši rokās akmeņus, klaudzināja tos vienu pret otru. Es zināju, ka tas ir pamudinājums uzbrukumam.

Pusdienlaikā es katram savam vīram izsniedzu pa kokosriekstam un pa maizeskoka auglim; ar tādām pašām pusdienām pacienāju arī virsaišus, kuri visu laiku saglabāja šķietami labas attiecības. Viņi vairākkārt. piedāvāja man apsēsties, bet es ikreiz atteicos, jo man un Nelsonam likās, ka viņi cer izmantot šo bridi, lai uzbruktu man. Tā, būdami visu laiku gatavībā, mēs samērā mierīgi varējām apēst savas trūcīgās pusdienas.

Tiklīdz tās bija beigušās, sākām pamazām pārnest uz laivu mūsu mantas; spēcīgā paisuma dēļ darbs veicās diezgan grūti. Es vērīgi uzmanīju ikkatru indiāņu kustību; viņu skaits nemitīgi pieauga, tie nemaz necentās mūs pamest, bet, gluži pretēji, sakūra ugunskurus un izvietojās ap tiem ar nepārprotamu nodomu pavadīt te nakti. Viņi sarīkoja apspriedi, un viss liecināja, ka mums tiek gatavots uzbrukums.

Es pavēlēju stūrmanim: tiklīdz viņš ieraudzīs, ka mēs kāpjam lejā pa nogāzi, lai tūdaļ piebrauc laivu iespējami tuvāk krastam.

Biju paņēmis līdzi uz alu kuģa žurnālu, lai ierakstītu tajā pēdējo dienu notikumus; nosūtīju to uz laivu, bet indiāņi gribēja to izraut no matroža rokām, un tikai kanoniera iejaukšanās liedza viņiem izpildīt savu nodomu.

īsi pirms saulrieta pavēlēju gatavoties aizbraukšanai. Visi, kas bija kopā ar mani krastā, paņēma atlikušās mantas, lai pārnestu tās uz laivu. To redzot, iezemieši izlikās pārsteigti, ka es nevēlos pavadīt nakti kopā ar viņiem. Atbildēju, ka vienmēr nakšņoju laivā, bet rit no rīta mēs atsāksim tirdzniecību; vēl piebildu, ka gribu palikt te tik ilgi, kamēr laiks kļūs labāks, un tad mēs, kā bijām norunājuši, brauksim uz Tongatabu, lai apciemotu karali Pulahu. Izdzirdis to, Makakavau piecēlās un sacīja: «Tu negribi gulēt krastā. Labi, mattie (tas nozīmē: mēs tevi nogalināsim).» Un viņš aizgāja.

Indiāņi tūlīt pat sagatavojās uzbrukumam. Tad es saķēru aiz rokas pie mums palikušo Nažite un, raudams viņu sev līdzi, devos lejā — uz jūras krastu.

Kad tuvojos laivai, Nažite piedāvāja man sākt sarunas ar Ifau, taču es ievēroju, ka vienlaicīgi viņš kūdīja savus ciltsbrāļus uzbrukumam. Es nolēmu nogalināt viņu, tiklīdz mežoņi mēģinās mums uzbrukt.

Pavēlēju galdniekam palikt ar mani krastā, kamēr visi pārējie nebūs sakāpuši laivā. Negaidot Nažite ar spēju kustību atbrīvoja savu roku un aizskrēja. Mēs visi jau atradāmies laivā, kad viens no matrožiem — par spīti bocmaņa un savu biedru brīdinājumiem — izlēca krastā un sāka steidzīgi atraisīt laivas virvi.

Tikko bijām ieņēmuši vietas, vismaz divsimt iezemieši sāka uzbrukumu; nelaimīgais matrozis, kas bija aizkavējies krastā, uzreiz tika nogalināts; pār mūsu galvām krita akmeņu krusa. Vairāki indiāņi saķēra virvi, gribēdami izvilkt laivu krastā; tas viņiem tiešām būtu izdevies, ja es nepagūtu izraut no kabatas nazi un ātri pārgriezt tauvu. Mēs nekavējoties sākām izcelt enkuru; ikviens no mums bija dabūjis vairāk vai mazāk nopietnus ievainojumus. Sai brīdī es redzēju, ka pieci indiāņi, kuri stāvēja līdzās nelaimīgā matroža līķim, sašķaidīja viņa galvu ar akmeni. Pēc dažiem mirkļiem sev par lielu izbrīnu ievēroju, ka indiāņi piepildīja ar akmeņiem savas pirogās un divpadsmit cilvēku īrās pie mums, lai turpinātu cīniņu. Viņi airēja ar pārsteidzošu niknumu un tik tikko neiedrāzās mūsu laivas bortā. Enkurs bija aizķēries, taču liktenis mūs glāba: nolūza viens enkura zars, un beidzot mēs izkustējāmies no vietas. Tomēr indiāņu pirogās bija mūs gandrīz ielenkušas. Tad man iešāvās prātā doma iemest jūrā vairākas lupatas un kreklus; mūsu vajātāji apstājās, lai tos pievāktu. Pa to laiku saule bija norietējusi — un kļuva tumšs. Indiāņi pārtrauca vajāšanu un pagriezās uz krastu.

Es atcerējos citu līdzīgu uzbrukumu. Tas notika Uai-hi apvidū pēc kapteiņa Kuka nāves. Man ar saujiņu vīru nācās izturēt iezemiešu pūļa uzbrukumu. Toreiz biju ļoti pārsteigts, cik spēcīgi un precīzi indiāņi spēj mest akmeņus, kuri sver divas līdz astoņas mārciņas. Tajā reizē mēs atradāmies labākā stāvoklī, jo bijām kārtīgi apbruņoti. Turpretī tagad mēs neizmuktu no nāves, ja mežoņi būtu sadūšojušies uzbrukt mums krastā, neļaujot iekāpt laivā. Sī indiāņu naidīguma izpausme lika man atteikties no nodoma apciemot Pulahu. Tagad es nešaubījos, ka šā virsaiša un viņa ļaužu labvēlīgā izturēšanās bija izskaidrojama ar bailēm no mūsu ieročiem, bet, ieraudzījuši mūs gandrīz neaizsargātus, viņi uzvedīsies pavisam citādi. Ja arī mūs nenogalinās, tad droši vien atņems laivu, visas mantas, un mums vairs nebūs cerību jelkad atgriezties dzimtenē.

Mēs uzvilkām buru un, izmantodami spirgto aus- trumvēju, devāmies gar Tofua salas rietumu krastu.

Tikko atguvušies no pārdzīvotā, visi mani ceļabiedri sāka lūgt, lai es aizgādājot viņus uz dzimteni. Es atteicu, ka mēs nevaram gaidīt palīdzību, iekams nebūsim sasnieguši Timora salu, kas atradās vairāk nekā 1200 jūdžu tālu,— ja nu vienīgi mums laimēsies un sastapsim kādu kuģi pie Jaunholandes krastiem.

Kad biju pārbaudījis provianta daudzumu, mūsu dienas deva ar visu piekrišanu tika noteikta šāda: viena unce sausiņu un viena divpadsmitā daļa galona ūdens. Nu jau mēs bijām izbraukuši atklātā jūrā.

Svētdiena, 3. Rītausmā vējš pieņēmās, un saule uzlēca sarkana, it kā liesmu apņemta — droša zīme, ka tuvojas negaiss. Ap astoņiem sākās vētra; viļņi cēlās cits par citu augstāki; tie šļācās pāri laivas malai, un visu dienu mums nācās smelt ūdeni.

Es pārlūkoju mantas, kas atradās laivā, un noteicu, kuras ir liekas. Es izrīkoju, lai katrs no maniem vīriem patur divus komplektus veļas un drēbju; viss pārējais tika izmests jūrā kopā ar nevajadzīgām virvēm un burām, laiva kļuva krietni vieglāka.

Pusdienās es iedevu katram pa pilnai tējkarotei ruma, jo mēs bijām izmirkuši un trīcējām aiz aukstuma, kā arī ceturtdaļu maizeskoka augļa. Nācās rūpīgi ievērot pašu noteiktās ēdiena normas; es biju cieši nolēmis iztikt ar mūsu pārtikas krājumu astoņas nedēļas, kaut arī dienas devu nāktos samazināt līdz minimumam.

Pirmdiena, 4. Pirmdien, 4. maijā, laiks bija riebīgs: pūta stiprs vējš, vispirms no ziemeļaustrumiem, tad no austrumiem-dienvidaustrumiem; jūra trakoja vēl negantāk nekā vakar. Nepārtrauktā ūdens smelšana mūs galīgi nogurdināja. Tā kā nespējām cīnīties ar pretvēju, mums vajadzēja pagriezties uz rietumiem-ziemeļrietumiem un ļauties tā varai; tādā stāvoklī mūsu laiva turējās lieliski, un es vairs neraizējos, ka tā varētu apgāzties. Visvairāk mēs cietām tādēļ, ka nevarējām izžāvēt caurcaurēm samirkušo apģērbu; naktis bija aukstas, un uz rīta pusi bijām tā sastinguši, ka ar pūlēm varējām pakustēties. Tad es katram izsniedzu pa tējkarotei ruma.

Mēs joprojām braucām uz rietumiem-ziemeļrietumiem, jo biju nolēmis doties pēc iespējas tālāk uz ziemeļiem — ne vien tāpēc, ka cerēju tur rast ciešamākus laika apstākļus, bet arī lai nokļūtu Fidži salu tuvumā, kuras atradās, kā man bieži teica Anamukas iedzīvotāji, tieši šajā virzienā. Ap pusdienlaiku mēs ieraudzījām nelielu, plakanu, nedaudz virs jūras līmeņa pacēlušos salu, kura palika no mums 4 — 5 jūdzes tālu rietumu-dienvidrietumu virzienā.

Drīz pēc tam mēs ieraudzījām vēl vairākas salas; līdz tuvākai no tām bija kādas 4 jūdzes.

Otrdiena, 5. Nakts bija lieliska, no rīta visi jutāmies krietni labāk. Brokastīs katrs dabūja tikai dažus gabaliņus gaļas, kurus uzgājām laivā.

Pēc brokastīm atvērām kasti ar sausiņiem; par nelaimi, ievērojama daļa bija sabojājusies, tomēr mēs nolēmām tos apēst.

Pusdienās katrs dabūja dažus sapelējušus sausiņus un divpadsmito daļu galona ūdens.

Trešdiena, 6. Rītausmā es ieraudzīju vēl dažas salas. Todien brokastīs mēs katrs dabūjām pa galona divpa- dsmitdaļai kokospiena un pa divām uncēm sālītas liellopu gaļas, šī porcija likās visai apmierinoša, taču mēs cietām stipras slāpes. Es neuzdrošinājos piestāt krastā, jo mums nebija šaujamo ieroču un tagad mēs būtu vēl mazāk spējīgi aizstāvēties kā uz Tofua salas.

Viļņu šļakatas, kuras aizvien iekļuva laivā un visu samērcēja, stipri apgrūtināja žurnāla rakstīšanu, taču, tuvojoties zemei, jūra kļuva mierīgāka, un es varēju uzskicēt šo salu karti, kas deva vispārēju priekšstatu par salu lielumu un to atrašanās vietu.

Mēs bijām varen priecīgi, kad uz āķa uzķērās zivs, taču visi prieki izputēja, jo tā norāvās.

Es nolēmu, ka šonakt brauksim uz ziemeļrietumiem. Vakariņās katrs dabūja vienu unci zaļganu, iepelējušu sausiņu un divpadsmitdaļu galona ūdens.

Nebūs grūti iedomāties, ka visiem sagulēt laivā bija diezgan problemātiski. Vienīgais līdzeklis, kā novērst šo neērtību, bija pusei apkalpes palikt nomodā, kamēr pārējiē gulēja laivas dibenā vai uz soliem. Mūsu locekļus stindzināja krampji, bet izstiepties tādā šaurībā nebija iespējams. Naktis bija aukstas, mūsu drēbes vienmēr bija slapjas, un, pāris stundu nogulējuši, mēs tā izsalām, ka knapi varējām pakustēties.

Ceturtdiena, 7. No rīta atkal ieraudzījām zemi, kas stiepās no rietumiem - dienvidrietumiem uz rietumiem - ziemeļrietumiem no mums. Saskatījām ļoti augstas klintis un ielejas, kurās slējās pakalni, kas vietām bija apauguši ar mežiem. Kad piebraucām salai nedaudz tuvāk, mūs pēkšņi aizrāva spēcīga straume; pēc dažiem mirkļiem bijām tik bīstami tuvu krastam, ka nācās ķerties pie airiem. Šai brīdī mēs ieraudzījām vairākas burulaivas, kuras, šķiet, sekoja mums. Pārliecinājušies, ka tajās sēdošie iezemieši tiešām mūs pavada, mūs pārņēma nemiers, jo apzinājāmies, ka esam vāji un nespēsim aizstāvēties.

Dienas otrajā pusē visu laiku pūta viegls ziemeļaustrumu vējš un laiks bija lietains; dārdēja pērkons, šaudījās zibeņi.

Viena no laivām bija mūs gandrīz panākusi; ap trijiem dienā tā atradās no mums vairs tikai divas jūdzes tālu, kad piepeši pārtrauca vajāšanu.

Sīs laivas, cik varējām spriest pēc buru formas, atgādināja tās, kuras lieto Draudzības salu [7] iemītnieki. Protams, mēs nebijām pārliecināti, ka iezemiešiem būtu bijuši ļauni nolūki pret mums; iespējams, ka, stājoties sakaros ar viņiem, mēs būtu guvuši sev labumu, taču tāds mēģinājums man šķita pārāk bīstams, jo mēs bijām bezpalīdzīgi.

Četros pēcpusdienā uznāca spēcīga lietusgāze; visi sākām vākt ūdeni, un mums izdevās palielināt tā krājumu līdz deviņdesmit galoniem, turklāt pirmoreiz, kopš atradāmies laivā, varējām padzerties, cik gribējām. Taču lietus sagādāja arī lielas mokas: mēs izmirkām līdz ādai un trīcējām aiz aukstuma, jo nevarējām nedz pārģērbties, nedz ar kaut ko apsegties. Par laimi, nākamais rīts bija silts; mēs novilkām drēbes un tās izžāvējām.

Sestdiena, 9. Vakariņās es izsniedzu pa divpadsmitda- ļai galona ūdens un pa pusuncei sausiņu. No rīta brokastīs katrs saņēma tikpat daudz kokospiena un nelielu devu bojātu sausiņu. Pusdienās mēs sadalījām savā starpā četru kokosriekstu mīkstumu uri atlikušos bojātos sausiņus, kurus varēja ēst tikai tādi cilvēki kā mēs, kas mira badā.

Dienas pirmajā pusē laiks bija labs un pūta mērens dienvidaustrumu vējš, taču ap deviņiem vakarā savilkās biezi mākoņi un sākās lietusgāze, kuru pavadīja bieža zibeņošana un spēcīgi pērkona grāvieni. Ap pusnakti mums izdevās savākt piecdesmit piecus galo- nus ūdens. Tā kā mēs visi bijām izmirkuši un trīcējām aiz aukstuma, tad es izsniedzu katram pa tējkarotei ruma. Vējš pieņēmās spēkā, un visu nakti trakoja šausmīga vētra.

Svētdiena, 10. Jaunā diena neatnesa mums neko labāku; viļņi joprojām vēlās pāri malai, un divi vīri nemitīgi smēla no laivas ūdeni. Mēs nevarējām ne domāt par noteikta kursa ieturēšanu, jo bija jāļaujas vēja varai, centāmies vienīgi turēt laivu šķērsām viļņiem, lai nenotiktu katastrofa.

Otrdiena, 12. Vakar atkal stipri lija, un mēs no jauna pavadījām šausmīgu nakti. Beidzot pienāca diena. Daudzi sūdzējās par sāpēm vēderā; visi kustējās ar pūlēm. Es ieteicu saviem vīriem izģērbties, samērcēt apģērbu sālītā ūdenī un izgriezt to. Pēc tam viņi vairs tik daudz necieta no krampjiem. Es iedevu katram pa tējkarotei ruma.

Trešdiena, 13. Mūsu laiva nepārtraukti lēkāja pa viļņiem; nemitīgi nācās smelt ūdeni, visi bijām izmirkuši un naktī trīcējām aiz aukstuma. No rīta es vairs neizsniedzu parasto ruma devu, jo biju nolēmis to pataupīt ārkārtējas nepieciešamības gadījumam.

Ceturtdiena, 14. Ceturtdien, 14. maijā, pūta spirgts dienvidu vējš, debesis pārklājās mākoņiem. Laiva bez mitas rāpās viļņu galotnēs; viscaur slapji, mēs arī šo nakti pavadījām, trīcot aiz aukstuma. Sešos no rīta parādījās zeme. Drīz vien es varēju saskatīt četras salas, no kurām viena bija krietni lielāka nekā pārējās. Četros pēcpusdienā mēs pabraucām garām salai, kas atradās vistālāk uz rietumiem.

Piektdiena, 15. Vienos naktī es ieraudzīju vēl vienu salu, kas palika uz rietumiem—ziemeļrietumiem no mums kādu septiņu jūdžu attālumā.

Ieraudzījuši šīs salas, kļuvām vēl grūtsirdīgāki; mēs gandrīz vai mirām badā, bet acīm pavērās meži un pļavas, kur, bez šaubām, bija daudz pārtikas. Taču mēģinājums piestāt krastā būtu pār mēru riskants, un mēs uzskatījām par labāku doties uz priekšu, jo mums vēl nebija zudusi cerība sasniegt izvēlēto mērķi.

Pēc pusdienas uzpūta spirgts dienvidaustrumu vējš un atkal sāka līt.

Sestdiena, 16. Sai dienai piedevām pie nožēlojamās porcijas — divpadsmitd^ļmārciņas sausiņu un divpadsmitās daļas galona ūdens, es izsniedzu vēl apmēram pa uncei liellopu gaļas.

Pusdienlaikā beidzot uzspīdēja saule, un mēs jau cerējām, ka nu varēsim izžāvēt apģērbu, taču drīz saule paslēpās aiz mākoņiem. Sacēlās stiprs vējš ar lietu un negaisu.

Nakts tiešām bija šausmīga; pilnīgā tumsā mēs braucām uz labu laimi.

Svētdiena, 17. Rītausmā neviens nevarēja atturēties no žēlabām; daži pieprasīja palielināt pārtikas devu, bet es tam stingri pretojos. Mūsu stāvoklis bija ārkārtīgi nožēlojams; mūžīgi slapji, naktīs cietām no liela aukstuma, nebija nekāda patvēruma, nepieciešamība bez gala smelt ūdeni, lai laiva nenogrimtu, pamazām atņēma mums pēdējos spēkus.

Saulei rietot, mums garām aizdrāzās virpuļviesulis. Es izsniedzu pa uncei gaļas un pa porcijai sausiņu un ūdens.

Iestājās tumša negaisa nakts; viļņi nemitīgi triecās pret laivas bortu, bet bezgalīgajā plašumā visapkārt — tikai vējš un bangas. Es nolēmu piestāt pie Jaunholan- des krasta Indevra jūras šauruma dienviddaļā.

Pirmdiena, 18. Uz rīta pusi lietus norima. Mēs izģērbāmies, samērcējām drēbes jūras ūdenī un izgriezām tās. Lai gan visi sūdzējās par kaulu sāpēm, neviens no maniem ceļabiedriem, man par lielu pārsteigumu, nebija sasirdzis. Kā parasti, izsniedzu brokastīs, pusdienās un vakariņās pa divpadsmitdaļai mārciņas sausiņu un pa divpadsmitdaļai galona ūdens.

Trešdiena, 20. Visu nakti pūta spirgts austrumu - ziemeļaustrumu vējš un nemitīgi lija lietus, kas brīžiem atgādināja plūdus; mums nepārtraukti vajadzēja smelt ūdeni.

Rītam austot, daži no maniem ceļabiedriem šķita pusdzīvi. Viņu skatieni iedvesa bailes; kur vien raudzījos, visur sastapu nelaimīgu, līdz nāvei pārmocītu cilvēku acis.

Ceturtdiena, 21. Augu dienu laivā gāzās lietus šaltis un viļņu šļakatas, mēs ar pūlēm spējām turēt acis atvērtas. Nakts tuvošanās iedvesa mums šausmas. Miegs, pēc kura tik ļoti alkām, nesniedza mums atvieglojumu; es pats, piemēram, negulēju gandrīz nemaz.

Divos naktī lietus straumes kļuva tik negantas, ka mēs nobijāmies, vai tās nepielies laivu pilnu; savākuši visus spēkus, smēlām ārā ūdeni. Rītausmā es biju spiests izsniegt lielāku porciju ruma. Ap pusdienlaiku lietus mitējās un parādījās saule, taču drēbes nežuva un mēs nebeidzām trīcēt aiz aukstuma. Laivas stiprā šūpošanās liedza mums izmantot šo lietusgāzi, lai papildinātu dzeramā ūdens krājumu.

Sestdiena, 23. Nakts bija šausmīga. Jūra negantā niknumā applūdināja mūsu laivu, un ik mirkli gaidījām, ka teju, teju nogrimsim. Es sāku baiļoties, ka vēl viena tāda nakts varētu prasīt daudzu manu ceļabiedru dzīvības, kuriem, kā man šķita, vairs nebija spēka panest tik drausmīgas ciešanas. Divas tējkarotes ruma viņus nedaudz uzmundrināja.

Pievakarē laika apstākļi uzlabojās un mani ceļabiedri tapa mundrāki; mūsu trūcīgās vakariņas tiem sagādāja tādu baudu, kādu es viņu vaibstos netiku manījis jau četras nedēļas. Arī nakts bija ļoti laba. Tomēr viļņi joprojām mūs apšļakstīja un mēs stipri salām.

Svētdiena, 24. Jaukais rīts izraisīja, man par lielu prieku, krasu pārmaiņu visu sejās. Ap pusdienlaiku, pirmoreiz pēc divām nedēļām, sajūtām saules dzīvinošo siltumu. Mēs novilkām drēbes, lai tās izžāvētu. Apģērbs bija tik nonēsāts, ka nevarēja pasargāt mūs ne no aukstuma, ne no mitruma.

Dienā mēs bieži redzējām putnus — zemes vēstnešus; tie bija galvenokārt jūras zīriņi un sullas — arī tās bieži dēvē par zīriņiem.

Pirmdiena, 25. Pusdienlaikā vairāki zīriņi pielidoja mums it tuvu — un vienu izdevās noķert. Šis putns ir tik liels kā jauns balodis. Es sadalīju to ar visām ķidām astoņpadsmit daļās; lai noteiktu, kuru gabalu katrs ēdīs, mēs izmantojām paņēmienu, kādu parasti šādos gadījumos lieto angļu jūrnieki, proti, izlozējām. Putns tika apēsts kopā ar kauliem; mērce bija jūras ūdens.

Otrdiena, 26. Mani vīri mērcēja sausiņus jūras ūdenī, lai varētu tos ēst. Es turpretī biju paradis sausiņus sadrupināt, atmiekšķēt savā ūdens porcijā, kas bija ielieta no ķirbja izdobtā bļodiņā, un ēst ar karoti. Es rūpīgi sekoju savām kustībām un neriju lielus gabalus, lai pēc iespējas paildzinātu šo trūcīgo maltīti.

Vakarā mums palaimējās noķert vēl divas sullas; viņu guzā mēs atradām vairākas lidojošās zivis; gan putnus, gan zivis es nolēmu pataupīt rītdienas pusdienām. Nobažījies, ka mums neizdosies izdzīvot ar tik trūcīgiem pārtikas krājumiem, biju spiests atcelt vakariņas,. tomēr apsolīju, ka pie pirmās izdevības es atjaunošu šo ēdienreizi.

Trešdiena, 27. Trešdien, 27. maijā, pūta austrumu- dienvidaustrumu vējš un laiks bija labs. Gar laivas malu aizpeldēja straumes nesti zari, un mēs redzējām

putnu barus. Pamatojoties uz to, bez šaubīšanās varēju pavēstīt saviem ceļabiedriem, ka mēs atrodamies netālu no rifiem, kas stiepjas gar Jaunholandes krastiem.

Vakarā mēs ieraudzījām jūras kaiju. Liels mākoņu sablīvējums rietumos izklīdināja šaubas par to, ka mūsu laiva patiešām atrodas netālu no zemes.

Ceturdiena, 28. Vienos naktī pie stūres sēdošais bocmanis saklausīja, piekrastes bangotnes troksni. Es pacēlu galvu un tiešām ceturtdaļjūdzes attālumā no mums ieraudzīju bangas. Pavēlēju pagriezties uz ziemeļiem-ziemeļaustrumiem, un pēc desmit minūtēm mēs vairs tās neredzējām un nedzirdējām arī troksni.

Rītausmā es liku mainīt kursu, lai no jauna tuvotos rifiem, pulksten deviņos mēs tos ieraudzījām. Viļņi nikni triecās pret zemūdens klintīm. Kolīdz mēs piebraucām pie rifiem, sāka pūst austrumvējš, un mums nekas cits neatlika kā būrāt tiem cieši līdzās. Aiz tiem jūra bija tik mierīga, ka mēs jau iepriekš priecājāmies, domādami par to baudu, kas mūs gaida, kad nokļūsim tur. Piepeši ieraudzīju, ka mūs nes tieši virsū zemūdens klintīm. Es nevarēju novērst briesmas; manevrēt ar burām nebija iespējams, jo vējš bija gandrīz pieklusis. Neko daudz panākt nevarējām arī ar airiem: mums tik tikko pietika spēka, lai tos noturētu. Ar katru mirkli jo vairāk kļuva skaidrs, ka mūsu vienīgais glābiņš ir mēģināt viļņa galotnē pārkļūt rifiem pāri. Sī varbūtība man nelikās gluži neiespējama. Talkā nāca laimīga nejaušība — mēs ieraudzījām jūdzes attālumā no mums eju caur rifiem un tieši iepretī tai — nelielu saliņu. Stipras straumes dzīti, mēs izbraucām cauri šai ejai, kas bija tikai nepilnu ceturtdaļjūdzi plata.

Pēc tam kad mums laimējās iekļūt mierīgajos iekšējos ūdeņos, es nolēmu braukt gar rifiem, lai mēģinātu papildināt mūsu pārtikas krājumu, zvejojot zivis.

Kādas četras jūdzes tālāk atradās divas salas. Es cerēju, ka mums izdosies tur atpūsties un varbūt arī sadabūt ko ēdamu. Tomēr, piebraucis pie pirmās salas, es ieraudzīju tikai klinšu sablīvējumu. Tā kā pie tās krasta mēs nevarējām uziet kaut cik piemērotu līci, nolēmu turpināt ceļu līdz otrai salai, kas atradās līdzās pirmajai, tuvāk pie kontinenta. Tur mēs atradām labu stāvvietu un smilšainu krastu, kur varēja ērti izkāpt malā. Es nogāju krastā, lai apraudzītos, vai nav pazīmju par iezemiešu klātbūtni. Atradu ugunskuru paliekas, bet nemanīju neko tādu, kas liktu mums baiļoties no nakšņošanas uz šīs salas.

Visi sāka meklēt ko ēdamu. Tā kā bija bēguma laiks, maniem vīriem izdevās atrast austeres. Drīz iestājās nakts, un mēs nepaguvām tās salasīt pietiekošā daudzumā. Es liku, lai puse apkalpes pavada nakti uz sauszemes, bet otra puse — laivā. Mums ļoti gribējās aizdegt ugunskuru, bet visas pūles iegūt uguni izrādījās veltīgas, un mēs nolēmām likties gulēt. Nakts pagāja pilnīgi mierīgi.

Piektdiena, 29. Dienai iestājoties, visi jutās daudz labāk, nekā to varēja cerēt. Lai gan mēs bijām stipri novājināti, man tomēr likās, ka mums ir pietiekoši spēka, lai vēl pārvarētu gaidāmās grūtības un trūkumu.

Noskaidrojis, ka tuvākajā apkārtnē nav manāmas iezemiešu pēdas, es aizsūtīju daļu vīru meklēt pārtiku. Pārējie saveda kārtībā laivu.

Pēc dažām stundām pārtikas meklētāji atgriezās, atnesdami austeres un saldūdeni. Ar palielināmo stiklu, kas allaž atradās pie manis, es aizdedzu ugunskuru. Mūsu veiksmi vainagoja arī posa un šķiltavas, kuras atradām starp mantām, kas steigā bija iemestas laivā, tā ka priekšdienām mums bija drošs līdzeklis, lai iegūtu uguni.

Vairums no mums cieta no galvas reiboņiem un sāpēm locītavās. Pats jutu stipras vēdergraizes. Taču nevienam no maniem vīriem nebija nopietnu slimības pazīmju.

Dienā es aizsūtīju trīs grupas salasīt austeres. Vakariņās mums bija lielisks austeru ragū kopā ar palmu kāpostiem; katram iznāca pusgalonu liela porcija. Naktī, tāpat kā vakar, mēs sadalījāmies divās grupās: vieni palika krastā, bet otri likās gulēt laivā.

Sestdiena, 30. No rīta es aizsūtīju vairākus vīrus pēc austerēm. Mums bija palikušas tikai divas mārciņas sāiītās gaļas; es nevarēju to ieslēgt kā sausiņus, un kāds no ceļabiedriem slepus jau bija mielojies. Lai tāda necienīga rīcība vairs neatkārtotos, nolēmu izdalīt pusdienās visu gaļu. Kamēr tika lasītas austeres, sagatavoju laivu izbraukšanai jūrā; liku piepildīt ar ūdeni mucas, kuru tilpums bija apmēram simt piecdesmit galoni.

Kad mani vīri bija sapulcējušies un paēduši pusdienas, es pavēlēju iekraut laivā visu savākto pārtiku. Ap četriem šie priekšdarbi bija pabeigti, un mēs jau grasījā- mies ieņemt vietas laivā, kad piepeši ieraudzījām kādus divdesmit iezemiešus, kuri skrēja gar pretējo krastu un, skaļi kliegdami, mūs sauca. Labajā rokā viņi turēja šķēpu vai pīķi, bet kreisajā — īsu rungu. Viņi ar zīmēm aicināja mūs tuvoties. Patālāk aiz uzkalniem ieraudzījām rēgojamies vēl daudzu iezemiešu galvas. Vai tās bija viņu sievas un bērni vai tur slēpās vairāki desmiti vīriešu, kas nevēlējās rādīties mums acīs, kamēr nebijām izkāpuši krastā, to es nezinu. Lai nu kā būtu, bet, redzot, ka mēs esam pamanīti, uzskatīju par prātīgāku pēc iespējas drīzāk izbraukt jūrā. Kad mūsu laiva vairākas reizes tuvojās tam krastam, kurā atradās iezemieši, es varēju pavērot, kā viņi izskatās: tie bija pilnīgi kaili, ar ļoti tumšu ādu un īsiem, sprogainiem matiem.

Stipra bēguma nesti, mēs izbraucām starp divām saliņām un cietzemi.

Svētdiena, 31. Laivai garām zivis peldēja bariem vien, bet mums neizdevās noķert nevienu. Braucot gar krastu, mēs ieraudzījām vēl vienu iezemiešu grupu — septiņus cilvēkus; viņi skrēja mūsu virzienā un ar zīmēm aicināja mūs piestāt krastā. Daži no viņiem vicināja zarus — šo cilšu cilvēki tādējādi parāda savu labvēlību un apliecina miermīlīgus nolūkus.

Es nolēmu krastā nekāpt, tomēr man nebija nekas pretī ar viņiem parunāties, un, virzīdams laivu uz piekrastes klintīm, es devu zīmi, lai iezemieši pienāk tuvāk. Neviens no viņiem neuzdrošinājās pieiet tik tuvu, lai varētu vārdiski sazināties.

Sai laikā mēs pamanījām četru jūdžu attālumā diezgan augstu salu un burājām turp, lai paraudzītu, vai nevar ko iegūt. Ap astoņiem rītā mēs piestājām pie šīs salas. Klintis, kas stiepās gar krastu, šur tur slējās atstatu no jūras, dodot vietu lēzenām, smilšainām pludmalēm. Jūra te bija ļoti mierīga, un mēs piestājām krastā bez pūlēm. Es aizsūtīju divas grupas meklēt pārtiku, bet pārējiem piekodināju, lai viņi neatiet no laivas.

Vīri, kas bija devušies pēc pārtikas, atgriezās ar treknām austerēm, pārdesmit tinteszivīm un vairākām mazām haizivīm, kuras viņi bija atraduši klinšu iegro- bēs. Līdzās nelielā ieplakā mums izdevās piepildīt divas muciņas un tādējādi papildināt ūdens rezervi.

Jūnijs. Pirmdiena, 1. Paēduši pusdienas, mēs likāmies gulēt, jo atpūta mums bija ļoti nepieciešama. Daži tomēr nespēja aizmigt, un es ieteicu viņiem izcept vairākas tinteszivis, lai paņemtu tās līdzi ceļā.

Vakarā es piekodināju ceļabiedriem nekurt lielu ugunskuru un, galvenais, neļaut tam tik ļoti iekvēloties, ka tas būtu tumsā pamanāms jau no tālienes. Palūdzu Semjuelam un kanonierim parūpēties par to, bet pats devos pie jūras, lai noteiktu, vai mūsu ugunskuru var redzēt no pretējā krasta. Es pārliecinājos, ka no šīs sauszemes daļas to nevar saskatīt. Pēkšņi uzšāvās spoža liesma, kas augstu pacēlās pāri salai. Es aizskrēju uz to vietu, kur bija palikuši mani ceļabiedri, lai noskaidrotu, kas noticis. Izrādījās, ka manas prombūtnes laikā viens no mūsu vīriem par spīti pārējo protestiem bija gribējis sakurt atsevišķu ugunskuru; liesmas pārsviedušās uz tuvējo sauso zāli un sākušas ātri izplatīties. Sī noziedzīgā nepiesardzība, uzrādīdama iezemiešiem mūsu atrašanās vietu, varēja sagādāt mums lielas nepatikšanas; ja mums būtu uzbrukuši, mēs neglābjami ietu bojā, jo mums nebija nekādu ieroču un visi bijām drausmīgi novārguši. Ar lielu nepacietību es gaidīju, kad iestāsies paisums, lai no jauna dotos ceļā.

Pavadījuši diezgan nemierīgu nakti, mēs jau mazā gaismiņā sakāpām laivā un devāmies ceļā uz ziemeļrietumiem.

Trešdiena, 3. Astoņos vakarā mēs no jauna atradāmies atklātā jūrā. Par spīti mūsu grūtajam stāvoklim un pilnīgai neziņai par turpmāko maniem ceļabiedriem bija moža oma. Viņi izturējās tā, it kā ceļotu uz Timora salu drošā, ar visu nepieciešamo apgādātā kuģī. Es no savas puses visiem spēkiem centos stiprināt viņos cerību, ka jau pēc kādām astoņām deviņām dienām mēs sasniegsim vietu, kur dzīvo baltie un kur mums tiks sniegta palīdzība.

Pie Jaunholandes krastiem mēs pavadījām sešas dienas. Sajā laikā mums vairākkārt bija izdevies atrast austeres un citus ēdamus jūras dzīvniekus, kā arī dzeramo ūdeni. Krietni līdzēja arī tas, ka varējām kārtīgi izgulēties un atpūsties.

Piektdiena, 5. Vakarā atlidoja vairākas sullas un sāka riņķot virs mūsu laivas. Vienu putnu es noķēru un sadalīju asinis trijiem vīriem, kuriem vairāk par visiem vajadzēja spēcināties, bet putnu nolēmu pataupīt rīt pusdienām. Vakariņās es izsniedzu pa divpadsmitdaļai galona ūdens, bet dažiem, kuriem tas bija vairāk nepieciešams,— pa sestdaļai galona. Visu laiku mūs apšļakstīja viļņi, un šai naktī mēs stipri salām.

Sestdiena, 6. No rīta es ievēroju, ka daļa līdzpaņemto tinteszivju, kuras tiku piesējis pie masta, ir nozagta; visi kategoriski noliedza, ka būtu pastrādājuši šo nekrietnību.

Mēs redzējām putnu, tā dēvēto jūras kraukli, un vairākas ūdensčūskas, apmēram divas vai trīs pēdas garas.

Brokastīs es izsniedzu parasto sausiņu un ūdens devu, pusdienās — tādu pašu, vēl pievienodams vakar noķerto putnu.

Dienā es no jauna pārbaudīju mūsu sausiņu krājumu un aplēsu, ka, ievērojot iepriekšējo normu — vienu divdesmitpiekto daļu mārciņas katrā ēdienreizē — un ēdot trīs reizes dienā, mums pietiktu sausiņu deviņpadsmit dienām. Tā kā man bija pamats cerēt, ka mūsu mocībām drīz pienāks gals, es nolēmu izsniegt vakariņās porciju sausiņu, lai izpildītu solījumu, ko biju devis, kad atcēlu šo ēdienreizi.

Svētdiena, 7. So nakti mēs pavadījām nožēlojami — viscaur izmirkuši, drebēdami no aukstuma; no rīta visi gaudās par mūsu grūto stāvokli. Jūra bija diezgan vētraina, un viļņi nemitīgi šķīda pret mūsu laiviņas bortu.

Brokastīs es varēju izsniegt tikai parasto sausiņu un ūdens devu, toties pusdienās ikviens papildus vēl saņēma pa vienai uncei tinteszivs gaļas, ar ko arī tās krājumi izbeidzās.

Pusdienlaikā es liku pagriezties uz ziemeļrietumiem, lai mūsu laivu mazāk šūpotu.

Visu dienu jūra bija ļoti vētraina un viļņi «nemitīgi šļakstījās pār laivu. Es sāku ievērot, ka Lendvords, mūsu ārsts, un Lebogs, vecs, taču lielisks jūrnieks, strauji zaudē spēkus. Vienīgais, ko viņu labā varēju darīt, bija iedot katram pa vienai vai divām tējkarotēm vīna, kuru taupīju tieši šādam gadījumam.

Pirmdiena, 8. Astotajā vējš mainījās un pūta dienvidaustrumu virzienā; laiks kļuva manāmi labāks; mēs pamanījām vairākus jūras kraukļus.

Četros pēcpusdienā noķērām nelielu zelta makreli. Es izsniedzu katram pa divām uncēm gaļas, ieskaitot arī ķidas, bet pārpalikumu noslēpu rītdienas pusdienām.

Pievakarē vējš krietni pieņēmās un visu nakti pūta ļoti spēcīgi, laivā sakrājās daudz ūdens, mēs šausmīgi cietām no aukstuma un mitruma.

Otrdiena, 9. Dienai uzaustot, kā jau parasti pēc grūti pavadītas nakts, dzirdēju nebeidzamas sūdzības un vaidus un biju spiests atzīt, ka tiem ir pietiekams pamats. Es iedevu mazliet vīna ārstam un Lebogam un uzmundrināju viņus, sacīdams, ka pēc pāris dienām mēs sasniegsim Timora salu.

Sullas, jūras kraukļi, fregates putni un dažādi tropu putni bariem lidoja ap mums. Es izsniedzu parasto sausiņu un ūdens devu, bet pusdienās sadalīju zelta makreles atlikumu — apmēram vienu unci katram.

Pēc pusdienām es jutos slikti, jo man bija ticis ļoti trekns makreles kuņģa gabals. Pēc saulrieta es izsniedzu vakariņās sausiņus un ūdeni.

Ceturtdiena, 11. Nakti visi pavadīja ļoti slikti, bet no rīta es atklāju, ka lielākai daļai manu ceļabiedru veselības stāvoklis krasi pasliktinājies, un tas mani ļoti satrauca. Ārkārtīgs vājums, piepampušas kājas, vārgas, noliesējušas sejas, miegainība, apātija — tādi bija bēdīgie simptomi, kas vēstīja vīru tuvo galu. Bocmanis naivi piezīmēja, ka, viņaprāt, es izskatoties vēl sliktāk nekā visi pārējie. Vientiesība, ar kādu viņš pateica savas domas, mani amizēja, un es atbildēju viņam ar patīkamāku komplimentu.

Pusdienlaikā es noteicu, ka mūsu atrašanās vieta ir deviņi grādi un četrdesmit viena minūte dienvidu platuma. Reizē ar to biju gandrīz pārliecināts, ka esam jau pabraukuši garām meridiānam, kas iet pāri Timora salas austrumdaļai. Sī ziņa iepriecināja manus ceļabiedrus.

Pievakarē atkal ieraudzījām daudz dažādu putnu, kas liecināja, ka zeme ir tuvu. Saulei rietot, mēs vērīgi aplūkojām apvārsni; tovakar noķērām sullu, kuru nolēmu pataupīt rītdienas pusdienām. Noteicu sardzes kārtību visai naktij.

Piektdiena, 12. Nav grūti iedomāties mūsu prieku, kad trijos no rīta ieraudzījām Timora salu. Es pavēlēju ieturēt kursu pa vējam, un līdz rītausmai mēs braucām ziemeļu- ziemeļaustrumu virzienā. Ap saullēktu bijām apmēram divas jūdzes no krasta.

Es nespēju aprakstīt to prieku, ko mēs jutām, skatīdami tik ilgi gaidīto zemi.

Precīzi nezināju, kur atrodas holandiešu apmetne šajā salā; man bija visai miglains priekšstats, ka tai vajadzētu būt tās dienvidrietumu daļā. Tāpēc, kad iestājas diena, es griezos uz ziemeļiem - ziemeļrietumiem un mēs braucām gar krastu.

Sala izskatījās ārkārtīgi pievilcīga: biezie meži mijās ar zaļām pļavām. Dziļāk salā vīdēja kalni, taču piekrastes daļa bija zema.

Ap pusdienlaiku mēs ieraudzījām, ka krasts kļuvis stāvāks: vairāki zemesragi iestiepās tālu jūrā. Zeme mums šķita brīnišķīga, tā bija lielisku ainavu pārpilna, vietām pat saskatījām iekoptus lauciņus. Tomēr visā rīta cēlienā mēs pamanījām tikai dažas mazas būdiņas, tādēļ es secināju, ka šajā salas daļā eiropieši vispār nav bijuši.

Viļņi tik spēcīgi sitās pret krastu, ka izkāpt malā nebija iespējams. Pusdienlaikā mēs pabraucām garām klinšainam zemesragam, kas slējās augstu virs ūdens.

Pusdienās es izsniedzu parasto sausiņu un ūdens devu un piedevām sadalīju visiem vakar noķerto putnu; ārstam un Lebogam es papildus iedevu nedaudz vīna.

Visu dienu mēs turpinājām braukt gar zemu, mežiem apaugušu krastu.

Sestdiena, 13. Pie apvāršņa sāka sabiezēt mākoņi, un sacēlās spirgts vējš.

Ap diviem pēcpusdienā, kad bijām krietni izšūpoti, ieraudzījām plašu līci ar lielisku ieeju tajā, kas bija divas vai trīs jūdzes plata. Es pavēlēju izmest enkuru līča austrumdaļā smilšainā krastā, kur mēs ieraudzījām būdiņu, suni un dažus mājdzīvniekus. Pēc mana rīkojuma bocmanis un kanonieris nekavējoties izkāpa krastā.

Pēc kāda laika viņi atgriezās piecu iezemiešu pavadībā. Bocmanis un kanonieris man paziņoja, ka būdiņās uzietas divas indiāņu ģimenes, pie tam sievietes sagaidījušas viņus ar tādu pieklājību, kas reti sastopama pat Eiropā. No iezemiešiem es uzzināju, ka Holandes gubernators mīt vietā, ko sauc par Kupangu, un tā atrodas ne visai tālu no šejienes salas dienvidrietumu daļā. Ar zīmēm aicināju vienu no iezemiešiem mūsu laivā, lai parāda ceļu, un liku saprast, ka par to viņš dabūs atalgojumu; iezemietis labprāt piekrita un iekāpa laivā.

Indiāņiem bija visai melnīgsnēja ādas krāsa, gari un melni mati. Apģērbs sastāvēja no četrstūraina auduma gabala, kas gluži kā josta bija aptīts ap gurniem; aiz jostas rēgojās liels duncis. Galvā viņiem bija uzsiets lakats, bet kaklā — otrs lakats, kura gali savienojās tā, ka iznāca kaut kas līdzīgs maisam; tajā viņi glabāja betelpalmas riekstus, kurus nepārtraukti zelēja. Iezemieši atnesa mums vairākas šķēles žāvētas bruņurupuča gaļas un maisa vārpas; tās mums ļoti garšoja; taču bruņurupuča gaļa bija tik sīksta, ka to varēja ēst, vienīgi izmērcējot siltā ūdenī. Ja mēs būtu te kādu laiku palikuši, iezemieši mūs droši vien apgādātu ar citām ēdamlietām, taču, baidoties, ka mūsu pavadonis nepārdomā, es nolēmu tūlīt doties tālāk, un mēs uzvilkām buru.

Pavadonis vadīja laivu gar pašu krastu. Līdz naktij varējām zēģelēt, bet tad vējš norima, un mums nācās ķerties pie airiem. Ar izbrīnu konstatēju, ka mēs vēl esam spējīgi airēt. Ap desmitiem vakarā ieraudzīju, ka esam pavirzījušies uz priekšu ļoti mazu gabaliņu, un pavēlēju izmest enkuru. Pirmoreiz visā šajā laikā es izsniedzu vakariņās divkāršu sausiņu devu un nedaudz vīna.

Svētdiena, 14. Vienos pēc pusnakts, trīs stundas mierīgi gulējuši, mēs pacēlām enkuru un turpinājām ceļu gar rietumu krastu.

Divi lielgabala šāvieni, kurus pēc kāda laika saklausījām, mūs sajūsmināja. Drīz vien mēs ieraudzījām austrumos apvāršņa malā vairākus noenkurotus kuģus. Pretvēja dēļ es sāku lavierēt, taču, pārliecinājies, ka ar katru halzi mūs nes atpakaļ, biju spiests atkal ķerties pie airiem. Mēs īrāmies ļoti cieši gar krastu. Četros izmetām enkuru, un es izsniedzu visiem porciju sausiņu un vīna. Ap rītausmu mēs noenkurojāmies pie neliela forta un pilsētiņas, kuru mūsu pavadonis sauca par Kupangu.

Starp mantām, kuras Fletčers Kristjens bija iemetis mūsu laivā, atradās karodziņu saišķis, kas kalpoja signalizācijai, mērot ar loti jūras dziļumu. Sai naktī es biju izgatavojis no tiem nelielu Anglijas karogu un uzvilku to mastā kā «nelaimes» signālu, bez atļaujas es negribēju piestāt krastā. Drīz pēc rītausmas mani ar ruporu pasauca karavīrs un piedāvāja izkāpt malā. Es nekavējoties izmantoju šo uzaicinājumu un pēc dažiem mirkļiem jau atrados indiāņu bara vidū. Biju patīkami pārsteigts, satiekot angļu matrozi, kas bija kāda te noenkurota kuģa apkalpes loceklis. Anglis pateica, ka viņa kuģa kapteinis šai salā esot otrais varasvīrs pēc gubernatora, un piedāvājās pavadīt mani pie tā.

Kapteinis Spīkermans uzņēma mani ārkārtīgi sirsnīgi. Es pastāstīju viņam par mūsu bēdīgo stāvokli un lūdzu, lai viņš nekavējoties sniedz palīdzību maniem nelaimes biedriem. Kapteinis Spīkermans laipni nodeva mūsu rīcībā savu māju un pats devās pēc gubernatora, lai noskaidrotu, kad tas varēs mani pieņemt. Pieņemšana tika nozīmēta pulksten vienpadsmitos.

Pēc tam es atgriezos mūsu laivā un piedāvāju saviem ceļabiedriem izkāpt krastā, un viņi to izdarīja ar pūlēm. Lielākā daļa no viņiem knapi kustināja kājas. Vienīgi ar citu palīdzību tie varēja aizkļūt līdz kapteiņa Spīkermana mājai, kur mūs gaidīja brokastis — tēja, maize un sviests.

Manuprāt, šo brokastu skats varētu kalpot kā lielisks iedvesmas avots kādam slavenam māksliniekam: pie galda sēdēja izbadējušies spoki, kuru acis mirdzēja laimīgā apziņā, ka beidzot visām mokām pienācis gals; apkārt stāvēja viņu glābēji, nebeigdami vien brīnīties un arī šausmināties, redzot novārgušos, drausmīgos cilvēkus, kuri atgādināja pārnācējus no viņpasaules. Un patiešām — mums bija palikuši tikai kauli un āda. Mūs klāja ievainojumi, drēbes bija pārvērtušās skrandās. Taču tobrīd mūsu acīs sariesās prieka un pateicības asaras…

Piektā nodaļa ATGŪTA PARADĪZE

— Urā, uz Taiti! — kliedza matroži, kolīdz viņiem bija izdevies nomest apnikušo kara jūrnieku disciplīnas jūgu. Visas viņu domas un vēlmes tiecās atpakaļ uz mīlas un saldās dīkdienības salu, kur tie bija pavadījuši tik daudz laimīgu stundu.

Taču galvenie dumpja vadoņi Fletčers Kristjens un Džons Adamss nemaz nevēlējās atgriezties Taiti. Viņi zināja, cik nelokāma ir Blaja griba, un baidījās, ka savā nedrošajā laiviņā viņš tomēr nokļūs līdz kādai ostai. Un tad ziņa par dumpi pēc dažiem mēnešiem nonāks Admiralitātē. Angļu fregates, meklēdamas dumpiniekus, apbraukās visu Polinēziju un, protams, pirmām kārtām ieradīsies Taiti, tāpēc doties turp būtu tīrais neprāts.

Kad pēc zināma laika jaunais komandieris pasludināja apkalpei savu lēmumu, matroži to dedzīgi apstrīdēja. Tieši tādēļ, lai atgrieztos Taiti, viņi bija piedalījušies dumpī. Džons Adamss arī šoreiz visiem spēkiem sargāja Kristjena autoritāti. Zinādams, kur ir visvārīgākā vieta, viņš spilgtās krāsās attēloja biedriem briesmas, kas viņus sagaida, ja tie nokļūs Anglijas tiesnešu nagos.

Sajā laikā «Bounty» atradās Tubuajas salas tuvumā. Tās izskats atgādināja Taiti. Bija redzami zaļi apaugušie kalni, ielejās auga palmas un maizeskoki.

Visa apkalpe atbalstīja lēmumu izkāpt Tubuajas krastā un palikt tur tik ilgi, kamēr laiks izdzēsīs 1 jebkādas atmiņas par dumpi.

Tāpat kā gandrīz visas Klusā okeāna salas, arī Tubuaju apņēma koraļļu rifu loks; vairākas ejas veda uz mierīgajiem lagūnas ūdeņiem.

Tika nolaista laiva, un daži jūrnieki Kristjena va- | dībā piebrauca pie krasta, izkāpa malā un devās salas iekšienē. Lai gan kapteinis Kuks sava ceļojuma aprakstā dēvēja šo salu par apdzīvotu, iezemiešus nekur nevarēja manīt.

Pēkšņi no kokospalmu birzs parādījās salinieku pūlis; viņi nevalkāja drēbes; viss ķermenis bija pārklāts ar tetovējumiem. Vicinādami rungas un lingas, viņi skaļi kliedza.

Kristjens pagāja uz priekšu un, turēdams savā priekšā norautu palmas zaru, sacīja: «Taio, taio.» Taču tubajieši acīmredzot nesaprata viņu un nemaz arī necentās saprast. Viņi sāka mest ar lingām lielus akmeņus; viens no tiem trāpīja pa plecu matrozim Hil- brantam.

Kristjens nostādīja savus vīrus karē [8] un izšāva ar pistoli. Pārbiedētie salinieki metās bēgt un pazuda skatienam.

Tik nelaipna uzņemšana liedza dumpiniekiem īstenot savu plānu. Droši vien kopš kapteiņa Kuka laikiem, kuru tubajieši sagaidīja ļoti laipni, te bija piestājis vēl kāds eiropiešu kuģis, kura apkalpe ar savu izturēšanos modinājusi vietējos iedzīvotājos naidu pret baltajiem. Varbūt, bruņojoties ar pacietību, varētu pārliecināt saliniekus, ka «Bounty» matroži nevēlas nodarīt viņiem neko ļaunu. Bet, lai to paveiktu, vajadzēja prast viņu valodu vai vismaz sadabūt tulkus.

Taču patlaban nebija citas izejas kā vien atgriezties kuģī un apspriest, ko darīt tālāk.

Par spīti tam, ka stāvoklis bija sarežģījies, Kristjens centās pārliecināt visus, lai tie paliek Tubuajā. Viņš ierosināja tur uzcelt cietoksni, kurā dumpinieki varētu atvairīt salinieku, kā arī angļu jūrnieku uzbrukumus, ja tiem izdotos atklāt viņu patvērumu.

Atkal Adamss lika lietā savu daiļrunību, pierunādams biedrus sekot viņu pašu izraudzītā komandiera padomam. Šoreiz viņam nebija panākumu un visus argumentus noslāpēja kurnēšana un kliedzieni. Visi bez izņēmuma — gan paši saprātīgākie, gan arī paši vieglprātīgākie — nevēlējās ne par ko citu dzirdēt — tikai par Taiti. Jūrniekiem jau šķita, ka tie no jauna saož gardēniju smaržu un piekrastes viļņu šalku pavadījumā klausās saldkaislas dziesmas.

Varbūt pat Džons Adamss nebija vienaldzīgs pret šiem kārdinājumiem. Taču pēc matroža atturīgās sejas izteiksmes bija grūti uzminēt, kādas domas viņu pārņēmušas. Vienīgi Fletčers Kristjens skaidri saprata, ka atgriešanās Taiti agri vai vēlu, bet nenovēršami novedīs pie bojāejas. Pat ja Blajs un viņa ceļabiedri būtu dabūjuši galu okeāna dzelmē, vienalga, ikkatrs kuģis, kuru Admiralitāte sūtīs meklēt pazudušo «Bounty»7 pirmām kārtām dosies uz Taiti.

Beidzot pēc ilgas spriedelēšanas, strīdiem un savstarpējiem pārmetumiem tika panākts zināms kompromiss. Bija nolemts braukt uz Taiti, pierunāt tur dažus cilvēkus — vīriešus un sievietes — pievienoties apkalpei un kopā ar viņiem atgriezties Tubuajā. Ar tulku palīdzību varētu cerēt, ka izdosies nodibināt draudzīgas attiecības ar tubuajiešiem. Ja to laimētos panākt, matroži varētu dzīvot Tubuajā, baudīdami visus priekus, kādus tiem solīja Taiti, turklāt būtu daudz mazāk jābīstas, ka viņus kāds notvers.

Ar smagu sirdi Kristjens pavēlēja uzņemt kursu uz Taiti. Pēc pāris dienām rīta miglas bālsārtainā dūmakā jūras tālē parādījās Veneras rags.

Kolīdz salinieki ieraudzīja no krasta «Bounty», desmitiem pirogu sāka irties tam pretī. Drīz vien klāju pārpildīja taitiešu pūlis, kas jautri un trokšņaini sveica veco draugu atgriešanos.

Taiti iedzīvotāji nevarēja neievērot to, ka kuģa apkalpe palikusi krietni mazāka un ka uz tā vairs nav maizeskoku, kuri jau sen bija izmesti pār bortu. Atbraucējus apbēra ar jautājumiem, kur palicis stingrais priekšnieks Blajs un daži citi jūrnieki. Kristjens un viņa biedri bija paredzējuši šādu iztaujāšanu un jau iepriekš vienojušies, ko atbildēt. Viņi pateica, ka leitnants Blajs atradis apdzīvošanai derīgu salu, kopā ar daļu no saviem vīriem izkāpis krastā, bet pārējos sūtījis atpakaļ uz Matavai pēc derīgiem augiem un dzīvniekiem, kā arī pēc taitiešiem un taitietēm, kuri vēlētos braukt pie viņa un piedalīties jaunās kolonijas ierīkošanā. Apmierināti ar šiem paskaidrojumiem, salinieki un viņu virsaiši cits pār citu centās apmierināt visas viesu vēlmes. Viņi atveda uz kuģi kazas, cūkas, dažādus augļus un pat uzdāvināja «Bounty» jūrniekiem vecu govi, kuru pirms piecpadsmit gadiem bija atstājis kapteinis Kuks.

Piedāvājums doties līdzi angļu jūrniekiem vairākiem vīriešiem un sievietēm šķita vilinošs. Savervējuši pietiekamā skaitā kā vienus, tā otrus un papildinājuši pārtikas un ūdens krājumus, dumpinieki 19. jūnijā otrreiz atvadījās no Taiti palikušajiem draugiem un atkal devās uz Tubuaju.

Ieradušies tur 26. jūnijā, viņi ar savu ceļabiedru starpniecību uzsāka sarunas ar tubuajiešiem, un, kā varēja sagaidīt, tagad viņus uzņēma draudzīgāk.

Kristjens no jauna izvirzīja savu projektu par forta būvi. Tas, ka nepieciešama vieta, kur varētu aizstāvēties, bija skaidrs ikvienam, un tuvākajās dienās visi vīrieši ķērās pie darba. Vispirms sāka rakt platu grāvi, kuram bija jāapjož cietoksnis no visām pusēm. Salinieki, nebūdami visai pārliecināti par atnācēju miermīlīgajiem nodomiem, izprātoja, ka grāvis kļūs par viņu kapu, kuru nelūgtie viesi nolēmuši izrakt jau priekšlaikus, un nolēma uzbrukt baltajiem, kad tie, neko neno- jauzdami, no rīta dosies uz darbu.

Gluži nejauši kāds no taitiešiem noklausījās, ka tiek gatavots uzbrukums. Cik ātri vien spēdams, viņš aizskrēja uz krastu, aizpeldēja līdz kuģim un pastāstīja par sazvērestību. No rīta angļu jūrnieki negāja vis uz darbu, bet uzbruka tubuajiešiem, daudzus nogalināja un ievainoja, bet dzīvus palikušos piespieda atstāt salu.

Šis notikums izraisīja jaunas domstarpības un bezgalīgus strīdus: vieni pastāvēja uz to, ka jāatgriežas Taiti, citi, piekrizdami, ka nepieciešams aizbraukt no Tubuajas, ieteica būrāt uz Marķīzu salām, trešie atbalstīja sākotnējo plānu par forta būves pabeigšanu; galu galā uzvarēja pirmais viedoklis. Par spīti Fletčera Kristjena iebildumiem ar balsu vairākumu tika nolemts kuģot uz Taiti un palikt tur. Septembra beigās Taiti iedzīvotāji ar viņiem raksturīgo sirsnīgo viesmīlību vēlreiz sveica baltos, kurus jau uzskatīja par seniem, pārbaudītiem draugiem. Un vispārēju sajūsmu gan vīriešos, gan sievietēs izraisīja ziņa, ka nu angļi nodomājuši palikt salā uz ilgu laiku.

Ar katru dienu jo retāk dumpinieki iedomāja to, ka viņi ir kara flotes jūrnieki. Disciplīna, kas pamatojās vienīgi uz labprātīgu vienošanos, pamazām kļuva vājāka. Salinieki vairs nebrauca projām no kuģa, kajītēs iemitinājās sievietes, klājs, stūres māja un pat lielgabali bija izrotāti ar ziediem. No rīta līdz vakaram visur skanēja dziesmas un taitiešu jautri čalojošie smiekli.

Jau sen Fletčers Kristjens bija atcēlis ikdienas pārbaudes. Viņš zināja, ka ar pēdējām priekšnieka autoritātes paliekām nevarēs vainīgajam uzlikt pat vieglāko sodu; viņš pat neiedrošinājās izteikt kādam no saviem vīriem rājienu vai pamācību. Kuģi vairs netīrīja un nekopa, sardzes vīrs vairs nestāvēja uz klāja, un kuģa īpašums tika atklāti izlaupīts. Kad beidzot divi vīri — mantzinis Cērčils un matrozis Tompsons — pazuda bez vēsts, neviens tam nepievērsa uzmanību.

Naida un aizvainojuma jūtu vadīts, Fletčers Kristjens varēja pievienoties dumpīgajiem jūrniekiem, taču sirds dziļumos pēc saviem paradumiem un uzskatiem viņš palika angļu flotes virsnieks. Redzot, ka pamazām izjūk tik labi noregulētais karakuģa mehānisms, viņu pārņēma izmisums. Matrožu «izlaidība» aizvainoja viņu līdz sirds dziļumiem. Kristjens jau sāka domāt, vai nevajadzētu pamest likteņa varā kuģi un tā komandu. Ar burulaiviņu viņš cerēja nokļūt līdz kādai neapdzīvotai salai, kas atrastos tālu no kara un tirdzniecības kuģu ceļiem. Tad viņam talkā nāca Džons Adamss.

īstenais dumpja iedvesmotājs Adamss piederēja pie tiem spēcīga rakstura cilvēkiem, kurus nespēj pārveidot ne ciešanas, ne prieki. Viņš it nemaz nepakļāvās saldkaislās Taiti gaisotnes lutinošajai ietekmei. Viņš bija ar mieru zināmu laiku padzīvot laimīgajā salā, izmantojot visas tās dāsnās dabas veltes, taču ari skaidri saprata, ka agri vai vēlu pienāks diena, kad būs jāpamet bezrūpīgā dzīve un jāmeklē kāds drošāks patvērums. Tomēr viņš pārliecināja Kristjenu, ka tādēļ nevajag šķirties no «Bounty». Gluži otrādi — kuģis vēl varētu viņiem ļoti noderēt. Izdibinājis biedru noskaņojumu, viņš paziņoja, ka mičmani Jangu, dārznieku Viljamu Braunu, jaunāko kanonieri Džonu Millu, kā ari divus matrožus — tos pašus, kuri reiz bija izcēlušies ar savu nedisciplinētību, — Makoju un Kintalu varot ņemt līdzi plānotajā ekspedīcijā. Uz pārējiem, viņaprāt, paļauties nevarot.

Patiešām — visa pārējā komanda, arī divi mičmaņi Heivuds un Stjuarts, ne dzirdēt nevēlējās par aizbraukšanu no Taiti. Pat iespēja nokļūt Anglijas jūras militārās justīcijas nagos viņus vairs nebaidīja.

Par drīzo nenovēršamo atmaksu visbiežāk iedomāja mičmanis Pīters Heivuds, un šīs domas darīja viņu drūmu. Atmiņas par māti un karsti mīlēto māsu Nensiju nedeva viņam mieru ne dienu, ne nakti. Taču Pīteram pietrūka garīgā spēka, lai ko enerģiski uzsāktu savas glābšanas labā, un viņš ar trulu padevību gaidīja nenovēršamo.

Mičmanis Džordžs Stjuarts izturējās pret savu likteni mazliet bezrūpīgāk. Viņš dzīvoja ar kāda virsaiša meitu, vārdā Ominea, kuru tas bija pārdēvējis par Pegiju. Pegijas gaišā ādas krāsa vedināja uz domām, ka viņas māte savā laikā krāpusi vīru ar kādu no pirmajiem eiropiešu kuģu jūrniekiem, kas bija apmeklējis Taiti.

Stjuarts tika pieņemts kā dēls sievastēva ģimenē, un viņš kopā ar jaunajiem radiniekiem mita nelielā būdā, kas atradās netālu no jūras kokospalmu birzī. Mičmanis nedomāja par Eiropu un tās civilizāciju; šad tad atceroties drāmu, par kuras dalībnieku neviļus bija kļuvis, viņš neizpratnē jautāja sev, vai to visu nav pieredzējis kādā nelāgā sapnī. Heivuda apciemojumi, tā bažīgās un drūmās nākotnes nojautas viņam bija nepatīkamas.

Kopš dumpja uz «Bounty» jau pagājis nepilns gads. Ja leitnants Blajs un viņa ceļabiedri nebija gājuši bojā, tad viņi jau varēja sasniegt kādu holandiešu ostu Ostindijā, no turienes aizkļūt uz Angliju un paziņot par notikušo Admiralitātei. Jebkura vilcināšanās kļuva ārkārtīgi bīstama. Fletčers Kristjens zaudēja pacietību un, vienojies ar Adamsu, sasauca uz kuģa dumpinieku kopsapulci. Viņš teica klātesošajiem sekojošu runu:

— Apstākļi vairs neļauj zaudēt laiku. Kuru katru dienu angļu karakuģi var parādīties pie Taiti krastiem. Es, Adamss un vēl daži mūsu biedri negribam, lai mūs saķer un pakar. Mēs nolēmām uzmeklēt kādu neapdzīvotu salu vienā no daudzajiem Dienvidjūras arhipelā- giem un apmesties tajā uz dzīvi. Varbūt mūs tur neatradīs, bet, ja atradīs, mēs būsim spējīgi aizstāvēties. Mūsu lēmums ir galīgs, un es jūs sasaucu tādēļ, lai ieteiktu mums piebiedroties.

Kristjens ierosināja nobalsot par savu priekšlikumu. Tikai astoņi cilvēki izteica vēlēšanos uz visiem laikiem šķirties no civilizētās pasaules. Pieci no viņiem bija tie paši, kurus jau agrāk bija minējis Džons Adamss. Viņiem pievienojās matroži Mārtiņš un Viljamss. Mazā vienība par savu komandieri izraudzīja Kristjenu, bet par viņa palīgu — Džonu Adamsu.

Daži no pārējiem jūrniekiem bija nolēmuši apmesties Taiti kalnos un dzīvot tur kopā ar saliniekiem; citi, uzskatīdami sevi par mazāk vainīgiem, cerēja, ka viņiem izdosies izlūgties piedošanu. Daži bija nodomājuši aptakelēt laivu un aizbraukt ar to līdz holandiešu īpašumiem.

Iznāca, ka neviena no šīm grupām netīkoja pēc «Bounty» , un viņi bija ar mieru atdot to Kristjenam ar noteikumu, lai viņš atdod tiem daļu kroņa naudas, kas glabājas uz kuģa, un vienu no divām atlikušajām laivām.

Kristjens noteica aizbraukšanas dienu; taču pirms tam vajadzēja izšķirt vēl vienu svarīgu jautājumu — par sievietēm jaunajā kolonijā.

Kristjens šaubījās arī par to, vai viņu mazā deviņu vīru grupa tiks galā ar darbiem, kas nepieciešami, lai ierīkotu jaunu apmetni. Viņš atcerējās, ka sirmā senatnē romieši bija atrisinājuši cilvēku trūkuma problēmu, nolaupot kaimiņu ciltīm vīriešus un sievietes, un nolēma darīt tāpat. Bargo karotāju rupjās, varmācīgās metodes tomēr šķita nepieņemamas; viņaprāt, ar lēnīgajiem taitiešiem bija jāapietas saudzīgāk.

Aizbraukšanas dienas priekšvakarā Kristjens ielūdza astoņus vīriešus un desmit sievietes uz atvadu mielastu. Uzlūgtie nebija dižciltīgi taitieši. Jaunās sievietes bija pazīstamas kā visvieglprātīgākās daiļavas salā. Dažas no viņām bija precējušās, taču iecietīgajiem vīriem, kuri arī piedalījās dzīrēs, maz rūpēja viņu uzticība. Vēl vairāk — viņi veicināja sievu mīlas dēkas, jo guva no tām zināmu labumu — naglas, stikla krelles, makšķerāķus un citus sīkumus. Pārējie salinieki izturējās pret šiem neizvēlīgajiem vīriem ar nelielu nicinājumu, taču it nemaz nenosodīja tos; galu galā ikvienam ir tiesības iekārtot savu dzīvi, kā viņam patīk.

Tātad 12. maijā uz «Bounty» tika jautri svinētas atvadu dzīres. Kad bija beigušās tradicionālās dejas un dziesmas, sievietēm piedāvāja pavadīt šo pēdējo nakti uz kuģa. Viņu vīri, līdz nemaņai piedzirdīti ar rumu, aizmiga uz klāja. '

Ar pirmajiem ausmas stariem enkuri tika pacelti, buras uzvilktas, un, spirgta rīta vēja dzīts, kuģis izbrauca atklātā jūrā.

Pagāja divi mēneši kopš «Bounty» aizbraukšanas. Taiti palikušie dumpinieki iekārtoja dzīvi, kā pašiem patika.

Heivuds dzīvoja viens pats; viņa nemiers un melanholija pieauga ar katru dienu. Viņš nonāca pat tik tālu, ka gaidīja atbraucam angļu fregati.

Netālu no viņa mājas atradās pakalns, no kura virsotnes varēja pārredzēt plašās Klusā okeāna tāles. Tur Heivuds pavadīja augas dienas, vērojot garos viļņus, kas cits pēc cita lēni vēlās uz krastu.

Viņš sapņoja par Mena salu un par zaļgano vai pelēcīgo Īrijas jūru, kas mūžam nemierīga, īsu, ar baltām putu sprogām izrotātu viļņu izraibināta.

Naktij iestājoties, okeānā nereti iekvēlojās fosfores- cējoša blāzma. Zvejnieki, atgriezušies no tunzivju zvejas, krastmalā sakūra ugunskurus. Bija dzirdamas viņu dziesmas, un klusi šļakstēja viļņi, kas apskaloja koraļļu rifus.

Heivudam likās, viņš dzird, kā, triekdamies pret Mena salas granīta klintīm, dārd viļņi vai kā šķind ganībās palaisto mājlopu zvārgulīši.

Retie Stjuarta apciemojumi tikai sakaitināja viņu. Savas Pegijas skavās Stjuarts bija aizmirsis visu uz pasaules; kad Heivuds sāka runāt par Angliju, viņa biedrs atbildēja, stāstīdams par Pegijas amizantajiem nedarbiem.

Pārējie Taiti palikušie jūrnieki bija pilnīgi saplūduši ar vietējiem iedzīvotājiem. Viņi tāpat dzīvoja, tāpat ģērbās vai, pareizāk sakot, staigāja gandrīz kaili; daži bija izrotājuši ķermeni ar tetovējumiem, kā to prasīja salinieku mode. Viņiem visiem bija mīļākās.

Cērčils un Tompsons piedalījās politiskajā dzīvē. Cērčils neatgāja no vecā karaļa Tinas, kurš nevarēja iztikt bez viņa, bet Tompsons kļuva par Tetavoi pussalas virsaiša Tetauari pirmo ministru.

Tetauari, lolodams godkārīgu sapni kļūt par karali, sāka izplatīt baumas, it kā «eari-rahi» nemaz neesot Tinas dēls, jo viņa māte Idea, kā tas visiem salas iedzīvotājiem bija zināms, uzturējusi sakarus ar kādu vienkāršu cilvēku, tātad jaunajam karalim neesot nekādu tiesību uz troni.

Vienlaicīgi Tetauari izziņoja pulcēšanos visiem Tetavoi pussalas karavīriem.

Iespējams, ka Tina būtu palaidis gar ausīm savas sievas goda apvainojumus, taču dēla tiesības viņš nolēma aizstāvēt. Karalis izsūtīja pa visu salu ziņnešus, kas aicināja iedzīvotājus ķerties pie ieročiem, un nosauca viņiem pulcēšanās vietu.

Visi veselie vīrieši no 15 līdz 40 gadu vecumam noņēma no sienas savus lokus, lingas, pīķus un rūpīgi iezieda tos ar tunzivju taukiem. Viņi apsēja sev apkārt trīs auduma gabalus (sarkanu, baltu un zilu), izvietodami tos citu aiz cita, un uzlika galvā no īvju zariem pītus un ar zaļām un zilām spalvām izrotātus garenus grozus. Pie vairogiem viņi piestiprināja sarkanas spalvas un haizivju zobus.

Kādi četri tūkstoši tik spoži ekipētu karavīru sapulcējās krastmalā pie Tinas rezidences.

Saskaņā ar senu paražu visupirms sākās reliģiska ceremonija, kas saucās «tiamia», tai bija jānodrošina dieva Oro palīdzība. Parastie dievkalpojumi taitiešiem ir lūgšanas, dejas un nelieli upurējumi, bet tik nopietnos apstākļos Oro nevarēja apmierināties ar tādiem niekiem. Priesteri apgalvoja, ka viņš prasot cilvēku asinis.

Ceremonijas dienas priekšvakarā izraudzītais upuris tika nogalināts. Kā parasti līdzīgos gadījumos, izvēlējās kādu nabagu, klaidoni bez tuviniekiem. Viņam nenācās ilgi mocīties. Pēkšņi apmētāts ar akmeņiem, upuris nokrita, un viņu nekavējoties nogalināja, sašķaidot galvu.

Nākamajā dienā četri baltās drānās tērpti priesteri pacēla nelaimīgā cilvēka līķi un ar pirogu atgādāja uz upurēšanas vietu. Sasēdušies līķim apkārt, priesteri sāka skaitīt rituālā paredzētās lūgsnas. Citi priesteri tai laikā sagatavoja upuraltāri.

Tina pilnā kaujas tērpā, tas ir, pilnīgi kails, ja neskaita sarkano priekšautu — viņa karaliskās varas zīmi, ieradās, areoju pūļa pavadīts, kuri bija izkrāsoju- šies sarkanā un melnā krāsā. Līdzās viņiem stāvēja Cērčils ar spilgtu spalvu pušķi matos.

Ceremonija iesākās nekavējoties. Viens no kalpiem pasniedza karalim jaunu banānkoku; otrs ar sarkanu spalvu kušķi noslaucīja putekļus no viņa kājām; četri vīrieši atnesa ar baltu drānu pārsegtu šķirstu. Šķirstā slēpās dieva Oro gars.

Pēc ilgām lūgsnām upura līķi nolika uz altāra. Virspriesteris veltīja mironim nelielu runu, kurā lūdza, lai nogalinātais nedusmojas, ka ticis upurēts, jo tas esot liels gods, un prasīja, lai aizgājējs izlūdzas Oro, kuram viņš nu stāv tik tuvu, uzvaru karalim Tinam.

Tad priesteris nogrieza līķim matu šķipsnu un izrāva viņam kreiso aci; to viņš ietina banāna lapā un ar kādu savu apkalpotāju aizsūtīja karalim. Tina pat nepieskaras acij, bet atnesējam uzdāvināja sarkanu spalvu pušķi. Sai mirklī no netālās kokospalmu birzs atskanēja zivju dzeņa kliedziens. Tina ar sajūsmu pateica Cērči- lam:

— Tur dzied mirušā gars — mēs uzvarēsim.

Viens no priesteriem nogrieza upurim galvu un nolika to uz īpaša paaugstinājuma, kas atgādināja ešafotu. Priesteri nokāva vēl suni un sivēnu; divi vīri bez apstājas ritmiski sita bungas, aicinādami dievu nogaršot viņam piedāvātos ziedojumus. Ar to ceremonija beidzās. Tina un areoji apspriedās kara padomē, kurā piedalījās arī Cērčils. Pēc kāda laika armija saņēma pavēli doties karagājienā.

Tajos laikos Taiti salā kari noritēja bruņnieciski. Izmantot slēpņus un tamlīdzīgas viltības, kas dara kaunu uzvarētājam, nebija pieņemts. Naidīgās armijas satikās aci pret aci; parasti tas notika naktī, un kaujas lauku apgaismoja ar lāpām, tās nesa kalpi, kas nepiedalījās cīņā. Pirms kaujas sākuma cīnījās divi spēkavīri, kurus izraudzījās no areoju vidus. Vispirms viņi nosauca savu vārdu, savu senču vārdus, uzskaitīja iepriekšējos varoņdarbus un tad sāka viens otru apvainot. Beidzot viņi saķērās un sāka lauzties, pēc tam kautiņš kļuva vispārējs. Kaujas laikā oratori, turot šķēpu vienā rokā un zaļu lapu saišķi otrā, ar dedzīgām runām uzkurināja karotāju cīņas sparu. Pēc kaujas uzvarētāji izturējās tā, kā uzvarētājiem pienākas, tas ir, apkāva iespējami vairāk cilvēku un iznīcināja uzvarēto valsti — dedzināja ciematus, nocirta maizeskokus un kokospal- mas. Tomēr sievietes uzvarētāji neaizskāra: jebkāda vardarbība pret viņām šai zemē liktos kaut kas briesmīgs un nicināms. Viņi apmierinājās ar to, ka izgrieza kritušo ienaidnieku līķiem žokļus, roku un kāju kaulus, tie tika uzskatīti par trofejām.

Tai kaujā, par kuru ir runa, tika nogalināti ap simt cilvēku. Tina guva pilnīgu uzvaru, un Tetauari aizsūtīja pie viņa vēstnešus, kas lūdza mieru. Miera priekšlikums tika nekavējoties pieņemts. Nesenajiem ienaidniekiem uzdāvināja auduma gabalu, puse no tā bija balta, otra puse — sarkana. Abi virsaiši paņēma to aiz galiem un uzklāja uz dieva Oro altāra. Dziesmas un dejas galīgi apstiprināja miera līgumu.

Vienīgi «Bounty» jūrnieku Cērčila un Tompsona naids vēl ilgi nerimās. Ikreiz, kad viņiem iznāca sastapties, abi viens otru lādēja. Acīmredzot Tompsons vienkārši apskauda Cērčilu, kas ieņēma karaļa padomdevēja amatu, kamēr viņš pats bija tikai vienkārša virsaiša adjutants. Dažreiz, sākuši ar lamāšanos, eiropieši galu galā sakāvās.

Reiz Cērčils, kas bija fiziski ļoti spēcīgs, pamatīgi piekāva savu pretinieku — par lielu izbrīnu un pat riebumu taitiešiem, kuri bija šā skata liecinieki. Kopš tā laika Tompsons allaž domāja par atriebību. Reiz naktī viņš izsekoja Cērčilu un nošāva viņu ar bisi. Tompso- nam par postu salinieki redzēja, kā viņš izrēķinājās ar savu biedru. Sašutuma pārņemti, viņi nomētāja slepkavu ar akmeņiem. Tā gāja bojā pirmie divi «Bounty» dumpinieki.

«Bounty» zēģelēja pilnās burās, un drīz vien Taiti sala pazuda no acīm. Dumpiniekiem nācās izlemt, kurp doties. No sākuma Kristjens ieteica meklēt patvērumu kādā no Marķīzu salām. Tomēr, izlasījis par Pitkērnu, kuru bija aprakstījis šās salas atklājējs Kārterets, viņš pārdomāja. Sī mazā, vientuļā saliņa viņam šķita vispiemērotākā apmešanās vieta; turp tad Kristjens arī stūrēja «Bounty».

1790. gada 13. jūnijā dumpinieki ieraudzīja Pitkērnu. Tās izskats nebija diez cik iepriecinošs. Pāri visai salai stiepās klinšu grēdas; tikai šur tur varēja redzēt zaļas ielejas. Kopiespaids bija tik drūms, ka dumpinieki, kas drūzmējās uz klāja, neizpratnē jautāja sev, vai tiešām Kristjens nevarēja izdomāt viņu apmetnei labāku vietu. Taitietes, atceroties dzimtās salas maigo dabu, raudāja un vaimanāja. Taitieši, klusi un drūmi, jau apdomāja atriebības plānus. Viņiem bija pietiekams pamats būt neapmierinātiem ar saviem «baltajiem draugiem». Uz «Bounty» atradās desmit sievietes un septiņpadsmit vīrieši — deviņi angļi un astoņi taitieši. Šādos apstākļos bija grūti sagaidīt, lai mazās grupas dzīve noritētu pilnīgi mierīgi. Un tiešām — par spīti taitiešu vieglajiem tikumiem un vīru tradicionālajai iecietībai daži no viņiem nelabprāt piekrita savu vīra tiesību ierobežošanai.

Viens no vīriešiem, vārdā Menalea, sevišķi asi uzstājās pret to, ka viņa sieva Manimaste bija matroža Kintala mīļākā. Taitiešu un eiropiešu savstarpējā nepatika pieņēmās spēkā; Kristjenam un Adamsam bija jāpieliek lielas pūles, lai uzturētu vismaz elementāru kārtību. Kaut gan jāsaka, jau kopš aizbraukšanas no Taiti Kristjens bija stingri pārņēmis varu savās rokās un vajadzības gadījumā lietotu arī stingrākus līdzekļus. «Bounty» apkalpe acīmredzot atzina, ka nepieciešams paklausīt. Adamss, allaž mierīgs un aukstasinīgs, izpildīja komandiera palīga pienākumus. Viņš pazina savus biedrus un taktiski paziņoja tiem Kristjena pavēles, un tas varbūt bija galvenais iemesls, kas veicināja disciplīnas saglabāšanu. Mičmanis Jangs, būdams maigas un sapņainas dabas, turējās savrup no visiem. Viņš bija stipri iemīlējies jaunā taitietē, kuru sauca Mioto, un baudīja savu laimi.

«Bounty» lēni brauca apkārt Pitkērnai, lai atrastu piemērotu vietu, kur izmest enkuru. Beidzot Kristjens ieraudzīja šauru kanālu un virzīja kuģi turp. Pēc dažām minūtēm «Bounty» nokļuva līča mierīgajos ūdeņos. Tuvumā sala izskatījās vēl nepievilcīgāka. Stāvas klintis sniedzās līdz pašam ūdenim, izkāpt krastā šķita pilnīgi neiespējami. Tad Kristjens pavēlēja nolaist laivu un Adamsa un Makoja pavadībā īrās gar krastu. Pēc kāda laika viņi stāvajās klintīs uzgāja līkumainu eju; tā veda uz mazu līci — kaut ko līdzīgu iekšējai lagūnai; paisuma laikā tur varēja iekļūt ari «Bounty». Izvilkuši laivu sīkiem gliemežvākiem nosētā krastā, Kristjens un viņa biedri devās uz dažādām pusēm, lai pēc iespējas sīkāk izpētītu apkārtni.

Sala bija terasveidīgs klinšu masīvs ar nogāzi, kas stiepās uz jūras pusi, uz tā auga kokospalmas un maizeskoki; šur tur urdza mazi strautiņi, kas izveidoja ūdenskritumus. Kristjens uzkāpa pirmajā pakāpē; tās laukums nepārsniedza 25 hektārus. Dažus metrus augstāk atradās cits laukums, apmēram tikpat liels, kur auga maizeskoki. Mežacūkas, kas ēda zāli, izbiedēja cilvēka tuvošanās, un tās aizbēga.

Tātad dzīve Pitkērnā bija iespējama un pat viegla, tieši tāpēc vajadzēja noteikt, vai te jau nemīt polinēzieši.

Pievakarē trīs matroži atkal satikās pie laivas. Visi bija vienisprātis, ka Pitkērnā sala ir pilnīgi piemērota vieta, lai te apmestos. Te bija dažādi augļi, dzeramais ūdens, zeme šķita auglīga; klintis bija tik stāvas un ejas starp tām tik šauras, ka vairāki cilvēki varētu aizturēt veselu armiju.

Neviens no viņiem neuzgāja nekādas liecības par vietējo iedzīvotāju klātbūtni. Tiesa, senāk te bija dzīvojuši cilvēki. Makojs starp klintīm pamanīja četras no sarkanā tufa rupji izcirstas statujas. Tās bija kādus divus metrus augstas cilvēku figūras ar mežonīgām sejām. Šie tēli, kurus nezin kad un nezin kas tika darinājis, atradās klinšainā laukumā un bija pavērsti ar seju pret jūru; šķita, ka tie ir bargi salas sargi. Kādas statujas piekājē zem akmeņu kaudzes Makojs atrada cilvēku kaulus, bet līdzās gulēja no ļoti cieta melnā bazalta izgatavoti akmens cirvji.

«Bounty» jūrnieki neinteresējās par antropoloģiju. Izskatījās, ka sala nav apdzīvota, nekas vairāk viņiem arī nebija vajadzīgs. Paisums varēja nogriezt izeju no iekšējā līča, tāpēc, ne mirkli nevilcinoties, vajadzēja atgriezties uz «Bounty» un paziņot biedriem savu apsekojumu rezultātus.

Nākamajā dienā «Bounty» caur kanālu iebrauca iekšējā līcī un, bēgumam sākoties, nokļuva uz sēkļa. Vīrieši nekavējoties ķērās pie darba. Vajadzēja aiznest no kuģa visu, kas noderētu jaunajai kolonijai. Kad no «Bounty» bija palicis tikai karkass, radās jautājums, ko ar to iesākt. Tas bija diezgan liels un, protams, saistītu angļu fregašu uzmanību. Meklēdamas dumpiniekus, tās varēja te parādīties. Tā kā koki salā bija pietiekošā daudzumā, kuģa korpusu tika nolemts sadedzināt.

«Bounty» dega veselu diennakti. Naktī taitietes, spožās liesmas uzbudinātas, sarīkoja krastmalā mežonīgas dejas. Dumpinieki prātoja, ka pēdējais pavediens, kas viņus saistījis ar civilizēto pasauli, nu ir pārrauts.

Pagaidām trimdinieki apmetās teltīs, kuras pagatavoja no burām. Pēc dažu mēnešu cītīga darba tika uzcelts vienkāršu, taču pietiekoši ērtu koka namiņu ciemats. Mājokļu priekšā vairākās rindās iestādīja palmas, lai paslēptu apmetni no jūras puses.

Visa sala bija sadalīta deviņos vienādos iecirkņos — pēc angļu jūrnieku skaita. Jāsaka gan — taitieši atsevišķus zemes gabalus nedabūja, bija paredzēts, ka viņi strādās savu «balto draugu» labā. Iesākumā taitieši neizrādīja neapmierinātību un centīgi palīdzēja kopt zemi. Kādā alā, kuru no jūras puses sargāja vairākas nepieejamas klintis, Kristjens ierīkoja ko līdzīgu cietoksnim, tur glabājās ieroči un pārtikas krājumi.

Mazās kolonijas dzīve nokārtojās un kādu laiku ritēja gluži mierīgi.

Sestā nodaļa ATMAKSA

Reiz 1791. gada agrā marta rītā Heivuds, smagu domu mākts, kā parasti, sēdēja piekrastes pakalna galā un ar skatienu urbās okeāna plašumos.

Pūta stiprs vējš. Visur, kur vien paveries, lieli, baltkrēpjaini viļņi ar troksni slējās pār okeāna spoguli un, dzīdamies cits citam pakaļ, triecās pret klinšaino krastu.

Piepeši Heivuds nodrebēja. Pie apvāršņa parādījās kāds pelēks plankumiņš. Tas pamazām auga, kļūdams garāks un platāks, līdz pārvērtās par buru; drīz jau varēja saskatīt atsevišķas buras un mastus. Uz tumšzilā debesu fona bija skaidri-redzams karakuģim raksturīgais siluets.

Ne mirkli nekavējoties, Heivuds aizskrēja brīdināt Stjuartu un citus tuvumā dzīvojošos biedrus.

Stjuarts bija pietiekami vīrišķīgs, lai mierīgi uzklausītu drausmīgo jaunumu. Viņš pat neuzmodināja Pegiju, kas mierīgi gulēja banānu lapu gultā. Kaut gan — viņa tik un tā nespētu saprast, cik bīstamu vēsti atnesis Heivuds; tāpat kā visi taitieši, viņa nešaubījās, ka iemīļotais palicis salā ar savu priekšnieku atļauju un gaida, kad atgriezīsies «Bounty», kas aizbraucis, lai atgādātu visu nepieciešamo Blaja nodibinātajai kolonijai.

Kuģis jau bija skaidri saskatāms. Tā pakaļgalā plīvoja karogs ar lielu zvaigzni, kuras garie stari krita lejup no augšējā, pie kāta piestiprinātā stūra. Sis karogs, ko pazīst visi zemeslodes jūrnieki, liecināja, ka piebraucošais kuģis pieder Anglijas karaliskajai flotei. Admiralitātes garā roka, kas sniedzās daudzus tūkstošus jūdžu tālu, gatavojās saņemt aiz dziesmas «Bounty» dumpiniekus.

Taitieši, kliegdami: «Angļi, angļi, taio,»— aizskrēja garām būdām. Pretī kuģim, kas iegriezās pret Matavai līci, aizīrās pirogās.

Jaunie cilvēki ilgi nespēja neko izlemt. Heivuds attapās pirmais. Viņš paziņoja biedriem, ka, viņaprāt, tiem pašiem būtu jādodas taisnās tiesas rokās. Meklēt glābiņu bēgot esot veltīgi. Var būt, ka nožēla atvieglošot viņu likteni.

Stjuarts joprojām vilcinājās. Viņš pameta skatienu gan uz Heivudu, gan uz guļošo Pegiju un, šķiet, bija apjucis.

Kuģis brauca arvien tuvāk. Jau varēja saskatīt matrožus, kas rosījās uz klāja. No atvērtajām lūkām rēgojās drūmi lielgabalu stobri.

Dari, kā zini,— Heivuds teica.— Es kāpšu pirmajā laivā, kas atirsies no krasta.

Stjuarts vēlreiz maigi paraudzījās uz guļošo Pegiju, paspēra soli uz durvīm un apstājās.

Ātrāk!

Ne vārda neteicis, Stjuarts sekoja biedram. Krastā viņi uzgāja kādu pirogu un iekāpa tajā. Heivuds ķērās pie airiem un sāka airēt. Kuģis izmeta enkuru. Abi jaunie virsnieki sadzirdēja ķēžu draudīgo žvadzoņu. Aizmugurē viņi varēja izlasīt kuģa nosaukumu, kas bija rakstīts lieliem zelta burtiem, —«Pandora». Sai antīkajai dievietei piederēja lāde, kurā bija ieslēgtas visas pasaules nelaimes. Sis vārds nesolīja neko labu.

Piroga bija jau netālu no kuģa. Piepeši Stjuarts sacīja:

Paskat, tas taču ir Heivards!

Heivuds paraudzījās uz klāju.

Jā, tas ir viņš!

Mičmanis Heivards, kuru dumpinieki nolaida laivā reizē ar Blaju, atradās uz «Pandoras». Spriežot pēc formas cepures, viņš jau bija leitnants.

Ieraudzījis šo formas cepuri sava bijušā biedra galvā, Heivuds izlaida airus no rokām. Pirmoreiz viņš skaidri apzinājās, kas viņu sagaida. Stjuarts bija ļoti bāls.

Diezgan — vai ir vērts kāpt uz kuģa; vai nebūtu labāk mesties jūrā un darīt visam galu. Nāve viļņos tomēr ir labāka nekā pie karātavām.

Tomēr pēc dažiem mirkļiem Heivuds atkal sāka airēt.

Dosimies pretī mūsu liktenim,— viņš teica vārgā balsī.

Viņi abi bija tik jauni, un viņiem tik ļoti negribējās mirt.

Viņa majestātes trīsdesmit lielgabalu fregate «Pandora» pirms trijiem mēnešiem bija izbraukusi no Port- smutas. Tās komandieris bija pazīstams visai flotei. Ja

leitnants Blajs dažkārt izturējās pārmērīgi nežēlīgi, tad , kapteini Edvardsu varētu uzskatīt par īstu nezvēru.

«Pandora» jau veselu mēnesi braukāja starp Polinēzijas salām, meklēdama «Bounty». Anamukas un Tubuajas salās kapteinis Edvardss bija guvis šādas tādas ziņas par pazudušo kuģi un nolēma doties uz Taiti.

Beidzot piroga piebrauca pie fregates. Heivuds ļ uzkāpa pa virvju trapu uz klāja. Stjuarts sekoja viņam, l'ie borta abus sagaidīja leitnants Heivards.

Heivuds piegāja pie viņa; neuzdrošinoties pastiept F roku, viņš kautri ieteicās, uzrunājot leitnantu kā senāk pamazināmā vārdā:

Sveicināts, Tonij!

Heivards neko neatbildēja, aizgriezās un pasauca divus matrožus.

Aizvediet šos cilvēkus uz komandiera kajīti!

Stjuarts un Heivuds klusēdami sekoja matrožiem.

Komandieris vienaldzīgi jautāja, kā viņus sauc, tad lika nekavējoties ieslēgt važās un nolaist tilpnē.

Karaļa dubultpiroga piebrauca pie kuģa. Ar galminieku palīdzību resnais Tina cienīgi uzkāpa uz klāja. Viņš bija atvedis līdzi kapteiņa Kuka portretu, kuru atkal vajadzēja salabot. Taču «Pandoras» komandieris nevēlējās noņemties ar niekiem un bārstīt laipnības «melnādaino karalim». īsos vārdos, asi un gandrīz rupji viņš ar tulku pavēstīja par fregates mērķi. «Pandora» ieradusies Taiti, lai apcietinātu un nodotu tiesai jūrniekus, kuri bija sadumpojušies pret leitnantu Blaju. Karalim sevis paša labad jādara viss, lai veicinātu balto nodoma izpildīšanu.

Lādzīgais Tina bija pārsteigts. Kad viņam beidzot ieskaidroja, kas par lietu, karali sagrāba neaprakstāmas dusmas. Eiropiešu jēdziens par disciplīnu viņam, protams, bija svešs, matrožu dumpī un dezertēšanā viņš nesaskatīja neko šausmīgu. Dziļu sašutumu viņā izraisīja vienīgi tas, ka melojuši viesi, kurus viņš bija tik sirsnīgi uzņēmis. Saskaņā ar taitiešu morāli melis kopš senseniem laikiem tika uzskatīts par visriebīgāko cilvēku. Bet «Bounty» bēgļi bija piekrāpuši karali un viņa pavalstniekus tik smagi kā vēl neviens.

Tina apsolīja kapteinim Edvardsam, ka uz karstām pēdām palīdzēs viņam noķert visus noziedzniekus. Tad, dusmu un kauna pārpilns, karalis tūlīt atstāja «Pandoru». Pie fregates piebrauca arvien jaunas un

jaunas pirogās. Kā parasti, sagaidīt angļu draugus ieradās ari sievietes, taču nevienai no viņām komandie-# ris neļāva uzkāpt uz klāja. Viņš zināja, cik bīstamas var* būt šīs Klusā okeāna sirēnas, un bija cieši nolēmis turēti acis vaļā.

Dienā no «Pandoras» tika nolaista laiva un bruņotu matrožu nodaļa vairāku virsnieku vadībā izkāpa krastā.l «Bounty» bēgļi, kas bija palikuši Taiti, jau sen bijai sadalījušies divās grupās. Vieni, baidīdamies, ka neat-iļ brauc kāds angļu kuģis, apmetās mežonīgajos kalno^pļ salas iekšējos rajonos. Citi, bezrūpīgākie un vieglprātī-JJ gākie, bija apsievojušies, kļuvuši par tēviem un dzīvoja j tikpat mierīgu un bezrūpīgu dzīvi kā visi taitieši. Jau-il nākā bocmaņa Morisona vadībā daži no viņiem bijaf J uzbūvējuši nelielu šoneri, cerot ar to kādreiz nokļūti līdz eiropiešu apdzīvotām vietām. Reiz viņi mēģināja izbraukt atklātā jūrā; uznāca vētra, un Morisona apšau-jH bāmo kuģniecības zināšanu dēļ viņiem nācās atgriezties.*! Taču uz kaimiņsalām viņi kuģoja bieži un iemainīja turi pērles, kuras vietējie iedzīvotāji vērtēja daudz zemāki j par parastām dzelzs naglām. Katrs jūrnieks bija sakrājis| daudz izmeklētu pērļu. Viņi varētu kļūt bagāti, ja vieni tiem būtu izdevies aizkļūt līdz eiropiešu pārvaldītām zemēm. Taču viņiem trūka gan materiālu līdzekļu, gan • enerģijas, lai ielaistos šādā pasākumā.

Dienu pirms «Pandoras» atbraukšanas šoneris ari četriem angļu jūrniekiem bija devies ceļā uz salasi ziemeļrietumu krastu. To uzzinājis, kapteinis Edvardss, I lai notvertu dumpiniekus, turp nekavējoties sūtīja kuteri leitnanta Heivarda vadībā. Drīz vien no kutera i šoneris tika pamanīts un sākās vajāšana. Paredzot ko nelabu, Morisons un viņa biedri sabiezējušās tumsas I aizsegā pasteidzās izbēgt. Nākamajā rītā kļuva zināms,i ka šoneris atrodas Papora līcī. Heivards devās turp, | taču atrada šoneri tukšu, cilvēki droši vien bija devu-I šies kalnos. Aizvilcis šoneri tauvā uz Matavai, Hei- f vārds nākamajā dienā no jauna izcēlās Papora līcī un ļ drīz vien ne visai tālu ieraudzīja «Bounty» jūrniekus. $ Piegājis tik tuvu, lai būtu dzirdama cilvēka balss, viņš f ieteica tiem nolikt ieročus un padoties. Saprazdami, ka l pretošanās ir bezjēdzīga, viņi tā arī izdarīja. Pēc dažām J stundām dumpinieki tika nogādāti uz «Pandoras», ie- f kalti važās un ieslodzīti tilpnē, kurā jau atradās labprā- j tīgi atbraukušie leitnanti un ieroču meistars Kolemans.

Dumpinieku pirmās grupas notveršana gluži vai satrieca taitiešus, kuri jau tāpat bija pamatīgi pārsteigti par angļu šķietami pārcilvēcisko varenību. «Pandora», kas lēni šūpojās viļņos, viņiem izskatījās pasakaini liela. Visi kuģi, kurus viņi līdz šim bija redzējuši, to skaitā arī «Bounty», salīdzinājumā ar lielisko un vareno fregati likās tādas olu čaumalas vien.

Tina baidījās, ka tik komandieris neiedomājas apšaudīt salu. Tāpēc viņš darīja, ko spēja, lai drīzāk notvertu un nogādātu uz «Pandoras» kalnos dzīvojošos matrožus. Tiem, protams, nebija nekādas iespējas paslēpties no saliniekiem, kuri zināja katru taciņu. Turklāt viņi bija pilnīgi nomākti un bez ierunām ļāva, lai tiem sasien rokas un kājas. Vienu pēc otra viņus atveda uz kuģi, bet tur iekala važās un ieslodzīja tilpnē. Šāds liktenis piemeklēja viņus visus bez izņēmuma. Aiz pārliekas centības Tina pasniedza kapteinim Edvardsam pat Tom- psona un Cērčila galvaskausus.

Neviens no dumpiniekiem, kas pēc Admiralitātes pavēles tika saņemts ciet Taiti, pat nemēģināja ņemt rokās ieročus un pretoties. Vienas dienas laikā «Pandoras» veiklie galdnieki izgatavoja lielu koka būri; tas bija piecus metrus garš, trīs metrus plats un pusotra metra augsts. Tajā varēja iekļūt vienīgi pa augšā ierīkotu ap 50 centimetru lielu lūku. Komandieris pavēlēja novietot būri uz klāja un ieslodzīt tajā četrpadsmit važās iekaltos dumpiniekus.

Lielākā daļa «Pandoras» matrožu, ejot garām būrim, novērsās vai izlikās, ka neredz nelaimīgos gūstekņus. Bet, kad tuvumā nebija neviena virsnieka, jūrnieki piegāja tuvāk un pačukstēja apcietinātajiem līdzjūtības un mierinājuma vārdus. Tomēr komandas vidū bija arī daži nelieši, kuri, gribēdami iztapt priekšniecībai, zākāja un visvisādi apvainoja nelaimē nokļuvušos biedrus. Taitieši, kas ieradās uz «Pandoras» ar augļiem un sivēniem, izturējās augstākā mērā bikli; viņi baidījās, ka netiek vainoti par neseno draudzību ar gūstekņiem. Neviens no viņiem ne reizes neuzdrīkstējās tuvoties būrim.

Kapteinis Edvardss atļāva jaunajām taitietēm apciemot savus mīļākos, kuri tagad atradās visai bēdīgā stāvoklī. Šī atļauja gan bija nevis humānisma, bet gan galējas nežēlības izpausme.

Sievietes ar prieku izmantoja doto atļauju. Agri no rīta viņas savās mazajās pirogās atlrās līdz «Pandorai», pa trapu uzrāpās uz klāja un skriešus skrēja pie saviem nelaimīgajiem draugiem. Viņas nesa tiem augļus un dažādus pašgatavotus gardumus, mierināja un uzmundrināja. Sargkareivji, kas apsargāja būri, izlikās neredzam, ka sievietes piespiež seju pie režģiem un izstiepj lūpas skūpstam.

Sevišķi aizkustinoši izturējās Pegija, Džordža Stjuarta maigā draudzene. Viņa atbrauca viena no pirmajām, atvezdama sev līdzi meitu, kuru vēl baroja ar krūti, un katru vakaru lūdza virsnieku, lai viņai atļauj pavadīt nakti būra priekšā pie tā, kuru viņa dēvēja par savu vīru. Un katru vakaru nācās viņu ar varu atraut no režģiem un dažreiz pat, samaņu zaudējušu, aiznest uz pirogu.

Komandierim apnika šīs scēnas, un viņš aizliedza nabaga Pegijai nākt uz kuģa. Kopš tā laika viņa augas dienas pavadīja krastmalā un vēroja «Pandoru», kas šūpojās viļņos.

No rīta pirogās atstāja salu, bet vakarā, kad saule pazuda aiz kalniem, atgriezās. Pegija satraukta iztaujāja draudzenes par savu vīru.

Reiz, rītam austot, viņa ieraudzīja, ka uz «Pandoras» tiek paceltas buras. Tai dienā krastu neatstāja neviena piroga. Pegija saprata, ka fregate brauks projām. Izmisumā viņa metās pie jūras un sāka lūgt, lai viņu aizved pie vīra.

Spirgts vējš piepūta fregates baltās buras. Pegija izdzirdēja enkura ķēžu žvadzoņu. «Pandora» lēni pagriezās uz dienvidiem. Atskanēja trīs lielgabala šāvieni — atvadu salūts salai. Drīz vien «Pandora» izbrauca no līča un pazuda aiz zemesraga.

Nabaga Pegija nespēja pārdzīvot šķiršanos no vīra. Viņa bija kā apmāta, atteicās no ēdiena, augām dienām raudāja un pēc diviem mēnešiem nomira — burtiski aiz bēdām. Stjuarta meitiņu pieņēma kaimiņi un vēlāk uzaudzināja uz Taiti atbraukušie misionāri.

Kapteinis Edvardss nevēlējās pamest mazo šoneri, kuru bija uzbūvējuši «Bounty» jūrnieki. Viņš pārcēla uz tā vairākus cilvēkus no savas apkalpes un lika, lai šoneris pavada «Pandoru», kad tā turpinās meklēt dumpiniekus. Interesants liktenis piemeklēja šo mazo kuģi, kas bija tikai nedaudz lielāks par barkasu, kurā leitnants Blajs veica ceļojumu uz Timoru. Netālu no Palmerstonas atola «Pandora» pazaudēja šoneri no redzesloka. Kad pēc vairākiem mēnešiem kapteinis Edvardss ieradās Batāvijā, tur stāvēja noenkurojies šoneris, patstāvīgi veicis vairākus tūkstošus jūdžu garu ceļu, kura laikā tā komanda gandrīz vai aizgāja bojā aiz bada un slāpēm. Pēc tam mazo šoneri, kuram bija lieliska gaita, pielāgoja jūras ūdru medībām, un tas reiz nobrauca rekorda ātrumā no Ķīnas krastiem uz Havaju salām. Vēlāk kapteinis Bautons to iegādājās kā palīg- kuģi, lai izpētītu Ziemeļķīnas piekrasti. Kad 1797. gadā kuģis «Providence» cieta katastrofu austrumos no Tai- vanas, šoneris izglāba visu tā 120 cilvēku lielo apkalpi.

Taču atgriezīsimies pie «Pandoras». Pēc trīs mēnešu ilgiem nesekmīgiem meklējumiem tas 1791. gada 29. augustā nokļuva pie Austrālijas krastiem netālu no Lielā Barjerrifa. Bija neparasti tumša nakts, un pūta stiprs dienvidaustrumu vējš. Piepeši spēcīga vēja brāzma sagrāba «Pandoru», un, pirms jūrnieki paguva uzņemt citu halzi, kuģis uzdrāzās rifam. Pa izsisto caurumu sāka plūst ūdens. Kapteinis Edvardss pavēlēja nekavējoties nolaist buras, taču fregate bija triekusies pret zemūdens klinti tik stipri, ka pēc nepilnām piecām minūtēm tilpne līdz pusei pieplūda ar ūdeni. Komanda sāka to enerģiski izsūknēt ar sūkņiem. Tomēr par spīti visām pūlēm pēc stundas ūdens tilpnē bija pacēlies vēl augstāk.

Lai atvieglotu kuģi, komandieris pavēlēja iemest jūrā vairākus lielgabalus. Caurumu centās aizdarināt ar buru, taču tas bija jau pārāk plats, un neviens vairs nešaubījās, ka fregatei lemts iet bojā; tai vaļadzēja nogrimt, pirms uzausīs rīts. Visu nakti bez atpūtas matroži sūknēja un smēla ar spaiņiem ūdeni. Tā kā cilvēku nepietika, atbrīvoja no važām trīs pašus spēcīgākos gūstekņus un lika tiem stāties pie sūkņiem. Rītausmā straume sāka nest kuģi uz klintīm. Tad virsnieki nolēma, ka pienācis laiks parūpēties par komandas glābšanu. Ūdenī nolaida visas četras laivas. Tajās ievietoja sausiņus, saldūdeni, gaļu un rumu. Septiņos no rīta ūdens bija jau sasniedzis otro klāju. Komandai tika pavēlēts atstāt kuģi.

Tad kapteinis Edvardss izrīkojās tik necienīgi, ka uz visiem laikiem apkaunoja savu vārdu.

Redzot, ka «Pandora» grimst, važās iekaltie un būrī ieslēgtie gūstekņi sāka lūgties, lai viņus atbrīvo un dod iespēju glābt dzīvību kopā ar visiem. Edvardss bija nolicis pie būra divus sargkareivjus un stingri pavēlējis nekavējoties šaut uz katru, kas mēģinās atbrīvoties no važām.

Kad visa komanda jau bija atstājusi fregati, Edvardss devās pie borta, lai ielēktu laivā, un gāja garām būrim. Sai brīdī kuģis nosvērās 80° leņķī. Nelaimīgie, piespiedušies pie restēm, lūgšus lūdza, lai cietsirdīgais komandieris apžēlojas.

Edvardss viņiem nikni uzkliedza:

— Esiet nolādēti, suņi! — un ielēca laivā.

Par laimi, «Pandoras» jūrnieku vidū atradās drosmīgs cilvēks, kas uzdrīkstējās nepaklausīt savam komandierim.

Jaunākais bocmanis Viljams Multons, kas sēdēja pēdējā laivā, izdzirdēja nelaimīgo upuru necilvēciskos kliedzienus. Riskēdams ar dzīvību, viņš atgriezās uz kuģa. Paņēmis dzelzs lauzni, bocmanis sāka dragāt būri, teikdams, ka atbrīvos gūstekņus vai ies bojā kopā ar tiem.

Kuģa ieroču meistars no laivas uzsauca, ka važu atslēgas atrodoties viņa kajītē. Multons aizskrēja pēc tām, atnesa un sāka steidzīgi atbrīvot važās iekaltos gūstekņus.

Sajā-mirklī kuģis iegrima jūrā līdz mastu galiem. Multons pazuda ūdens virpulī.

Viņš nepaguva atslēgt važas tikai četriem: Džor- džam Stjuartam, Ričardam Skinneram, Džonam Samne- ram un Henrijam Hilbrantam. Protams, viņi visi noslīka. Pārējiem izdevās pieķerties pie dēļiem un, turoties pie tiem, aizpeldēt līdz mazai, klinšainai saliņai. Uz tās izkāpa arī dzīvi palikušie «Pandoras» virsnieki un matroži; no simt piecdesmit cilvēkiem izglābās apmēram simt desmit.

Kad visi bija nedaudz atguvušies, kapteinis Edvardss pavēlēja kāpt laivās un doties ceļā. Avāriju cietušie devās uz Timora salu.

Viņu ceļojums neko daudz neatšķīrās no tā, ko tika veicis Blajs; vienīgā starpība bija tā, ka lietus gandrīz

nemaz nelija un viņi cieta galvenokārt no slāpēm un svelmainiem saules stariem.

Viņi centās atvēsināties tāpat, kā Blajs un viņa vīri bija centušies sasildīties,— mitrināja savas drēbes jūras ūdenī; taču pēc kāda laika sāls iesūcās ādas porās un saulē izraisīja mokošus iekaisumus.

15. septembri laivas sasniedza Timoru. Holandiešu kuģis uzņēma izglābušos «Pandoras» jūrniekus un nogādāja viņus Batāvijā.

Tur desmit dumpiniekus sadalīja divās grupās un ieslodzīja fregatēs «Gorgona» un «Cap». Pret viņiem izturējās ļoti bargi, taču ievietot gūstekņus būrī nevienam pat neienāca prātā.

Pēc ierašanās Spithedā dumpiniekus pārcēla uz kuģi «Hektors», kur tie palika līdz pat tiesai, kas notika 1792. gada septembrī.

«Bounty» sadumpojušos jūrnieku lieta saistīja vispārēju uzmanību. Pats fakts, ka jūrā noticis dumpis, nebija nekas ārkārtējs. Taču apstāklis, ka dumpī piedalījušies virsnieki un ka nemierniekiem izdevies sagrābt karakuģi, šķita pilnīgi neticams. Pirmām kārtām visus interesēja Fletčera Kristjena izturēšanās. Kas bija pamudinājis jaunu, spējīgu virsnieku no «labas ģimenes» nostāties dumpja priekšgalā? To varēja tikai minēt. Pēc tālaika saprašanas vienīgi kāds smags apvainojums varēja piespiest, lai angļu jūras virsnieks paceļ roku pret savu komandieri. Un radās versija, ka leitnants Blajs sodījis Kristjenu un vēl vienu virsnieku ar miesassodu. Tā plaši izplatījās un guva atbalsi arī Krievijā.

XIX gadsimta divdesmitajos gados tika laista klajā grāmata, kuras titullapā bija rakstīts: «Dažādos laikos notikušu ievērojamu kuģu avāriju apraksts. Dankena kunga sacerējums. No angļu valodas tulkojis, ar piezīmēm un ar paskaidrojumiem Krievijas jūrasbraucēju labad papildinājis flotes kapteinis-komandors Golovins. Sankt-Pēterburga, Jūrlietu tipogrāfijā, 1822.»

Kādā no piezīmēm slavenais jūrasbraucējs raksta:

«Man uzturoties Labās Cerības ragā, es biju pazīstams ar Freijera k. (toreiz viņš komandēja kroņa transportkuģi «Abondance»), kas tolaik bijis stūrmanis pie Blaja; viņš man teica, ka Kristjens neesot izrādījis ne mazāko nožēlu, bet, gluži pretēji, visu laiku pārmetis Blaja k. cietsirdību un to, ka tas sodījis viņu ar miesassodu; jo tā dumpja vienīgais iemesls bijis miesas- sods, kuru Blajs piespriedis viņam un mičmanim Hei- vardam. Būtu jāzina, ka tas pats Blajs 1799. gadā komandēja kuģi «Diktators» Ziemeļjūrā un tā komanda sadumpojās. Pēc tam viņš bija gubernators Jaundienvid- velsā, un tur viņa cietsirdības dēļ notika dumpis.»

Vispār spriedelējumi par Kristjena rīcību izraisīja tikai teorētisku interesi. Kristjens bija pazudis bez pēdām — un uz visiem laikiem. Kopā ar viņu bija pazudis arī viens no «Bounty» mičmaņiem — Jangs. Divi citi labprātīgi ieradās uz «Pandoras», taču Stjuarts gāja bojā kopā ar to pie Austrālijas krastiem. Vienīgais virsnieks, kas stājās karatiesas priekšā, bija Pīters Heivuds. Viņa liktenis uztrauca daudzus, pirmām kārtām, protams, māti un māsu.

Nesija Heivuda, izcila, enerģiska meitene, kas dievināja savu brāli, sacēla kājās visus radus un draugus, kuru vidū bija ietekmīgi augsta ranga jūras virsnieki. Viņi patiesi juta līdzi Pīteram Heivudam, kas bija devies savā pirmajā kuģojumā ar «Bounty», būdams vēl pavisam zēns, žēloja viņa māti un māsu, centās iedrošināt, bet tajā pašā laikā brīdināja, ka lieta ir nopietna un likums ir nesaudzīgs.

Patiesi, likumi par dumpi uz jūras un pirātismu, kuram tika pielīdzināta kuģa pāriešana nemiernieku rokās, bija ļoti bargi. Radio vēl nebija izgudrots, un kuģis, kas atradās jūrā, bija atšķirts no visas pasaules. Matrožu sacelšanās gadījumā virsniekiem, kuru bija ievērojami mazāk, nebija ko cerēt uz palīdzību no ārienes.,Sagrābuši kuģi savās rokās, matroži — ja viņu vidū bija cilvēki, kas zināja navigāciju,— varēja viegli paslēpties no «taisnās tiesas». Tā kā visos laikos matrožiem bija iemesli būt neapmierinātiem, valdībai nekas cits neatlika kā ķerties pie iebaidīšanas.

Jau XII gadsimtā — Ričarda Lauvassirds laikos Anglijā parādījās jūras kuģniecības paražu tiesību pirmais krājums, tā saucamie Oleronas likumi, un tos ievēroja visas valstis, kuru kuģi brauca pa jūrām, kas apskalo Angliju. Ar laiku gadsimtos nostiprinājušās paražas pārtapa par jūrniecības likumu krājumu, kuros liela vērība tika veltīta cīņai pret matrožu dumpjiem. Atbilstošajos pantos bija teikts:

«Kas vērsīs ieroci pret kuģa kapteini vai tīšuprāt sabojās kompasu, tam labā roka jāpienaglo pie masta.»

Un beidzot:

«Ja kāds vainojams dumpja celšanā, tas jāpārmet pār bortu.»

Šie patiešām drakoniskie likumi, mazliet grozīti, saglabājušies Anglijas likumdošanā līdz pat mūsu dienām. Un visai būtiski ir tas, ka likumā nebija atšķirības starp aktīviem dumpja dalībniekiem un tiem, kuri paši tajā nepiedalījās, bet bija pasīvi un neitrāli. Pēdējie tika atzīti par līdzdalībniekiem, līdzvainīgiem, un viņiem piesprieda tādu pašu sodu kā tiem, kuri bija sacēlušies ar ieročiem rokās, tas ir, nāvessodu.

Karatiesa notika uz fregates «Duke». Priekšsēdētājs bija viceadmirālis lords Huds. Tiesneši bija vienpadsmit jūras virsnieki. Kā liecinieki uzstājās jūrnieki, kuri bija palikuši uzticīgi Blajam. Pats Blajs tiesā nepiedalījās, jo tai laikā atradās kuģojumā. Tika nolasīts vienīgi ziņojums, kuru viņš bija iesniedzis Admiralitātei pēc atgriešanās Anglijā.

Tiesas izmeklēšanas gaitā drīz vien tika noskaidrots, ka tiesājamos var iedalīt trijās grupās. Pie pirmās piederēja četri jūrnieki, kuri bija izteikuši vēlēšanos sekot Blajam, taču aizturēti uz «Bounty» pret savu gribu. Šo apstākli Blajs bija norādījis ziņojumā, un to apstiprināja visi liecinieki. Šās apsūdzēto grupas nevainīgums nevienam neradīja šaubas.

Tāpat gandrīz uzreiz tika izlemts matrožu Milvarda, Bārketa un Elisona — aktīvu dumpja dalībnieku — liktenis. Visas liecības apstiprināja, ka viņi no paša sākuma bijuši apbruņoti, ielauzušies virsnieku kajītēs, apvainojuši Blaju. Nebija grūti paredzēt, ka viņus sagaida karātavas.

Vislielāko vērību tiesa veltīja, lai noskaidrotu to apsūdzēto lomu, kuri palika uz «Bounty», taču acīmredzot aktīvi neatbalstīja sacelšanās vadoņus; pie šīs grupas piederēja mičmanis Heivuds, jaunākais "bocmanis Morisons un komandiera ziņnesis Musprets. Sevišķi smalki tika nopratināti liecinieki par Pīteru Hei- vudu — vienīgo virsnieku starp apsūdzētajiem. Bet te liecinieku liecības bija atšķirīgas.

Stūrmanis Freijers, kuru pratināja pirmo, uz jautājumu, kā dumpja laikā izturējies mičmanis Heivuds, atbildēja, ka Heivudu neesot redzējis uz klāja. Nākamais liecinieks bocmanis Kole liecināja, ka mičmanis Heivuds palīdzējis nolaist ūdenī jollu Blaja piekritējiem, bet tad aizgājis no klāja; vai viņš pēc tam esot redzējis mičmani augšā, to viņš neatceroties. Uz tiesneša jautājumu, kurš vēl, izņemot iepriekšnosauktos četrus cilvēkus, palicis uz kuģa pret savu gribu, bocmanis atbildējis:

Manuprāt, misters Heivuds; es visu laiku domāju, ka viņš grib atstāt kuģi; viņš nebija apbruņots un pēc tam, kad bija palīdzējis nolaist jūrā jollu, nokāpa lejā. Es dzirdēju, ka Cērčils uzsauca: «Aizturiet viņu lejā!»

Pratināšanas laikā galdniekam Pārselam bija jāatbild uz jautājumu, vai viņš redzējis Heivudu stāvam kuģa priekšgalā pie klīverbomja, kad laivu gatavoja nolaišanai ūdenī.

Jā,— Pārsels atbildēja.— Viņa roka atradās uz jūrnieku dunča. Kad es iesaucos: «Dieva dēļ, Pīter, ko jūs gribat darīt?»— viņš ātri atrāva roku un sāka palīdzēt, lai nolaistu jollu jūrā. Tad viņš aizgāja no klāja un es dzirdēju, ka Cērčils uzsauca Tompsonam, lai tas aizkavētu viņus lejā, bet, ko tieši Cērčils bija domājis, to es nevaru pateikt. Misteru Heivudu es vairs neredzēju.

Tiesa. Kā jūs vērtējat Heivuda rīcību tai brīdī, kad, kā jūs teicāt, viņš atrāva roku no jūrnieku dunča?

Liecinieks. Manuprāt, viņš bija galīgi apjucis un neapzinājās, ka tur rokā ieroci vai, pareizāk sakot, viņa roka atrodas uz jūrnieku dunča, jo viņš to neturēja. Pēc mičmaņa izturēšanās es biju pārliecināts, ka pēc tam viņš labprātīgi nokāpa lejā, lai paņemtu kaut ko no savām lietām un ieliktu tās laivā.

Tiesa. Vai varat apzvērēt, ka misteram Heivudam, apbruņotam, kā jūs teicāt, ar jūrnieku dunci, bija nodoms, spriežot pēc viņa žestiem vai vārdiem, mēģināt vienam vai ar citu palīdzību apspiest dumpi?

Liecinieks. Nē.

Tiesa. Tai brīdī, kad misters Heivuds palīdzēja jums nolaist ūdenī laivu,— vai viņš kaut kādā veidā izteica vēlēšanos piebiedroties dumpiniekiem?

Liecinieks. Nē.

Tiesa. Salīdzinot visus apstākļus, atbildiet tiesai, ņemot vērā, ka esat zvērējis,— vai jūs uzskatāt viņa rīcību par tāda cilvēka rīcību, kas pievienojas dumpim, vai par tāda cilvēka rīcību, kas vēl labu kapteinim Blajam?

Liecinieks. Es nekādā gadījumā neuzskatu viņu par cilvēku, kas piedalītos dumpī vai sazvērestībā.

Tiesas izmeklēšanas pirmās dienas bija labvēlīgas Heivudam, kā arī diviem citiem apcietinātajiem no trešās grupas, par kuru rīcību tiesneši vēl šaubījās. Bet tad uz liecinieku sola viens pēc otra nonāca Heivuda bijušie biedri — mičmaņi, tagad leitnanti, Heivards un Halets. Viņu liecības gandrīz vai kļuva liktenīgas.

Heivards paziņoja, ka Heivudu neviens ar varu netika aizturējis kajītē, ka, viņaprāt, Heivuds esot bijis dumpinieku pusē. Halets teica, ka neesot redzējis Heivudu apbruņotu, neesot dzirdējis, ka kāds būtu piedāvājis viņam kāpt laivā vai, gluži otrādi, aizliedzis atstāt kuģi. Taču lieciniekam bija palicis prātā, ka Blajs, stāvot piesiets pie bezānmasta, esot kaut ko uzsaucis Heivudam, bet tas par atbildi iesmējies, pagriezies un aizgājis projām no klāja.

Kad visi liecinieki bija izteikušies, apsūdzētajiem deva tiesības nopratināt viņus jautājumu krustugunīs. Heivuds, tāpat kā pārējie apsūdzētie, kas bija spiesti aizstāvēt paši sevi, izrādīja lielu vīrišķību un enerģiju. Atbildot uz viņa precīzi formulētajiem jautājumiem, stūrmanis, bocmanis un citi deva viņam vēl labvēlīgākas liecības. Taču tās nevarēja pietiekami vājināt iespaidu, kāds bija palicis no viņa bijušo biedru liecībām.

Pēc astoņu dienu ilgas iztiesāšanas tika pasludināts spriedums. Tā beigu daļa skanēja sekojoši:

«Augšminētā Pītera Heivuda, Džeimsa Morisona, Tomasa Elisona, Tomasa Bārketa, Džona Milvarda un Viljama Muspreta vaina ir pierādīta, un viņiem visiem un katram atsevišķi tiek piespriests nāvessods pakarot tajā vai tajos karakuģos, tajā vai tajos termiņos, tajā vai tajās vietās, kādas norādīs Lielbritānijas un Īrijas Lorda Pirmā Admirāļa Izpildu komisija vai trīs tās locekļi rakstiskā pavēlē ar viņu pašrocīgiem parakstiem; tikmēr Tiesa, ņemot vērā vairākus apstākļus, godbijīgi ieteic Viņa Majestātei apžēlot minēto Pīteru Heivudu un Džeimsu Morisonu; Tiesa vienojusies, ka apsūdzība pret minēto Čārlzu Normanu, Džozefu Kolemanu, Tomasu Makintošu un Maiklu Bairnu nav pierādīta, un nolēma viņus visus un katru atsevišķi attaisnot.»

Karaļa lēmumu Admiralitātē saņēma tikai 24. oktobrī. Heivuds un Morisons tika pilnīgi apžēloti, sprieduma izpildīšana Muspretam atlikta (vēlāk arī viņu apžēloja), bet trijiem pārējiem bija apstiprināts nāves- spriedums.

1791. gada 29. oktobrī vētrainā, nejaukā rītā uz Portsmutas ostā stāvošā kuģa «Brunswick» rājām tika pakārti trīs aktīvie sacelšanās dalībnieki — Elisons, Mil- vards un Bārkets. Admiralitāte uzskatīja, ka lieta par dumpi uz «Bounty» ir pilnīgi izbeigta, un nolēma to nodot uzglabāšanai arhīvā.

Septītā nodaļa KAPTEIŅA BLAJA KARJERA

Uz Angliju atvesto «Bounty» dumpinieku liktenis un viņu tiesāšana izraisīja dzīvas pārrunas un vairākus mēnešus bija uzmanības degpunktā. Bet nepagāja ilgs laiks, un šis notikums tika aizmirsts. Stāvoklis valstī bija ļoti satraucošs, un visas iedzīvotāju šķiras — ar vienādu interesi, bet pilnīgi dažādām jūtām — vērīgi sekoja notikumiem, kuri norisinājās Lamanša viņā pusē.

Francijas tauta bija sacēlusies un sagrāvusi feodālo iekārtu. Varu ieguva buržuāzija, bet revolūcija vēl nebija beigusies. 1792. gada septembrī ievēlētais Nacionālais konvents pieņēma dekrētu par karaļa gāšanu un republikās nodibināšanu. 1793. gada 21. janvārī Ludvi- ķis XVI tika sodīts ar nāvi. Konventā nerima cīņa, kura drīz vien noveda pie jakobīņu diktatūras. Cīņai pret ārējiem ienaidniekiem un iekšējo reakciju tika nodibināta Sabiedrības glābšanas komiteja un Vispārējās drošības komiteja. Pret revolucionāro Franciju izveidojās Eiropas valstu koalīcija. Sākās karš, kuram bija lemts turpināties daudzus gadus un pilnīgi pārveidot Eiropu. Pašā sākumā daudzi angļi pat no buržuāzijas aprindām revolūciju uzņēma ar līdzjūtību. Viņi iedomājās, ka Francijā tiek dibināts tāds pats saprātīgs un likumam paklausīgs parlaments kā tas, kas palīdzēja karalim un viņa ministriem pārvaldīt Lielbritāniju. Slavenais parlamenta spīkers Edmunds Bērks, viens no

ievērojamākajiem tolaik opozicionārās vigu 'partijas vadoņiem, pirmais uzstājās ar brīdinājumu.

Viņa «Pārdomas par franču revolūciju» ārkārtīgi ietekmēja sabiedrisko domu un bija valdības kursa maiņas priekšvēstneses. Anglijas valdība, kuras priekšgalā atradās Pits Jaunākais, pēc neilgas šaubīšanās nolēma pievienoties koalīcijai, kas bija radīta, lai apvaldītu revolūciju. 1793. gada vasarā angļi jau faktiski piedalījās karadarbībā. Anglijai tikpat kā nebija sauszemes armijas, un tā nevarēja ieņemt nozīmīgu vietu I sabiedroto plānos, kuri cerēja ar spēju maršu sagrābt Parīzi, taču viss cīņas smagums ar pretinieka jūrasspē- kiem neizbēgami gūlās uz angļu pleciem. Sī cīņa stihiski vērsās plašumā, ar katru dienu uzstādot flotes personālsastāvam jo augstākas prasības.

Lielākais ļaunums, pēc Anglijas valdības domām, bija tas, ka revolūcijas sērga izplatījās pāri jūras šaurumam un pārņēma plašas tautas masas lielās pilsētās. Angļu radikāļi, kuru bija maz un kuriem nebija ietekmes parlamentā, tomēr prata panākt, lai visa valsts uzklausa viņu balsi. Un šī balss skanēja jo skaļāk, jo biežākas bija neveiksmes karā, jo vairāk cilvēku upuru un naudas prasīja tik pārsteidzīgi uzsāktā iejaukšanās kaimiņvalsts Francijas iekšējās lietās.

Kāda gan nozīme līdzās šiem lielajiem satricinājumiem pasaulē varēja būt matrožu pūlīša dumpim, kas noticis mazā slūpē tālā, nezināmā jūrā?

Angļu politiķi un publicisti, būdami aizņemti ar svarīgākām problēmām, vairs neatcerējās šo nenozīmīgo incidentu. Tomēr profesionāliem, kadru jūrniekiem bija skaidrāka atmiņa un viņi labāk izprata lielā un mazā neizbēgamo saistību, kas pastāvīgi izpaudās ikdienas dzīvē. Britānijas majestātes karakuģos nebeidza runāt par «Bounty». Taču runāja visnotaļ ar dažādām jūtām, kas bija tieši atkarīgas no sarunu biedru dienesta stāvokļa. Virsnieku kopkajītēs lādēja dumpiniekus, sūrojās, ka tiesas spriedums bijis pārāk mīksts, un nožēloja, ka nav izdevies noķert un pakārt Fletčeru Kristjenu. Pavisam citas runas bija dzirdamas matrožu kubrikos. Tur pusbalsī, taču neatlaidīgi un ar pieaugošu niknumu atkārtoja, ka «Bounty» vīri sacēlušies par

taisnu lietu, ka trīs pakārtie gājuši bojā kā mocekļi, ka parastajiem jūrniekiem jau sen pienācis laiks atgādināt virsniekiem par savām neatņemamajām cilvēktiesībām.

Iemeslu sūdzībām flotē bija, cik uziet. Disciplīna joprojām bija stingra, un tā tika uzturēta ar deviņas- taino pletni un ādas ģērēšanu. Matrožus baroja ļoti slikti, un provianta daļā notika acīm redzamas zādzības, uz kurām Admiralitātes lordi un komisāri raudzījās caur pirkstiem. Alga bija niecīga, piedevām valsts kasē bieži trūka naudas un tā tika izmaksāta ļoti neregulāri. Taču neapmierinātības galvenais cēlonis bija varmācīgā vervēšana, kas tagad tika praktizēta sistemātiski un plašos apmēros, jo nekādi citādi nebija iespējams papildināt kara laikā stipri pieaugušās flotes personālsastāvu. Kopā ar varmācīgi savervētajiem rekrūšiem uz kuģiem nokļuva radikāļu piekoptās revolucionārās propagandas dīgļi. Un šīs sēklas, kritušas visai labvēlīgā augsnē, drīz arī dzina asnus.

Uguns, kas ilgi gailēja zem pelniem, pirmoreiz izlauzās uz āru 1795. gadā. Nemieri vispirms uzliesmoja Temzas grīvā stāvošo karakuģu apkalpēs. Tur tika organizētas kuģu komitejas un Admiralitātei nosūtīta petīcija ar vairākiem punktiem. Kā parasti tamlīdzīgu masu kustību agrīnajās stadijās, prasības pagaidām bija tīri ekonomiskas, un var pieļaut, ka tās tika izstrādājuši matroži kopā ar zemākā komandējošā sastāva pārstāvjiem.

Jūrnieki pieprasīja vai, pareizāk sakot, pazemīgi lūdza (jo līdz draudiem lieta vēl nebija nonākusi), lai priekšniecība pieņem zināšanai sekojošus viņu ieteikumus:

paaugstināt algu, kas palikusi iepriekšējā līmenī, lai gan dzīves dārdzība pēdējā laikā cēlusies par 30%;

uzlabot pārtikas kvalitāti;

organizēt slimo matrožu kopšanu hospitāļos, kur viņi parasti tiek pamesti likteņa varā;

biežāk laist uz krastu, kuģim stāvot reidā.

Admiralitāte aizsūtīja pie neapmierinātajiem trīs delegātus, kuri apsolīja, ka valdība iesniegs apakšnamā bilu un tajā būs paredzēts paaugstināt algu jaunākajiem virsniekiem par 5 šiliņiem, bet vienkāršajiem matrožiem par 4 šiliņiem. Kas attiecoties uz pārējām vēlmēm, tad tikšot izveidota speciāla komisija, lai tās apspriestu.

Jūrnieki, kas bija iesnieguši lūgumu, piekrita kompromisam, taču brīdināja delegātus, ka neviens kuģis neatstās reidu, kamēr šie minimālie solījumi netiks izpildīti.

Kungi no Admiralitātes acīmredzot nebija daudz ņēmuši vērā matrožu vārdus. Pagāja vairāk nekā trīs mēneši, bet pie paredzēto reformu īstenošanas neviens pat nebija ķēries. It visiem kļuva skaidrs, ka petīcija gluži vienkārši ir nobāzta atvilktnē.

1795. gada pavasarī virsadmirālis lords Bridžports pavēlēja eskadrai pacelt enkuru un izbraukt jūrā. Kuģu komitejas to vien bija gaidījušas. Neviens kuģis neizkustējās no vietas. Matroži rīkoja skaļus mītiņus un rakstīja rezolūcijas, kurās uzstāja, lai viņu prasības tiktu izpildītas. Viceadmirālis Kompojss, kura karogs plīvoja uz fregates «Londona», izsauca jūras kājniekus, jo cerēja, ka ar savu klātbūtni vien labi disciplinētā karaspēka daļa, kura nepiedalījās nemieros, «vedīs pie prāta» viņa vīrus. Taču viceadmirālis maldījās. Matroži sagaidīja kājniekus ar kliedzieniem un svilpieniem. Pēc trīskārtēja brīdinājuma kājnieki atklāja uguni un piecus cilvēkus nošāva. Vienību pārņēma panika. «Savaldītāji» ar kaunu bēga, bet matroži kļuva par pilnīgiem kuģa saimniekiem. Viņi to izmantoja, lai arestētu savus virsniekus un ieslēgtu tos kajītēs. Dažu labu no tiem viņiem ļoti gribējās pakārt. Admirālis Kompojss, kuram vēl bija saglabājusies zināma priekšnieka autoritāte, prata iestāstīt, lai viņi to nedara.

Par fregates «Londona» kuģa komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Ričardu Pārķeru. Cik var spriest, viņam piemita lielisks oratora talants un revolucionāra enerģija. Bijušajam bocmanim, kas tika degradēts par ierindnieku disciplīnas pārkāpumu dēļ par matrožu tiesību aizstāvēšanu, bija milzīga ietekme uz biedriem. Lielajos angļu flotes nemieros viņam bija gandrīz tāda pa'ti loma, kāda Džonam Adamsam dumpja laikā uz «Bounty». Taču viņa liktenis bija nesalīdzināmi traģiskāks.

Pārķers zināja, ka dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta. Viņa pūļu rezultātā atklāts dumpis tai pašā dienā uzliesmoja uz visiem kuģiem, kuri stāvēja reidā. Neviena komanda vairs virsniekiem nepaklausīja. Virsnieki tika atbruņoti, arestēti un ietupināti aiz atslēgas vai aizvesti krastā. Tad Pārķers aizsūtīja jaunu petīciju Ziemeļu eskadras vecākajam flagmanim admirālim Čārlzam Bākneram.

Tās forma joprojām bija laipna un godbijīga, taču saturs tika nedaudz grozīts. Līdzās agrākajām ekonomiskajām prasībām bija nākusi klāt viena jauna, cita veida prasība: krastā nogādātie virsnieki varēs atkal ieņemt savus amatus vienīgi ar kuģu komiteju piekrišanu. Patiesībā tas nozīmētu, ka Anglijas flotes komandieri tiktu ievēlēti. Piepeši bija sašķobījušies Lielbritānijas kuģniecības varenības pamati.

Flagmanis iebilda, ka nevarot izskatīt nekādas petīcijas un ierosinājumus, kamēr matroži neuzsākšot pildīt savus pienākumus un nelaidīšot atpakaļ uz kuģiem visus virsniekus. Par atbildi Pārķers izcēla krastā desantu. Uzlauzuši arsenāla vārtus, dumpinieki sagrāba apbruņotos barkasus, kas stāvēja gar piekrasti, un piedraudēja nogremdēt visus eskadras kuģus, ja Admiralitātes delegāti neieradīsies uz apspriedi pie viņiem līnijkuģi «Sandivich», kur tagad bija sacelšanās galvenais centrs.

Eskadras kopējos spēkus sastādīja divdesmit četri vimpeļi, turklāt puse no šiem kuģiem bija lielie līnijkuģi ar daudzstāvu bortiem.

Ieeja Temzā tika aizsprostota, un matroži neļāva nevienam kuģim doties uz Londonu vai izbraukt jūrā bez oficiālas caurlaides, kuru bija parakstījis Pārķers. Matrožu gars bija kaujiniecisks un pacilāts, taču revolucionārā apzinīguma lielākajai daļai varēja būt vairāk.

9. jūnijā, karaļa Džordža dzimšanas dienā, matroži, kā parasti, salutēja ar lielgabaliem un kliedza urā. Šīs uzticamo pavalstnieku manifestācijas, jādomā, piešķīra drosmi izbiedētajai jūras kara vadībai. Nepagāja ne divas dienas pēc karaļa jubilejas svinībām, kad Anglijas valdība beidzot izpauda savu nelokāmo gribu. Trīs līnijkuģi —«Neptūns», «Lankastera» un «Azinkūrs» — admirāļa Erazma Hūvera vadībā izbrauca no Portsmu- tas un devās uz Temzas grīvu. Uz «Neptūna» par komandiera palīgu dienēja mūsu vecais paziņa Viljams Blajs.

Dažus gadus pirms tam viņš bija komandējis fregati «Providence» un vēlreiz pabijis Taiti. Kad Blajs atgriezās, Karaliskā biedrība piešķīra viņam zelta medaļu par nopelniem zinātnē. Karadarbībai sākoties, Blajs vairākkārt piedalījās jūras kaujās pret frančiem. Par Blaja militārajiem varoņdarbiem nekas daudz nav zināms līdz tam brīdim, kad viņa draudīgais stāvs vēlreiz iznira no vēstures miglas un parādījās «Neptūna» komandiera kabīnē.

Kad valdības kuģi bija nostājušies vienā līnijā, admirālis Hūvers signalizēja, lai dumpinieki padodas, pretējā gadījumā piedraudēdams nekavējoties atklāt uguni.

Pārsvars neapšaubāmi bija dumpinieku pusē. Pat neskaitot otršķirīgus buriniekus, viņu rīcībā bija divpadsmit kuģu — pret trim. Tomēr jāņem vērā arī daži mazāk svarīgi apstākļi: Anglija karoja uz dzīvību un nāvi ar savu senseno ienaidnieku. Franču kreiseri traucēja tai tirgoties; Direktorijas valdība gatavoja desantu Īrijā. Anglijas valdība nežēloja naudu propagandai. Patriotiskie laikraksti noķengāja «frankofilus» un visur sēja bailes no franču spiegiem un provokato- riem, cerēdami viest apjukumu viņa majestātes padotajos. Sabiedrība ticēja šīm baumām, tām neviļus noticēja arī angļu jūrnieki. Lai paceltos pāri nacionālajām ķildām, lai tālajā nākotnē miglā saskatītu, kādus rezultātus visā pasaulē devusi šī kustība, kas sākās ar prasībām uzlabot uzturu un paaugstināt algu, vajadzēja būt tik plašam revolucionāram redzeslokam, kāda nebija un nevarēja būt cilvēkiem, kuri visu savu mūžu pavadījuši nūjas disciplīnas spaidos.

Tādēļ brāļu kauja Temzas grīvā, kauja, kurai, spriežot pēc visa, vajadzētu beigties ar nemiernieku pilnīgu uzvaru, tā arī nenotika. Desmit tūkstoši cilvēku, kuri vēl nesen bija enerģijas un drosmes pārpilni, mazdūšīgi atkāpās un nodeva savus vadoņus.

Pēc admirāļa trešā signāla «Risistance», «Lepard» un «Erituse» padevās pirmie. Sers Erazms Hūvers deva pārējiem kuģiem vēl ceturtdaļstundu pārdomām. Pirms šā termiņa beigām tie visi izteica gatavību padoties, izņemot «Sandiuich». Nemiernieki bija bezcerīgi zaudējuši cīņu.

Tad Blajs ar desmit uzticamiem vīriem iekāpa laivā un aizbrauca uz «Sandiuich», kura lielgabali klusēja. Ričards Pārķers, viņa palīgs Deiviss un vēl daži cilvēki klusēdami stāvēja bariņā uz klāja. Ap viņiem bija izveidojies drausmīgs tukšums. Matroži bailīgi kāpās tālāk no nāvei nolemtajiem.

Blajs piegāja pie viņiem un uzlika savu smago roku uz Pārķēra pleca. Tai pašā mirklī jūras kājnieki apcietināja viņu, kā arī Deivisu un pārējos vadoņus. Viņi visi padevās bez pretošanās. Tikai viens delegāts, vārdā Volkers, izdarīja pašnāvību, cauršāvis sev galvu ar pistoli.

Gūstekņi tika aizvesti uz «Neptūnu», kur notika karatiesa admirāļa Hūvera vadībā. Pārķeram un Deivi- sam piesprieda nāvessodu, pārējiem —«pēršanu visā flotē». Katram no viņiem vajadzēja saņemt divsimt pletnes sitienu, turklāt sods bija jāizpilda uz visiem eskadras kuģiem pēc kārtas.

Nākošajā rītā Pārķers un Deiviss tika pakārti uz «Sandtuick» fokmasta, un tad viņu biedri sāka savu drausmīgo ceļojumu no viena kuģa uz otru.

Tiesas noteiktais sods bija sava veida svinīgs rituāls, kuru svētu un neaizskaramu padarīja angļu flotes visgodājamākās un vecākās tradīcijas. Šo rituālu izpildīja sekojoši: noziedznieks, līdz viduklim kails, nogūlās knupus uz dzelzs restēm, viņa rokas un ceļi tika piesieti pie stieņiem. Viens no jaunākajiem virsniekiem paņēma deviņastaino pletni un uzskaitīja notiesātajam desmit sitienus. Tad pletni paņēma bocmanis, kurš iesita vēl divdesmit piecas reizes. Šajā laikā kuģa orķestris spēlēja brašu maršu. Tad nelaimīgo atsēja, ievīstīja segā un veda uz kaimiņkuģi, kur atkārtojās tā pati procedūra. Ja sodītais zaudēja samaņu, viņam mutē ielēja vairākus malkus vīna. Tais gadījumos, kad šis līdzeklis neiedarbojās, ārsts pataustīja pulsu un noteica, vai pacients izturēs tālāku pēršanu vai tas jāsūta uz slimnīcu un jāļauj atgulēties, lai viņš bez dzīvības briesmām varētu izturēt turpmāko sodu.

«Pēršana visā flotē» noritēja bez steigas, ar metodisku, lēnu cietsirdību un turpinājās vismaz vairākas stundas pēc kārtas. Tādas «pastaigas» beigās notiesātā mugura, pēc aculiecinieku vārdiem, atgādinājusi «sapuvušu pastēti» un pēc katra deviņastainās pletnes sitiena uz visām pusēm lidojuši lipīgi asins recekļi.

Angļu flotes jūrnieku nemieri tomēr ar to vien nebeidzās. Pārķēra sacelšanās atbalss bija dumpja mēģinājums kuģī «Marlborough», kas sākās pēc bocmaņa Simonsa ierosinājuma. Kapteinis Elisons, vecs, pieredzējis, kaujās nosirmojis jūrnieks, apjuka un neko nevarēja iesākt ar komandu — varbūt tāpēc, ka viņam, labsirdīgam cilvēkam, bija pretīgi būt nežēlīgam. Lai nu kā, bet matroži vairs nepaklausīja, un klajas nepakļāvības pazīmes jau sāka izplatīties uz citiem Vidusjūras eskadras kuģiem, kurus pārvaldīja admirālis lords Senvinsents.

Augstākā priekšniecība pasteidzās aizsūtīt uz notikuma vietu fregati «Neptūns», kuru komandēja kapteinis Blajs, kas bija pratis pierādīt Admiralitātei savu savaldītāja un bendes talantu. Tāpat kā uz «Sandiuich», Blajs droši uzkāpa uz «Marlborough» klāja un pats ar savu roku saņēma aiz apkakles nemiernieku vadoni Simonsu. Karatiesa piesprieda Simonsam nāvessodu pakarot. Spriedumu izpildīt vajadzēja notiesātā biedriem.

Vēlu vakarā kapteinis Elisons ieradās uz admirāļa kuģa, lūdza, lai flagmanis viņu pieņem, un izteica savas bažas. Viņaprāt, «Marlborough» matrožu vidū nemiers vēl nebija rimis, un viņiem uzspiestā izrēķināšanās ar biedru var izraisīt jaunu uzliesmojumu. Tāpēc viņš lūdza pārcelt nāvessodu uz kādu citu kuģi.

Cildenais lords ļoti vienaldzīgi un nelaipni sagaidīja veco jūrasvilku. Viņš izteica nožēlu, ka kapteinis Elisons acīmredzot nerod sevī spēku uzturēt kārtību uz viņam uzticētā kuģa, un tādā gadījumā ieteica «Marlborough» vadību uzticēt kapteinim Blajam. Vecais vīrs, stipri uztraucies, mēģināja aizstāvēt savu viedokli, taču neko nepanāca un galīgi sarūgtināts atgriezās uz sava kuģa.

Nākamajā rītā ekskadras komandieris tomēr veica zināmus drošības pasākumus, gadījumā ja izceltos dumpis: viņš pavēlēja, lai vairāki kuģi no visām pusēm aplenc «Marlborough» un ir gatavi pēc pirmā signāla atklāt uguni. Visus šos kuģus viņš pakļāva kapteinim Blajam.

Pusastoņos no rīta notiesāto, kas tika turēts admirāļa kuģī, konvoja pavadībā pārveda uz «Marlborough». Ap astoņiem sagatavošanās nāvessodam bija pabeigta — un pēc paša admirāļa signāla Simonsu uzvilka uz fokmasta rājas. Taču virve pārtrūka un nelaimīgais smagi nokrita uz klāja. Matrožu vidū atskanēja sašutuma pilna kurnēšana. Šķita, teju, teju viņi sadumposies. Ne mirkli nevilcinoties, Blajs pavēlēja saviem kuģiem atklāt uguni. Taču, pirms degzizlis paguva pieskarties pie degļa, matroži uzmeta Simonsam kaklā citu virvi un uzrāva viņu gaisā.

Ķermenis, kas šūpojās virs jūras, vēl raustījās pēdējās konvulsijās, kad Blajs iegāja admirāļa kajītē un ziņoja:

— Disciplīna ir atjaunota, milord!

Sis nežēlīgais varoņdarbs galīgi nostiprināja Viljama Blaja karjeru. Viņš tika paaugstināts par 1. ranga kapteini un 1801. gadā jau komandēja līnijkuģi «Hli- ton», kas ietilpa eskadrā, kura bloķēja Kopenhāgenu. Sī eskadra bija pakļauta Nelsonam, un slavenais admirālis uzlielīja Blaju par centīgu kalpošanu karalim.

1805. gadā «Hliton» komandieris dabūja jaunu, vēl augstāku norīkojumu. Viņam tika piedāvāts gubernatora postenis Jaundienvidvelsā Austrālijā, un Blajs pieņēma šo amatu, kas pavēra plašas perspektīvas viņa godkārei. Taču, jādomā, liktenis bija lēmis, ka viņam visu mūžu iznāca darīšana ar dumpiniekiem. Blajs sāka cītīgi apkarot kontrabandistus, kuri ieveda kolonijā alkoholiskos dzērienus. Kā allaž viņš rīkojās patvaļīgi un nežēlīgi, ne ar vienu un ne ar ko nerēķinoties, mīdot kājām cilvēku cieņu. Pie tādas izturēšanās nepieradušie kolonisti sadumpojās; 10. kājnieku pulks, kuru komandēja majors Džonstons, pievienojās nemierniekiem. Kapteinis Blajs atteicās piekāpties un tika ietupināts cietumā Batānijas līča krastā, kur pavadīja divus gadus. Anglijas valdība, guvusi mācību no nesenās Ziemeļamerikas koloniju atkrišanas, nesteidzās sniegt viņam palīdzību. Beigu beigās Jaundienvidvelsas iedzīvotāji ar varu iesēdināja spītīgo gubernatoru kuģī un aizsūtīja viņu atpakaļ uz dzimteni.

Pēc atgriešanās viņš tika iecelts par kontradmirāli ar godpilnām tiesībām pacelt uz sava kuģa karogu, bet 1814. gadā no prieka, ka gūta uzvara pār Bonapartu, Blajam piešķīra viceadmirāļa dienesta pakāpi. Taču pat Admiralitātes lordiem tagad bija skaidrs, ka cilvēks ar tādu raksturu nav spējīgs ieņemt augstus komandējošos amatus miera laikā. Turklāt arī Blaja veselība, kuru bija iedragājuši daudzie pārbaudījumi, kļuva arvien vājāka. Niknais jūrasvilks lūdza, lai viņu atvaļina, un aizbrauca uz savas dzimtas midzeni Kentas grāfistē, kur arī nomira 1817. gadā.

Starp ģimenes dārglietām viņa mantinieki atrada vairākus interesantus priekšmetus. Viens no tiem bija ķirbja tasīte, uz kuras ar nazi izgrebti vārdi: «Tasīte, no kuras es ēdu savu nožēlojamo porciju.» Otrs priekšmets bija metāla plāksnīte ar tajā iestiprinātu lodi un iegravētu uzrakstu: «Ar šo 1/25 mārciņu smago lodi mēs svērām sausiņu devu, kas tika izsniegta trīsreiz dienā un uzturēja pie dzīvības 18 kapteinim Viljamam Blajam pakļautos cilvēkus 48 dienas — no 1789. gada 28. aprīļa līdz 14. jūnijam.» Līdzās plāksnītei atradās ari paštaisīti svari no divām kokosriekstu čaumalas daļām.

Astotā nodaļa PEC DIVDESMIT ČETRIEM GADIEM

Par spīti vētrainajiem notikumiem, ar kuriem Eiropā noslēdzās XVIII un iesākās XIX gadsimts, angļu sabiedriskā doma laiku pa laikam atgriezās pie dumpja uz «Bounty». To dumpinieku liktenis, kuri bija sekojuši Fletčeram Kristjenam, ilgu laiku palika nezināms. Izplatījās dažnedažādas, pa lielākai daļai nepamatotas baumas. Visbiežāk nez kāpēc tika apgalvots, ka «Bounty» aizbraucis līdz Dienvidamerikas krastiem, ka Kristjens iestājies dienestā spāņu kara flotē un kritis kādā no kaujām, bet pārējie dumpja dalībnieki izklīduši kur kurais. So versiju pieņēma arī Bairons: «brīvības dziesminieku» nevarēja atstāt vienaldzīgu viņa sirdij tik tuvs notikums kā jūrnieku sacelšanās pret cietsirdīgā komandiera tirāniju, un tam viņš veltīja poēmu «Sala».

1813. gada decembrī angļu karakuģu vienība izbrauca no Spithedas un devās tālā kuģojumā uz Klusā okeāna dienvidu daļu. 1814. gada 7. septembri divas fregates «Briton» un «Taģus», kuras piedalījās jūras braucienā, beigušas izpētīt Marķīzu salas, devās atpakaļceļā. Burājot taisni uz Valparaiso, viņi nebija domājuši apstāties, kamēr nebūs sasniegti Dienvidamerikas krasti. Septembra pēdējās dienās vēlu vakarā «Briton» sardzes vīrs ieraudzīja priekšā kādu zemi. Kaut gan, spriežot pēc kartēm, kuģiem vajadzēja pabraukt par 3° uz austrumiem no Pitkērnas, tomēr pirmsrieta stundā ieraudzītā zeme varēja būt vienīgi šī sala. Pitkērnai, kas atradās dienvidos no Tuamotu arhipelāga 25° 4' dienvidu platuma un 130° 6' rietumu garuma, nebija koraļļu rifu grēdas, kura aizsargā no jūras paisuma daudzas jo daudzas salas Klusā okeāna dienvidu daļā. Kraujas bazalta klintis ar zobotām un asām korēm slejas pār bangu baltajām putām. Sala izskatās ārkārtīgi skaista un tajā pašā laikā drūma un nelaipna. Piestāt krastā tikpat kā nav iespējams. Pie mazākās vēja brāzmas kuģi var sadauzīt skaidās pret klintīm.

Tai dienā pieturējās apbrīnojami kluss laiks. Jūra bija pilnīgi mierīga. Abu kuģu kapteiņi nolēma izmantot labvēlīgos apstākļus, lai apmeklētu salu, kuru nebija apmeklējis neviens eiropiešu kuģis, kopš to bija atklājis Kārterets 1767. gadā. «Briton» un «Tagus» sāka dreifēt, lai sagaidītu rītu un izpētītu viņu ceļā negaidīti uzradušos salu.

Kad uzlēca saule, angļu jūrnieki pārsteigti ieraudzīja salā būdas, iekoptus laukus un kaut kādus cilvēkus.

Drīz no krasta atīrās vairākas mazas laiviņas, kuras drosmīgi iebrauca trakojošo bangu joslā, lai dotos uz «Briton», kas bija noenkurojies tuvāk zemei. Uz fregates klāja tūdaļ sapulcējās ziņkārīgie, kas ar interesi vēroja visus drosmīgo airētāju manevrus.

Pēc kapteiņa Kārtereta ziņām, sala nebija apdzīvota. Kā tur gadījušies cilvēki? Angļu izbrīns kļuva vēl lielāks, kad no laivas viņiem uzsauca skaidrā angļu valodā!

Viens no «Briton» virsniekiem, leitnants Šilibērs, atgriezies dzimtenē, izdeva grāmatu par savu ceļojumu, kurā smalki aprakstīja Pitkērnas salas apmeklējumu. Pēc viņa vārdiem, tālākie notikumi bija norisinājušies šādi.

Pajautājuši, kā sauc kuģi, un saņēmuši no kapteiņa atbildi, vairāki liela auguma puiši, paklausot viņa uzaicinājumam, uzkāpa uz fregates klāja. Viens no tiem uzdeva fregates «Briton» komandierim Tomasam Stein- sam jautājumu:

— Vai jūs Anglijā pazīstat cilvēku, vārdā Viljams Blajs?

Tikai tagad Steinsam un viņa virsniekiem radās nojausma. Pēc izskata jaunekļi, bez šaubām, bija pa pusei eiropieši, viņu angļu valodas izruna bija nevainojama. Un, ja nu viņiem zināms Blaja vārds, vai tur nav kāds sakars ar bez vēsts pazudušajiem «Bounty» dumpja dalībniekiem?

Kapteinis Steinss aiz diplomātiskiem apsvērumiem atbildēja ar pretjautājumu:

Vai jūs neesat dzirdējuši par Fletčeru Kristjenu?

Jauneklis plati pasmaidīja.

Protams, esmu dzirdējis, — viņš teica.— Viņa dēls atrodas vienā no laivām. Viņu sauc par Piektdieni Fletčeru Oktobri Kristjenu. Viņa tēvs ir miris: to nogalināja kāds taitietis.

Pa to laiku pie «Briton» pieīrās vēl dažas laivas un pa virvi uz klāja uzrāpās kādi desmit jauni salinieki. Ziņa, ka Pitkērnā apmetušies «Bounty» dumpinieki, vienā mirklī aplidoja kuģi, un visa komanda, izņemot sardzes vīrus, ciešā lokā ielenca jauniešus. Ikviens gribēja drīzāk uzzināt par Fletčera Kristjena un viņa biedru likteni, kas līdz šim bija palicis nezināms un radījis daudz leģendu. Starp kapteini Steinsu un jaunekli (viņa uzvārds bija Makojs), kas pirmais uzrāpās uz kuģa, norisinājās saruna. Lai gan Silibērs apgalvo, ka pierakstījis to vārds vārdā, taču šis tas izskaidrojams arī ar autora bagāto iztēli. Un tomēr dialogs ir tā vērts, lai to atstāstītu:

Kapteinis Steinss. Tātad jūs sakāt, ka Kristjens nogalināts?

Makojs. JĶ viņu nogalināja.

Steinss. Kas?

Makojs. Viņu nonāvēja taitietis.

Steinss. Kāds, jūsuprāt, bija šā nozieguma iemesls?

Makojs. Cik zinu, vienīgais iemesls bija greizsirdība; taitieši bija greizsirdīgi uz savām sievām angļu dēļ. Kristjens tika nogalināts ar šāvienu mugurā, kad viņš strādāja jamsa plantācijā.

Steinss. Kas notika ar cilvēku, kurš viņu nogalināja?

Makojs. To nelieti vēlāk nošāva viens no'angļiem.

Steinss. Vai pec Kristjena nāves sadursmes starp angļiem un taitiešiem turpinājās?

M a k o j s. Jā, taitieši sadumpojās, nogalināja divus angļus un ievainoja Džonu Adamsu, kurš patlaban ir vienīgais, kas palicis dzīvs no visiem vīriešiem, kuri atbrauca ar «Bounty».

Steinss. Cik vīriešu un sieviešu atbrauca ar «Bountv» Kristjenam līdzi?

Makojs. 9 angļi, 8 taitieši un 10 taitietes. Steinss. Cik jūs tagad esat? Makojs. Mēs esam 48 cilvēki. Steinss. Cik veci jūs stājaties laulībā? Makojs. Ne ātrāk kā 19 — 20 gadu vecumā. Steinss. Jums ir atļauts ņemt vairākas sievas? Makojs. Nē, mums ir tikai viena sieva, turēt vairākas sievas ir netikumiski.

Steinss. Kādā valodā jūs parasti sarunājaties? Makojs. Vienmēr angļu valodā. Steinss. Bet jūs saprotat ari taitiešu valodu? Makojs. Jā, bet ne visai labi. Steinss. Vai vecās taitietes arī runā angliski? Makojs. Jā, viņas prot angļu valodu, taču izruna ir slikta. Tomēr viņas visu saprot.

Steinss. Pie kādas tautības jūs sevi pieskaitāt? Makojs. Mēs esam pa pusei angļi, pa pusei taitieši.

Steinss. Ko jūs atzīstat par savu karali? Makojs. Protams, karali Džordžu. Steinss. Vai jūs vēlētos aizbraukt uz Angliju? Makojs. Nē! Es nevaru. Man ir sieva un bērni.

«Briton» virsnieki ielūdza visus kopkajītē uz brokastīm. Kad pūlis, kas bija aplencis jaunekļus, pašķīrās, Makojs ieraudzīja mazu, melnu terjeru. Iesākumā viņš ļoti izbijās un paslēpās aiz kāda virsnieka muguras. Rādīdams uz terjeru, viņš sacīja:

— Es zinu, kas tas ir. Tas ir suns. Taču es nekad neesmu redzējis suņus. Vai tas man nekodīs?

Jaunie pitkērnieši bija ļoti zinātkāri un smalki iztaujāja par visu, ko viņiem nācās redzēt. Viņu jautājumi un piezīmes liecināja par iedzimtu prātu un apķērību.

Kad sardzes priekšnieks ziņoja komandierim, ka salinieku laivas, kas bija atstātas bez uzraudzības pie «Briton» borta, straume sāk nest projām, vairāki jaunekļi ielēca ūdenī un, peldus panākuši savas laivas, atdzina tās atpakaļ pie kuģa. Tad tika izlozēts, kuram jāpaliek sargāt, kuram — jāiet brokastot.

Pārtikas trūkuma dēļ «Briton» un «Taģus» nevarēja ilgi uzkavēties pie Pitkērnas krastiem. Nolēmuši aizbraukt vakarā, Steinss un «Taģus» kapteinis Pipons kopā ar vairākiem virsniekiem aizīrās uz krastu. Salinieki pavadīja viņus savās laivās un parādīja bangotnē ceļu, kas veda uz nelielu līci, kur gandrīz pirms ceturtdaļgadsimta dumpinieki bija nogremdējuši «Bounty». Ar pūlēm izkāpuši klinšainajā krastā, angļu jūrnieki devās uz netālo ciematu. Tīras mājiņas atradās neliela laukuma malā, kur auga kokospalmas, maizeskoki un citi augi. Pagājis garām ciematam, kapteinis Steinss un viņa ceļabiedri sāka kāpt pa kalna nogāzi, lai sasniegtu Džona Adamsa māju. Uz kādas terases viņus gaidīja meitene, ģērbusies parastajā taitietes tērpā. Tā bija Adamsa meita; viņa bija tik skaista, ka dažus mirkļus angļi klusēdami priecājās par viņas melnīgsnējās sejiņas lēnīgo izteiksmi un žilbinošo smaidu, par viņas slaido augumu. Bez šaubām, Adamsa meita nebija atnākusi nejauši. Ja virsnieki būtu apbruņoti vai viņiem būtu līdzi bruņoti matroži, meita prastu brīdināt tēvu, un viņš, joprojām nezinādams, kā pret viņu izturētos angļu varas pārstāvji, būtu steigšus paslēpies mežā. Pārliecinājusies, ka atnācējiem ir miermīlīgi nolūki, meitene kautri sasveicinājās ar viņiem un aizveda uz tēva māju, kur saimnieks sagaidīja viesus uz sliekšņa.

Džons Adamss — solīds, skaists vīrietis — šķita vecāks par saviem piecdesmit pieciem gadiem. Ar zināmu satraukumu viņš sveica pirmos angļu flotes virsniekus, kurus viņš atkal ieraudzīja pēc divdesmit pieciem gadiem, un aicināja viņus ienākt. Visi apsēdās uz ķebļiem ap vienkāršu, nekrāsotu galdu un kādu laiku cieta klusu. Beidzot, ar zināmām grūtībām razdams vārdus, Džons Adamss sāka runāt:

— Es slikti zinu Anglijas jūrniecības likumus. Varbūt Admiralitātē joprojām uzskata mani par noziedznieku. Taču es gribētu, lai jūs vispirms uzklausāt, kā viss notika un kā izveidojās dzīve šajā salā. Pēc tam lemiet paši, ko ar mani darīt.

Kapteinis Steinss lūdza, lai Adamss sāk stāstīt. Kādu bridi viņš it kā apkopoja domas, tad lēni iesāka.

Džona Adamsa stāsts [9]

Divus gadus mūsu kolonija dzīvoja pilnīgi mierīgi. Lauki deva lielisku ražu, mežacūku bija papilnam; bez kokospalmām un maizeskokiem mēs uzgājām vēl daudz citu derīgu augu, to skaitā cukurniedres, savvaļas tabaku un tēju. Otrā gada beigās tomēr miers tika iztraucēts. Tam par iemeslu bija šāds gadījums.

Jaunā Rarahiti bija taitieša Opahu un reizē matroža Viljamsa sieva. Tādas attiecības bija pie mums kļuvušas parastas un neizraisīja nesaskaņas.

Kādu rītu Rarahiti devās meklēt putnu olas; rāpjoties pa stāvu klinti, viņa paklupa un iekrita dziļā bezdibenī, un tur arī palika uz visiem laikiem.

Opahu patiesi apraudāja savu bojā gājušo sievu. Turpretī Viljamss daudz nesēroja; kopš kāda laika viņš bija atsalis pret Rarahiti, jo tam iepatikās Manimaste, taitieša Menalea un Kintala sieva. Menalea, kas ar mokām samierinājās, ka nepieciešams dalīt savu sievu ar Kintalu, galīgi sašuta, iedomādamies par vēl vienu mīļāko.

Pēc Rarahiti nāves Viljamss pieprasīja, lai Manimaste kļūtu par viņa sievu, un, ja viņa vēlēšanās netikšot izpildīta, piedraudēja aizbraukt no salas. Viljamss bija meistars ar zelta rokām un tādēļ mūsu kolonijai ļoti vērtīgs. Mēs nevēlējāmies viņu zaudēt, un tāpēc, gribi negribi, vajadzēja izpildīt viņa prasību. Apvainotais Menalea gaidīja izdevību, lai atriebtos.

Laiku pa laikam notika arī citas sadursmes — atkal sieviešu dēļ. Lai kā Fletčers Kristjens un es centāmies atrunāt, mūsu biedri gāja no vienas mīļākās pie otras, bet ar vīru tiesībām ij nevēlējās rēķināties. Katru tādu gadījumu Menalea izmantoja, lai uzkurinātu savu tautiešu naidu pret baltajiem.

Taitietes neizpauda ne savas jūtas, ne vēlmes. Viņas vienādi prata satikt gan ar vīriem, gan ar mīļākajiem. Vienīgais izņēmums bija Jangs, pret kuru visas sievietes juta simpātijas viņa labsirdības un maiguma dēļ.

Sašutums taitiešu vidū pamazām pieauga. Ar savu rupjību un nekautrlbu to ļoti veicināja Makojs un Kintals. Neapmierinātajiem uzradās vadonis Ohoo, veikls, attīstīts puisis, kāda ietekmīga areoja dēls. Izmantojot savu autoritāti un daiļrunību, Ohoo organizēja sazvērestību. Tā kā mēs neko nenojautām un izturējāmies pilnīgi bezrūpīgi, taitieši nolēma naktī ielauzties mūsu būdās, daļu no mums nogalināt, bet pārējos piespiest, lai tie uzbūvē lielu laivu, ar kuru varētu nokļūt Taiti.

Viss bija aprēķināts un uzbrukuma diena nozīmēta. Mežoņu plāns noteikti būtu īstenojies, ja viņi nebūtu tik dumji un visu neizstāstītu sievām.

Vakarā, norunātās dienas priekšvakarā, Manimaste, kas baiļojās par Kintala dzīvību, slepus izgāja no būdas, kurā atradās visi taitieši, un aizzagās uz mūsu mājām. Ejot no vienām durvīm pie nākamajām, viņa dungoja kādu savas dzimtenes dziesmas meldiju ar šādiem vārdiem:

Kāpēc melnie asina cirvjus?

Viņi to dara, lai nokautu baltos.

Mēs visi uztrūkāmies no gultām, kurās jau bijām paguvuši atlaisties, un sapulcējāmies Kristjena mājā. Viņš pavēlēja, lai mēs apbruņojamies, bet paši neko neuzsākam. Nakts aizritēja mierīgi.

No rīta Kristjens ar šauteni rokā izgāja no mājas, it kā dodamies mežacūku medībās.

Ceļā viņš satika Ohoo ar lāpstu uz pleca, kas devās uz darbu jamsa laukā. Kristjens apturēja viņu un sacīja:

Labrīt, Ohoo. Saki — kāpēc tavi brāļi grib nogalināt savus baltos draugus?

Ohoo sejā neizpaudās ne pārsteigums, ne samulsums.

Kādēļ tu man to jautā?

Šonakt pie manis bija atnācis gars un pateica, ka jūs gribat mūs nonāvēt.

Ohoo neko neatbildēja.

Tātad tā ir taisnība?

Jaunais taitietis neprata melot un turpināja klusēt.

Kristjens zaudēja pacietību:

Pasaki saviem brāļiem — ja viņi vēl sadomās uzbrukt, lai nežēlo mūs, jo arī mēs viņus nežēlosim.

Ohoo paraustīja plecus.

Kas to lai zina?

Kristjens, jau saniknots, turpināja:

Mēs jūs netaupīsim, nogalināsim kā suņus.

Ohoo pacēla lāpstu.

Kristjens, vēlēdamies viņu pabaidīt, pielika šauteni pie pleca un tīšuprāt aizšāva garām. Tomēr Ohoo, izdzirdis lodi aizsvilpjam gar ausi, nodomāja, ka baltais aizšāvis garām, un metās viņam virsū. Kristjens izšāva vēlreiz; ievainotais Ohoo aizskrēja uz savu ciltsbrāļu būdu.

Taitieši, redzot, ka viņu nodoms kļuvis zināms, neuzdrošinājās atklāti uzbrukt un visu dienu nosēdēja būdā, aizliegdami sievām iziet ārā. Naktij uznākot, viņi kopā ar sievietēm paslēpās mežā.

Mēs diezgan labi pazinām viņu tikumus un nemaz nebrīnījāmies par šo pazušanu. Tā kā maizeskoku augļi un banāni vēl nebija nogatavojušies un tos nevarēja ēst, mēs nešaubījāmies, ka bēgļi drīz atgriezīsies.

Un tiešām pēc trijām dienām parādījās Manimaste. Viņa atnesa Kristjenam Ohoo un viņa dedzīgākā piekritēja Talaloo galvas.

^Kā viņi bija miruši? Kurš viņus nogalinājis? Kādēļ? Neviens no mums to nekad neuzzināja.

Nākošajā dienā taitieši atgriezās ciematā, un viss atkal ritēja kā senāk.

Tomēr, kā vēlāk atklājās, viņi bija gaidījuši izdevīgu brīdi, lai mēģinātu atriebties.

Ārēji miers ilga gandrīz divus gadus. Pēc tam taitieši izdomāja jaunu uzbrukuma plānu.

Divi no viņiem, Timoa un Nehou, nozaga vairākas šautenes ar patronām un paslēpās mežā: viņi pastāvīgi uzturēja sakarus ar diviem citiem taitiešiem — Tetaiti un Menaleu. Norunātajā dienā Tetaiti palūdza savam kungam Viljamsam šauteni, lai pamedītu mežacūkas. Dabūjis to, viņš satikās ar abiem saviem biedriem, kuri slēpās mežā, tad visi kopā uzbruka Viljamsam, kas strādāja jamsa laukā. Jau pēc pirmā šāviena Viljamss nokrita nāvīgi ievainots. Viņu nobeidza ar cirvi.

Mārtiņš tai laikā strādāja plantācijā līdzās manējai. Viņš izdzirda šāvienu un, nodomājis, ka Kristjens nošāvis mežacūku, uzsauca man:

Lieliski! Šovakar mums būs krietnas vakariņas.

Izrēķinājušies ar Viljamsu, taitieši devās uz Kristjena plantāciju, kur strādāja Mills, Makojs un Menalea.

Lai neizraisītu aizdomas, slepkavas palūdza Menaleu, lai tas palīdzot šiem atnest mežacūku, kuru viņi it kā būtu nošāvuši.

Uzbrukt diviem baltajiem taitieši neuzdrošinājās, un viņi devās tālāk meklēt Kristjenu, kuru cerēja sastapt vienu.

Kristjens sēdēja uz sava namiņa sliekšņa un laboja kaut kādus traukus. Timoa izšāva, un Kristjens sabruka pirmsnāves agonijā. Viņa vaidus izdzirda Makojs un kļuva nemierīgs.

Droši vien kāds ir saslimis,— viņš teica.

Nē,— viņam atbildēja Mills,— es pazinu Mani- mastes balsi; viņa sauc bērnus.

Veiksme taitiešus uzmundrināja; darbs bija jāpadara līdz galam, un pirmām kārtām vajadzēja izšķirt Millu un Makoju. Divi no viņiem paslēpās Makoja būdā, bet Tetaiti aizskrēja pie viņa pasacīt, ka viņa mājā saimnieko Timoa un Nehou, kuri bija paslēpušies mežā. Makojs steidzās uz mājām, lai pieķertu zagļus nozieguma vietā. Kolīdz viņš pārkāpa pār slieksni, atskanēja šāviens, taču lode aizlidoja garām.

Makojs aizdrāzās atpakaļ pie Milla, izstāstīja viņam par notikušo un ieteica, ne mirkli nevilcinoties, bēgt uz mežu. Tomēr Mills, kas allaž bija labi izturējies pret taitiešiem un iemantojis viņu mīlestību, neredzēja iemeslu bēgšanai un nepaklausīja Makojam. Tas nezaudēja laiku pierunāšanai un devās meklēt Kristjenu, taču atrada viņu jau mirušu. Tad Makojs iegāja pie Kintala (kurš jau zināja par uzbrukumu un bija paguvis aizsūtīt sievu, lai tā brīdinātu visus angļus) un kopā ar viņu paslēpās mežā.

Pa to laiku asins smakas apreibušie taitieši turpināja slepkavot baltos. Nākošais viņu upuris bija pārāk lētticīgais Mills. Pēc viņa krita arī Mārtiņš.

Viens no taitiešiem, vārdā Tetina, kas juta īpašu simpātiju pret Braunu, droši vien gribēja viņu glābt. Viņš pirmais iegāja Brauna būdā un, izšāvis uz viņu ar tukšu lādiņu, ātri sacīja:

Izliecies, ka esi beigts.

Brauns nokrita, taču bija tiktāl apjucis, ka tūlīt pat pielēca kājās un mēģināja bēgt. Menaleu viņu nogalināja.

Torīt es strādāju savā plantācijā, kas atradās nedaudz nomaļus no pārējām, aiz klinšu virtenes. Es dzirdēju tikai pirmo šāvienu un tikām nenojautu, kas notiek, līdz Kintala sieva, atskrējusi pie manis, jautāja:

— Kāpēc tu strādā tādā laikā?

Nesaprazdams, kas noticis, es sekoju viņai, gandrīz uzreiz uzdūros taitiešu grupai un, nojautis ko nelabu, aizbēgu uz mežu. Pēc pāris stundām, domādams, ka viss jau ir pāri, nolēmu atgriezties ciematā. Vēl biju no tā krietnā gabalā, kad taitieši ieraudzīja mani un metās pretī. Es atkal skrēju meža virzienā. Toreiz es skrēju labi, un attālums starp mani un vajātājiem visu laiku pieauga. Jau uzskatīju sevi par glābtu, kad piepeši manā plecā ieurbās lode. Es pakritu un pēc dažiem mirkļiem ieraudzīju virs savas galvas paceltu šautenes laidi. Man izdevās ar roku atvairīt sitienu un pielēkt kājās. Sakopojis pēdējos spēkus, es no jauna metos bēgt. Vajātāji redzēja, ka man laikam izdosies aizbēgt; tā kā personīgi pret mani viņiem naida nebija, tad piedāvāja man atgriezties ciematā un apsolīja neaiztikt mani. Ievainojums bija padarījis mani ļoti nespēcīgu, nolēmu pieņemt viņu priekšlikumu.

Mani aizveda uz Kristjena māju, kur es ieraudzīju viņa līķi. Tur pēc kāda laika atnāca arī Jangs, kuru taitietes bija paslēpušas asinsizliešanas laikā; pēc sieviešu neatlaidīga lūguma arī viņam garantēja drošību.

Makojam un Kintalam izdevās laimīgi paslēpties mežā.

Taitieši svinēja uzvaru, taču ilgi izbaudīt to nedabūja. Jau nākošajā dienā viņi sāka strīdēties savā starpā; viņi nevarēja vienoties, kā sadalīt sievas, kuru vīri bija nogalināti.

Viss beidzās ar to, ka Menalea nošāva Timou, kad tas sēdēja blakus Kristjena sievai un pavadīja uz flautas viņas dziedāšanu. Nākošajā dienā tas pats Menalea uzbruka Tetaiti, kas centās mierināt par Ti- moas nāvi noskumušo taitieti, un būtu jaunekli nogalinājis, ja neiejauktos sievietes. Menalea baidījās palikt ciematā, aizbēga uz mežu un pievienojās Kintalam un Makojam. Tie abi uzņēma viņu ar aizdomām, taču, uzzinājuši, ka viņu ienaidnieku skaits samazinājies, sāka justies daudz drošāk. Kādudien viņi parādījās uz klints, kura slējās pār ciematu, un vairākas reizes uz to izšāva, stipri izbiedēdami taitiešus. Viņi atnāca pie manis un lūdza, lai pasaku saviem biedriem, kas slēpās mežā, ka viņi varēs mierīgi atgriezties ciematā — ar noteikumu, ja nogalinās Menaleu. Menalea tiešām tika nogalināts, bet Kintals un Makojs baidījās uzticēties taitiešiem, kurus tie allaž bija apspieduši, un viņi joprojām slēpās mežā.

Stāvoklis palika ļoti saspringts, tomēr sievietes atrada visai savdabīgu izeju. Naktī, kad vīri gulēja, viņas nocirta tiem galvas un no rīta atnesa tās man. Tā gāja bojā pēdējie taitieši, kas bija palikuši pie mums. Tas notika 1793. gada 3. oktobrī.

Mēs nekavējoties darījām zināmu Kintalam un Makojam, ka viņi var mierīgi atgriezties.

Vakarā sarīkojām svinīgas bēres. Melnādaino līķi tika sadedzināti. Apkārt bēru sārtam, kā tas bija pieņemts, sievietes dziedāja sēru dziesmas, vaimanāja un plūca sev matus.

Mūsu biedru līķus mēs apbedījām netālu izraktajos kapos.

No «Bounty» paņemtās bībeles es nolasīju dažus psalmus.

Salā mēs bijām palikuši četri vīrieši, deviņas sievietes un vairāki bērni. Kādu gadu viss ritēja ļoti labi. Mēs apstrādājām laukus, audzējām jamsu un tabaku, ķērām zivis, ierīkojām lamatas mežacūkām. Sievietes palīdzēja mums visos darbos.

Mierīgo dzīvi atkal izjauca Makoja un Kintala uzvedība. Viņi izturējās pret sievietēm kā pret verdzenēm un bieži sita tās. Galu galā taitietes sāka nožēlot savu vīru nāvi un domāt, vai tik nav alojušās, nogalinādamas viņus.

Kādā jaukā dienā sievietes nosprieda, ka viņas esot pietiekami baudījušas dzīvi Pitkērnā balto sabiedrībā un ka pienācis laiks atgriezties Taiti. Vienīgi Janga sieva Mioto centās protestēt pret savu draudzeņu plāniem, taču drīz vien nolēma pakļauties kopīgajam lēmumam.

Lai atstātu salu, taitietēm, protams, vajadzēja laivu. Mums piederošā «Bounty» laiva bija par mazu tik tālam ceļojumam; turklāt tā mums lieti noderēja zvejā. Tātad vajadzēja būvēt jaunu, pietiekami lielu laivu, lai tajā varētu nobraukt vairāk nekā tūkstoš jūdžu pa okeānu.

Šī iedoma likās pilnīgi nejēdzīga, taču sievietes neatlaidīgi uzstāja, lai tā tiktu īstenota. Pirmām kārtām viņām bija nepieciešams nodrošināt sev mūsu palīdzību, jo viņas labi saprata, ka pašas saviem spēkiem neiztiks.

Iecerēto mērķi sievietes sasniedza ar visai asprātīgu paņēmienu.

Vairākas nedēļas pēc kārtas sievietes mums rieba kā vien mācēdamas. Viņas atteicās darīt mājas darbus, mūžīgi bija neapmierinātas un izgāza savu niknumu uz bērniem, apveltot tos mūsu klātbūtnē ar kniebieniem un dunkām, tā ka mazie sāka neganti raudāt. Lieki sacīt, ka ikreiz, kad mēģinājām sievietēm tuvoties ar glāstiem, viņas sāka skrāpēties un kost.

Mums nekas cits neatlika kā piekrist viņu aizbraukšanai un apsolīt, ka palīdzēsim uzbūvēt lielu laivu.

Sievietes priecīgi ķērās pie darba. Viena no viņām, kuras vārds tagad ir Dženija, savā centībā nonāca pat tik tālu, ka, papildinādama dēļu un naglu krājumu, gandrīz līdz pamatiem nojauca savu māju. Mēs paši laiku pa laikam kļuvām skumīgi; perspektīva palikt vieniem asinīm slacītā salā mūs diez ko neiepriecināja.

Laiva tika izgatavota pēc sešiem mēnešiem; tā bija ap trīsdesmit pēdu gara un septiņas pēdas plata. Tajā iekrāva kokosriekstus, maizeskoka augļus un vairākas muciņas saldūdens.

Neilgi pirms visiem šiem notikumiem Jangs sāka rakstīt dienasgrāmatu, kurā atzīmēja visus kaut puslīdz svarīgus notikumus mūsu dzīvē. 1794. gada 15. augustā viņš lakoniski ierakstīja:

«Šodien sievietes mēģināja aizbraukt no salas, bet, kā jau bijām paredzējuši, laiva apgāzās.»

Protams, tāda neprātīga pasākuma noslēgumu vajadzēja uzskatīt par visai laimīgu. Ja sievietēm būtu izdevies izbraukt ar laivu atklātā okeānā, viņas neglābjami ietu bojā. Tagad viņas tika cauri tikai ar izbailēm un peldi. Sievietes atpeldēja uz salu un, samulsušas par neveiksmi, turpināja iepriekšējo dzīvi. Vairākus mēnešus viņas neizrādīja nekādas neapmierinātības pazīmes.

Jāsaka, ka pēc šī notikuma mēs ne visai labi izturējāmies pret savām sievām. Allaž mijām dzēlīgus jokus par viņu piespiedu peldi un atgriešanos. Bet tā vēl bija tikai pusbēda; daudz sliktāk, ka Makojs un Kintals kļuva arvien cietsirdīgāki un rupjāki. Šādos apstākļos sievietes ļoti drīz cieši apņēmās darīt galu savam pazemojošajam stāvoklim. Viņas bija deviņas pret četriem; lauku darbos norūdījušās, tās spēka z;iņā diez cik neatpalika no vīriešiem. Kas gan varēja liegt viņām izrēķināties ar mums, kā savā laikā viņas bija izrēķinājušās ar saviem ciltsbrāļiem? Viņas nolēma nogalināt mūs aizmigušus. Taču tāpat, kā reiz Kintala sieva Manimaste bija paziņojusi mums par taitiešu sazvērestību, arī tagad Janga uzticamā sieva Mioto nevēlējās viņa nāvi un izglāba mūs visus. Viņa brīdināja Jangu, iemezdama viņa būdā kokosriekstu ar tajā ieskrāpētām zīmēm, un Jangs paziņoja par gaidāmo atentātu pārējiem.

Mēs nekavējoties aizvedām visas sievietes uz šķūni, kurā viņas dzīvoja, un ieslēdzām tur. Ilgi nevarējām izlemt, ko lai ar viņām iesāk. Kad sievietes bija apsolījušās atteikties no sava nodoma, mēs nolēmām viņām piedot.

Tomēr Jangs ierakstīja savā dienasgrāmatā:

«Mēs nebijām aizmirsuši viņu izturēšanās un savā starpā nolēmām, ka pirmā sieviete, kas lauzīs doto solījumu, tiks nogalināta un tā mēs izrīkosimies ar ikvienu no pārējām, ja viņa būs kaut ko noziegusies.»

Uz Jangu šis notikums atstāja ļoti smagu iespaidu: viņš kļuva melanholisks, sāka domāt par pašnāvību. Laikam viņš arī būtu izpildījis savu nodomu, ja tieši tai laikā Mioto nepiedzimtu dēls ar gluži gaišu ādas krāsu, ļoti līdzīgs tēvam.

gada maijā mēs sākām būvēt divas nelielas laivas un dažu dienu laikā pabeidzām tās. Nu varējām biežāk dažādot savu ēdienkarti ar svaigām zivīm. Tā gada decembrī, pirmoreiz visā šai laikā, mēs redzējām kuģi, kas pabrauca garām salai. Lielā uztraukumā paslēpāmies alā, kuru Kristjens bija pārvērtis par cietoksni; mums par laimi, todien jūra bija vētraina, un nepazīstamais kuģis pasteidzās aizbraukt no bīstamā krasta. Interesanti, ka nedēļu vēlāk, kā atzīmēja Jangs, «jūra bija tik mierīga, kādu mēs nebijām redzējuši kopš mūsu ierašanās Pitkērnā».

gadā bija tik maz notikumu, ka Janga dienasgrāmatā tika pierakstīta tikai viena lapa. 1797. gada sākumā sievietes no jauna sadumpojās. Droši vien viņām vienkārši bija apnikusi vienmuļā dzīve tālumā no dzimtenes. Šoreiz viņas netīkoja mūs nogalināt, bet apmierinājās ar to, ka paziņoja savu lēmumu dzīvot pilnīgi neatkarīgi no mums.

Mums nācās pakļauties šim untumam un iedalīt sievietēm vairākas plantācijas, kurās viņas sāka patstāvīgi strādāt. Nonāca pat tiktāl, ka satiekoties sievietes izlikās mūs nepazīstam. Tā tas turpinājās apmēram gadu.

Mūsu dzīve kļuva vēl garlaicīgāka. Kā tas parasti notiek, izbaudījuši mierīgu dzīvi, mēs drīz vien jutām, ka biežās domstarpības ar mūsu draudzenēm un tām sekojošā salabšana dažādoja mūsu iespaidus un palīdzēja mums īsināt laiku.

Galu galā ari sievietēm apnika vientulība. Turklāt arī bērni, kas jau bija paaugušies, zināmā mērā saistīja mūs. Viņi ik dienas nāca pie mums, stāstīja, ko dara mātes, un tad aiznesa uz mājām jaunumus no mums.

Kad iestājās pavasaris, daba prasīja savu tiesu.

Reiz vakarā Manimaste nolēma apciemot Kintalu viņa būdā. Pa ceļam viņa satika Makoju, kas pastaigājās ar Dženiju. Nākošajā dienā sievietes un vīrieši salaba, un viss atkal ritēja pa vecam.

Mūsu eksistences apstākļi ar katru gadu kļuva labāki. Mēs novācām lielisku jamsa, tējas un tabakas ražu. Mežacūkas tika pieradinātas un kļuva par mājdzīvniekiem. Jūrā ap salu varēja sazvejot zivis. Bērni bija paaugušies un zināmā mērā palīdzēja darbos.

1798. gadā mēs piedzīvojām lielu satraukumu. Pēc trīs dienu ilgas vētras iestājās pilnīgs bezvējš. Ap pusdienlaiku mēs ieraudzījām lielu kuģi, kas lēnām brauca uz salu. Tāpat kā iepriekšējā reizē, mēs nekavējoties paslēpāmies alā un izlikām sargus, kuriem vajadzēja novērot visus kuģa manevrus. Pēc kāda laika tas bija piebraucis tuvāk un mēs varējām pārliecināties, ka kuģim vispār nebija karoga. Droši vien tas bija pirātu šoneris.

Noslēpumainais kuģis, tuvojies salai līdz divām vai trim jūdzēm, sāka lavierēt, it kā nevarētu izšķirties, vai palikt tur vai būrāt tālāk. Tad mēs izvēlējāmies sekojošu darbības plānu. Vairākas sievietes iekāpa laivā un aizīrās pretī kuģim. Ja uz tā būtu angļi, viņām vajadzētu sastāstīt visvisādus niekus, ka pie salas nevar piebraukt. Pretējā gadījumā mums bija izdevīgāk nodibināt labas attiecības ar kuģa komandu un pacensties apmainīt produktus pret naglām, audeklu un citiem priekšmetiem, kuru mums trūka. Paslēpušies aiz klintīm, mēs uzmanīgi vērojām laivu, kas tuvojās kuģim. Mums par lielu pārsteigumu, drīz vien ieraudzījām, ka kuģis pagriežas uz jūras pusi un sāk attālināties. Droši vien kapteinis kaut kādu iemeslu dēļ negribēja ielaisties darīšanās ar sievietēm. Pēc satraukuma pilnas dienas mēs atkal varējām atgriezties savās būdās.

Sai laikā mēs visi bijām cieši sadraudzējušies, bieži pusdienojām kopīgi, brālīgi dalījāmies ar visu, kas mums bija. Attiecības ar sievietēm arī manāmi uzlabojās. Nav zināms, cik ilgi turpinātos šī mierīgā dzīve, ja kāds bēdīgs notikums nedarītu tai galu.

Reiz Makojs, uzkāpis kokospalmas galotnē, nokrita no tās, izmežģīja sev labo gūžu un ievainoja sānu. Viņam nācās vairākas nedēļas nogulēt gultā, un vēl ilgi pēc tam viņš nebija spējīgs strādāt.

Garlaicības mākts, viņš atcerējās tos laikus, kad savā dzimtenē, mazā Skotijas pilsētiņā, bija strādājis spirta brūzī, un nolēma izgatavot spirta pārtvaices aparātu. Licis lietā visu savu atjautību un izmaņu, viņš ar Kintala palīdzību iztaisīja kaut ko līdzīgu destilācijas katlam. 1798. gada aprīlī viņam izdevās iegūt no tējas- koka sakņu uzlējuma pudeli stipra degvīna. Kopš tā laika Makojs un Kintals gandrīz vai ik dienas bija galīgi piedzērušies.

Pārliecīgas alkohola lietošanas sekas izpaudās visai drīz. Makojam uznāca delīrija lēkmes. Kādā no šādiem «dzēroņiem» viņš nolēca no klints un nositās.

Nākošā gada sākumā nomira Kintala sieva. Kintals, jau tāpat būdams diezgan rupjš, bet tagad vēl allaž skurbulī, kļuva pilnīgi neciešams. Lai gan salā bija daudz sieviešu, viņš pieprasīja Jangam, lai tas atdod viņam Mioto. Protams, tik nekaunīga pretenzija tika asi noraidīta, kaču Kintals neatteicās no savas iegribas.

Kādu rītu viņš ieraudzīja Mioto uz lauka vienu pašu un gribēja to iegūt ar varu. Mioto pretojās un sauca palīgā. Jangs, kas netālu medīja, atskrēja uz saucieniem ar šauteni rokā. Kintals pavisam saniknojās un ar riebīgu lāstu metās Jangam virsū. Tikai visai nepārprotams drauds — nošaut viņu uz vietas — piespieda Kintalu savaldīties.

Viņa uzvešanās kļuva arvien neprātīgāka. Man un Jangam nācās secināt, ka jātiek no viņa vaļā, ja paši negribam iet bojā. Kādu vakaru Kintals mēģināja aizdedzināt Janga māju — un es viņu nošāvu.

No septiņpadsmit vīriešiem, kas pirms deviņiem gadiem izkāpa salā, bijām palikuši tikai mēs divi. Kādu gadu mēs dzīvojām mierīgi. Tagad Jangs tik daudz neilgojās pēc dzimtenes; Mioto un dēls bija samierinājuši viņu ar trimdu. Diemžēl astma, kas jau agrāk bija stipri mocījusi Jangu, krietni pastiprinājās. Ar katru dienu viņš kļuva vājāks un beidzot bija spiests likties gultā.

Kādurīt Mioto noraudājusies atskrēja pie manis un teica, ka viņas vīrs mirstot. Es aizsteidzos uz Janga būdu. Viņš vairs nespēja parunāt un klusēdams pastiepa man roku. Pēc dažiem mirkļiem Jangs nomira. Tas notika 1880. gada jūnijā.

Es biju palicis viens. Pēdējā biedra zaudējums mani ļoti apbēdināja. Ilgu laiku jutos nomākts — gluži vai salauzts. Dažbrīd šķita, ka manai dzīvei nav jēgas. Taču šis noskaņojums nebija ilgstošs, un drīz es samierinājos ar savu likteni.

Salā šai laikā bija deviņpadsmit bērnu, no kuriem dažiem ritēja devītais vai pat desmitais gads. Līdz šim viņus pilnīgi aprūpēja mātes. Tagad es nolēmu pats uzsākt bērnu izglītošanu. Katru dienu dažas stundas es mācīju bērniem lasīt un rakstīt. No «Bounty» mēs bijām paņēmuši vairākas grāmatas, arī bībeli, no kuras es mācīju bērniem lasīt. Rakstos esmu diezgan vājš un tāpēc iemācīt bērniem rakstīšanu nevarēju.

Mācīju ne tikai lasīt, centos skolniekus iepazīstināt ar visu, ko vien pats zināju. Es stāstīju viņiem par dažādām zemēm, kuras biju redzējis, par tautām, kas tur dzīvo, par zvēriem un augiem, vārdu sakot, par visu.

Lielākajai daļai bērnu bija laba atmiņa, viņi klausījās manī labprāt, un es bezgala priecājos, domādams — ja viņiem-kādreiz vajadzēs atstāt šo salu, tie neienāks pasaulē kā mežoņi.

Tā ritēja gads pēc gada. Bērni auga, kļuva par jaunekļiem un jaunavām, apprecējās, un viņiem savukārt dzima bērni. Nekas netraucēja mierīgo dzīvi.

Pirms dažiem gadiem, 1808. gadā, atgadījās svarīgs notikums. Klusā, skaidrā rītā pie mūsu salas piestāja pirmais kuģis. Tas bija amerikāņu valzivju mednieks «Topāzs», kuru komandēja kapteinis Foldžers. Viņš steidzās uz medībām un palika pie Pitkērnas salas tikai līdz vakaram. Kapteinis Foldžers bija krastā; ienācis pie manis, viņš ieraudzīja hronometru un kompasu, kurus mēs bijām paņēmuši no «Bounty», un ar manu atļauju aizveda sev līdzi, apsolīdams aizsūtīt tos uz Admiralitāti. Vairākus mēnešus kopš tās dienas es gaidīju atbraucam kādu angļu kuģi. Taču gadi ritēja un pie apvāršņa neparādījās neviena bura.

Šorīt mans dēls un nelaiķa mistera Kristjena dēls strādāja plantācijā salas rietumu daļā un ieraudzīja jūsu kuģus. Viņi atskrēja pie manis. Es pazinu Anglijas karogus un liku, lai jaunekļi brauc laivā jums pretī un piedāvā jums izkāpt salā. Tagad Anglija uzzinās par mūsu koloniju. Lai kas ar mani notiktu, tā netiks pamesta likteņa ziņā, un valdība rūpēsies par maniem un mirušo biedru bērniem.

Džons Adamss stāstu pabeidza aiz uztraukuma trīcošā balsī. Arī klausītāji bija saviļņoti. Viņos cīnījās pretrunīgas jūtas. Vienkārša, cilvēciska līdzjūtība teica vienu, bet angļu jūras virsnieku šķiru aizspriedumi — ko citu. Pēc drūma klusuma brīža kapteinis Steinss ierunājās:

— Ja mūsu satikšanās būtu notikusi pirms divdesmit gadiem, es būtu spiests iekalt jūs važās un aizvest uz Angliju. Tagad man nav tiesību to darīt.

No Admiralitātes viedokļa jūsu noziegums, lai kāds tas bijis, protams, ir ar noilgumu dzēsts. No savas puses es ceru, ka esat to izpircis ar savu turpmāko dzīvi.

Steinss cieši paspieda Adamsam roku. Tas saviļņots pateicās viņam un sāka iztaujāt, kas noticis pasaulē tais ilgajos gados, kopš viņš bija atstājis Angliju. Par to Adamsam nebija ne mazākās jausmas. Taču vairāk par visu viņu interesēja to biedru liktenis, kuri bija palikuši Taiti. Lielas asaru lāses noritēja pār vaigiem, kad viņš izdzirda, kādu traģisku galu guvuši daži no tiem uz «Pandoras» un «Brunsivick».

Sarunas nobeigumā Džons Adamss teica, ka viņš sapņojot pabūt Anglijā un pirms nāves vēlreiz apskatīt dzimtās vietas. Kapteinis Steinss piedāvāja paņemt viņu līdzi, ja kāds no pieaugušajiem dēliem vai meitām būtu ar mieru viņu pavadīt. Džons Adamss pasauca sievu un bērnus un atkārtoja viņiem kapteiņa priekšlikumu. Iesākumā, nesapratuši, par ko ir runa, un iedomājušies, ka angļu jūrnieki grib ar varu aizvest Adamsu, tuvinieki sāka skaļi vaimanāt. Vecākā meita metās pie Steinsa un lūdza, lai tas neaiztiek viņas tēvu. Pārējie salas iemītnieki, kas pulcējās laukumā pie mājas, izdzir- duši vaimanas, arī sāka uztraukties. Kad pārpratums tika noskaidrots, visi vienā balsī sāka lūgt, lai Adamss nepametot viņus.

— Nu, redzams, es nedrīkstu šķirties no saviem bērniem,— Adamss beidzot teica, — paskat, cik to man ir. Un visiem es pagaidām esmu vajadzīgs.

Saule jau sāka slīdēt uz rietu, kad viesi atstāja Džona Adamsa māju. Viņi steigšus apstaigāja ciematu un iegāja arī citu kolonistu mājās. Kristjena mājā kapteinis Steinss ieraudzīja vairākas grāmatas. To vidū bija ari 1784. gadā izdotais Džeimsa Kuka «Ceļojums apkārt pasaulei» ar Blaja parakstu titullapā un viņa piezīmēm uz malām. Redzēdams, ka grāmata ļoti ieinteresējusi angļu virsnieku, Fletčera Kristjena dēls to - uzdāvināja viņam.

Lai cik īsa bija jūrnieku uzturēšanās Pitkērnā, «Taģus» kapteinis Pipons, atgriezies dzimtenē, pietiekami smalki un izteiksmīgi attēloja negaidīti atklāto koloniju un tās iemītniekus. Lūk, ko viņš rakstīja:

«Sajā neparastajā kolonijā bija četrdesmit astoņi dažāda vecuma cilvēki. Jaunieši, visi dzimuši salā, ir augumā slaidi un atlētiski. Viņiem ir patīkamas, cieņas pilnas manieres. Sejas, visumā diezgan angliskas, pauž labvēlību un sirsnību. Vairumam salinieku gan piemīt arī zināmas īpatnības, it īpaši taitiešiem raksturīgais, tas ir, nedaudz plakanais deguns un biezas lūpas. Garos, melnos matus viņi parasti sapin bizē. Jaunekļi valkā salmu cepures, kas pēc formas līdzīgas matrožu micītēm; tās izrotā ar vairākām putnu spalvām. Uz pleciem uzmestais apmetnis atgādina Dienvidamerikas indiāņu pončo un sniedzas līdz ceļgaliem. Ap vidu — tāpat kā Marķīzu salu iedzīvotājiem — aptīta josta. Visi apģērba gabali pagatavoti no koku mizas šķiedras.

īpašas sajūsmas vērtas ir jaunās meitenes. Viņas ir slaidas, spēcīgiem ķermeņiem, graciozas; viņu lūpas vienmēr rotā smaids, sejas izteiksme ir lēnīga un mierīga. Viņas izturas tik pieticīgi un kautri, ka varētu būt par piemēru vistikumiskāko tautu sievietēm. Visām zobi ir balti kā ziloņkauls; sejas vaibsti ir uzkrītoši angliski. Par apģērbu viņām kalpo auduma gabals, kas sniedzas no krūtīm līdz ceļgaliem: no pleciem audums parasti bija it kā nejauši noslīdējis, atkailinādams tik gleznas krūtis, ka skaistākas pat grūti iedomāties. Jaunietes valkā visai elegantas cepurītes, un, kaut gan šai mākslā viņu vienīgās skolotājas bijušas mātes taitietes, Londonas modistes varētu Pitkērnā pamācīties, cik veiksmīgi apvienojama laba gaume un vienkāršība.

Jauno meiteņu iedzimtā kautrība un tie morāles pamati, kurus tām kopš bērnības bija iepotējis Džons Adamss, palīdzēja viņām saglabāt sirdsskaidrību un šķīstumu. Adamss mums apliecināja, ka kopš pēdējā dumpja dalībnieka nāves kolonijā nav noticis neviens pārkāpums.

Visi jaunie ļaudis nodarbojas ar zemkopību.

Kad jauneklis ir iekopis tik daudz neskartas zemes un pieradinājis tik daudz mežacūku, lai varētu uzturēt ģimeni, Adamss atļauj viņam precēties un pats vada kaut ko līdzīgu laulības ceremonijai.

Kolonistu mājas ir tīras gan no ārpuses, gan no iekšpuses. Mazais ciemats izvietots četrstūra veidā; mazliet tālāk, pakalna virsotnē, atrodas Džona Adamsa māja. Tur viņš dzīvo kopā ar savu aklo sievu un trijām no piecpadsmit līdz astoņpadsmit gadus vecām meitām un diviem dēliem — vienu divpadsmitgadīgu, otru četr- padsmitgadīgu; turklāt ģimenē vēl ietilpst viņa sievas pirmā vīra meita un znots.

Cita pakalna nogāzē atrodas Fletčera Kristjena dēla Kristjena mājoklis.

Ciematā starp mājām it visur plešas zāliens, pa kuru staigā dažādi mājputni; lai tos pasargātu no cūkām, tas no visām pusēm iežogots ar zemu sētiņu.

Mēbeles mājās vienkāršas, taču ērtas; visi priekšmeti izgatavoti no koka. Ir gultas, krēsli un lādes; tajās glabā no dundo koka mizas šķiedras darinātās drēbes, no šīs mizas izgatavo arī degļus apgaismošanai.

Būdas iekšpuse sadalīta divās daļās: viena ir virtuve un ēdamistaba, otra — guļamistaba.

Džona Adamsa vadībā jaunieši audzē kokospalmas, banānus un maizeskokus, jamsu, tēju un kafiju. Viņi paši pagatavo dažādus ieročus un traukus, izlietodami to dzelzi, kas kādreiz tika paņemts no «Bounty».

Džons Adamss precīzi pieraksta, cik daudz un kādus darbus veikusi katra ģimene; mēneša beigās viņš rezumē padarīto un nosaka, kurš kuram palicis parādā. Par samaksu noder produkti un dažādi izstrādājumi.

No dzērieniem salinieki lieto vienīgi ūdeni; slimniekiem (starp citu, kolonisti slimo ļoti reti) dod karstu tēju.

Interesanti atzīmēt, ka mazi bērni, kad tos divu gadu vecumā atņem no krūts, necieš no vēdergraizēm, kas tik ļoti nomoka angļu bērnus. ..»

Pievakarē angļu jūrnieki kopā ar visiem Pitkērnas iedzīvotājiem sapulcējās krastmalā. Sirsnīgi atvadījušies no Džona Adamsa un pārējiem kolonistiem, viesi iekāpa laivās, kas viņus jau gaidīja, un atgriezās uz kuģiem. Vairāki jaunekļi laivā pavadīja kapteini Steinsu līdz «Briton» bortam, un kapteinis nosūtīja ar viņu starpniecību Adamsam papīra krājumu, jo salā papīra vairs gandrīz nebija, kā arī šādus tādus virtuves piederumus.

Iečīkstējās ķēdes, tika izcelti enkuri. Vakara brīze piepūta uzvilktās buras, un abas fregates lēnām devās projām.

Pēc pusstundas krastmala bija tukša. Visi atgriezās mājās pie parastajiem darbiem. Vienīgi Džons Adamss vēl ilgi stāvēja pie jūras, ar skatienu pavadīdams kuģus, kas pārvērtās divos tik tikko saskatāmos punktiņos. Drīz arī tie izzuda bezgalīgā okeāna zilgajā tālē.

Devītā nodaļa DZĪVE PITKĒRNĀ

Anglijā stingrāk nekā jebkurā citā valstī pieturas pie viedokļa, ka uzvarētājus netiesā. Angļi ir ar mieru slavēt jebkādu panākumu, bet tādu, kas izturējis laika pārbaudi,—" it īpaši.

Džons Adamss bija uzvarējis. To nācās atzīt pat visietiepīgākajiem jūrnieku disciplīnas fanātiķiem. Sācis ar sazvērestību un sacelšanos, viņš pēc tam bija izveidojis mazu, taču laimīgu sabiedrību kādā tālā Klusā okeāna nostūrī. Nu vairs neviens nesauca Džonu Adamsu par dumpinieku. Viņā saskatīja tikai jaunas, plaukstošas britu kolonijas dibinātāju un patriarhu. Pitkērnu sāka daudzināt. Londonas avīzes veltīja tai jūsmīgus, bieži vien fantastiski detaļu pārpilnus rakstus. It plašu vērienu guva visādi blēņu stāsti, jo lielais attālums un salas nošķirtība apgrūtināja sakaru uzturēšanu ar metropoli. Tikai pēc desmit gadiem tika iegūtas pamatīgas un oficiāli pārbaudītas ziņas par kolonistu dzīvi Pitkērnā.

Pēc Eiropas koalīcijas uzvaras pār Napoleonu un ilgstošo karu beigām spēcīgā Anglijas flote palika bez darba. Nevēlēdamās atvaļināt daudzus varonīgus jūras virsniekus un maksāt tiem pusalgu, Admiralitāte uzskatīja par nepieciešamu izvērst ekspedīciju darbību un konkrēti — atsākt arī Ziemeļrietumu jūras šauruma (kas savieno Atlantijas un Kluso okeānu) meklēšanu, kas līdz tam laikam nebija sekmējusies.

1824. gadā tika nolemts, ka vēlreiz jāmēģina iekļūt Klusajā okeānā pa Prinča Reģenta jūras šaurumu. Ekspedīcijas vadību uzticēja Parrijam, kuram šis kuģojums polārajos apgabalos bija jau trešais. Vienlaikus slavenajam angļu polārceļotājam Džonam Franklinam uzdeva izpētīt Ziemeļamerikas piekrasti rietumos no Makenzi upes un pacensties aizbūrāt līdz Beringa jūras šaurumam.

Varēja jau iepriekš paredzēt, ka abu ekspedīciju dalībnieki, ja viņiem izdosies sasniegt jūru Beringa šauruma rajonā, pēc ceļojuma tik grūtos apstākļos ieradīsies tur pavisam novārguši. Turklāt Franklina grupai, kurai vajadzēja veikt ceļu kājām, nebūs iespējas nokļūt līdz vietām, kur dzīvo eiropieši. Tāpēc Anglijas valdība uzskatīja par lietderīgu aizsūtīt uz Beringa jūras šaurumu karakuģi, kuram vajadzēja tur gaidīt parādāmies abas polārās ekspedīcijas un sniegt tām palīdzību. Sim nolūkam tika izraudzīta trīsdesmit lielgabalu korvete «Blossom»\ par tās komandieri iecēla kapteini Bīčiju. Pēc tam kad kuģis bija pielāgots burāju- mam polārajos apgabalos, tas 1825. gada 19. maijā atstāja Spithedu. Saskaņā ar Admiralitātes instrukciju kapteinim Bīčijam ap 1826. gada rudeni bija jāierodas Beringa jūras šaurumā, apbraucot Hornas ragu un šķērsojot visu Kluso okeānu no dienvidiem uz ziemeļiem. Tā kā laika bija diezgan, kapteinim Bīčijam tika ieteikts izpētīt vairākas salas, kas atradās pa ceļam, starp tām arī Pitkērnas salu, un rūpīgi pārbaudīt, kādā stāvoklī ir «Bounty» dumpinieku dibinātā kolonija, par kuru īsas ziņas pirms 10 gadiem bija snieguši kapteiņi Steinss un Pipons.

Izpildīdams pavēli, 1825. gada 4. decembrī «Blos- som» ieradās Pitkērnas salā; kapteinim Bīčijam un viņa ceļabiedriem gribējās pēc iespējas ātrāk ieraudzīt brīnišķīgo zemes stūrīti, par kuru bija dzirdēti tik daudzi fantastiski nostāsti. Taču kuģis vēl bija tālu jūrā, kad jau iestājās tumsa. No rīta, kad «Blossom» lēni virzījās uz to rajonu, kurā pēc Kārtereta apraksta atradās vienīgā enkurvieta, no topmasta tika pamanīta pretimbraucoša burulaiva. Drīz vien jau varēja saskatīt tajā sēdošos melnīgsnējos jaunekļus un sirmgalvi ar apaļu matroža cepuri pakausī. Saņēmuši atļauju, viņi uzrāpās uz kuģa klāja. Pēdējais uzkāpa Džons Adamss. Viņš bija ģērbies vecā, nonēsātā matrožu uzvalkā; pēc gaitas viņā joprojām varēja sazīmēt vecu jūrnieku. Pirmoreiz pēc daudziem gadiem Adamss bija uzkāpis uz angļu karakuģa borta, un viņa domas neviļus pievērsās pagātnei. Kapteinis Bīčijs un virsnieki sirsnīgi sasveicinājās ar Pitkērnas kolonijas patriarhu un apliecināja, ka valdība ir pilnīgi aizmirsusi viņa nodarījumu un uzskata Adamsu par cilvēku, kas pratis ar ilgu darbu un pacietību izaudzināt Anglijas cienīgus pilsoņus.

Adamsa pavadoņu augumus sedza nožēlojamas skrandas, kuras viņiem bija uzdāvinājuši tirdzniecības un valzivju medību kuģu matroži, kas bija apmeklējuši Pitkērnu. Dažu jaunekļu apģērbs sastāvēja no melnas jakas un biksēm, kas uzvilktas tieši uz kailas miesas; citiem bija krekli, bet nebija jaku, trešajiem — tikai vestes. Kurpes un zeķes nevalkāja neviens, bet divi jaunekļi bija uzlikuši galvā kaut ko līdzīgu cepurei. Taču jaunie pitkērnieši nebūt nekaunējās par savu apģērbu un, paspieduši roku visiem «Blossom» virsniekiem, palūdza, lai viņiem atļauj apskatīt kuģi. Salinieku mājām nebija atslēgu, un viņi neprata ne atvērt, ne aizvērt kuģa telpu durvis un ik pa brīdim lūdza angļu jūrniekus: «Lūdzu, atveriet (vai aizveriet) šīs durvis! Izlaidiet mūs ārā no kajītes!» Ļoti ātri jaunieši uzzināja visu virsnieku vārdus un ārkārtīgi priecājās, ja gadījās vārdabrāļi.

Stiprā vēja un viļņu dēļ «Blossom» līdz pat vakaram nevarēja piebraukt pie salas pietiekami tuvu. Lai nezaudētu laiku, angļu jūrnieki nolēma aizirties uz krastu laivās. Adamss un jaunie pitkērnieši iekāpa savā laivā un, rādīdami ceļu, brauca pa priekšu. Tikušas garām augstam klintsragam, laivas iekļuva līcī, kurā bija nogremdēts «Bounty», to sauca par Bauntija līci. Pat te okeāna viļņi tik neganti un skaļi triecās pret piekrastes klintīm, ka izkāpšana malā šķita grūta un bīstama. «Blossom» laivas noenkurojās, un salinieki kapteini Blčiju un viņa pavadoņus nogādāja krastā savās mazajās laiviņās.

Izkāpšanas vietā, kur mūžzaļo koku biezā lapotne lieliski pasargāja no karstajiem saules stariem, viesus sagaidīja jauna, skaista sieviete — Adamsa meita Hanna Janga. Viņa ar draudzenēm, uzkāpusi kalna galā, no kura skatienam pavērās jūra, vēroja «Blossom» manevrus. Ieraudzījušas braucam uz salu laivas, viņas steidzās uz līča piekrasti, un Hanna nonāca tur pirmā. Pēc dažiem mirkļiem bija klāt arī pārējās meitenes. Viņu apģērbs — no pašaustas drēbes — sastāvēja no svārkiem un platas, brīvi krītošas mantijas, kura sniedzās līdz potītēm. Visas meitenes bija krietni slaikas; no pirmā acu uzmetiena varēja apjaust, ka viņām piemīt apskaužama veselība un liels fizisks spēks, taču sejaspanti un kustības bija ļoti sievišķīgas. Pēc ādas krāsas, kaut gan tā bija gaišāka nekā vīriešiem, viņas atgādināja čigānietes, taču viņu melnīgsnējums nebija uzkrītošs, jo to ietvēra piķa melni, viļņaini mati, kuri garās cirtās slīga līdz pleciem. Priekšā mati bija veikli atsukāti uz augšu no pieres un deniņiem, tos tādā stāvoklī saturēja mazu, smaržīgu ziedu vainadziņi. Tumšās, spožās acis un žilbinoši baltie zobi piešķīra meiteņu sejām ārkārtīgu burvību, un vienīgais, ko viņām varēja pārmest kapteinis Bīčijs, bija tas, ka meitenes izturējās pārlieku bikli.

Angļu virsnieki gribēja drīzāk nokļūt līdz ciematam, lai vēl pirms tumsas pagūtu izvietot astronomiskos instrumentus un iekārtoties naktsguļai. Jaunekļi un meitenes uzvēla plecos aparātus un ierīces, un sākās lēna, neieradušajiem jūrniekiem ļoti nogurdinoša kāpšana kalnā. Pēc neilgas atpūtas pirmās pakāpes virsotnē viņi pagāja garām kokospalmām apaugušām ielejām.un beidzot sasniedza ciematu. Salinieku vīrieši palīdzēja uzsliet teltis, bet sievietes sāka gatavot maltīti izsalkušajiem viesiem.

Kapteinis Bīčijs nolēma pavadīt salā vairākas nedēļas, lai vispusīgi iepazītos ar tās iedzīvotājiem un dabu. Viņš un viņa tuvākie palīgi gandrīz visu laiku pavadīja ciematā, daļa bija apmetusies teltīs, pārējie — mājiņās, kuras salinieki laipni nodeva viesu rīcībā.

Atgriezies Anglijā, Bīčijs sīki aprakstīja dzīvi Pitkērnā.

Tai laikā salā mita 64 cilvēki. Pēdējo 11 gadu laikā bija piedzimuši 17 bērni; turklāt nesen kolonijai tika pievienojušies divi angļu matroži no tirdzniecības kuģa, kas bija apmeklējis salu, bet dzīves gaitas bija beigušās tikai trim: divas taitietes nomira aiz vecuma; viens bērns noslīka peldoties.

Saliniekiem joprojām bija laba veselība. Vienīgā samērā plaši izplatītā kaite bija ādas augoņi, no kuriem cieta visi Polinēzijas iedzīvotāji. Interesanti, ka ikvienu slimību salinieki izskaidroja ar infekciju, kuru Pitkērnā ienesuši piestājušie kuģi. Viņi, piemēram, apgalvoja, ka galvassāpes (kā arī mušas) viņiem atvedis «Briton» un «Taģus», bet augoņus — tirdzniecības kuģis, uz kura vairāki matroži bija sirguši ar cingu.

Sešpadsmit dienu ilga uzturēšanās salā un pastāvīgā saskarsme ar tās iedzīvotājiem deva iespēju kapteinim Bīčijam rūpīgi iepazīties ar kolonijas dzīvi, tās ikdienu. Vairākas interesantas detaļas, kuru apraksts sekos vēlāk, aizgūtas no viņa piezīmēm:

«Kristjena mājā es ieraudzīju jau klātu pusdienu galdu, uz kura bija šķīvji, naži un dakšiņas, — negaidīta aina no civilizācijas tik tālā nostūrī. Tiesa, naži un dakšiņas bija dažāda veida un lieluma, un to nepietika visiem klātesošajiem, un daļa no tiem, acīmredzot nekautrēdamās, ņēma ēdienu ar rokām. Vēl kūpošs cūkas sāns tika lietpratīgi sagriezts gabalos, un katram iznāca krietna porcija. Tomēr neviens nepieskārās ēdienam tik ilgi, kamēr kāds no kolonistiem nenoskaitīja īsu lūgšanu. Tad visi steidzīgi ķērās pie maltītes, cenšoties neatpalikt cits no cita, lai, kā to prasīja vietējā paraža, varētu vienlaicīgi pabeigt pusdienas. Bez vīna mazumiņa, kuru mēs bijām atnesuši, vienīgais dzēriens uz galda bija ūdens. Liela ūdens krūka tika novietota galda galā un pasniegta pēc kārtas katram, kas vēlējās dzert. Jāatzīmē, ka ļoti drīz ūdens kļuva no skata nepievilcīgi duļķains, jo tajā bija iekļuvuši tauki: salinieki, kas ļoti labprāt dakšiņu vietā izmantoja pirkstus, pilnīgi vienaldzīgi izturējās pret to, vai krūka tiek turēta aiz osas vai aiz malas.

Galda galos mazos podiņos kvēloja degļi, kas lieliski aizstāja sveces. Vienīgais trūkums bija tas, ka tie izplatīja lielu karstumu, sprakšķēja un dažreiz — par lielu neērtību tiem, kuri sēdēja tuvumā,— pat sasprāga.

Par spīti šīm sīkajām ačgārnībām mēs ļoti patīkami pavadījām laiku, dzirdējām daudz stāstu par notikumiem salā un bieži smējāmies par visnegaidītākajiem saimnieku jautājumiem. Vienīgais, ko mēs nožēlojām,— tā bija pārāk krasā dzimumu norobežošana. Te acīmredzot mums bija darīšana ar vecu paradumu, kas visai izplatīts Dienvidjūras salās un dažuviet pat izpaužas tik krasi, ka sievietei, kura uzdrošinājusies ēst vīra klātbūtnē, draud nāve. Kaut gan Pitkērnā vīra un sievas tiesības netika tik stingri norobežotas, tomēr arī te sievietes gandrīz nekad nepiedalījās mielastā. Nemaz nejuzdamās apvainotas, viņas stāvēja mums aiz muguras, kamēr pusdienojām, jautri pļāpāja un atgaiņāja no galda mušas. Tikai tad, kad mēs bijām beiguši ēst un piecēlāmies kājās, sievietes sāka gatavot ēdienu sev un bērniem.

No rīta pamodušies, mēs atklājām, ka visi kolonisti jau aizgājuši darbā. Vīrieši devās uz saviem laukiem un plantācijām; daļa sieviešu mazgāja mums veļu; tās, kuru kārta todien bija gādāt par ēdienu, lasīja žagarus, grieza gabalos cūkgaļu, gatavoja vārīšanai jamsu.

Pie mūsu gultām jau atradās svaigi augļi; mūsu cepures bija izrotātas ar smaržīgu ziedu virtenēm, tās vēl klāja rīta rasa. Kaut gan istabā, kurā mēs gulējām, atradās vairākas gultas, tomēr tur nebija ne starpsienu, ne aizkaru, ne aizslietņu; kolonistiem tās nebija nepieciešamas. Tikumu brīvība bija pat tik liela, ka sievietes, cenzdamās izrādīt mums pēc iespējas lielāku uzmanību, ieradās novēlēt labrītu vēl tad, kad mēs atradāmies gultās. Viņas acīmredzot netaisījās iet projām, un daudzi no mums ar šausmām domāja, ka viņiem vajadzēs piecelties un apģērbties tik daudzu glītu melna- cainu meiteņu klātbūtnē. Nedaudz apraduši, mēs drīz vien vairs nekautrējāmies tādos gadījumos un labprāt izmantojām sieviešu pakalpojumus, kuras, mums mazgājoties, lēja ūdeni, turēja dvieli un tā joprojām.

Visas celtnes ciematā būvētas no koka, un tām ir iegarena forma; tās apjumtas ar palmu lapām. Vairums māju ir divstāvu; otrajā stāvā ir guļamistaba; tajā atrodas četras koka gultas, katrā stūrī — pa vienai. Gulta ir astoņpadsmit collas augsta un pietiekami plata, lai tajā sagulētu trīs četri cilvēki; uz dēļiem novietoti matrači no palmu lapām. Lejasstāva istabā parasti ari ir viena vai vairākas gultas; taču galvenokārt tā ir ēdamistaba. Vienā pusē atrodas plats galds, ap kuru novietoti ķebļi. No ēdamistabas uz otro stāvu ved izturīgas kāpnes, kuru galā ir paceļamas durvis uz guļamistabu.

Dzīve šai mazajā, nošķirtajā salā rit vienveidīgi un katra jauna diena ir līdzīga iepriekšējai. Vienīgā izklaidēšanās ir dejas, taču arī tās reti tiek rīkotas. Pēc mūsu neatlaidīga lūguma reiz vakarā notika dejas.

Tās tika sarīkotas Kintala mājas lielajā istabā, kuru spoži apgaismoja degļi. Vienā galā pulcējās dejotājas, otrā izvietojās muzikānti ar Arturu Kintalu priekšgalā. Viņš sēdēja uz grīdas, un viņa priekšā atradās liels ķirbis un gabals «skanīga» koka. Rokās viņš turēja divas vālītes; sitot pārmaiņus ar vienu un ar otru, muzikants izvilināja no sava instrumenta savdabīgas skaņas. Pollija Janga pavadīja viņu ar citu oriģinālu instrumentu — ķirbi, kuram vienā galā bija izgriezts garens caurums. Ātri sitot ar plaukstu pa caurumu, Pollija izdabūja kaut ko līdzīgu rīboņai, taktī pirmajam muzikantam. Trešais «orķestrants» «spēlēja» vecu vara kastroli, kas bija daudz pieredzējis uz «Bounty», bet tagad pielāgots kā basa instruments. Sās jautrās mūzikas pavadībā trīs meitenes sāka dejot, bet ar tādu nepatiku, kas liecināja, ka viņas to dara vienīgi mūsu dēļ. Vēl dažas sievietes piebiedrojās dejotājām, taču viņu kustībās bija jūtama piespiestība. Viņas izpildīja vairākas atsevišķas taitiešu deju figūras, izvēloties, viņuprāt, pieklājīgākās, kas sastāvēja tikai no mīņāša- nās, no tipināšanas citai aiz citas un pirkstu knakšķinā- šanas. Taču pat šīs kustības dažbrīd izraisīja skatītāju smieklus, kurus droši vien radīja kaut kādas jautras asociācijas, kas mums, svešzemniekiem, nebija uztveramas. Izrāde bija īsa: tērēt daudz laika tik vieglprātīgai nodarbei kā dejas tika uzskatīts par nepieklājīgu.

Viens no «Blossom» virsniekiem, gribēdams sagādāt kolonistiem prieku, bija paņēmis līdzi krastā vijoli. Vēloties, lai sievietes turpinātu dejot, viņš piedāvājās tām nospēlēt kādas tautas deju melodijas, bet no tā nekas neiznāca, jo dejotājas nevarēja uztvert ritmu. Viņas sāka lūgt, lai virsnieks parāda savu mākslu, taču viņa spēle, kas bija diezgan laba, nesagādāja sievietēm nekādu baudu. Droši vien viņām vēl sveša bija harmonijas izjūta, taču vijolnieka pirkstu ātrās kustības viņas ieinteresēja; visu laiku tās nenolaida acu no instrumenta. Vēlāk sievietes teica, ka pašu mūzika tām patīkot vairāk nekā vijoļspēle.

Nājkamo dienu mēs atkal veltījām pastaigai pa salu, jo kolonisti gribēja iepazīstināt mūs ar to pēc iespējas sīkāk.

Mēs aizgājām līdz «Virvei»— stāvai klintij, kas bija tā nosaukta tāpēc, ka no tās nebija iespējams nokāpt bez virves.

«Virves» piekājē pirmie kolonisti bija atraduši vairākus akmens cirvjus un galodu — izzudušo pirmiedzīvotāju darbarīkus; platās klints nogāzē bija rupji ieskrāpēti kaut kādi burti; droši vien to bija izdarījuši «Bounty» jūrnieki, kaut gan Adamss izteicās, ka viņš tādu gadījumu neatceras. Pa kreisi no «Virves» atradās diezgan augsta smaile, kas pacēlās pār Bauntija līci. Sai virsotnē dumpinieki savas ierašanās pirmajās dienās bija atraduši četras apmēram sešas pēdas augstas statujas, tās atradās klinšu laukumā un, spriežot pēc Adamsa apraksta, atgādināja statujas, kas atrastas Lieldienu salā. Viena no šīm statujām bija saglabājusies: tas bija neveikls cilvēka figūras atdarinājums, izcirsts no monolīta sarkanās lavas gabala. Mums pastāstīja, ka šīs «skulptūras» tuvumā esot atrasti cilvēku kauli un akmens cirvji. Sākām rakt un drīz uzgājām lielakaulu un daļu galvaskausa. Mēs dabūjām arī vairākus no blīva bazalta — ļoti cieta un viegli pulējama materiāla — darinātus akmens cirvjus. Pēc formas tie atgādināja cirvjus, kādus lieto Taiti un citās tuvāko jūru salās.

Spriežot pēc statujām un lielajām akmens kaudzēm kalna virsotnē, kur uzdabūt tās nebija nemaz tik viegli, var pieņemt, ka sala senāk ilgu laiku bijusi apdzīvota. Bet, tā kā kauli tika atrasti zem akmens kaudzēm, nevis zemes virspusē, varēja pieņemt, ka dzīvi palikušie Pitkērnas iedzīvotāji atstājuši salu laivās un devušies meklēt jaunu patvērumu.

Grāmatas par ceļojumiem, kas laiku pa laikam nokļuva pie kolonistiem, un stāsti par svešām zemēm, kurus viņi dzirdēja no Pitkērnā pabijušo kuģu matrožiem, rosināja jaunajos saliniekos lielu vēlēšanos pašiem iepazīties ar apkārtējo pasauli. Reiz viņi nolēma laivā aizceļot uz salu, kas atradās, kā viņiem teica, samērā netālu. Paņēmuši līdzi vecu, galīgi sarūsējušu kompasu, kas kādreiz bija atradies uz «Bounty», viņi devās ceļā, taču, par laimi, saprāts uzvarēja ziņkārību un viņi griezās atpakaļ, pirms vēl dzimtās salas krasti bija izzuduši skatienam.

Doma, ka viņiem visu mūžu nāksies pavadīt divas kvadrātjūdzes lielajā salā, ne reizi neredzot plašo pasauli un, kas vēl svarīgāk, nemēģinot rast tajā pielietojumu saviem spēkiem, daudziem salinieku jaunās paaudzes pārstāvjiem šķita drausmīga. Taču ģimenes saites un kvēla mīlestība uz biedriem un dzimteni līdz šim atturēja pašus nepacietīgākos. Džordžs Adamss, kuram nebija sievas, kas saistītu viņu pie mājas, un kuram tātad bija pamats vēlēties apstākļu maiņu, sadūšojās lūgt man, lai ņemu viņu līdzi uz «Blossom». Es biju ar mieru izpildīt viņa lūgumu, taču vecās mātes rūgtās asaras, kura nevēlējās šķirties no dēla un pieprasīja, lai viņš drīz atgriežas, ko es nevarēju apsolīt, piespieda mani atteikties no sava nodoma. Nabaga Džordžs bija ļoti sarūgtirVāts par savu plānu sabrukumu — jo vairāk tāpēc, ka viņa dzīvi aptumšoja liela nelaime. Notikumam ar Džordžu ir raksturīga tā stingrība, ar kādu salinieki izturas pret saviem vārdiem.

Džordžs, vēl gluži puika būdams, iemīlējās Pollijā Jangā, kura bija gadu vecāka par viņu. Pollijai droši vien tai laikā patika kāds cits, un, kā visām viņas vecuma meitenēm, tai bija pārāk augstas prasības. Reiz viņa bija pārsteidzīgi paziņojusi, ka nekļūšot Džordža Adamsa sieva. Jauneklis tomēr nezaudēja cerību, ka spēs mīkstināt viņas sirdi, un arvien izrādīja viņai uzmanību. Džordža cerības attaisnojās: viņa pastāvī- gums uņ aplidošana, kā arī tas apstāklis, ka ar gadiem viņš bija kļuvis par spēcīgu un skaistu puisi, lika Pollijai pārvērtēt savus ieskatus par viņu. Ja agrāk viņu starpā nekas nebūtu noticis, tad tagad Pollija labprāt precētu viņu. Taču vārdi, kurus viņa bija kādreiz izteikusi, saistīja viņu — un mīlētāji mocījās, neredzēdami nekādu izeju.

Kad kļuva skaidrs, ka Džordžs nevar doties mums līdzi, viņš kopā ar Polliju atnāca pie manis pēe padoma. Es darīju visu iespējamo, lai pārliecinātu viņus, cik nesaprātīgi ir upurēt savu laimi pārsteidzīga lēmuma dēļ, kas pieņemts tik sen, tai vecumā, kad tas nevarēja būt galīgs. Un tomēr līdz mūsu aizbraukšanai Džordžs un Pollija vēl arvien šaubījās, un tikai vēlāk es uzzināju, ka viņi ir apprecējušies un dzīvo laimīgi.

Es uzdevu astronomisko novērojumu vadīšanu misteram Volfam, bet pats Džona Adamsa pavadībā atgriezos uz kuģa. Drīz vien pēc tam, kad mēs ieradāmies uz «Blossom», sāka pūst stiprs vējš, un vairākas dienas satiksme ar krastu kļuva neiespējama. Visu šo laiku salinieku vidū valdīja liels satraukums: ik rītu viņi kāpa kalna galā, lai pārliecinātos, vai kuģis vēl ir uz vietas. Reiz, kad «Blossom» krietnu gabalu atbrauca no krasta un izzuda skatienam, viņi bija ļoti satraukušies par sava patriarha likteni; daži pat sāka šaubīties, vai viņš atgriezīsies. Pats Adamss, būdams pārliecināts, ka mēs atkal tuvosimies salai, tiklīdz laiks kļūs labāks, bija priecīgs par iespēju pavadīt vairākas dienas uz «Blossom» savu tautiešu sabiedrībā. Un, kaut gan viņš bija jau 65 gadus vecs, labprāt piedalījās dejās un dziedāšanā, kas tika rīkota uz baka, un visu laiku bija ļoti jautrs.

16. datumā laika apstākļi atļāva sūtīt uz krastu laivu un Džons Adamss atgriezās pie saviem draugiem. Atstādams kuģi, viņš man teica, ka būtu bijis ļoti laimīgs, ja es salaulātu viņu ar sievu, jo viņu ļoti sarūgtinot doma, ka viņi abi dzīvojot kopā nelaulāti. Viņš jau sen esot gaidījis atbraucam karakuģi, lai nomierinātu savu sirdsapziņu. Lai gan Adamss jau bija sasniedzis cienījamu vecumu, bet viņa sieva kļuvusi akla un pēdējo gadu laikā necēlās no gultas, neizpildīt šo lūgumu būtu cietsirdīgi. Nākamajā dienā es, kā pienākas, novadīju laulību ceremoniju, un Džons Bafets, viens no angļu matrožiem, kas bija pievienojies kolonijai un izpildīja skolotāja un garīdznieka pienākumus, izdarīja attiecīgu ierakstu.»

Iepazinies ar koloniju un pabeidzis astronomiskos novērojumus, kapteinis Bīčijs noteica aizbraukšanas dienu. Pateicībā par sirsnīgo uzņemšanu viņš pasniedza visiem saliniekiem dāvanas. Vīrieši dabūja pa zilam matrožu tērpam, bet sievietēm tika vairākas kleitas, kabatlakati un citi sīkumi.

Pavadīt «Blossom» bija ieradušies visi salas iedzīvotāji. No sievietēm angļu jūrnieki atvadījās krastā, bet vīrieši ar Džonu Adamsu priekšgalā gribēja pavadīt savus viesus jūrā. Viņi palika uz kuģa tik ilgi, kamēr Pitkērnā pārvērtās par tālu zemes strēmelīti, un tikai tad iesēdās savā laivā. Novēlējuši aizbraucošajam kuģim labu ceļavēju, viņi īrās atpakaļ uz krastu.

Kad «Blossom» bija aizbraucis, dzīve Pitkērnā kādu laiku ritēja kā parasti. Taču ziņa par laimīgo salu, uz kuras bija atraduši patvērumu dumpinieki, sāka izplatīties pasaulē; dažreiz tirdzniecības kuģi nogriezās no parastā ceļa, lai paviesotos Pitkērnā, un starp koloniju un ārpasauli nodibinājās zināmi sakari. Reizumis kolonistiem pievienojās cilvēki, kas dažādu iemeslu dēļ vēlējās apmesties tālu no civilizētās pasaules.

1828. gadā Pitkērnā ieradās jauns, lielisks cilvēks, kuram bija lemta izcila loma kolonijas tālākajā dzīvē.

Džordžs Nobss bija dzimis Anglijā 1799. gadā. Vienpadsmit gadu vecumā viņš sāka dienestu flotē. Kad Dienvidamerikas kolonijā Cīlē sākās cīņa par neatkarību, viņš tika nosūtīts tur īpašā uzdevumā un piedalījās kaujās ar spāņu floti. Kādas neveiksmīgas kaujas laikā viņu sagūstīja spāņu admirālis Benevedeiss, kas bija pazīstams ar drausmīgu cietsirdību. Benevedeiss pavēlēja nošaut visus sagūstītos čīliešu jūrniekus, pasaudzēja vienīgi Nobsu un trīs angļu matrožus. Kad bija pagājušas trīs nedēļas, Cīles valdība panāca, ka Nobsu apmainīja pret sagūstītu spāņu virsnieku. Braucot uz Angliju ar kuģi, kas neilgi pirms tam bija iegriezies Pitkērnā, jaunais angļu jūrnieks dzirdēja jūsmīgus stāstus par šo ziedošo salu un nolēma tur apmesties. Nobss vēl dažus gadus dienēja flotē, veica vairākus ceļojumus apkārt pasaulei, un tikai 1826. gadā viņš nolēma īstenot savu sapni. Ar tirdzniecības kuģi viņš aizkļuva līdz Peru ostai Kaļao un tur vienojās ar burubarkas īpašnieku kopīgi braukt uz Pitkērnu. 42 dienu laikā viņi divatā veica 3 500 jūdžu garu _ pārbraucienu un 1828. gada novembrī sasniedza Pitkērnu.

Nobsa ceļabiedrs drīz vien nomira, bet kādas vētras laikā barka tika izmesta krastā un sadauzīta. No tās paliekām jaunais ieceļotājs uzbūvēja sev māju. Džons Adamss uzņēma Nobsu ļoti labi: pavērojis viņu un pārliecinājies, ka tas ir nopietns, saprātīgs un izglītots cilvēks, viņš iecēla Nobsu par skolotāju. Džons Adamss, kolonijas vecākais loceklis, kas gandrīz trīsdesmit gadu bija vadījis tās dzīvi, pēdējā laikā vārguļoja un saprata, ka viņam nav atlicis ilgi dzīvot. Ar dziļām skumjām viņš domāja par to, kas spēs aizstāt viņu pēc nāves, un Nobsa parādīšanās sagādāja Adamsam lielu prieku.

Nākamajā gadā Džons Adamss — bijušais matrozis un «Bounty» dumpja vadītājs, vēlāk oficiāli atzītas sīkas angļu kolonijas vadītājs tālā zemeslodes nostūrī — nomira, un viņu apraudāja visi salas iemītnieki. Adamsam sarīkoja svinīgas bēres, un Pitkērnas iedzīvotāji nolēma pirmajā izdevīgajā gadījumā lūgt Anglijas valdību, lai viņu ciematu nosauc par Adamstaunu. Par Adamsa pēcteci vienbalsīgi ievēlēja Džordžu Nobsu, kas bija paguvis iemantot salinieku uzticību un cieņu.

Ar savu kultūras līmeni Nobss bija pārāks par visiem kolonistiem. Viņš cieši nolēma mūžam palikt kopā ar tiem, apprecēja Fletčera Kristjena mazmeitu (ar laiku viņiem piedzima vienpadsmit bērni) un visu savu laiku veltīja sabiedriskajam darbam. Viņš kļuva vienlaikus par skolotāju, garīdznieku un ārstu; aprūpēt savu saimniecību viņam gandrīz vai nebija iespējams, un materiālajā ziņā viņam klājās grūti. Sevišķi sarūgtināja tas, ka viņš nevarēja kārtīgi apģērbties. Vēstulē kādam paziņam, kas dzīvoja Vailparaisā, Nobss rakstīja:

«Drēbes, kuras biju atvedis no Anglijas, gandrīz visas ir novalkājušās. Savus vienīgos, stipri nonēsātos svārkus es taupu svinīgiem gadījumiem — kāzām un bērēm. Tāpēc, kad gaidāmas kādas kāzas, pieņemts sacīt:

— Skolotāj, nākošo svētdienu jums nāksies uzvilkt melnos svārkus.— Pēc šīs frāzes es saprotu, ka gaidāmas jaunas kāzas.»

1831. gadā salā ieradās kāds avantūrists, vārdā Džošuā Hills. Viņš uzdevās par Anglijas valdības pilnvaroto un pārņēma savā ziņā salas pārvaldi. Sis psihiski nenormālais cilvēks pēc dabas vispār nebija ļauns, taču viņam uznāca trakuma lēkmes. Kolonistiem nācās daudz ciest no viņa, tomēr aiz cieņas pret Anglijas valdību viņi neiedrīkstējās gāzt tās viltus pārstāvi. Tikai pēc vairākiem mēnešiem, kad angļu kuģa kapteinis uzzināja, kādas nejēdzības dara Hills, viņš aizveda to uz Angliju, un Pitkērnas iedzīvotāji varēja atviegloti uzelpot.

Jau Džonam Adamsam dzīvam esot, kā to savā laikā bija minējis kapteinis Bīčijs, jaunajiem saliniekiem radās vēlēšanās izkļūt ārpus savas šaurās dzimtenes, pavērot citas zemes un citu dzīvi. Tā kā Pitkērnā sāka biežāk pietauvoties dažādu zemju kuģi, tad šī tieksme kļuva jo spēcīgāka. Turklāt salas iedzīvotāju skaits palielinājās, bet apstrādāšanai derīgās zemes vairāk nekļuva. Tiesa, tika mēģināts izcirst mežus, taču iztīrītie laukumi nebija piemēroti plantāciju ierīkošanai. Iedzīvotāju skaitam pieaugot, bija jūtams arī dzeramā ūdens trūkums. Domājot par tuvo nākotni, gan Džonam Adamsam, gan viņa vietniekam Nobsam uzmācās bažas par kolonijas likteni.

Jaunekļi un jaunavas jau sen pieprasīja, lai ar kāda karakuģa kapteiņa starpniecību Anglijas valdībai tiktu nosūtīts lūgums un tā norīkotu speciālu kuģi, ar kuru daļa salinieku varētu pārcelties uz jaunu vietu. Par ceļojumu uz Eiropu, kas šķita pārāk tāla un nesaprotama, viņi pat nesapņoja. Viņu vēlēšanās aprobežojās ar to, lai nokļūtu Taiti — brīnišķīgajā salā, par kuru tik daudz bija stāstījušas mātes. Adamss ilgi pretojās jauniešu nodomam. Viņš saprata, ka vientiesīgajiem saliniekiem, kuriem bija ieaudzināta stingra godīguma un tikumības izpratne, nebūs viegli pielāgoties dzīvei kādā citā vietā. Taču kolonijas nedrošās nākotnes izredzes lika Adamsam piekāpties — un viņš uzdeva kapteinim Fīldžeram, lai tas valdībai dara zināmu kolonistu lūgumu.

Drīz vien pēc tam, kad tika aizvests Džošuā Hills, Pitkērnā ieradās šoneris, kura kapteinim bija uzdots aizvest uz Taiti tos, kuri to vēlas. Salinieki bija tā satriekti par nesenajiem notikumiem, ka negaidot tika pieņemts jauns lēmums — visiem pārcelties uz Taiti. 1831. gada beigās visi salas iedzīvotāji, to skaitā arī Džordžs Nobss, kas nevēlējās šķirties no aizbilstamajiem, atstāja Pitkērnu, un uz kādu laiku sala atkal kļuva neapdzīvota.

Desmitā nodaļa PITKĒRNAS KOLONIJAS LIKTENIS

Piecas taitietes, kuras kādreiz bija aizvestas ar «Bounty», atgriezušās savā dzimtenē, tik tikko varēja to pazīt. Un tiešām — trīsdesmit gados tur bija notikušas lielas pārmaiņas. Pēc «izlūkiem»— dažādu tautību jūrniekiem —1797. gadā ieradās angļu misionāri. Viņu uzdevums bija iegūt savā varā dabas dāvanām bagātīgi apveltīto salu. Misionāri atveda sev līdzi šādas tādas kulturālu cilvēku iemaņas, intrigu mākslu, šaujamieročus, kristietību un alkoholiskos dzērienus. No sākuma viņu reliģiskajai propagandai nebija panākumu. Tai laikā Taiti karalis bija Kuka un Blaja vecais draugs Otu, kas pārdēvēja sevi par Tinu, bet vēlāk pieņēma jaunu vārdu — Pomare. Bez šaubām, viņš bija izcils un spējīgs valdnieks. Viņam izdevās pakļaut sev dažādo apgabalu virsaišus un apvienot savā varā visu salu. Misionārus viņš zināmu laiku piecieta, bija iemanījies gūt no viņu klātbūtnes sev labumu, bet, kad tie sāka pārāk enerģiski iejaukties karaļa rīcībā, ieteica viņiem atstāt Taiti un pārcelties uz Eimeo salu. Taču arī tur misionāri neturēja rokas klēpī un turpināja aust intrigu tīklu, noskaņojot virsaišus citu pret citu un visus kopā pret Pomari, pa klusam apgādājot tos ar šautenēm un pulveri.

Pēc kāda laika Taiti izcēlās pilsoņu karš, virsaiši sacēlās pret karaļa varu un pašā sākumā guva panākumus. Pomare bija spiests bēgt uz Eimeo angļu aizsardzībā. Pieņēmis kristīgo ticību un guvis misionāru (un angļu karakuģu) atbalstu, viņš izcēlās Taiti salā ar karaspēku, izšķirošajā kaujā satrieca dumpiniekus un atjaunoja savu varu. Tas notika 1815. gadā. Pateicībā par pakalpojumiem misionāriem tika atļauts atgriezties Taiti, un viņi nu varēja enerģiski izvērst savu darbību. Drīz vien lielākā daļa iedzīvotāju tika pievērsta kristīga- 'jai ticībai. Par faktisko Taiti valdnieku kļuva misionāru vadonis Pritčārds; pēc viņa neatlaidīgā lūguma tika izveidots kaut kas līdzīgs parlamentam, kurā apspriedās virsaiši un dižciltīgo dzimtu pārstāvji; pēc eiropiešu parauga tika sastādīts arī likumu kodekss, kuram nebija nekā kopīga ar vecajām vietējām paražām. Redzot, ka valstī valda svešzemnieki un grauj gadsimtu gaitā ierasto dzīvesveidu, Pomarem neatlika nekas cits kā mierināt sevi ar krietnām alkohola devām. Mūža beigās viņš galīgi nodzērās un, būdams kunga dūšā, mēdza sacīt:

— Nu, Pomare, tagad tava cūka spēj pārvaldīt valsti labāk par tevi.

1824. gadā Taiti apmeklēja krievu jūrasbraucējs Kocebū, kas ar fregati «Predprijatije» veica savu otro ceļojumu apkārt pasaulei. Iepazinies ar atskaitēm, ko tika rakstījuši pirmie ceļotāji, kas bija apmeklējuši salu, viņš jutās pārsteigts par pēdējos gados notikušajām pārmaiņām. Visur bija jūtama misionāru ietekme. Iedzīvotāju agrāko atraisītību un dabiskumu bija nomainījusi ārišķīga dievticība un svētulība. Tādas izpriecas kā dejas bija stingri aizliegtas. Dziedāt drīkstēja tikai garīgās dziesmas un psalmus.

Sī ārējā «kultūras» izpausme apslēpa dziļu krīzi. Taiti iedzīvotājiem nevajadzēja sistemātiski strādāt, lai sevi uzturētu, un agrāk viņu enerģija izlādējās karos, kolektīvās medībās un tautas svētkos. Nu tas viss bija «tabu», tādēļ taitiešus pārņēma slinkums un vienaldzība. Dzeršana kļuva par parastu parādību. Līdz ar eiropiešu ievestajām slimībām tā veicināja iedzīvotāju strauju izmiršanu. 1796. gadā Taiti iedzīvotāju skaits bija 16 tūkstoši cilvēku, bet ap 1830. gadu, pēc misionāru tautas skaitīšanas datiem, taitiešu bija palicis tikai pieci tūkstoši.

Tāds bija stāvoklis Taiti, kad tur ieradās pārceļotāji no Pitkērnas. Tai laikā valdošā karaliene Animate Pomare uzņēma viņus ļoti laipni un iedalīja skaistus zemes gabalus. Arī iedzīvotāji izturējās draudzīgi pret atnācējiem un visādi centās viņiem palīdzēt. Tomēr jau kopš pirmās dienas pitkērnieši jutās kā svešinieki. Viss viņiem šķita dīvains un nesaprotams. Viņi bija raduši strādāt kopš bērna kājas, bez ierunām paklausīt savam vadītājam, rūpēties par visas kopienas labklājību. Bet dzīve Taiti šai laikmetā viņiem šķita sarežģīta, neveselīga, un tai piemēroties viņi nespēja. Savā dzimtenē pitkērnieši ļoti reti slimoja, un viņu organisms bija bezpalīdzīgs pret infekcijas slimībām. Dažu mēnešu laikā no pārbraucējiem nomira divpadsmit cilvēki. Pārējie vēlējās tikai vienu — drīzāk atgriezties Pitkērnā. Sarunājuši ar amerikāņu tirdzniecības šonera kapteini, viņi 1832. gada sākumā atgriezās savā mazajā salā. Taču vēl pieci cilvēki, kuri bija inficējušies Taiti ar tuberkulozi, samaksāja ar dzīvību par mēģinājumu pamest dzimteni.

Tātad pēc neilga pārtraukuma kolonija Pitkērnā atjaunoja savu eksistenci. Tās priekšgalā joprojām atradās Džordžs Nobss. Pateicoties viņa rūpēm un enerģijai, atmiņas par bēdīgo eksperimentu izgaisa no atmiņas, un vairākus gadus dzīve Pitkērnā ritēja pa vecam. Eiropiešu un amerikāņu kuģi laiku pa laikam izmeta enkuru Bauntija līcī. Salinieki sāka iekopt augļu dārzus un pārdot jūrniekiem augļus, kā arī citus produktus. Tos viņi iemainīja galvenokārt pret apģērbu. Iedzīvotāju skaits auga, radās iespēja ķerties pie salas labiekārtošanas, būvēt ceļus un tiltus. Adamstauna jau izskatījās pēc nelielas pilsētiņas.

Kāds ceļotājs, kas bija apmeklējis salu XIX gadsimta vidū, atstājis mums šādu Pitkērnas ikdienas aprakstu.

«Salinieki cēlās līdz ar ausmu. Pēc vieglām brokastīm bērni gāja uz skolu. Tur viņi pavadīja gandrīz visu dienu, starpbrīžos izklaidējās, laižot gaisā papīra pūķus un spēlējot bumbu. Vīrieši devās uz darbu laukā vai dārzā, kā arī remontēja mājas, iežogoja savas plantācijas. Dažreiz viņi palika mājās un izgatavoja cepures no palmu lapām, lai tās pārdotu pie salas piestājušo kuģu jūrniekiem. Dienas vidū visi pulcējās pusdienās, kas galvenokārt sastāvēja no jamsa un kartupeļiem. Gan dienu, gan nakti salinieki izbrauca zvejā, taču šis darbs neveicās un zivis ķērās reti. Otrreiz ēda tikai vakarā, kad bija padarīti darbi. Ēdienkartē atkal bija jamss un saldie kartupeļi. Gaļu, zivis vai medījumu joprojām lika galdā ne biežāk kā vienu vai divas reizes nedēļā. Sievietes gatavoja ēdienu, uzkopa māju un mazgāja veļu, šuva un lāpīja drēbes. Pusdienas un vakariņas nevārīja virtuvē, bet gan pagalmā, kur atradās neliela, no akmeņiem salikta plīts. Māju logiem nebija stiklu, un sliktā laikā tos aizdarīja ar slēģiem. Pitkērnieši, tāpat kā agrāk, dzēra tikai ūdeni; vienīgi slimniekiem deva tējas surogātu, kuru izgatavoja no kāda vietējā koka saknēm. Gulēt gāja līdz ar tumsas iestāšanos. Iedzīvotāji nelietoja ne slēdzenes, ne krampjus; pēc tiem nebija nekādas nepieciešamības. Visi salinieki bija lasītpratēji, un lasīt viņiem ļoti patika, it īpaši dēku romānus. Nobss izmantoja jebkuru izdevību, lai sāda- būtu grāmatas, tāpēc salā bija tīri laba bibliotēka.

Ne vienmēr kolonistu dzīve ritēja mierīgi. 1846. gadā pāri salai pārbrāzās nepieredzēti spēcīga viesuļvētra, kas nodarīja lielu postu. Vējš un lietus bija tik stipri, ka aizskaloja daļu zemes no jamsa laukiem. Daudzi banānkoki tika izrauti ar visām saknēm un gandrīz visas zvejas laivas satriektas pret piekrastes klintīm. Vairākus mēnešus iedzīvotāji dzīvoja pusbadā. 1849. gadā un 1853. gadā Pitkērnā uzliesmoja gripas epidēmija (jeb influence, kā to toreiz dēvēja), kuru bija ievazājuši atbraukušie kuģi.»

Sajā laikā Pitkērnas sakari ar tālo metropoli kļuva ciešāki. 1851. gadā Anglijas Klusā okeāna flotes pavēlnieks kontradmirālis Fērfakss Morsbijs saņēma sekojošu ziņojumu:

«Pitkērnā, 1851. gada 28. jūnijs.

Godātais ser! Jūsu laipnā interese par mūsu mazo kopienu, kā to liecina Jūsu vēstule mūsu labajam un cienījamajam mācītājam misteram Nobsam, vieš mums drosmi griezties pie Jums ar lūgumu apmeklēt salu, pirms Jūs atstāsiet Kluso okeānu. Ja personīgi Jūs kādu iemeslu dēļ to nevarēsiet izdarīt, ceram, ka, būdami mūsu žēlīgās karalienes uzticami pavalstnieki, mēs esam pelnījuši, lai vismaz reizi gadā pie mums iegrieztos kāds karakuģis.

Mums vēl nav bijis tas gods sveikt savā salā Anglijas admirāli, un tāpēc mēs ļoti vēlētos, lai Jūs apmeklētu mūs.

Pieņemiet, ser, mūsu patiesos mīlestības un cieņas apliecinājumus.»

Pitkērnas iedzīvotāju vārdā šo vēstuli bija parakstījušas trīspadsmit sievietes.

Morsbijam jau sen gribējās paša acīm redzēt koloniju, par kuru tik daudz tika rakstīts un runāts. 1852. gada 7. augustā pie Pitkērnas krastiem piebrauca angļu karakuģis ar admirāļa karogu. Morsbijs pavadīja salā četras dienas; savus iespaidus viņš pastāsta kādam draugam vēstulē, kur starp citu ir ari šādas rindas:

«Uz «Portlendas» klāja, 1852. gada augusts.

No visiem dažādajiem notikumiem, kurus man gadījies piedzīvot, neviens nav bijis tik interesants kā mūsu nesenā vizīte. Pitkērnā. Nav iespējams aprakstīt to valdzinājumu, kas dveš no mazās pārceļotāju kopienas. Salinieku labklājība galvenokārt ir atkarīga no iespējas iegādāties pirmās nepieciešamības priekšmetus, kurus šurp atved valzivju mednieku kuģi; vairums no tiem pieder amerikāņiem. Viņiem par godu jāteic, ka šo kuģu komandas izturas priekšzīmīgi — nebūt ne tā, kā es biju domājis. Sarunā ar kādu diezgan rupju jūrnieku es šādu izturēšanos uzteicu, tas atbildēja: «Ser, manuprāt, mēs neatstātu dzīvu to mūsu biedru, kas atļautos te uzvesties nepiedienīgi.»»

Džordžs Nobss, kas gandrīz ceturtdaļgadsimtu darbojās mācītāja amatā, nebija iesvētīts garīdznieka kārtā, un tas jau sen nomāca viņa jūtīgo sirdsapziņu. Viņš lūdza, lai Morsbijs palīdz viņam nokļūt Anglijā, kur tas varētu tikt iesvētīts. Nobsām līdzi devās arī viena no viņa meitām, tai vajadzēja palikt Valparaiso skolā un tur sagaidīt atgriežamies tēvu. «Portlenda» aizceļošana bija ļoti svinīga. Atstājot Pitkērnu, admirālis pavēlēja uzvilkt mastā karalienes standartu un salutēt ar 21 lielgabala šāvienu.

Ceļā Nobsu stipri nomāca doma, ka viņš ieradīsies Anglijā galīgi novalkātā uzvalkā ar izbalējušām šuvēm. Pēc ierašanās Valparaiso Morsbijs iedeva mācītājam tālākajam ceļam nelielu naudas summu un ieteikuma vēstuli Londonas bīskapam, kā arī citām ietekmīgām personām.

16. oktobrī Džordžs Nobss no jauna nokļuva Londonā, kur viņš nebija bijis 26 gadus. Pēc mierīgās eksistences Pitkērnā Anglijas galvaspilsētas trokšņainā dzīve atstāja uz Nobsu nomācošu iespaidu, un viņš centās tur ilgi neuzkavēties. Kolīdz pats Londonas bīskaps bija iesvētījis viņu garīdznieka kārtā, Nobss nolēma drīzāk atgriezties mājās. Protams, viņa atbraukšana nepalika nepamanīta, un angļu sabiedrības dažādu aprindu pārstāvji cits par citu neparastās kolonijas neparasto vadītāju lūdza ciemos. Aprobežojies ar pašām nepieciešamākajām vizītēm un dabūjis audienci pie karalienes Viktorijas, Nobss devās atpakaļceļā, nodrošinājies ar Admiralitātes solījumu, ka tā neaizmirsīs tālo koloniju. Tirdzniecības kuģī aizbraucis uz Valparaiso, viņš no jauna ar «Portlendu» atgriezās Pitkērnā.

Iedzīvotāju skaitam pieaugot (1853. gadā tas sasniedza simt cilvēku) un sarežģoties saimnieciskajām attiecībām, iepriekšējais patriarhālais kopienas pārvaldīšanas veids bija novecojis. Pitkērnā radās kaut kas līdzīgs vietējiem varas orgāniem. Lai atrisinātu dažādus konfliktus, tika iecelts augstākais tiesnesis (viņš arī kolonijas vadītājs) un tiesas piesēdētāji. Augstāko tiesnesi ievēlēja ik gadu — jaunā gada pirmajā dienā, atklātā balsošanā, kurā piedalījās kolonisti, kas bija sasnieguši 18 gadu vecumu. Ģimenes cilvēkiem bija balsstiesības ari līdz šā vecuma sasniegšanai. Vienlaikus ievēlēja arī vienu piesēdētāju, bet otru pēc saviem ieskatiem iecēla galvenais tiesnesis. Pitkērniešu dzīvi tagad reglamentēja likumi. To nebija daudz, un tiem piemita pilnīgi konkrēts raksturs. Iepazīstoties ar dažiem no tiem, viegli iedomāties kolonijas dzīvi tajā laikā.

Ievēlētā augstākā tiesneša pirmais pienākums ir pārbaudīt robežzīmes un uzstādīt jaunas tur, kur to nav. Sī pārbaude jāizdara kopā ar visu ģimeņu galvām.

Aizliegts iepirkt no iebraucošajiem kuģiem jebkādus alkoholiskos dzērienus. Izņēmuma gadījumā vienīgi medicīniskiem nolūkiem var iegādāties spirtu, un tā iegādei ikreiz nepieciešama augstākā tiesneša atļauja.

Nevienai sievietei nav tiesību apmeklēt ārzemju kuģus bez augstākā tiesneša atļaujas, kuram tādos gadījumos jādodas viņai līdzi vai arī jāpavēl to pavadīt četriem vīriešiem, kurus viņš vienmēr izvēlas pats.

Ikviens, kas paņem no smēdes laktu vai āmuru, kurš pieder kopienai, pēc darba beigām lai noliek to vietā; ja viņa nevērības dēļ lakta vai āmurs pazūd, vainīgais atlīdzina zaudējumu un turklāt samaksā četrus šiliņus soda naudas.

Norēķiniem kolonistu starpā tiek noteikti sekojošie naudas vienību ekvivalenti:

barels jamsa 8 šiliņi,

barels saldo kartupeļu 8 šiliņi,

barels kartupeļu 12 šiliņi,

3 labi banānu ķekari 4 šiliņi,

viena darbadiena 2 šiliņi.

Par katru bērnu vecumā no 6 līdz 16 gadiem jāmaksā skolotājam viens šiliņš mēnesī — naudā vai graudā pēc attiecīgajiem ekvivalentiem.

Ja kāds nogalinās kaķi un nespēs sniegt pārliecinošus pierādījumus, ka tas saplosījis viņa vistu vai pīli, tad, neraugoties uz to, cik nopietnas aizdomas būtu šai nodarījumā, personai, kas nogalinājusi kaķi, par sodu jāiznīcina 300 žurkas un jāuzrāda to astes tiesnesim. (So, kā arī nākamo likumu tika ierosināts pieņemt tādēļ, ka ar kuģiem ievestās žurkas salā ļoti savairojās un nodarīja lielu ļaunumu sējumiem.)

Tirdzniecības kuģu kapteiņiem nav tiesību aizvest sev līdzi vairāk kaķu, nekā to viņiem bijis, piestājot Pitkērnas salā.

Ja kāds mājputns apskādēs jamsa vai kartupeļu sējumus, īpašniekam ir tiesības nošaut to un paturēt sev. Turklāt viņam ir tiesības pieprasīt, lai putna saimnieks atlīdzina par iztērēto pulveri un skrotīm.

Ja cūka izskrien no aizžogojuma un nobradā sējumus, cietušajam jāgriežas pie tiesneša, kura lēmumu var pārsūdzēt septiņiem speciāli izvēlētiem miertiesnešiem. Ja miertiesnešu lēmums neapmierina, var iesniegt sūdzību pirmā pie salas piebraukušā angļu karakuģa kapteinim. Kapteiņa lēmums ir galīgs.

Daloties iespaidos par Pitkērnu, admirālis Morsbijs atzīmēja, ka augsne tur ir krietni noplicināta un ražība krītas: šī parādība kopā ar dzeramā ūdens nepietiekamību apdraud kolonijas turpmāko eksistenci. Un patiešām — kad Pitkērnas iedzīvotāju skaits pieauga gandrīz līdz divsimt cilvēkiem, viņu dzīve kļuva krietni grūtāka. Atkal tika pārcilāts jautājums par izceļošanu. Anglijas valdība ieteica pārvest pitkērniešus uz Norfolkas salu. 1774. gadā 29° 3' 45" dienvidu platumā un 167° 56' 29" austrumu garumā to bija atklājis Džeimss Kuks, un tā atradās apmēram pusceļā starp Jaunzēlandi un Jaunkaledoniju. Norfolkā klimats bija maigs un pastāvīgs, zeme ļoti auglīga, ielejās un kalnu nogāzēs bija bagāta augu valsts; sevišķi labi tur auga banāni, citrusaugi un citi augļu koki. Vārdu sakot, Norfolka diez ko neatšķīrās no Pitkērnas, taču bija krietni lielāka (tās platība ir aptuveni 40 kvadrātkilometru) un labi apgādāta ar ūdeni. Kādu laiku Anglijas valdība bija izraudzījusies Norfolku par trimdas vietu kriminālnoziedzniekiem, taču ap XIX gadsimta vidu izsūtīto apmetne tika likvidēta, un sala palika neapdzīvota.

Doma pārcelties uz Norfolku pitkērniešiem bija pa prātam. Tomēr, cenšoties saglabāt neskartu savu ierasto dzīvesveidu un baidoties, lai viņu vidē neiekļūst svešinieki, kolonisti griezās pie valdības ar sekojošu petīciju: «Tā kā mēs esam dzīvojuši laimīgi allaž, kad pie mums nav ietikuši ārzemnieki, mēs lūdzam Anglijas valdību, lai tā nodod Norfolkas salu vienīgi mūsu pašu lietošanā.» Anglijas valdība deva savu piekrišanu, un 1856. gadā visi 194 Pitkērnas iedzīvotāji ar pastāvīgo pārvaldītāju Nobsu priekšgalā tika aizvesti uz jauno vietu. Viņi apmetās mājās, kuras kādreiz bija celtas izsūtītajiem, un sāka iekārtoties uz dzīvi. Pretstatā Pitkērnai Norfolka atradās vienā no dzīvākajiem Klusā okeāna rajoniem, kur burāja daudz kuģu, kas uzturēja sakarus ar Jaunzēlandi un Austrāliju. Izvairīties no sakariem ar kuģu komandām, kuras bieži apmeklēja salu, nebija iespējams; biežā saskarsme ar dažādu tautību jūrniekiem pārvērta dzīvi Norfolkā, un senās patriarhālās attiecības izzuda. Ne jau visi pitkērnieši jutās labi jaunajos apstākļos. Ilgas pēc dzimtenes, atmiņas par mierīgo eksistenci tālu no nesaprotamās eiropiešu civilizācijas lika dažiem kolonistiem nožēlot pārcelšanos. 1859. gadā divas ģimenes, Jangi un Kristjeni,— četri pieaugušie un divpadsmit bērni — atgriezās Pitkērnā.

Viņi atviegloti nopūtās, no jauna tikuši dzimtajās vietās, kur tiem bija pazīstama katra klints, katra taciņa, gandrīz vai katrs koks, un sāka dzīvot pa vecam. Trijos gados, kad salā nebija cilvēku, mājputni bija kļuvuši mežonīgi, krietni savairojušies, tā ka tos varēja medīt. Zeme bija atpūtusies un atkal deva labu ražu. Jaunas pieredzes bagātināti, kolonisti sāka cītīgāk audzēt apelsīnus un citronus, ieviesa jaunu kultūru — kafiju. Ziņas par atbraucēju laimīgo dzīvi Pitkērnā sasniedza Norfolku, un 1864. gadā vēl divas ģimenes sekoja pirmo aizbraucēju piemēram. Dzīve Pitkērnā atdzima un iedzīvotāju skaits sāka strauji pieaugt.

1870.—1871. gadā krievu korvete «Vitjaz» veica ceļojumu apkārt zemeslodei. Tai vajadzēja nogādāt Jaungvinejā slaveno ceļotāju N. Mikluho-Maklaju. 1871. gada 2. jūlijā korvete noenkurojās pie Pitkērnas. Mikluho-Maklajs jutās nevesels un nevarēja izkāpt krastā, un viņa dienasgrāmatā šai datumā ir saglabājies šāds ieraksts:

«Es tomēr izgāju uz klāja un ieraudzīju diezgan skaistu, dažādu nokrāsu augiem klātu kalnainu saliņu.

Lai gan korvete stāvēja diezgan tālu no krasta, iezemieši brauca pie mums nelielās, šaurās pirogās bez balansiera, kuras viņi vadīja ļoti veikli. Atbraucēji bija ģērbušies kreklos un biksēs, visi runāja angliski. .. Uz jautājumu, cik bērnu dzimst vienai mātei, viņi atbildēja, ka vidējais skaits esot četri bērni; pārsvarā esot meitenes, tā ka salā sieviešu ir vairāk nekā vīriešu… Tas pusducis cilvēku, kurus es redzēju uz korvetes, visai maz izskatījās pēc ziemeļeiropiešiem, un, spriežot pēc šīs trešās un ceturtās paaudzes, bez jauna eiropiešu asiņu piejaukuma polinēziešu elements drīz pārmāks ģermāņu rases paliekas.

Vakarā iedzīvotāji atveda dažādus augļus — apelsīnus, ananasus, kukurūzu, batātes u. tml., kā arī cūkas, vistas un pīles. . . Par to viņi dabūja dažādus priekšmetus: vecu veļu un apģērbu, troses, traukus, pulveri, krāsas u. tml., jo nevēlējās ņemt naudu, kura pie viņiem nebija izplatīta. [10]

Kā papildinājums šim īsajam aprakstam var noderēt kāda «Vitjaz» virsnieka, leitnanta V. Pereļešina «Jūras Ziņotājā» (1871. g. JV23) publicētais raksts. Viņš bija apmeklējis kolonistu ciematu. Tajā stāstīts:

«Ar priecīgiem saucieniem, gluži vai atplestām rokām mūs sagaidīja abu dzimumu ziņkārīgo pūlis. Viņi cieši spieda mums rokas un draudzīgi kratīja tās, acīmredzot no tīras sirds.

Bija noprotams, ka tamlīdzīgi apmeklējumi tiek ierakstīti salinieku vēsturē kā veseli laikmeti — tā viņus bija satraukusi un iepriecinājusi mūsu negaidītā vizīte. Jau ar pirmajiem soļiem mūsu attiecībās nodibinājās zināma intimitāte. Rosīgo iedzīvotāju pavadīti, ' mēs devāmies uz viņu ciematu.. .

Vienkārši un sirsnīgi sarunājoties, mēs nemanot bijām nonākuši līdz viņu apmetnei. Līdzenā laukumā'ar māksliniecisku nevērību sagrupētas, taču harmoniskā kopībā bija izvietojušās ciemata mājas. .. Visur mūs sagaidīja vienkāršība un tīrība. Kolonisti, var sacīt, dzīvo labas dienas. Daba kā lutinādama baro viņus ar smaržīgiem banāniem un sulīgiem apelsīniem. Kokos- palmas un maizeskoki apmierina salinieku dienišķās vajadzības. Aitu blēšana, dusmīga urkšķēšana un asa,

lielīga klukstēšana un kvārkstēšana nekādus komentārus, šķiet, neprasa.

Tiesa, saliniekiem dažreiz pietrūkst drēbju, un kā pateicību par viņu sirsnību un viesmīlību, kā arī par banāniem un apelsīniem piekrauto laivu «mēs mīļuprāt iedevām viņiem adatas, diegus un šādas tādas drēbes . . .»'.

Par pilnu laivu ar augļiem — adatas, diegi un «šādas tādas drēbes»; tas nav nemaz tik daudz. Taču uz ko lielāku pitkērnieši droši vien pat necerēja. Viņi bija mazliet baudījuši civilizāciju, un tiem bija radušās jaunas prasības. Pirmo pārceļotāju apģērbs no rupja, pašdarināta auduma tagad viņus vairs neapmierināja. Taču sadabūt eiropiešu drēbes nebija nemaz tik vienkārši. Apelsīni, banāni, ananasi un citroni auga zem dāsnajām debesīm tādā pārpilnībā, ka kolonisti tos nevarēja apēst. Tomēr viņiem nebija kam regulāri pārdot augļus, ari naudas kolonistiem nebija, un viņu pirktspēja līdzinājās nullei. Salas produkcijai nebija nedz noieta tirgus, nedz arī pastāvīgu tirdzniecisku sakaru, un tas radīja grūtības, kuras izjuta atdzimusī kolonija. Ne velti tās vecākie locekļi, mičmaņa Janga meita Elizabete, dzimusi 1791. gadā, un Fletčera Kristjena mazdēls, saukts Ceturtdiena Oktobris, dzimis 1819. gadā, apgalvoja, ka dzīvot Pitkērnā kļuvis daudz grūtāk nekā viņu jaunības dienās. Tā nebija parastā vecu cilvēku čīkstēšana, kurā izpaužas opozīcija jauninājumiem un bieži vien savu bērnu tieksmju neizpratne. Jūrnieki, kas bija apmeklējuši Pitkērnu, vienbalsīgi atzina, ka dzīve salā ir stipri vien pārvērtusies.

Vispirms bija mainījusies attieksme pret darbu. Pitkērnas iedzīvotāji bija pārliecinājušies, ka nav nekādas nepieciešamības strādāt no rīta līdz vakaram — dāsnā daba spēja viņus uzturēt, neprasot īpašas pūles, bet pārējās vajadzības netika pietiekami apmierinātas, lai kā arī viņi censtos. Piezagās vienaldzība un slinkums. Senākā disciplīna izzuda, sākās ķildas un strīdi, kas it īpaši uzplaukst, kad cilvēkiem nav ko darīt. Vairums ceļotāju, kas apmeklēja Pitkērnu, atzīmēja arī runas kultūras pagrimumu. Saklausījušies žargonu, ko lietoja amerikāņu valzivju zvejaskuģu matroži, kas biežāk par citiem apmeklēja salu, kolonisti pamazām sāka runāt savdabīgā izloksnē, kurai bija ļoti maz kopīga ar to tīro angļu valodu, kuru tiem no bībeles senāk mācīja Džons Adamss.

Satraucošas ziņas par kolonijas stāvokli Pitkērnā nonāca arī līdz Anglijai. 1897. gadā angļu karakuģa «Komus» kapteinis darīja zināmu valdībai, ka Pitkērnā izdarīts pirmais noziegums tās vēsturē — kāds salinieks nogalinājis savu sievu un bērnu, lai gūtu iespēju apprecēties ar citu sievieti.

Tajā laikā Pitkērnas kolonija administratīvi bija pakļauta Fidži salu valdniekam. Karakuģis «Rojālists» uzturējās Bauntija līcī četras dienas, un tā kapteinis varēja iepazīties ar stāvokli salā.

Iedzīvotāji — pavisam 141 cilvēks — piederēja pie četrām senākām ģimenēm (no kurām trīs bija «Bounty» jūrnieku pēcteči) un vienas jaunieceļotāja saimes, kuru nodibināja kāds amerikāņu matrozis, kas palika salā 1880. gadā. Gandrīz visi jaunekļi un jaunavas bija gaišiem matiem un zilām acīm — pēc izskata tipiski angļi. Viņi runāja izkropļotā angļu valodā ar skaidru amerikāņu akcentu.

Pitkērnas iedzīvotāji labprāt iepazīstināja angļu jūrniekus ar savas dzimtenes ievērojamākajām vietām. Ar lepnumu viņi rādīja pašu celtu jaunu, lielu ēku, kurā atradās «parlaments», skola un baznīca. Vairākas kādā sienā iestiprinātas sijas bija viss, kas saglabājies no «Bounty». Prezidenta māju nu greznoja iestikloti logi. Tur atradās ērģeles, kuras kolonistiem 1879. gadā atsūtīja karaliene Viktorija. Uz sudraba plāksnītes bija iegravēts: «Viņas Majestātes karalienes dāvana saviem uzticamajiem un laipnajiem pavalstniekiem, apliecinot cieņu viņu ģimeņu tikumiem.»

Netālu no ciema, mežā, līdzās saldo kartupeļu laukam «Rojālista» jūrnieki ieraudzīja kapu un kapakmeni ar lakonisku uzrakstu: «Džons Adamss».

Par Pitkērnas kolonijas stāvokli Anglijas parlamentā izraisījās debates. Lai noskaidrotu kolonistu īsteno stāvokli un vajadzības, tika «iedarbināts» valsts pārvaldes aparāts. Ārlietu ministrija nosūtīja pieprasījumu Taiti konsulam. Admiralitāte uzdeva angļu karakuģu komandieriem, kuri atradās Klusā okeāna dienvidu daļā, apmeklēt Pitkērnu un ziņot par redzēto. Sarakste par šo jautājumu tika publicēta 1899. un 1901. gadā parlamenta «Zilajās grāmatās».

Angļu konsuls paziņoja, ka regulāra satiksme starp Taiti un Pitkērnu nepastāvot, jo tirdzniecības kuģiem neesot nozīmes iegriezties tālajā salā, kura nerada nekādu ekonomisku interesi. Pēc konsula domām, vajadzētu ieteikt pitkērniešiem, lai viņi audzē vaniļu un kafiju, lai paplašina arī kokospalmu plantācijas un iegūst kopru. Pitkērnas valdnieks Makojs izteica vēlēšanos nopirkt vai uzbūvēt nelielu tirdzniecības kuģi. Konsuls aizsūtīja viņam atļauju visu nepieciešamo dokumentu saņemšanai un kuģošanai ar Anglijas karogu, taču nekas vairs netika darīts — acīmredzot līdzekļu trūkuma dēļ.

Karakuģa «Wild Swan» komandieris atsūtīja Admiralitātei sekojošu ziņojumu:

«Kokimbo, 1896. gada 19. martā.

Es ierados Pitkērnā pirmdien, 17. februārī, vienos pēc pusdienas un atstāju to tajā pašā dienā deviņos vakarā. Valdnieka Makoja pavadībā es izkāpu krastā un apmeklēju ciematu, sapulču namu, jauno skolu utt.; pēc Makoja lūguma piedalījos «parlamenta» sēdē — tā viņi dēvē pusduci vēlētu personu, kuras pārzina dzīvi salā.

Makojs man pateica, ka pēdējo divu gadu laikā salu apmeklējuši no 50 līdz 60 kuģiem gadā; tādējādi sakari ar ārpasauli kļuvuši krietni biežāki nekā agrāk.

Jaunās skolas ēkas visādā ziņā pārspēj vecās celtnes un tiek uzturētas ļoti tīras un kārtīgas. Paredzēts, ka visi vecāko klašu skolēni, tas ir, visi jaunekļi un jaunavas dzīvos skolas ēkās (nevis savās mājās), kuras pavisam ir divas, ar kopēju ēdamistabu. Te viņi ar lielākām sekmēm varēs mācīties, uzturēt sevi kārtībā un vispār uzvesties, kā pienākas.

Iedzīvotāju kopējais skaits ir 130 cilvēki; no tiem, cik paguvu ievērot, vairums ir mazgadīgi bērni. Salā ir dažas lielas laivas, acīmredzot diezgan labā stāvoklī, un daudz vienkoču, kuros salinieki dažreiz aizbrauc 25 jūdzes tālu no krasta.

Gandrīz visi salas iedzīvotāji dienas laikā bija apmeklējuši kuģi.

Makvejs Nefjērs Komandieris.»

Daudz sīkāku atskaiti Admiralitāte saņēma pēc dažiem gadiem no «Ikara» komandiera Džordža Novlinga.

«Honolulu, 1901. gada 31. martā.

Pitkērnā sala.

Es iebraucu Bauntija līcī 1901. gada 21. februārī piecos pēcpusdienā. L,aiva ar saliniekiem (vīriešiem) atīrās pie mums, taču es atļāvu uzkāpt uz klāja tikai Džeimsam Makojam, galvenajam tiesnesim, jo uz kuģa bija vēl daži tropiskā drudža slimnieki. Makojs pateica, ka visi salas iedzīvotāji, pavisam 126, ir veseli. Pieaugušo sieviešu ir nedaudz vairāk nekā vīriešu. Es norunāju, ka apmeklēšu salu rīt, un tad devu rīkojumu noenkurot kuģi pie ziemeļrietumu krasta, kur viļņojums nebija tik stiprs. Ik dienas es uzturēju sakarus ar salu, izkāpjot krastā pats vai nosūtot dažus virsniekus, taču, paklausot ārsta padomam, saliniekus uz kuģa nelaidu. . .

Uz salas papilnam ir šādi pārtikas produkti:

Mājputni un kazas. Kazlēni, kurus mums piegādāja lielā daudzumā, garšoja lieliski. Divos ganāmpulkos ir ap 100 kazu katrā.

Kokosrieksti, banāni, ananasi, arbūzi, citroni, apelsīni, mango, ķirbji, kafija, tomāti, saldie kartupeļi, maiss un arorūts. Stipra viesuļvētra, kas plosījās pērnā gada augustā un kuru pavadīja tā saucamais paisuma vilnis, aizskaloja daļu laivu nojumju Bauntija līča krastā, nodarīdams lielu postu apelsīnu audzēm; raža gandrīz pilnīgi gāja bojā; tāpat daudzi banānkoki tika izrauti ar visām saknēm.

Brauna avotā, kas atrodas gandrīz pašā salas centrā un kurā ieplūst pazemes strauti no apkārtnes augstajiem pauguriem, ūdens ir pārpilnībā. Tas ne reizi nav izsīcis kopš tā laika, kad pašreizējie iedzīvotāji atgriezušies no Norfolkas salas. No avota iet noteka uz ūdenskrātuvi, kura atrodas līdzās ciematam. Tālāk uz rietumiem ir vēl viens liels avots, un vispār ūdens salā ir pietiekamā daudzumā.

Pēdējo četru gadu laikā salā ik gadu iegriežas vidēji 35 kuģi, taču iedzīvotāji maz satiekas ar to komandām.

Vairumā gadījumu krastā atbrauc tikai kapteiņi, pie tam uz ļoti īsu laiku, jo kuģi nekad nenoenkurojas.

Sava pēdējā brauciena laikā uz Mangarevu (Gambjē salas) Makojs ievadījis sarunas, lai nodibinātu pastāvīgas tirdznieciskas attiecības starp abām salām. Kopš tā laika Pitkērnā iegriezies viens kuģis no Mangarevas, kas pieņēmis lielu banānu, ķirbju un arorūtu kravu.

Patlaban ļoti labs ceļš ved uz izkāpšanas vietu pie ziemeļrietumu piestātnes. Parlaments, kas sastāv no septiņiem cilvēkiem, noteicis, ka pieaugušie vīriešu kārtas iedzīvotāji pirmo dienas daļu — no pieciem rītā līdz diviem pēcpusdienā — strādā sabiedrības labā. Šobrīd darbaspējīgi ir 29 vīrieši, kas ceļ jaunu baznīcu līdzās skolas ēkai un jaunu valzivju medību laivu, kā arī labo laivas un medī kazas. Pulksten divos ir pusdienas, bet pārējo dienas daļu kolonisti veltī darbiem savās saimniecībās — sakņu vai augļu dārzā utt. Ģimenes sievietes piekopj visu mājas soli; daudzas no tām pulē un izkrāso kokosriekstus, pin rakstainus maisiņus u. tml.

Salā slimības droši vien joprojām nav pazīstamas. 1894. gadā avārijā cietušie jūrnieki bija ievazājuši tīfu, bet kopš tā laika nekādas epidēmijas nav novērotas. Iedzīvotāji arī tagad nelieto zāles. Pats vecākais no kolonistiem ir astoņdesmit divus gadus vecais Ceturt- dienis Oktobris Kristjens —«Bounty» stūrmaņa palīga Fletčera Kristjena mazdēls; diviem vīriešiem apritējuši 75 gadi, bet pašai vecākajai sievietei —72 gadi. Neviens no viņiem nesūdzas par veselību, ja neskaita parasto vecuma nespēku.

Daļai salinieku joprojām novērojama agra priekšzobu izkrišana augšžoklī; taču daudziem pieaugušajiem un bērniem zobi ir nevainojami.

Neviens no kolonistiem nesmēķē un nelieto alkoholiskus dzērienus.

Vīrieši, sievietes un bērni — visi izskatās pārpārēm veselīgi un enerģijas pilni. Parlamentā ievēlēti septiņi vīri ar Makoju priekšgalā, un viņi gādā, lai visiem iedzīvotājiem būtu darbs. Disciplīna ir pienācīgā līmenī, un kolonisti ir apmierināti ar savu likteni; vienā dienā viņi padara tik daudz, ka angļu strādnieki par to brīnītos tāpat, kā daudzkārt brīnījos es un mana kuģa komanda.

Galvenās grūtības, kādas nākotnē var sagaidīt kolonistus, manuprāt, ir sekojošas:

Starp brieduma gadus sasniegušajiem vīriešiem pagaidām nav neviena, kas spētu aizstāt Makoju valdnieka postenī.

Mazās, noslēgtās kolonijās bieži novērojamais sieviešu skaita pārsvars par vīriešiem.

Salinieku vidū pieaugošā tieksme lietot pašiem savu valodu, kuru veido, kā man teica, angļu vārdu salikums, kas labākajā gadījumā atgādina angļu — ķīniešu žargonu. Jau tagad ir vērojams, ka salinieks, kuru uzrunā angliski, uzreiz nespēj aptvert, ko no viņa vēlas.»

Pagāja vēl pusgadsimts. Kolonijā, kas paslēpusies pasaules malā un kuru pirms vairāk nekā pusotra gadsimta bija nodibinājuši dumpīgie «Bounty» jūrnieki, joprojām pastāv un tajā rit mierīga dzīve.

1952. gada decembrī Pitkērnā bija 140 iedzīvotāju. [11] koloniju pārvaldīja Džons Kristjens. Tirdzniecības kuģi reizēm iegriežas Bauntija līcī, piegādā iedzīvotājiem miltus, cukuru un citus pārtikas produktus, bet pretī saņem apelsīnus, ananasus, kuri joprojām pārpilnībā aug zem tālās, mazās salas debesīm.

SATURS

Pirmā nodaļa

PEC MAIZES KOKIEM 5

Otrā nodaļa TAITI 18

Trešā nodaļa DUMPIS 42

Ceturtā nodaļa

LEITNANTA BLAJA DIENASGRAMATA 55

Piektā nodaļa

ATGOTA PARADĪZE 75

Sestā nodaļa ATMAKSA 89

Septītā nodaļa

KAPTEIŅA BLAJA KARJERA 102

Astotā nodaļa

PEC DIVDESMIT ČETRIEM CADIEM 111

Devītā nodaļa

DZĪVE PITKERN A 130

Desmitā nodaļa

PITKĒRNAS KOLONIJAS LIKTENIS 142

Viljams Rovinskis. DUMPĪGAIS KUĢIS Redaktors A. Rijnieks Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore D. Ģērmane Korektore I. Liniņa

Nodota salikšanai 07. 04. 87. Parakstīta iespiešanai 28.10.87. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs Ns 2. Baņņikova garnitūra. Augstspiedums. 8,4 uzsk. iespiedi.;8,715 uzsk. krāsu nov.; 8,68 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. N» 542. Cena 75 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv, 24. Izdevn. Ni 16(32737) J -2910

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram.

Programmētāja S.Balode Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Rovinskis V.

Ro 867 Dumpīgais kuģis: Stāsts /No kr. vai. tulk. P.Miezītis.— R.: Liesma, 1988.-158 lpp.

4702010201-16

R 115-88 84K7-44

M 801(11) —88

1 «Maizesaugļi aug kokos, kas līdzīgi vidēja lieluma ozoliem. Tiem ir iegarenas, robotas, pusotras pēdas lielas lapas — gluži kā vīģes kokiem, kurus tie ļoti atgādina. Uz nolauzta maizeskoka zara parādās balts, pienam līdzīgs šķidrums. Pēc lieluma un formas auglis atbilst jaunpiedzimuša bērna galvai; augļa virsma atgādina trifeles augļķermeņa virsmu. Auglim ir ļoti plāna miza un serde tik bieza kā neliela naža spals. Ēdamā daļa atrodas starp mizu un serdi. Tā ir balta kā sniegs un pēc savas konsistences pietuvena svaigai maizei. Augli sagriež trijās vai četrās daļās, cep pelnos un tad ēd. Tam ir šķebīgi salda garša, kāda ir rudzu maizei, kas sajaukta ar artišoka mīkstumu.» (No kapteiņa Kuka atskaites par pirmo ceļojumu.)

' Tā senāk sauca Toresa jūras šauruma dienviddaļu.

1 (angl. whiģ vsk.)— politiska partija Anglija (17. —19. gs.), liberālās partijas priekštece. (Red. piez.)

1 Citēts pec teksta, kas iespiests N. Mikluho-Maklaja Kopotos rakstos I. sēj., 343.-345. lpp.

[2] agrākais austrālijas kontinenta nosaukums.

[3] Tā līdz 1856. gadam sauca Tasmāniju.

[4] aluviāls (<lat. alluvio — sanesa) — tāds, kas radies no sanesām. (Red. piez.)

[5] tilpuma mērs, atbilst 4,54 litriem. (Tulk. piez.)

[5] Viena unce atbilst 28,3 gramiem.

[6] tā blajs kļūdaini dēvē polinēziešus.

[7] Senākais Tongas salu nosaukums.

[8] militārā aizsardzības ierinda, kurā kareivju rindas novietotas taisnstūra veidā. (Red. piez.)

[9] dumpja aprakstu (ne visai uzticoties anglijas tiesai, stāstītājs pacenties attēlot savu lomu nevainīgākā gaismā) un citus lasītājam jau zināmus notikumus mēs izlaidīsim.

[10] kopoti raksti i sēj., m., 1950, 54.-58. lpp.

[11] 1971. gadā uz salas dzīvojis 91 cilvēks. Pitkērniešu skaits arvien sarūk: 1974. gadā —80 cilvēku; 1982. gadā — vairs tikai 50 cilvēku. (Red. piez.)

Content

Rovinskis Viljams Dumpīgais kuģis

Pirmā nodaļa PĒC MAIZESKOKIEM

Otrā nodaļa TAITI

Trešā nodaļa DUMPIS

Ceturtā nodaļa LEITNANTA BLAJA DIENASGRAMATA

Piektā nodaļa ATGŪTA PARADĪZE

Sestā nodaļa ATMAKSA

Septītā nodaļa KAPTEIŅA BLAJA KARJERA

Astotā nodaļa PEC DIVDESMIT ČETRIEM GADIEM

Desmitā nodaļa PITKĒRNAS KOLONIJAS LIKTENIS

SATURS