Voiniča (Bula) Etele Liliana

Dundurs

Dundurs

Etele Liliana Voiniča (Bula)

PRIEKŠVĀRDS

Romāns «Dundurs», ko pirmoreiz publicēja 1897. gadā, pieder angļu rakstnieces Eteles Lilianas Voiničas (Bulas) spalvai.

Etele Liliana Bula dzimusi 1864. gadā angļu zinātnieka — matematiķa ģimenē. Jaunībā viņai bija draugi politisko emigrantu aprindās, un viņa apprecējās ar poļu revolucionāru Voiniču (Keļčevski), kas bija aizbēdzis uz Londonu no trimdas, kur to izsūtīja cara valdība.

E. Voiničas pirmā dai|darba — romana «Dundurs» tēmas izvēli neapšaubāmi ir ietekmējis tas apstāklis, ka viņa pazina krievu literaturu, visprogresīvāko literaturu pasaulē, kā ari saskare ar emigrantiem revolucionāriem, starp kuriem bija daudz itāliešu.

Savā garajā mūžā E. Voiniča ir uzrakstījusi veselu rindu romānu un stāstu, bet viņas pārējie daiļdarbi idejiskā un mākslinieciskā ziņā tālu atpaliek no šī romana un nav guvuši plašāku lasītāju masu atzinību.

«Dundurs» drīzā laikā kļuva ļoti populārs, to pārtulkoja vairākās valodās, bet cariskajā Krievijā tas bija iecienīts revolucionārās jaunatnes vidū. Pēc Lielās Oktobra revolūcijas «Dundurs» Padomju Savienībā izdots vairākkārt, un lasītāji, kā veci, tā jauni, vienmēr uzņēmuši to visai atsaucīgi.

. Ar ko izskaidrojama lielā atsaucība, ar kādu miljoni dažādu zemju progresivo lasītāju uzņem «Dunduru»?

Vispirmā kārtā ar idejisko saturu, kas padara šo romānu par vienu no labākajiem daiļdarbiem angļu literatūrā 19. gadsimta beigās. Romana asums vēršas pret politisko reakciju un tās galveno sabiedroto — katoļu baznīcu. Noraujot katoļu garīdzniecībai kristīgās tikumības masku, «Dundurs» atklāja visai pasaulei Vatikana — viena no galvenajiem starptautiskās reakcijas un tumsonības centriem — īsto atbaidošo seju.

Romana saturs ir itāliešu tautas nacionalās atbrīvošanās un atkalapvienošanās cīņas pagājušā gadsimta 30.—40. gados. Romānā aprakstīta itāliešu patriota Artura Bertena (Dundura) dzīve, kurš cīnās par vienotu un neatkarīgu Itāliju.

Dundura sazvērestību metodes bija nenobriedis etaps revolucionārajā kustībā. Vēsture tās ir nosodījusi. Taču spilgtais varoņa tēls — cīnītājs par Italijas neatkarību — valdzina mūs ar savu cildenumu.

Pāvels Korčagins, N. Ostrovska romana «Ka rādījās tērauds» varonis, tā saka par Dunduru: «Es esmu p?r galveno Dundurā — par vjņa vīrišķību, bezgalīgo izturību, par šo cilvēka tipu, kas prot pārciest mokas, nerādīdams tās visiem un katram. Es esmu par šo revolucionārā paraugu, kam personiskais nav nekas, salīdzinot ar vispārējo.»»

Pat tad, kad Dunduru nežēlīgi spīdzināja «viņa svētības» Romas pāvesta bendes, Arturs nekad nezaudēja cilvēka cieņas apziņu un ticību, ka galu galā uzvarēs tas pasākums, kam viņš veltījis savu mūžu. Par savu augstāko laimi viņš uzskatīja izpildīt pienākumu pret dzimteni utī biedriem un nesaudzēt savus ienaidniekus. Kad Pāvesta zemes karatiesa piesprieda viņam nāves sodu, viņš rakstīja saviem draugiem: «Savu daļu darba es esmu veicis, un nāves sods liecina, ka esmu to labi veicis. Viņi nogalina mani tāpēc, ka baidās no manis.»

Dunduram pieder romānā notēloto Italijas vienkāršo ļaužu simpātijās. Un, kaut arī Dundurs iet bojā, lasītājam nav šaubu, ka tas pasākums, par ko viņš cīnījās, vainagosies ar uzvaru.

Pārliecība, ka taisnība uzvarēs, bezgalīga nodošanās savam uzdevumam, nevainojama uzticība cīņu biedriem padara Dunduru par vienu no iemīļotākajiem varoņiem, bet visu romānu par vienu no populārākajām grāmatām dažādu zemju milzīgās lasītāju masās.

Grāmata par bezbailīgo Dunduru gūst sevišķu nozīmību un vērtību mūsu dienās, kad itāliešu tauta aizstāv demokrātiskās brīvības un valsts neatkarību cīņā pret ārzemju imperiālistu un viņu sulaiņu klerikaļu politiku.

PIRMĀ DAĻA

Arturs sēdēja Pizas  garīga semināra bibliotēkā, skatīdams cauri sprediķu rokrakstu kaudzi. Bija tveicīga jūnija pievakare, logi stāvēja plaši vaļā, aizvirtņi pievērti, lai saglabātu vēsumu. Semināra rektors kanoniķis  Montanelli uz mirkli pārtrauca rakstīt un ar mīlas pilnu skatienu paraudzījās uz melnmataino, pār papīriem noliekto galvu.

— Vai tu to nevari atrast, carino ? Lai paliek, vajadzēs uzrakstīt no jauna. Droši vien lapiņa nejauši saplēsta un esmu tev licis visu laiku veltīgi meklēt. Montanelli balss bija pazema, bet spēcīga un pilnskanīga, tās tīrie, sudrabainie toņi vērta viņa runu īpatnēji pievilcīgu. Tā bija dzimuša oratora balss, ārkārtīgi bagāta nokrāsām. Uzrunājot Arturu, Montanelli balss vienmēr skanēja silti, glāstoši.

—  Nē, padre es atradīšu. Esmu pārliecināts, ka jūs to šeit nolikāt. Otrreiz jums vairs neizdosies tā uzrakstīt.

—   «Par spitālīgā izdziedināšanu»[5]; te tas ir.

Arturs pārgāja pāri istabai savā mīkstajā, klusajā gaitā, kas vienmēr kaitināja viņa mājniekus. Viņš bija tievs, neliela auguma, vairāk līdzīgs itālietim sešpadsmitā gadsimta gleznā nekā trīsdesmito gadu angļu vidusšķiras zēnam. Sākot ar garajām skropstām un juteklīgo muti un beidzot ar mazajām rokām un kājām, — viss viņam bija pārāk izsmalcināti veidots, trausls. Kad viņš mierīgi sēdēja, to varēja noturēt par vīrieša drēbēs pārģērbušos jauku meiteni, bet staigājot viņš ar savām vijīgajām kustībām atgādināja rāmu panteri, kas paslēpis nagus.

— Vai tiešām tu to . atradi? Ko gan es iesāktu bez tevis, Artur? Es vienmēr kaut ko pazaudētu. Nē, tagad es vairs nerakstīšu. Iesim dārzā, palīdzēšu tev tikt galā ar tavu darbu. Ko tad tu tur nesaprati?

Viņi izgāja klusajā, ēnainajā klostera dārzā. Seminārs atradās kāda veca dominikāņu klostera[6] ēkās. pirms divsimt gadiem kva^ratveida pagalms bija kārtīgi uzposts un starp taisnām buksusa kociņu rindām auga rūpīgi apgriezti rosmarina un lavandas krūmi. Balti tērptie mūki, kas tos kādreiz kopa, sen jau apbedīti un aizmirsti, bet smaržīgās zāles vēl arvien ziedēja dāsnajā vasaras vakarā, kaut arī neviens vairs nevāca to ziedus ārstniecības nolūkiem. Savvaļas pētersīļu un ozoliņu kušķi spraucās pa celiņu akmens plākšņu plaisām; aka pagalma vidū kupli pieaugusi ar papardēm un laimiņiem. Rozes pārvērtušās mežeņos, un to žuburainās atvases stiepās pāri celiņiem; buksusu iežogojumā liesmoja lielas, sarkanas magones; augsto uzpirkstīšu zvaniņi liecās pāri zāļu mudžeklim, un vecs vīnogulājs, sen nekopts, bez augļiem, karājās novārtā pamestā mespila kokā, kas lēni un skumji purināja savu lapaino galvu.

Vienā pagalma stūrī stāvēja milzīga magnolija kā tumšas, pienbal- tiem ziediem nosētas lapotnes veidots tornis. Pret stumbru balstījās vienkāršs koka sols. Montanelli apsēdās uz tā.

Arturs studēja universitātē filozofiju; nevarēdams izprast kādu vietu grāmatā, viņš bija lūdzis padri to izskaidrot. Kaut gan Arturs nekad nebija mācījies seminārā, viņam likās, ka Montanelli zināšanas ir enciklopēdiski plašas.

—   Es tagad iešu, — viņš sacīja, kad nesaprotamā vieta bija noskaidrota, — ja tikai neesmu jums vēl vajadzīgs.

—   Es vairs nestrādāšu, bet labprāt gribētu, lai tu vēl mazliet pakavējies, ja ir laiks.

—   Protams!

Arturs atbalstīja muguru pret koka stumbru un raudzījās cauri krēslas apņemtajiem zariem augšup uz pirmajām zvaigznēm, kas tikka manāmi mirgoja pie skaidrajām debesīm. Tumši zilās acis, kas sapņaini un neizprotami vērās no melno skropstu apakšas, viņš bija mantojis no savas mātes kornvolietes[7], un montanelli novērsās, lai nebūtu tās jāredz.

—   Tu izskaties noguris, carino, — viņš sacīja.

—   Neko darīt. — Artura balss pauda nogurumu, un padre to tūlīt ievēroja.

—   Tev nevajadzēja tik drīz atgriezties koledžā; slimnieces kopšana un bezmiega naktis tevi galīgi nomocījušas. Man būtu vajadzējis tevi pierunāt, lai tu kārtīgi atpūties, pirms aizbrauc no Livorno2 .

-— Ak padre, vai tas man palīdzētu? Pēc mātes nāves es nevarēju palikt tai nelaimīgajā mājā. Džulija būtu padarījusi mani ārprātīgu.

Džulija bija Artura vecākā pusbrāļa sieva; kā vien varēdama tā sagandēja viņam dzīvi.

—   Es jau nedomāju, ka tev vajadzēja palikt pie radiniekiem, — Montanelli maigi atbildēja. — Tas tiešām būtu bijis ļaunākais, kas vien var būt. Bet, manuprāt, tu varēji braukt pie sava angļu drauga, ārsta, kas tevi aicināja. Pavadījis kādu mēnesi viņa mājā, tu būtu guvis jaunus spēkus studijām.

—  Nē, padre, tas nav iespējams! Voreni ir ļoti labi un laipni, bet viņi mani nesaprot. Viņi jūt man līdzi — es to lasu viņu sejās — un mēģinātu mani mierināt un runāt par māti. Džemma, protams, to nedarītu, viņa vienmēr zināja, ko nevajag sacīt, pat tad, kad vēl bijām mazi bērni. Bet citi … Un ne tikai tas . . .

—   Kas tad vēl, mans dēls?

Arturs norāva dažus nolīkušus uzpirkstīšu ziedus un nervozi saburzīja tos pirkstos.

—   Es nespēju dzīvot tajā pilsētā, — viņš ierunājās, brīdi klusējis. — Tur ir veikali, kur viņa pirka man rotaļlietas, kad biju mazs, un krastmala, kur mēdzām pastaigāties, kad viņa vēl nebija tik slima. Kur vien eju — visur tas pats. Ikviena puķu meitene tirgū nāk klāt un piedāvā ziedus — it kā man tagad tie būtu vajadzīgi! Un tad — tur ir kapsēta … Man bija jābrauc projām; neciešami grūti redzēt to vietu …

Viņš apklusa un sēdēja, plūkādams sīkos gabaliņos uzpirkstīšu zvaniņus. Klusums bija tik ilgs un dziļš, ka Arturs pacēla acis, brīnīdamies, kāpēc padre nerunā. Krēsla zem magnolijas zariem sabiezēja, un viss šķita tumšs un neskaidrs; tomēr vēl pietika gaismas, lai redzētu Montanelli nobālušo seju. Zemu noliecis galvu, viņš ar labo roku bija cieši sažņaudzis sola malu. Arturs novērsās, godbijības un apbrīna pārņemts. Viņš jutās tā, it kā neviļus būtu pieskāries kaut kam svētam.

«Ak dievs!» viņš domāja. «Cik niecīgs un egoistisks es esmu, salīdzinot ar padri Savas paša bēdas viņš nespētu dziļāk pārdzīvot kā manējās.»

Tad Montanelli pacēla galvu un pavērās apkārt

—   Es nemēģināšu tevi pierunāt braukt uz turieni, vismaz ne tagad, — viņš sacīja maiguma pilnā balsī. — Bet tev jāapsola man labi atpūsties pa vasaras brīvlaiku. Man liekas, tev vajadzētu pavadīt brīvdienas kaut kur tālu no Livorno. Es nevaru pieļaut, ka tu galīgi sabojā savu veselību.

—   Kur jūs brauksiet, padre, kad beigsies mācības seminārā?

—   Man kā parasti būs jāaizved audzēkņi kalnos un jāpalīdz viņiem tur iekārtoties. Bet augusta vidū marts palīgs atgriezīsies no atvaļinājuma. Es gribētu mazliet paklejot pa Alpiem. Vai nevēlies braukt man līdzi? Mēs kopā ietu garās ekskursijās pa kalniem, un tev būtu izdevība papētīt kalnu sūnas un ķērpjus. Bet varbūt tev būs pārāk garlaicīgi •ar mani?

—    Padre! — Arturs sažņaudza rokas «ārzemnieciski nesavaldīgā žestā» — kā Džulija mēdza teikt. — Es atdotu visus pasaules dārgumus, lai varētu braukt kopā ar jums. Tikai… es nezinu … — Viņš apklusa.

—   Tu laikam domā, ka misters Bertens nepiekritīs.

—   Viņam, protams, nepatiks, bet viņš nevarēs mani atturēt. Man jau ir astoņpadsmit gadu, un es varu darīt, kas man patīk. Galu galā, viņš man ir tikai pusbrālis. Nedomāju, ka man vajadzētu viņam pakļauties. Viņš nekad nebija labs pret māmiņu.

—   Bet, ja viņam ir nopietni iebildumi, man šķiet, tev labāk piekāpties. Tavs stāvoklis mājās var vēl pasliktināties, ja…

—   Sliktāk jau nevar būt! — Arturs kaismi pārtrauca. — Viņi nekad nav mani ieredzējuši un neieredzēs, lai daru ko darīdams. Turklāt kādi Džeimsam var būt iebildumi, ja es ceļoju kopā ar jums — savu biktstēvu?

—   Neaizmirsti, ka viņš ir protestants. Lai nu kā, labāk aizraksti viņam. Pagaidīsim, tad redzēsim, ko viņš teiks. Neesi pārāk nepacietīgs, mans dēls. Nevajag rīkoties atkarībā no tā, vai cilvēki mūs ienīst vai mīl.

Pārmetums bija pateikts tik maigi, ka Arturs tikai mazliet pietvīka.

—   Jā, es zinu, — viņš atbildēja nopūzdamies. — Bet ir tik grūti …

—   Zēl, ka tu nevarēji atnākt pie manis otrdienas vakarā, — sacīja Montanelli, pēkšņi pāriedams uz citu tematu. — Arecas[8] biskaps bija šeit, un es gribēju, lai tu ar viņu iepazīsties.

—   Es biju apsolījis kādam studentam piedalīties sanāksmē viņa dzīvoklī. Viņi būtu mani gaidījuši.

—   Kas par sanāksmi?

Jautājums, likās, samulsināja Arturu.

—   Tā … tā īstenībā n-nebija s-sanāksme, — viņš teica, nervozi sastostīdamies. — Kāds students bija atbraucis no Dženovas[9], tas runāja … -lasīja lekciju.

—   Par ko tad viņš runāja?

Arturs vilcinājās.

—   Jūs taču nejautāsiet man viņa vārdu, vai ne, padre? Jo es apsolīju …

—   Es tev neko nejautāšu, un tev, protams, nav rnan jāstāsta, ja esi devis solījumu. Bet, man šķiet, tu gan varētu man uzticēties.

—   Protams, varu, padre. Viņš runāja par… mums un mūsu pienākumu pret tautu … un pret… mums pašiem; un kas mums būtu jādara, lai palīdzētu …

—   Lai palīdzētu? Kam?

—   Zemniekiem … un …

—   Un?

—   Italijai.

Iestājās ilgs klusums.

Tad Montanelli pievērsās Arturam un ļoti nopietni teica:

—   Saki, Artur, cik ilgi tu jau par to domā?

—   Kopš pagājušās ziemas.

—   Pirms mātes nāves? Vai viņa zināja?

—   N-nē. Es… es toreiz par to neinteresējos.

—   Bet tagad tu … interesējies par to?

Arturs atkal noplūca sauju uzpirkstīšu zvaniņu.

—   Tas bija tā, padre, — viņš iesāka, lūkodamies uz zemi. — Pērnruden, gatavodamies iestāju pārbaudījumiem, es iepazinos ar daudziem studentiem, — jūs taču atceraties? Daži no viņiem sāka stāstīt man par … visu to un deva lasīt grāmatas. Bet mani tas sevišķi nevaldzināja; man vienmēr gribējās tikt ātrāk mājās pie mātes. Viņa taču bija pavisam viena starp tiem tur mājās, kā cietumā. Džulija ar savu mēli vien jau varēja viņu nogalināt. Vēlāk, ziemā, kad viņa tik ļoti savārga, es pilnīgi aizmirsu studentus un viņu grāmatas; un tad, atcerieties, es vairs nemaz nebraucu uz Pizu. Es būtu aprunājies ar māti, ja toreiz būtu par to domājis, bet man nemaz neienāca prātā. Tad es uzzināju, ka viņai jāmirst … Pēdējās dienās es gandrīz pastāvīgi biju pie viņas; bieži vien pavadīju naktis nomodā, un Džemma Vorena atnāca dienā, lai es varētu atgulties. Šais garajās naktīs tas notika — es sāku domāt par grāmatām: un par to, ko studenti bija teikuši, sāku pārdomāt, vai viņiem taisnība, un … un ko dievs būtu sacījis par visu to.

—   Vai tu jautāji viņam? — Montanelli balss skanēja nedroši.

—   Bieži, padre. Dažreiz es lūdzu viņu, lai dod padomu, ko man darīt, vai arī lai ļauj mirt reizē ar māti. Bet atbildes nebija.

—   Un tu neteici man ne vārda. Artur, es domāju, tu varēji man uzticēties.

—    Padre, jūs zināt, ka es jums uzticos! Bet ir kaut kas, ko nevar teikt nevienam. Es … man likās, ka neviens nespēs man palīdzēt… pat jūs un māte ne. Man vajadzēja pašam saņemt atbildi tieši no dieva. Redziet, tas ir jautājums par manu dzīvību un manu dvēseli.

Montanelli novērsās un ar stingu sķatienu vērās tumsā, kas apņēma magnolijas zarus. Krēsla bija tik dziļa, ka viņa stāvs likās kā spokaina ēna starp tumšajiem zariem.

—   Un tad? — viņš lēni vaicāja.

—   Un tad … viņa nomira. Pēdējās trīs dienas es ne mirkli neatstāju viņu vienu …

Viņš apklusa uz brīdi, bet Montanelli nepakustējās.

—   Divas dienas līdz viņas apbedīšanai es nespēju domāt itin nekā, — Arturs turpināja klusākā balsī. — Tad, pēc bērēm, es saslimu. Atcerieties, es nevarēju atnākt uz grēksūdzi.

—   Jā, atceros.

—   Naktī es piecēlos un iegāju mātes istabā. Tā bija pavisam tukša, tikai lielais krucifikss stāvēja nišā. Man likās, varbūt dievs man palīdzēs. Es nometos ceļos un gaidīju … visu nakti. Un no rīta, kad atģi- dos . .. padre, nav vērts runāt, es nevaru izskaidrot. Es nevaru jums pateikt, ko redzēju … es pats īsti labi neaptvēru. Bet zinu, ka dievs bija man atbildējis un ka nedrīkstu viņam nepaklausīt.

Kādu brīdi viņi klusēdami sēdēja tumsā. Tad Montanelli pagriezās pret Arturu un uzlika roku viņam uz pleca.

—   Mans dēls, — viņš sacīja. — Lai dievs mani pasarga teikt, ka viņš nav uzrunājis tavu dvēseli. Bet atceries, kādā stāvoklī tu biji, kad tas notika, un neuzņem bēdu un slimības radītu iztēli par tā kunga svinīgu aicinājumu. Un, ja tiešām viņa griba bijusi dot tev atbildi, kad visapkārt vēl nāves ēnas, tad tikai neiztulko viņa vārdus nepareizi. Ko tad tava sirds tev liek darīt?

Arturs piecēlās un atbildēja lēni, it kā atkārtodams katķisma vārdus:

—   Veltīt savu dzīvi Italijai, palīdzēt atbrīvot to no verdzības un posta un izdzīt austriešus, lai tā būtu brīva republika, kur vienīgais valdnieks ir Kristus.

—   Artur, padomā, ko tu runā! Tu taču pat neesi itālietis.

—   Tam nav nozīmes; es esmu es pats. Esmu redzējis nākotnes viziju, un man jāziedo sava dzīve, lai vērstu to īstenībā.

Atkal iestājās klusums.

—   Tu nupat runāji par to, ko Kristus būtu sacījis, — Montanelli lēnām ieteicās, bet Arturs viņu pārtrauca':

—   Kristus ir sacījis: «Kas savu dzīvību ziedos manis labā, tas to atgūs.»

Montanelli atbalstīja elkoni pret zaru un aizsedza ar roku acis.

—   Apsēdies uz brīdi, mans dēls, — viņš beidzot sacīja.

Arturs apsēdās, un padre. saņēma viņa abas rokas ciešā un ilgā tvērienā.

—   Es nespēju šovakar mēģināt tevi pārliecināt, — viņš sacīja. — Tas. man nāca tik negaidīti. Es nebiju iedomājies … Man nepieciešams laiks, lai pārdomātu. Vēlāk mēs pārrunāsim sīkāk. Bet pagaidām es lūdzu tevi atcerēties tikai vienu: ja tu .. mirsi, tu salauzīsi manu sirdi.

—   Padre …

—   Nē, ļauj man pateikt visu. Es tev kādreiz sacīju, ka tu man esi vienīgais pasaulē. Man šķiet, tu nemaz nesaproti, ko tas nozīmē. Tu vēl esi tik jauns. Tavos gados arī es nebūtu sapratis. Artur, tu man esi kā … kā dēls. Vai tu to saproti? Tu esi mans acu gaišums un mans sirds prieks. Es būtu ar mieru mirt, lai tikai tu nespertu nepārdomātu soli un neizpostītu savu dzīvi. Bet es nekā nevaru darīt. Es neprasu no' tevis solījumus, tikai lūdzu tevi — atceries to un esi piesardzīgs. Padomā labi, pirms galīgi izšķiries, dari to manis labad, ja ne savas mirušās mātes labad.

—  Es padomāšu … un … padre, lūdziet dievu par mani un par Itāliju.

Viņš klusēdams noslīga ceļos, un Montanelli klusēdams uzlika roku uz viņa noliektās galvas. Pēc brīža Arturs piecēlās, noskūpstīja šo roku un klusi aizgāja pa rasaino zāli. Montanelli palika viens zem magnolijas sēžot, cieši raudzīdamies sev priekšā tumsā.

«Dieva atriebība ir nākusi pār mani,» viņš domāja, «tāpat kā tā nāca pār Dāvidu. Es esmu apgānījis viņa svētnīcu un ar aptraipītām' rokām pieskāries tā kunga miesai… viņš ilgi bija pacietīgs, bet nu tas ir noticis. «Jo tu to darīji slepenībā, bet es to darīšu visas Izraeļa tautas priekšā, dienas gaismā; tavs bērns ir nāvei nolemts.»'»

Misteram Džeimsam Bertenam nepavisam nepatika viņa pusbrāļa nodoms «klaiņot pa Šveici» ar Montanelli. Bet, ja viņš noteikti iebilstu pret šo nevainīgo ekskursiju kopā ar paveco teoloģijas profesoru nolūkā vākt un pētīt augus, Arturs, nezinot aizlieguma īsto iemeslu, uzskatītu to par nejēdzīgu despotismu. Viņš tad katrā ziņā nosauktu to par reliģisku vai rasisku aizspriedumu, bet Berteni taču lepojās ar savu iecietību. Jau vairāk nekā simts gadu, kopš tā laika, kad nodibinājās firma «Bertens un dēli, kuģu īpašnieki, Londonā un Livorno», visi ģimenes locekļi vienmēr bijuši stingri protestanti un konservativie. Tomēr viņi bija tādos ieskatos, ka angļu džentlmenim jābūt godīgam pat attiecībās ar Romas katoļiem. Tāpēc, kad ģimenes galva, nevēlēdamies dzīvot atraitnī, apprecēja skaisto katolieti, savu jaunāko bērnu audzinātāju, abi vecākie dēli, Džeimss un Tomass, īgni padevās liktenim, kaut arī tiem nebija viegli samierināties ar jaunas, par viņiem tikai mazliet vecākas pamātes ierašanos mājās. Pēc tēva nāves, vecākajam brālim apprecoties, jau tā asās ģimenes attiecības sarežģījās vēl vairāk, bet abi brāļi godīgi centās pasargāt Gledisu, kamēr tā dzīvoja, no Džulijas asās mēles un izpildīja savu pienākumu — kā nu viņi to saprata — pret Arturu. Viņi pat nemēģināja izlikties, ka mīl zēnu, un savu augstsirdību parādīja, galvenokārt bagātīgi dodot Arturam kabatas naudu un ļaujot viņam pilnīgu brīvību.

Kā atbildi uz savu vēstuli Arturs tāpēc saņēma čeku ceļa izdevumiem un vēsu atļauju pavadīt brīvdienas pēc paša vēlēšanās. Viņš izdeva pusi savas liekās naudas par botanikas grāmatām un ierīci augu žāvēšanai un kopā ar padri uzsāka savu pirmo ekskursiju pa Alpiem.

Arturs sen nebija redzējis Montanelli tik lieliskā noskaņojumā. Pēc satraukuma, ko sagādāja saruna dārzā, Montanelli pamazām bija atguvis garīgo līdzsvaru un tagad raudzījās uz visu daudz mierīgāk. Arturs ir tik ļoti jauns un nepiedzīvojis, viņa lēmums vēl nevarēja būt galīgs. Katrā ziņā vēl pietika laika ar lēnprātīgu pārliecināšanu un pierādījumiem novērst viņu no bīstamā ceļa, uz kura tas tikko nostājies.

Viņi bija nolēmuši pavadīt dažas dienas Zenevā, bet, jau ieraugot žilbinoši baltās ielas un putekļainos, turistu pārpilnos bulvārus, Artura seja apmācās; Montanelli ar smaidu vēroja viņu.

—   Vai lev te nepatīk, carino?

—   Es pats nezinu. Nav nemaz tā, kā biju iedomājies. Jā, ezers ir ļoti jauks, un man patīk šo kalnu apveidi. — Viņi stāvēja Ruso salā[10], un Arturs rādīja uz garajām, noteiktajām kalnu līnijām Zenevas ezera dienvidu krastā. — Bet pilsēta izskatās tik sastingusi un kārtīga, tik pārāk protestantiska. Tā ir tik pašapmierināta. Nē, pilsēta man nepatīk, tā atgādina Džuliju.

Montanelli iesmējās.

—   Nabaga zēn, kas par nelaimi! Nu, bet mēs taču braucam sava prieka pēc, tātad nav iemesla šeit uzkavēties. Varbūt šodien pavizināsimies buru laivā pa ezeru un rīt no rīta dosimies kalnos?

— Bet, padre, jūs taču gribējāt palikt šeit!

—   Manu mīļo zēn, esmu redzējis visas šīs vietas desmitiem reižu. Es būtu laimīgs, ja varētu tevi iepriecināt. Uz kurieni tu vēlētos?

—   Ja jums tiešām vienalga, tad man patiktos doties augšup gar upi līdz tās iztekai.

—   Gar Ronu?

—   Nē, gar Arvu[11]. Tā ir tik strauja.

—   Tad dosimies uz Šamoni[12].

Viņi pavadīja pēcpusdienu, vizinoties pa ezeru nelielā buru laivā. Gleznainais ezers daudz mazāk saistīja Artura uzmanību nekā pelēkā, duļķainā Arva. Viņš bija uzaudzis pie Vidusjūras un apradis ar ziliem vilnīšiem. Bet viņš kaismi mīlēja strauji plūstošus ūdeņus, un brāzmainā, šļūdoņa radītā straume izraisīja viņā neaprakstāmu sajūsmu.

—   Cik aizrautīgi tā traucas uz priekšu! — viņš sacīja.

Nākamajā dienā agri no rīta viņi devās uz šamoni. Kamēr viņi gāja pa auglīgo ieleju, Arturs bija ļoti pacilātā garastāvoklī. Bet, nonākot uz līkumainā ceļa pie Kluzām[13], ko ieslēdza masivie, robotie kalni, viņš kļuva nopietns un nerunīgs. No St. Martini viņi lēnām gāja augšup

—   Kaut tu varētu parādīt man, ko tu tur redzi, carino, — viņš kādu dienu sacīja, pacēlis skatienu no grāmatas un redzēdams, ka Arturs atlaidies viņam blakus sūnās tādā pašā pozā kā pirms stundas un plaši ieplestām acīm nenovērsdamies raugās zili un balti mirgojošajā izplatījumā. Viņi bija nogriezušies no lielceļa pārnakšņot klusā ciematā pie Diosazas[15] kaskadēm un, kad saule jau stāvēja zemu pie skaidrā apvāršņa, uzkāpuši kādā priedēm apaugušā klinšu smailē vērot, kā rieta kvēlē sārtojas debesis un Monblana grēdas virsotnes. Arturs pacēla galvu, un viņa skatiens bija izbrīna pilns un noslēpumains.

—   Ko es redzu, padre? Es redzu lielu, baltu būtni zilā,tukšumā, kam nav ne sākuma, ne gala. Es redzu to gaidām, gadsimtu pēc gadsimta, dieva gara atnākšanu. Es redzu to neskaidri — kā caur stiklu,

Montanelli nopūtās.

—   Kādreiz es arī kaut ko tādu redzēju.

—   Vai tagad jūs nekad neredzat?

—  Nekad. Un nekad neredzēšu. Es zinu, kaut kas tur ir, bet manas acis to nespēj saskatīt. Es redzu pavisam ko citu.

—   Ko tad jūs redzat?

—   Es, carino? Es redzu zilas debesis un sniegotu kalnu — tas ir viss, ko ieraugu tur, augšā. Bet šeit, lejā, ir kas cits.

Montanelli rādīja uz ieleju, kas izpletās lejā. Arturs nolaidās uz ceļiem un pārliecās pāri kraujas malai. Lielās priedes, tumstošu vakara

ēnu ieskautas, stāvēja kā sardzē gar šaurajiem krastiem, kas ieslēdza upi. Drīz saule, sarkana kā kvēlojoša ogle, nogrima aiz robainas kalnu virsotnes, un visa dzīvība un gaisma nozuda no dabas vaiga. Tūlīt ieleju pārņēma kaut kas tumšs un draudošs — drūms, briesmīgs, spokainu ieroču pilns. Rietumos kailās, stāvās klintis likās kā nezvēra zobi, kurš uzglūn savam upurim, lai satvertu to un ievilktu dziļās ielejas rīklē, kur melnojās vaidoši meži. Priedes bija nažu asmeņu rindas, kas čukstēja: «Krītiet mums virsū!», un tumsā, kas pamazām sabiezēja, kalnu strauts rēca un kauca, it kā bezgala izmisuma lēkmē sizdamies pret sava cietuma klinšainajām sienām.

—   Padre! — Arturs nodrebēdams piecēlās un atkāpās no kraujas. — Tur izskatās kā ellē.

—   Nē, mans dēls, — Montanelli klusi atbildēja, — tikai kā cilvēka dvēselē.

—   Vai kā to dvēselēs, kas atrodas tumsībā un nāves ēnā?

—   Kā to dvēselēs, kas diendienā iet mums garām uz ielas.

Arturam pārskrēja trīsas, raugoties lejup ēnās. Bieza, balta migla

savilkās starp priedēm, bikli kļaudamās pie mežonīgi brāzmojošās straumes kā nožēlojams gars, kas nespēj sniegt mierinājumu.

—   Redziet! — Arturs pēkšņi iesaucās. — Cilvēkiem, kas staigāja tumsā, parādījusies spoža gaisma.

Austrumos sniegotās virsotnes kvēloja rieta atblāzmā. Kad sārtā gaisma nodzisa, Montanelli pagriezās un pieskārās Artura plecam.

—    Iesim, carino, gaisma nozudusi. Mēs apmaldīsimies tumsā, ja vēl ilgāk šeit kavēsimies.

—   Tā izskatās kā mironis, — sacīja Arturs, novērsdamies no milzīgās sniegotās virsotnes, kas spokaini mirgoja krēslā.

Viņi uzmanīgi kāpa lejā, meklēdami ceļu starp melnajiem koku stumbriem uz chalet, kur bija nodomājuši pārnakšņot.

Iegājis istabā, kur Arturs viņu gaidīja pie vakariņu galda, Montanelli redzēja, ka zēns it kā nokratījis tumsas iedvestos spokainos iedomu tēlus un pilnīgi pārvērties.

—   O padre, nāciet, paskatieties uz šo jocīgo šuneli! Viņš prot dejot uz pakaļkājām.

Suns un tā izdarības-,Arturu sajūsmināja tāpat kā pirmāk rieta blāzma kalnos. Chalet saimniece, sārtvaidze baltā priekšautā, spēcīgās rokas

sānos iespiedusi, stāvēja un smaidīdama noraudzījās, kā zēns lika sunim izpildīt tā trikus.

—  Var redzēt, ka viņu nekas nenospiež, ja viņš var tā noņemties ar suni, — viņa vietējā izloksnē sacīja savai meitai. — Un kas par skaistu zēnu!

Arturs pietvīka kā meitene, un saimniece, redzot, ka viņš sapratis, aizgāja projām, smiedamās par tā apmulsumu. Vakariņas ēdot, viņš runāja vienīgi par ekskursijas tālākiem plāniem, par kalnos kāpšanu, par gājieniem augu pētīšanas nolūkā. Acīm redzot rēgainie iedomu tēli nebija ietekmējuši ne viņa garastāvokli, ne ēstgribu.

Kad Montanelli otrā rītā pamodās, Arturs bija nozudis. Viņš jau pirms gaismas bija devies uz kalnu ganībām «palīdzēt Gasparam aizdzīt kazas».

Bet, tikko bija pasniegtas brokastis, viņš iebrāzās istabā — bez cepures, nesdams sīku, gadus trīs vecu zemnieku meitenīti uz pleciem un lielu lauku puķu pušķi rokā.

Montanelli smaidīdams palūkojās uz viņu. Tas bija dīvains pretstats nopietnajam un klusajam Arturam Pizā un Livorno.

—   Kur tu biji, trakuli? Skraidīji pa kalniem bez brokastīm?

—   O padre, tas bija lieliski! Kalni ir brīnišķīgi, saulei lecot. Un cik liela rasa! Paskatieties!

Viņš pacēla kāju un parādīja slapju, dubļainu zābaku.

—  Mēs paņēmām līdzi maizi un sieru un tur augšā, ganībās, dabūjām kazu pienu. O, tas bija nejauks! Bet es atkal esmu izsalcis, un arī šim mazajam cilvēciņam kaut kas jāieēd. Anet, vai gribi medu?

Viņš apsēdās, turēdams bērnu uz ceļiem, un palīdzēja tam kārtot puķes.

—   Nē, nē! — Montanelli iejaucās. — Es nepieļaušu, ka tu saaukstējies. Skrien un pārauj savas slapjās kājas. Nāc pie manis, Anet! Kur tu viņu dabūji, Artur?

—   Sādžas galā. Viņas tēvs ir tas vīrs, ko mēs vakar redzējām, — šejienes kurpnieks. Vai viņai nav brīnišķīgas acis? Viņai kabatā ir bruņurupucis, viņa to sauc par Karolīnu.

Kad Arturs, pārmainījis zeķes, nonāca lejā brokastīs, meitenīte sēdēja padrem klēpī, veikli stāstīdama tam par bruņurupuci, ko viņa turēja

savā tuklajā rociņā augšpēdu, lai monsieur[16] varētu apbrīnot, kā tas kustina kājas.

—   Paskatieties, monsieur! — viņa nopietni sacīja savā gandrīz nesaprotamajā izloksnē. — Paskatieties uz Karolīnas zābakiem!

Montanelli sēdēja, spēlēdamies ar meiteni, glāstīdams tai matus, apbrīnodams tās mīluli bruņurupuci un stāstīdams brīnišķīgas pasakas. Chalet saimniece, ienākusi nokopt galdu, izbrīnā lūkojās, kā Anete pārmeklē kabatas nopietnajam kungam garīdznieka tērpā.

—   Dievs palīdz mazajiem pazīt labu cilvēku, — viņa teica. — Anete vienmēr baidās no svešiem. Bet, re — no jūsu godības viņa nemaz nekautrējas. Apbrīnojami! Meties ceļos, Anet, un lūdz, lai laipnais kungs tevi svētī, pirms aiziet projām. Tas tev nesīs laimi.

—   Man ne prātā nenāca, ka jūs tā protat spēlēties ar bērniem, padre, — Arturs sacīja, kad viņi kādu stundu vēlāk gāja pa saules apspīdētām ganībām. — Bērns visu laiku nenovērsa ņo jums skatienu. Zināt, es domāju …

—   Nu?

—   Es tikai gribēju teikt… man šķiet, jānožēlo, ka baznīca neļauj garīdzniekiem precēties. Tiešām nespēju saprast, kāpēc. Bērnu audzināšana ir nopietns jautājums, viņiem tik svarīgi pašā sākumā uzņemt labus iespaidus no apkārtnes. Pēc manām domām — jo cildenāka cilvēka nodarbošanās un jo skaidrāka viņa dzīve, jo vairāk viņš piemērots būt par tēvu. Esmu pārliecināts, padre, — ja jūs nesaistītu zvērests … ja jūs būtu precējies … jūsu bērni būtu ļoti . ..

—   Ciet klusu!

Šie vārdi izskanēja steidzīgā čukstā, un likās, ka tas vēl vairāk padziļināja klusumu, kas sekoja pēc tam.

—   Padre, — Arturs ierunājās, noskumis, ka Montanelli izskatās tik drūms. — Vai jūs domājat, ka es pateicu kaut ko nepareizu? Protams, varbūt es maldos, bet man bija jādomā par to, tas ir gluži dabiski.

—   Tu varbūt nemaz īsti neapjaut, ko pateici, — Montanelli rāmi atbildēja. — Pēc dažiem gadiem tev būs citādi ieskati. Tagad runāsim par ko citu.

Šī bija pirmā nesaskaņa tai pilnīgajā harmonijā, kas valdīja starp viņiem brīvdienu laikā.

No Šamoni viņi devās tālāk pāri Tete-Noire kalnam uz Martinji pilsētu, kur apstājās atpūsties, jo laiks bija spiedīgi karsts. Pēc pusdienām viņi sēdēja paēnā uz viesnīcas terases, no kurienes atklājās jauks skats uz kalniem. Arturs atnesa kārbu ar savāktajiem augiem un itāliešu valodā uzsāka nopietnu sarunu par botāniku.

Divi angļu mākslinieki sēdēja uz terases; viens gleznoja, otrs garlaikodamies tērzēja. Šķita, viņam nenāca ne prātā, ka svešie varētu saprast angliski.

—   Beidz triept dabasskatu, Vilij, — viņš sacīja, — labāk uzzīmē šo brīnišķīgo itāliešu zēnu, kas tur tā sajūsminās par papardēm. Paskaties, kādas viņam uzacis! Vajadzētu tikai iedot viņam rokās krucifiksu palielināmā stikla vietā un apmainīt žaketi un bikses pret romiešu togu, tad tev būtu īsts pirmo gadsimtu kristietis.

—   Kas par kristieti! Es sēdēju šim jauneklim blakus pie pusdienu galda; viņš tāpat jūsmoja par vistas cepeti kā par šīm nejaukajām nezālēm. Viņš ir glīts, tas tiesa; sejai tik brīnišķīga olivu nokrāsa; bet viņš nav ne pusi tik skaists kā viņa tēvs.

—   Kas? Kā tu teici?

—  Viņa tēvs, kas sēž tieši tev pretī. Tu taču neteiksi, ka neesi to ievērojis. Patiešām lieliska seja!

—  Ak tu vientiesīgais metodistu Skatās uz katoļu garīdznieku un nepazīst!

—   Garīdznieks? Nudien, tas viņš ir! Jā, biju piemirsis: šķīstības zvērests un viss, kas ar to sakarā … Nu, tādā gadījumā būsim žēlīgi un pieņemsim, ka zēns ir viņa krustdēls.

—   Ir gan idioti, — Arturs čukstēja, uzlūkodams Montanelli ar līksmu skatienu. — Tomēr ļoti jauki, ka viņi saskata manī līdzību ar jums; es vēlētos, kaut es patiesi būtu jūsu krustdēls … Padre, kas jums notika? Jūs esat tik bāls!

Montanelli piecēlās, piespiedis roku pie pieres.

—   Man noreiba galva, — viņš sacīja dīvaini klusā, neskanīgā balsī. — Laikam šorīt pārāk ilgi biju saulē. Iešu iekšā un atgulšos, carino. Tas nekas, tas tikai no karstuma.

— Lietus pārgājis, carino, — viņš sacīja, kad saule bija norietējusi. — Vēlāk mums vairs nebūs izdevības redzēt ezeru. Iesim, es gribu parunāt ar tevi.

Viņi aizgāja pa krastmalu uz kādu klusu vietiņu un apsēdās uz zema akmens vaļņa. Blakus auga rožu krūms, pilns sarkaniem paauglīšiem; daži aizkavējušies bāldzeltenu ziedu čemuri vēl karājās augšējos zaros, skumīgi šūpodamies, smagu lietus lāšu pilni. Virs ezera zaļganā līmeņa svaigajā, valgajā vējā šūpojās maza laiviņa, baltajām burām liegi plīvojot. Tā likās tik viegla un trausla kā ūdenī iemesta sudrabota pieneņu pūciņa. Augstu Salvatora kalnā kādas ganu būdiņas logs mirdzēja kā zeltaina acs. Galvas noliekušas, rozes sapņoja zem lēnajiem septembra mākoņiem, un ūdens skalojās un klusi čaloja krasta oļos.

—, Šī ir mana vienīgā iespēja mierīgi parunāt ar tevi, — Montanelli iesāka. — Tu atgriezīsies koledžā pie saviem draugiem. Un arī es šoziem būšu ļoti aizņemts. Es gribētu noskaidrot, kādas būs mūsu attiecības, un ja tu… — Viņš apstājās brīdi un tad turpināja vēl lēnāk: — Ja tev liekas, ka vari man uzticēties tāpat kā agrāk, tad pasaki noteiktāk nekā tovakar seminārā dārzā, cik tālu tu esi nonācis.

Arturs vērās pāri ūdenim, mierīgi klausījās un neteica ne vārda.

—   Man gribētos zināt, ja tikai tu man teiksi, — Montanelli turpināja, — vai tu esi saistījies ar zvērestu vai… kā citādi.

—   Tur nav ko stāstīt, dārgais padre; es neesmu saistījies, bet esmu saistīts.

—   Es nesaprotu.

—   Kāda nozīme zvērestiem? Ne jau tie saista cilvēkus. Ja mēs dziļi izjūtam kādu ideju, tā saista mūs. Ja neizjūtam, nekas mūs nespēj saistīt.

—  Vai tu ar to gribi teikt, ka šī ideja … šī… sajūta ir pilnīgi negrozāma? Artur, vai tu esi padomājis, ko runā?

Arturs apgriezās un lūkojās Montanelli tieši acīs.

—   Padre, jūs jautājāt man, vai varu jums uzticēties. Vai jūs arī man nevarat uzticēties? Tiešām, ja būtu kaut kas, ko stāstīt, es jums izstāstītu. Bet nav vērts par to runāt. Es neesmu aizmirsis, ko jūs man tajā vakarā sacījāt, es nekad to neaizmirsīšu. Bet man jāiet savs ceļš un jāseko gaismai, ko redzu.

Montanelli norāva ziedu no rožu krūma, plūca nost ziedlapiņas citu pēc citas un meta ūdenī.

—  Tev taisnība, carino. Jā, nerunāsim vairs par to; laikam gan vārdi nespēj līdzēt… Nu, iesim!

III

Rudens un ziema pagāja bez sevišķiem notikumiem. Arturs daudz mācījās, brīva laika viņam bija maz. Viņam izdevās apciemot Montanelli reizi nedēļā vai biežāk, kaut vai uz dažiem mirkļiem. Šad tad viņš mēdza iegriezties, lai lūgtu Montanelli padomu, ja gadījās kāda grūti izprotama grāmata. Bet tādos gadījumos viņi runāja vienīgi par šo mācību priekšmetu. Manīdams niecīgo, tikko jaušamo atsvešināšanos, kas bija radusies starp viņiem, Montanelli izvairījās no visa, kas varētu likties kā mēģinājums atjaunot agrākās tuvās attiecības. Artura apciemojumi tagad viņam sagādāja vairāk sāpju nekā prieka, tik mokošas bija pastāvīgās pūles izlikties mierīgam un izturēties tā, it kā nekas nebūtu mainījies. Arturs savukārt, pats īsti neapzinādamies, juta, ka padres izturēšanās kļuvusi citāda, un, neskaidri nojauzdams, ka tam ir sakars ar nepatīkamo jautājumu par «jaunajām idejām», sargājās ierunāties par to, kas pastāvīgi nodarbināja viņa prātus. Taču viņš nekad nebija mīlējis Montanelli tik dziļi kā tagad. Neskaidrā, pastāvīgā neapmierinātības, garīga tukšuma sajūta, ko viņš tā bija pūlējies apslāpēt ar teoloģijas un reliģisko ceremoniju palīdzību, nozuda bez pēdām, kad viņš pirmo reizi saskārās ar Jauno Itāliju[20]. Izgaisa visi slimīgās fantazijas tēli, ko bija radījusi vientulība un uzturēšanās istabā, slimnieci kopjot, un šaubas, ko viņš agrāk mēdza atvairīt ar lūgšanām, izklīda pašas no sevis. Rodot jaunu entuziasmu, skaidrāku, svaigāku reliģisko ideālu (jo studentu kustību viņš skatīja vairāk reliģiskā nekā politiskā gaismā), viņu pārņēma miera un pilnības sajūta, labvēlība un draudzība pret cilvēkiem; un šajā svinīgi pacilātajā noskaņojumā visa pasaule viņam likās gaišuma apņemta. Viņš atrada kaut ko jaunu, kaut ko mīlamu arī cilvēkos, kuri viņam agrāk diez kā nepatika; un Montanelli, kas jau piecus gadus bija viņa ideāls, tagad viņa acīs guva vēl spožāku oreolu kā varens jaunās ticības pravietis. Kaismā aizrautībā viņš klausījās padres sprediķus, cenzdamies atrast tajos kaut kādu iekšēju radniecību ar republikas ideālu, un cītīgi studēja evaņģeliju, jūsmodams par demokrātiskajām tendencēm, kas piemita kristietībai tās pirmsākumā.

Kādā janvara dienā viņš iegriezās seminārā, lai atdotu lasīšanai paņemtu grāmatu. Uzzinājis, ka tēvs rektors izgājis, viņš devās uz Montanelli privāto darbistabu, nolika grāmatu plauktā un taisījās iet projām, kad pēkšņi viņa skatienu saistīja kāda grāmata, kas atradās uz galda. Tā bija Dantes «De Monarchia»1 . Viņš sāka to lasīt un drīz vien tā aizrāvās, ka nedzirdēja durvis atveramies un aizveramies. Viņš atguvās tikai tad, kad aiz muguras atskanēja Montanelli balss.

—   Es tevi šodien negaidīju, — padre sacīja, pamezdams skatienu uz grāmatu. — Jau biju nodomājis sūtīt kādu pajautāt, vai tu šovakar nevarētu atnākt pie manis.

—   Vai kaut kas svarīgs? Šovakar man jāiet citur, bet es palikšu, ja…

—   Ne, var arī rīt. Gribu parunat ar tevi, jo otrdien braucu projām. Mani aicina uz Romu.

—   Uz Romu? Vai uz ilgu laiku?

—  Vēstulē teikts — «līdz lieldienu beigām». Tā ir no Vatikana. Es tev būtu agrāk paziņojis, bet biju ļoti aizņemts, kārtojot seminārā lietas un vienojoties ar jauno rektoru.

—   Bet, padre, jūs taču neatstāsiet semināru?

—  Tam tā jābūt; bet es droši vien atgriezīšos Pizā, vismaz uz kādu laiku.

—   Bet kāpēc jūs nepaliekat šeit?

—   Redzi, tas vēl nav oficiāli paziņots, bet mani ieceļ par biskapu.

—   Padre! Kur?

—  Tieši tāpēc man jābrauc uz Romu. Vēl nav izlemts, vai man dos diecezi Apeninos vai arī palikšu šeit par vikāru.

—   Vai jaunais rektors jau izraudzīts?

—   Iecelts tēvs Kardi. Viņš ieradīsies šeit rīt.

—  Vai tas nav pārāk pēkšņi?

—  Jā, bet… Vatikana lēmumus dažreiz nepaziņo līdz pēdējam brīdim.

—   Vai jūs pazīstat jauno rektoru?

—  Nē, nepazīstu. Bet par viņu ir ļoti labas atsauksmes. Monsinjors[21]beloni raksta, ka viņš esot cilvēks ar lielu erudiciju.

—   Seminārs ārkārtīgi daudz zaudēs, ja jūs aiziesiet.

—   Par semināru nezinu, bet esmu pārliecināts, ka tev manis pietrūks, carino; varbūt tikpat daudz, kā man trūks tevis.

—  Jā, tā būs. Tomēr es ļoti priecājos.

—   Tu priecājies? Es gan par sevi to nevaru teikt. — Montanelli

apsēdās pie galda. Viņš izskatījās noguris un nepavisam neatgādināja cilvēku, ko gaida ievērojams paaugstinājums amatā.

—  Vai tu pēcpusdienā esi aizņemts, Artur? — viņš jautāja pēc brītiņa. — Ja neesi, tad paliec kādu laiciņu pie manis, ja jau nevari / atnākt vakarā. Es nejūtos visai labi. Un līdz savai aizbraukšanai vēlētos redzēt tevi, cik bieži vien iespējams.

—  Jā, es varu mazliet pakavēties. Man jābūt sešos.

—  Jums laikam atkal sanāksme?

Arturs pamāja ar galvu, un Montanelli steidzīgi pievērsās citam tematam.

—   Es gribētu parunāt par tevi, — viņš sacīja. — Tev vajadzēs citu biktstēvu, kad es aizbraukšu.

—   Kad atgriezīsieties, tad jūs atkal pieņemsiet manu grēksūdzi, vai ne?

—   Manu mīļo zēn, kā tu vari tā jautāt? Protams, es runāju tikai par tiem trim vai četriem mēnešiem, kamēr būšu projām. Varbūt tu iesi pie kāda no Santa Caterina[22] tēviem?

—   Labi.

Viņi runāja kādu brīdi par šo to citu. Tad Arturs piecēlās.

—   Man jāiet, padre, studenti mani gaidīs.

Montanelli sejā atkal atgriezās paguruma izteiksme.

—  Jau? Tu gandrīz biji izklīdinājis manu drūmo noskaņojumu. Neko darīt, uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos! Rīt es katrā ziņā atnākšu.

—  Mēģini tikt agrāk, lai es varētu parunāt ar tevi vienatnē. Tēvs Kardi būs šeit. Artur, manu mīļo zēn, esi uzmanīgs, kamēr es būšu projām. Neizdari neko pārsteidzīgu, vismaz pirms manas atgriešanās ne. Tu nevari iedomāties, kā es baidos atstāt tevi.

—   Nav iemesla, padre. Viss ir pavisam mierīgi, un tā būs vēl ilgi.

—   Uz redzēšanos! — Montanelli aprauti sacīja un sēdās pie sava darba.

Ieejot istabā, kur parasti notika studentu sanāksmes, Arturs pašu pirmo ieraudzīja savu bērnības rotaļu biedreni — doktora Vorena meitu.

Viņa sēdēja stūrī pie loga, koncentrēti un nopietni klausīdamās, ko tai stāstīja kāds no «iniciatoriem» — jauns, gara auguma lombardietis nonēsātā uzvalkā. Dažu pēdējo mēnešu laikā viņa bija stipri pārvērtusies, nobriedusi un tagad izskatījās kā pieaugusi jaunava, kaut gan biezie, melnie mati bija sapīti bizēs kā skolniecei. Viņa bija melnā apģērbā, apmetuši melnu šalli ap galvu, jo istaba bija auksta un vilka caurvējš. Pie krūtīm viņai bija cipreses zariņš — Jaunās Italijas emblema. Iniciators dedzīgi stāstīja viņai par Kalabrijas[23] zemnieku nabadzību, un viņa sēdēja, klusu klausīdamās, atbalstījusi zodu rokā un nolaidusi acis. Arturam viņa likās kā personificēta brīvība, kas sēro pēc zaudētās republikas. (Džulija būtu viņā saskatījusi tikai izstīdzējušu meiču ar bālu seju, nepareizi veidotu degunu, ģērbušos vecā kleitā, kas viņai jau kļuvusi par īsu.)

—   Tu šeit, Džini! — Arturs sacīja, pieiedams pie viņas, kad iniciatoru aizsauca uz istabas otru galu. «Džini» bija viņas dīvainā kristītā vārda «Dženifera» bērnišķīgs sagrozījums. Viņas itāliešu skolas biedri sauca to par Džcmmu.

Viņa satrūkusies pacēla galvu.

—   Artur! O, es nezināju, ka tu … esi organizācijā!

—   Un man nebija ne jausmas par tevi. Džim, cik ilgi tu jau esi…?

—  Tu pārproti! — viņa steidzīgi pārtrauca. — Es vēl neesmu biedrs. Es tikai esmu izpildījusi dažus sīkus uzdevumus. Redzi, es satiku Bini… Tu taču pazīsti Karlo Bini?

—   Jā, protams.

Bini bija Livorno grupas organizētājs, un viņu pazina visa Jaunā Itālijā.

—  Redzi, viņš sāka runāt ar mani par visu šo, un es lūdzu, lai viņš atļauj man apmeklēt studentu sanāksmes. Nesen viņš man atrakstīja uz Florenci[24]… Vai tu nezināji, ka es Florencē pavadīju ziemsvētku brīvdienas?

—   Es tagad reti saņemu vēstules no mājām.

—   Ak jā! Nu, es biju aizbraukusi viesos pie Raitiem. (Raitu meitenes bija viņas skolas biedrenes, tagad pārgājušas dzīvot uz Florenci.)

Tad Bini atrakstīja; lai es, mājās braucot, šodien iegriežoties Pizā un atnākot šurp. Ā! Tūlīt sāks.

Lektors stāstīja par ideālu republiku un par jauniešu pienākumu gatavoties, lai būtu tās cienīgi. Viņa ieskati šai jautājumā bija diezgan neskaidri, tomēr Arturs klausījās bijīgā apbrīnā. Šajā savas dzīves periodā viņš nespēja kritiski spriest, — uzņēmis jaunu ētisku ideālu, viņš to aprija, nemaz nepadomādams, vai tas pilnīgi sagremojams. Kad lekcija un tai sekojošās garās debates bija beigušās un studenti sāka izklīst, viņš piegāja pie Džemmas, kas vēl arvien sēdēja istabas stūrī.

—   Iesim reizē, Džiin. Kur tu esi apmetusies?

—   Pie Marietas.

—  Tava tēva vecās saimnieces?

—  Jā. Viņa dzīvo diezgan tālu no šejienes.

Brīdi viņi gāja klusēdami. Tad Arturs pēkšņi iejautājās:

—   Tev laikam tagad septiņpadsmit gadu, vai ne?

—   Oktobri palika septiņpadsmit.

—   Es jau zināju, ka tu nekļūsi līdzīga citām meitenēm, kas sāk tīkot pēc ballēm un visa tamlīdzīga. Džim, dārgā, es bieži esmu jautājis pats sev, vai tu kādreiz būsi viena no mūsējiem.

—   Es tāpat domāju par tevi.

—   Tu sacīji, ka esot palīdzējusi Bini. Es pat nezināju, ka tu viņu pazīsti.

—   Tas nebija viņam, bet kādam citam.

—   Kuram tad?

—   Tam, ar ko es šovakar sarunājos, — Bollam.

—■ Vai tu viņu labi pazīsti? — Arturs jautāja, un viņa balsī ieskanējās greizsirdība. Viņam netikās runāt par Bollu. Viņiem bija gadījies būt sāncenšiem kādā uzdevumā, ko Jaunās Italijas komiteja beidzot uzticēja Bollam, paskaidrojot, ka Arturs esot pārāk jauns un nepiedzīvojis.

—   Es viņu diezgan labi pazīstu, un viņš man patīk. Viņš jau labu laiku dzīvo Livorno. *

—   Es zinu. Viņš aizbrauca uz turieni novembrī.

—   Sakarā ar kuģiem. Artur, vai tev neliekas, ka jūsu māja būtu vairāk piemērota tādam uzdevumam nekā mūsējā? Neviens neturētu aizdomās tādu bagātu kuģu īpašnieku ģimeni kā jūsējā; un tu pazīsti ikvienu dokos…

—   Cst! Ne tik skaļi, dārgā! Tātad jūsu mājā slēpa no Marseļas[25]atvestās grāmatas?

—   Tikai vienu dienu, O, varbūt man nevajadzēja tev stāstīt!

—   Kāpēc ne? Es taču esmu organizācijā. Dārgā Džemma, tā būtu man vislielākā laime pasaulē, ja tu pievienotos mums… tu un padre.

—   Tavs padre? Vai tad viņš . . .

—   Nē, viņam ir citādi ieskati. Bet dažreiz man likās . .. tas ir … es cerēju … Es nezinu …

—   Bet, Artur, viņš taču ir garīdznieks!

—   Kas par to? Organizācijā ir arī garīdznieki, divi no tiem raksta laikrakstā. Un kālab ne? Tā ir garīdznieku misija — vest pasauli pretim augstākiem ideāliem un mērķiem, un vai tad mūsu organizacija tieši pēc tā netiecas? Galu galā, tas ir vairāk reliģiskas un morālās nekā politiskas dabas jautājums. Ja cilvēki ir spējīgi būt brīvi un atbildīgi pilsoņi, neviens nevar turēt viņus verdzībā.

Džemma sarauca uzacis.

—   Man liekas, Artur, — viņa sacīja, — ka tava loģika mazliet klibo. Garīdznieks sludina reliģisku doktrinu. Es nesaprotu, kas tur kopīgs ar cenšanos atbrīvoties no austriešiem.

—   Garīdznieks sludina Kristus mācību, bet Kristus bija lielākais no visiem revolucionāriem.

—   Zini, es nesen runāju ar tēvu par garīdzniekiem, un viņš sacīja …

—   Džemma, tavs tēvs ir protestants.

Brīdi klusējusi, viņa ar atklātu skatienu pavērās uz Arturu.

—   Paklau, labāk atstāsim mierā šo jautājumu. Tu vienmēr kļūsti neiecietīgs, runājot par protestantiem.

—   Es negribēju būt neiecietīgs. Bet man liekas, ka protestanti mēdz būt neiecietīgi, runājot par garīdzniekiem.

—    Laikam gan. Lai nu kā, bet mēs par šo jautājumu esam tik bieži strīdējušies, ka nebūtu vērts sākt atkal no gala. Ko tu domā par lekciju?

—   Man tā ļoti patika, sevišķi pēdējā daļa. Mani iepriecināja viņa vārdi, ka vajag dzīvot saskaņā ar republikas ideāliem,. nevis sapņot par to. Tāpat kā Kristus ir sacījis: «Debesu valstība ir jūsos pašos.»

—   Tieši tā daļa man nepatika. Viņš tik daudz runāja par to, cik ideāliem mums vajadzētu būt, kā domāt un kā just, bet nekā nepateica par to, ko mums īstenībā vajadzētu darīt.

—   Kad pienāks izšķirošais brīdis, mums būs pietiekami darba. Bet mums jābūt pacietīgiem. Lielas pārmaiņas nenotiek vienā dienā.

—   Jo ilgāku laiku prasa kāda uzdevuma veikšana, jo vairāk pamata sākt to tūlīt. Tu sacīji, ka jāgatavojas brīvībai. Vai ir bijis vēl kāds tik piemērots tam kā tava māte? Vai viņa nebija pati pilnība, eņģelim līdzīga? Bet ko viņai deva tās cēlais raksturs? Viņa bija verdzene līdz savai nāves stundai, viņu apspieda, mocīja un apvainoja tavs brālis Džeimss un tā sieva. Nebijusi viņa tik maiga un pacietīga, viņai būtu daudz labāk klājies, tie nebūtu iedrošinājušies ar viņu tā apieties. Tieši tāpat ir ar Itāliju; nav vajadzīga pacietība, bet jāsaceļas un jāaizstāvas.

—   Dārgā Džim, ja dusmas un kaislības varētu glābt Itāliju, tā jau sen būtu brīva. Tai nevajag naida, bet mīlestības.

Kad viņš izsacīja šo vārdu, viņa sejā pēkšņi iesitās sārtums un atkal nozuda. Džemma to nemanīja; sarauktām uzacīm, cieši sakniebtu muti viņa raudzījās taisni uz priekšu.

—   Tev liekas, ka man nav taisnība, Artur, — viņa sacīja pēc brītiņa. — Bet man ir taisnība, un kādā jaukā dienā tu pats par to pārliecināsies. Te es dzīvoju. Vai ienāksi?

—   Nē, ir jau vēls. Ar labu nakti, dārgā!

Viņš stāvēja uz kāpnēm pie durvīm, cieši satvēris viņas roku abās savējās.

—   Dieva un tautas vārdā …

Lēni un svinīgi viņa pabeidza iesākto devizi:

—   Tagad un mūžīgi.

Tad viņa atbrīvoja savu roku un ieskrēja mājā. Kad durvis aiz viņas aizdarījās, Arturs noliecās un pacēla cipreses zariņu, kas bija nokritis viņai no krūtīm.

Arturs atgriezās mājās kā spārnos. Viņš izjuta pilnīgu, neaptumšotu laimi. Sanāksmē varēja nojaust, ka gatavojas uz bruņotu sacelšanos. Ar Džemmu viņi tagad ir biedri, un viņš to mīl. Viņi varēs strādāt kopā, varbūt pat kopā mirt nākamās republikas labā. Pienācis viņu cerību ziedu laiks, un padre to redzēs un ticēs.

Tomēr nākamajā rītā viņš pamodās daudz mierīgākā noskaņojumā un atcerējās, ka Džemma brauks uz Livorno un padre uz Romu. Janvaris, februāris, marts — trīs gari mēneši līdz lieldienām! Ja nu Džemma mājās nokļūst «protestantiskā» ietekmē (Artura vārdu krājumā «protestants» nozīmēja to pašu ko «mietpilsonis») … Nē, Džemma nekad nesāks flirtēt un koķetēt, nemēģinās savaldzināt turistus un plikpaurainus kuģu īpašniekus, kā to darīja citas angļu meitenes Livorno; viņai pavisam citāds raksturs. Bet varbūt viņa būs ļoti nelaimīga. Tik jauna, tik maz tai draugu, tik vientulīga starp šiem bezjūtīgajiem cilvēkiem. Kaut māmiņa vēl būtu dzīva …

Vakarā viņš aizgāja uz semināru un atrada Montanelli nogurušu un garlaikotu sarunājamies ar jauno rektoru. Ieraugot Arturu, viņa seja nenoskaidrojās kā parasti, bet vēl vairāk apmācās.

—   Šis ir tas students, par kuru jums stāstīju, — viņš atturīgi sacīja, iepazīstinādams Arturu ar jauno rektoru. — Būšu ļoti pateicīgs, ja atļausiet viņam arī turpmāk izmantot bibliotēku.

Tēvs Kardi, pavecs labsirdīga izskata garīdznieks, tūlīt sāka runāt ar Arturu par Sapiencu[26], un brīvais, nepiespiestais sarunas veids liecināja, ka viņš labi pazīst koledžas dzīvi. Saruna drīz vien pievērsās universitātes noteikumiem, tajā laikā ļoti akūtam jautājumam. Arturam par lielu prieku jaunais rektors asi nosodīja universitātes vadības paradumu pastāvīgi apgrūtināt studentus ar muļķīgiem un nepatīkamiem ierobežojumiem.

—   Man ir plaša pieredze jaunatnes audzināšanā, — viņš sacīja, — un mans princips — nekad neaizliegt neko bez pietiekama iemesla. Nav daudz tādu jauniešu, kas sagādās grūtības, ja izturēsies pret viņiem ar pienācīgu vērību un cieņu. Bet pat visrāmākais zirgs sāks spert, ja to vienmēr raustīs aiz pavadas.

Arturs iepleta acis; viņš nebija cerējis, ka jaunais rektors tā aizstāvēs studentu intereses. Montanelli sarunā nepiedalījās; acīm redzot šis jautājums viņu neinteresēja. Viņa seja pauda tik neizsakāmu bezcerību un gurdumu, ka tēvs Ķardi pēkšņi pārtrauca sarunu.

—  Baidos, ka būšu jūs pārāk nogurdinājis, kolēģi. Piedodiet manu runīgumu! Es esmu aizrāvies ar šo jautājumu un piemirstu, ka citus tas var garlaikot.

—   Gluži otrādi, bija ļoti interesanti.

Montanelli neprata izlikties, un tonis, kādā viņš pateica šo parasto pieklājības frāzi, nepatīkami griezās Arturam ausīs.

Kad tēvs Kardi aizgāja uz savu istabu, Montanelli pavērās Arturā ar to ciešo, domīgo skatienu, kas visu vakaru nebija nozudis no viņa sejas.

—  Artur, manu mīļo zēn, — viņš gausi ierunājās, — man tev kaut kas jāsaka.'

«Viņš droši vien saņēmis sliktas ziņas,» Arturam pazibēja doma, kad viņš noraizējies palūkojās Montanelli novārgušajā sejā. Ilgi valdīja klusums.

—   Kā tev patīk jaunais rektors? — Montanelli pēkšņi vaicāja.

Jautājums nāca tik negaidīti, ka Arturs pirmajā mirklī nespēja rast

atbildi.

—  Man … man viņš ļoti patīk, es domāju… vismaz… nē, es pats vēl īsti labi nezinu. To taču grūti pateikt, ja cilvēku esi redzējis vienu reizi.

Montanelli sēdēja, viegli bungodams ar pirkstiem pa sava krēsla roku balstu. Tā viņš mēdza darīt, kad bija norūpējies vai satraukts.

—   Par šo braucienu uz Romu … — viņš atkal ierunājās. — Ja tu domā, ka būtu… nu… ja tu tā vēlies, Artur, es rakstīšu, ka nevaru braukt.

—   Padre! Bet Vatikans …

—   Vatikans atradīs citu. Es kaut kā aizbildināšos.

—   Bet kāpēc? Es nesaprotu.

Montanelli pārvilka ar roku pār pieri.

—   Es baidos par tevi. Nespēju atvairīt domas … un galu galā man nav nekādas vajadzības braukt.

—   Bet biskapa amats …

—   Ak Artur! Kāds man labums, ja kļūstu par biskapu, bet zaudēju …

Viņš apklusa. Nekad agrāk Arturs nebija redzējis Montanelli tā

izturamies un ļoti uztraucās.

—   Es nesaprotu, — viņš teica. — Padre, lūdzu, paskaidrojiet man … noteiktāk, ko jūs domājat.

—   Es nekā nedomāju. Mani māc briesmīgas bailes. Saki, vai tev draud kādas sevišķas briesmas?

«Viņš ir kaut ko dzirdējis,» Arturs nodomāja, atcerēdamies slepenās runas par gaidāmo bruņoto sacelšanos. Bet tas nebija viņa noslēpums, viņš nedrīkstēja to izpaust un tikai atbildēja:

—   Kādas briesmas gan varētu man draudēt?

—   Nevaicā, atbildi man, — Montanelli balss skanēja neiecietīgi, gandrīz skarbi. — Vai tev draud briesmas? Saki man tikai to, tavus noslēpumus es negribu zināt.

—   Mēs visi esam dieva rokās, padre. Vienmēr kaut kas var notikt. Bet nevaru iedomāties, kāpēc lai es nebūtu šeit dzīvs un vesels, kad jūs atgriezīsieties.

—   Kad es atgriezīšos … Klausies, carino, es atļauju tev izšķirties. Tev nav jāpaskaidro savi iemesli, tikai saki man: «Paliec!» — un es nebraukšu. Neviens no tā necietīs, un man būs apziņa, ka tu esi lielākā drošībā, ja atrodies šeit, pie manis.

Tik neparasta Montanelli raksturam bija šī slimīgās iztēles izpausme, ka Arturs pavērās uz viņu ļoti satraukts un norūpējies.

—   Padre, man liekas, jūs neesat īsti vesels. Jums noteikti jādodas uz Romu un jāmēģina labi atpūsties un tikt vaļā no bezmiega un galvas sāpēm.

—   Labi, — Montanelli pārtrauca, it kā šis temats viņam būtu apnicis. — Es braukšu rīt no rīta ar agro diližansu.

Arturs neizpratnē palūkojās uz padri.

—   Jūs gribējāt man kaut ko sacīt, — viņš teica.

—   Nē, nē, vairāk nekā … nekā svarīga.

Viņa sejā bija nemiera, gandrīz vai baiļu izteiksme.

Dažas dienas pēc Montanelli aizbraukšanas Arturs aizgāja uz seminārā bibliotēku pēc grāmatām un uz kāpnēm satika tēvu Kardi.

—  Ā, misters Bertens! — rektors iesaucās. — Tieši tas cilvēks, kas man vajadzīgs. Lūdzu, nāciet iekšā un izpalīdziet man mazliet.

Viņš atvēra kabineta durvis, un Arturs sekoja viņam, juzdams muļķīgu, slepenu nepatiku. Viņam bija sāpīgi redzēt svešu cilvēku rīkojamies šajā viņam dārgajā darbistabā, padres svētnīcā.

—   Es esmu nelabojams grāmatu tārps, — rektors sacīja, — un, ieradies šeit, vispirms izpētīju bibliotēku. Tā liekas ļoti interesanta, bet es netieku skaidrībā, pēc kādas sistēmas grāmatas sakārtotas.

—   Katalogs nav pilnīgs. Laba tiesa visvērtīgāko grāmatu iegādātas tikai nesen.

—  Vai jūs varētu ziedot pusstundu un paskaidrot man grāmatu sakārtojuma sistēmu?

Viņi iegāja bibliotēkā, un Arturs rūpīgi visu izskaidroja. Kad viņš piecēlās un sniedzās pēc cepures, rektors smaidīdams viņu atturēja.

—   Nē, nē! Es nevaru ļaut jums tā aizskriet. Šodien sestdiena, un jums tieši laiks pārtraukt mācības līdz pirmdienas rītam. Palieciet, paēdīsim vakariņas, ja jau esmu jūs tik ilgi aizkavējis. Dzīvoju pilnīgā vientulībā, un jūsu klātbūtne mani iepriecinās.

Viņš izturējās tik nepiespiesti laipni, ka Arturs tūlīt jutās pavisam brīvi. Kad viņi bija kādu brīdi runājuši par šo un to, rektors apjautājās, cik ilgi Arturs pazīstot Montanelli.

—  Apmēram septiņus gadus. Viņš atgriezās no Ķīnas, kad es biju divpadsmit gadus vecs.

—  Ak jā! Tur jau viņš ieguva savu misionārā reputāciju. Un kopš tā laika jūs esat viņa skolnieks?

—   Viņš sāka mācīt mani kādu gadu vēlāk, ap to laiku, kad pirmo reizi pieņēma manu grēksūdzi. Kad iestājos Sapiencā, viņš joprojām palīdzēja man visos priekšmetos, ko gribēju studēt ārpus universitātes kursa. Viņš ir bijis ļoti labs pret mani, jūs nemaz nevarat iedomāties, cik labs.

—  To es ticu. Viņš ir cilvēks, par kuru nemaz nevar nejūsmot — cēla, brīnišķīga dvēsele. Esmu saticis garīdzniekus, kas darbojās kopā ar viņu Ķīnā, un tiem nebija vārdu, kā cildināt viņa enerģiju un drosmi grūtībās un viņa nesalaužamo ticību. Varat būt laimīgs, ka jaunībā

jūs atbalstījis un vadījis tāds cilvēks. No viņa vārdiem nopratu, ka jūsu vecāki vairs nav dzīvi.

—  Jā. Mans tēvs nomira, kad vēl biju bērns, un māte pirms gada.

—   Vai jums ir brāļi un māsas?

—  Nē, tikai pusbrāļi. Bet viņi jau bija pieauguši un aizņemti darbā, kad es vēl rotaļājos bērnistabā.

—  Jūs droši vien bērnībā jutāties vientuļš, varbūt tāpēc vēl augstāk vērtējat Montanelli labsirdību. Starp citu, vai esat jau izvēlējies sev biktstēvu viņa prombūtnes laikam?

—   Domāju iet pie kāda no Santa Caterina tēviem, ja viņiem jau nebūs pārāk daudz grēku sūdzētāju.

—   Vai nevēlaties nākt pie manis?

Arturs pārsteigumā iepleta acis.

—  Jūsu godība, protams, es … ļoti priecātos, tikai…

—   Tikai garīgā seminārā rektors parasti nepieņem laicīgus grēku sūdzētājus? Tas taisnība. Bet es zinu, ka kanoniķis Montanelli jums ļoti pieķēries un, man liekas, norūpējies par jums — tieši tāpat, kā tas būtu ar mani, šķiroties no mīļa audzēkņa, — un viņam būs patīkami zināt, ka viņa amata biedrs ir uzņēmies jūsu garīgo audzināšanu. Bez tam — es būšu pilnīgi atklāts, mans dēls, — jūs man patīkat, un es ar prieku palīdzēšu jums, cik varēdams.

—   Ja tā, tad es, protams, būšu ļoti pateicīgs par jūsu atbalstu.

—   Tādā gadījumā nākamajā mēnesī jūs ieradīsieties pie manis grēkus sūdzēt, vai ne? Labi. Un nāciet, manu zēn, kaut kuru vakaru, kad jums ir laiks.

īsi pirms lieldienām oficiāli tika paziņots, ka Montanelli iecelts par biskapu nelielajā Brizigellas diecezē Etrusku Apeninos1 . Viņš atrakstīja Arturam no Romas jautrā un mierīgā noskaņojumā; acīm redzot viņa nospiestais garastāvoklis jau sāka pāriet. «Tev jābrauc apciemot mani katrās brīvdienās,» viņš rakstīja, «un es bieži ieradīšos Pizā. Tā es ceru tevi labi daudz redzēt, ja arī ne tik bieži, kā es to vēlētos.»

Dr. Vorens bija uzaicinājis Arturu pavadīt lieldienu brīvlaiku viņa ģimenes vidū, lai nebūtu jādodas uz drūmo, žurku apsēsto palaco, kur

tagad neierobežoti valdīja Džulija. Vēstulē atradās īsa, Džemmas bērnišķīgajā rokrakstā ar lēkājošiem burtiem uzšņīpāta zīmīte, kurā viņa lūdza Arturu braukt, ja vien iespējams, «jo man ar tevi jārunā par kaut ko». Vēl vairāk Arturu iepriecināja ziņa, kas universitātē čukstus gāja no mutes mutē: ikvienam vajadzēja būt gatavam lieliem notikumiem pēc lieldienām.

Viss tas bija radījis Arturā tādu trauksmainu nojausmu pilnu noskaņu, ka visneiespējamākais, par ko runāja studentu vidū, viņam likās dabisks un realizējams tuvāko divu mēnešu laikā.

Viņš nolēma braukt uz mājām klusās nedēļas ceturtdienā un tur pavadīt brīvlaika pirmās dienas, baidīdamies, ka patīkamā ciemošanās pie Voreniem un prieks redzēt Džemmu varētu traucēt to svinīgo reliģisko pārdomu noskaņu, ko baznīca prasīja no saviem bērniem šajā laikā. Viņš nosūtīja Džemmai vēstuli, apsolīdams ierasties lieldienu pirmdienā, un trešdienas vakarā ar mierīgu sirdi devās uz savu guļamistabu.

Viņš nometās ceļos pie krucifiksa. Tēvs Kardi bija apsolījis nākamajā rītā pieņemt viņu, un viņam vajadzēja ilgā un nopietnā lūgšanā sagatavoties šai pēdējai grēksūdzei pirms lieldienu svētā vakarēdiena. Ceļos nometies, salicis rokas un noliecis galvu, viņš domās raudzījās atpakaļ uz aizvadīto mēnesi un pārskaitīja gadījumus, kad bija ļāvis izpausties nepacietībai, bezrūpībai, nesavaldībai, šos sīkos pārkāpumus, kas atstājuši nelielus, tikko manāmus traipus viņa dvēseles skaidrībā. Nekā cita viņš nevarēja atrast, šajā mēnesī viņš bija juties pārāk laimīgs, lai daudz grēkotu. Viņš pārmeta krustu un piecēlies sāka izģērbties.

Kad viņš atpogāja kreklu, izslīdēja papīra strēmelīte un nokrita uz grīdas. Tā bija Džemmas vēstule, ko viņš visu dienu nēsāja uz krūtīm. Viņš pacēla to, atlocīja un noskūpstīja mīļo, ķeburaino rakstu. Neskaidri apzinādamies, ka izdarījis kaut ko ļoti smieklīgu, viņš jau gribēja atkal salocīt papīru, kad pēkšņi pamanīja lapiņai otrā pusē pierakstu, ko agrāk nebija izlasījis. «Brauc noteikti un pēc iespējas drīzāk,» tur bija rakstīts, «jo es gribu iepazīstināt tevi ar Bollu. Viņš pašlaik ir šeit, un mēs katru dienu kopīgi lasām.»

Kvēls sārtums saplūda Arturam sejā, lasot šo piezīmi.

Vienmēr šis Bolla! Ko viņš atkal darīja Livorno? Un kāpēc Džemmai vajadzēja lasīt kopā ar viņu? Vai viņš to apbūris ar savām kontrabandista spējām? Jau janvarl sanāksmē skaidri varēja redzēt, ka viņš iemīlējies Džemmā. Tāpēc viņš toreiz tik dedzīgi aģitēja. Un tagad viņš ir Džemmas tuvumā, lasa kopā ar viņu katru dienu.

Arturs pēkšņi aizsvieda vēstuli un atkal nometās ceļos pie krucifiksa. Tad tāda ir dvēsele, kas gatavojas saņemt grēku piedošanu, baudīt lieldienu svēto vakarēdienu — dvēsele, kas izlīguši ar dievu un sevi pašu, un visu pasauli! Šī dvēsele spējīga just zemisku greizsirdību un aizdomas, patmīlīgu un šaursirdīgu naidu — turklāt pret biedru! Pārdzīvodams rūgto pazemojumu, viņš paslēpa seju rokās. Pirms piecām minūtēm viņš vēl bija sapņojis par mocekļa dzīvi, bet tagad jau izdarījis pārkāpumu — domājis tādas zemiskas domas.

Kad viņš ceturtdienas rītā iegāja seminārā kapelā, tēvs Kardi bija viens. Noskaitījis Confiteor viņš tūlīt sāka stāstīt par saviem dvēseles maldiem iepriekšējā vakarā.

—   Mans tēvs, es apsūdzu sevi grēkā — esmu jutis greizsirdību un dusmas un domājis necienīgas domas par cilvēku, kas nav darījis man nekā ļauna.

Tēvs Kardi gluži labi zināja, kāds grēku sūdzētājs atrodas viņa priekšā. Viņš tikai mierīgi sacīja:

—   Jūs man vēl neesat visu izstāstījis, mans dēls.

—  Tēvs! Šo cilvēku, par kuru man bija kristietim nepiedienīgas domas, man vajadzētu sevišķi mīlēt un cienīt.

—   Vai jūs esat saistīti ar asinsradniecības saitēm?

—   Ar vēl ciešākām saitēm.

—   Ar kādām, mans dēls?

—   Mēs esam biedri.

—   Biedri? Kas par biedriem?

—   Biedri lielā un svētā darbā.

Brīdi valdīja klusums.

—   Un jūsu dusmām pret šo… biedru, jūsu greizsirdībai bija par iemeslu tas, ka viņam šajā darbā lielāki panākumi nekā jums?

—   Es… jā, pa daļai. Es apskaudu viņu, tāpēc ka viņš vairāk piedzīvojis, noderīgāks. Un tad… man likās… es baidījos… ka viņš neatņem man tās meitenes sirdi, kuru es … mīlu.

—   Un šī meitene, kuru jūs mīlat, vai viņa ir svētās baznīcas[27] meita?

—   Nē, viņa ir protestante.

—   Ķecere?

Arturs izmisumā sažņaudza rokas.

—   Jā, ķecere, — viņš atkārtoja. — Mēs kopā augām, mūsu mātes bija draudzenes. Un es … apskaudu biedru, jo redzēju, ka arī tas viņu mīl un tāpēc … tāpēc ka …

—   Mans dēls, — brīdi klusējis, tēvs Kardi ierunājās lēni un nopietni, — jūs vēl neesat pateicis man visu. Vēl kaut kas māc jūsu dvēseli.

—   Tēvs, es… — viņš sastomījās un atkal aprāvās.

Garīdznieks gaidīja klusēdams.

—   Es apskaudu viņu, jo organizacija … Jaunā Itālijā … pie kuras es piederu …

—  Jā?

—   Uzticēja viņam uzdevumu, kuru es … es cerēju dabūt, jo domāju, ka esmu tam .. . ļoti piemērots.

—   Kādu uzdevumu?

—   Saņemt grāmatas — politiskas grāmatas — no kuģiem, kas tās atved … un atrast tām slēptuvi… pilsētā …

—   Un šo darbu organizacija uzticēja jūsu sāncensim?

—   Bollam … un es viņu apskaudu.

—   Un viņš nebija devis jums iemeslu tādām jūtām? Vai jūs neapvainojat viņu nolaidībā, izpildot uzticēto uzdevumu?

—   Nē, tēvs, viņš to veica droši un pašaizliedzīgi. Viņš ir īsts patriots, un man vajadzētu just pret viņu tikai mīlestību un cieņu.

Tēvs Kardi pārdomāja.

•— Mans dēls, ja jums ir uzaususi jauna gaisma, radies sapnis par kādu lielu uzdevumu, kas veicams savu līdzcilvēku labā, cerība atvieglot pagurušo un apspiesto nastas, tad rīkojieties uzmanīgi ar dārgo dieva dāvanu. Viss labais ir viņa dots, un arī atdzimšana ir viņa balva. Ja esat atradis ceļu uz ziedošanos, ceļu, kas ved uz mieru, ja esat noslēdzis vienību ar mīļiem biedriem, lai nestu atbrīvošanu tiem, kas klusībā raud un skumst, tad gādājiet, lai jūsu dvēsele būtu brīva no skaudības un kaislībām un jūsu sirds kā altaris, kur mūžīgi deg svētā uguns. Atcerieties, ka tas ir augsts un svēts uzdevums un ka sirdij, kas to uzņemas, jābūt tīrai no visām patmīlīgām domām. Šis ir tāds pats aicinājums kā aicinājums garīdznieka amatam; to nedrīkst ietekmēt mīla uz sievieti vai pārejošu dusmu uzliesmojuma brīdis; tas ir «dieva un tautas vārdā, tagad un mūžīgi».

—  Ā! — Arturs spējā satraukumā sažņaudza rokas. Viņš tikko valdīja asaras, dzirdot devizi. — Tēvs, jūs dodat mums baznīcas svētību! Kristus ir ar mums …

—   Mans dēls, — garīdznieks svinīgi atbildēja, — Kristus izdzina naudas mijējus no dievnama, jo tā kunga nams ir lūgšanu nams, bet viņi to bija pārvērtuši par zagļu midzeni.[28]

Ilgi klusējis, Arturs drebošā balsī čukstēja:

—   Un Itālijā būs viņa svētnīca, kad tie būs padzīti…

Viņš aprāvās; tad sekoja klusa atbilde:

—   «Man pieder zeme ar visām tās bagātībām,» saka tas kungs.[29]

V

Tajā pēcpusdienā Arturam radās vēlēšanās krietni izstaigāties. Viņš nodeva savu bagažu kādam biedram — studentam un kājām devās uz Livorno.

Diena bija drēgna un mākoņaina, bet ne visai auksta, un zemais, līdzenais apvidus Arturam likās skaistāks nekā jebkad agrāk. Prieku sagādāja liegi elastīgā, mitrā zāle zem kājām un ceļa malā augošo pavasara puķu kautrās, izbrīnījušās acis. Nelielas meža skupsnas malā putniņš vija ligzdu paērkšķu krūmā un aizlidoja, viņam ejot garām, satraukti iekliegdamies un naigi plivinādams brūnganos spārniņus.

Arturs centās koncentrēties lielās piektdienas priekšvakaram piedienīgās dievbijīgās apcerēs. Bet domas par Montanelli un Džemmu tik neatlaidīgi stājās ceļā šim cēlajam nolūkam, ka beidzot viņš padevās un ļāvās sapņiem par gaidāmās sacelšanās brīnumiem un slavu un lomu, ko viņš tajā bija piešķīris saviem abiem elkiem. Padre būs vadonis, apustulis, pravietis, no kura svētajām dusmām bēgs tumsas spēki un pie kura kājām jaunie brīvības aizstāvji atkal mācīsies veco doktrinu, vecās patiesības jaunā, vēl neapjaustā nozīmē.

Un Džemma? O, Džemma cīnīsies uz barikadēm. Viņa ir radīta, lai kļūtu varone. Viņa būs priekšzīmīgs biedrs, skaidra un bezbailīga jaunava, par kādu sapņojuši daudzi dzejnieki. Viņa stāvēs tam blakus, plecu pie pleca, un līksma vērsies pretī nāves vētrai. Un viņi mirs kopā — varbūt pašā uzvaras brīdī, jo nav šaubu, ka uzvara būs. Viņš nekā neteiks tai par savu mīlu, nebildīs ne vārda, kas varētu traucēt viņas mieru vai aptumšot draudzības jūtas pret biedru. Viņa tam likās svētums, skaidrs upuris, kam jāsadeg uz altara, lai tauta kļūtu brīva. Kādas tiesības viņam ielauzties šīs dvēseles baltajā svētnīcā, kur nebija vietas citai mīlestībai, vienīgi mīlestībai uz dievu un Itāliju.

Dievs un Itālijā … Tad pēkšņi kā kritiens no mākoņiem nāca atmoda no šiem sapņiem, kad viņš iegāja lielajā, drūmajā namā Palaco ielā un uz kāpnēm viņa priekšā nostājās Džulijas virssulainis, nevainojami kārtīgs, nosvērts un pieklājīgs, bet naidīgs kā parasti.

—   Labvakar, Džibons. Vai brāļi mājās?

—   Misters Tomass mājās, ser. Un misis Bertena. Viņi ir viesistabā.

Arturs iegāja, juzdamies grūtsirdīgs un nomākts. Cik drūma māja!

Dzīves straume šķita plūstam garām, nekad neaizsniedzot to. Nekas tajā nemainījās — ne cilvēki, ne ģimenes portreti, ne smagās mēbeles un neglītie sudraba trauki, ne vulgārā dižošanās ar bagātību, ne sastingums, kas likās pārņēmis it visu. Pat puķes uz misiņa paliktņiem atgādināja izkrāsotus metala ziedus, kas nekad siltās pavasara dienās nav jutuši svaigu sulu plūstam pa stublājiem uz augšu. Džulija, pārģērbusies pusdienām un gaidīdama apmeklētājus viesistabā, kas bija viņas dzīves centrs, ar savu sastingušo smaidu, linu baltajām sprodziņām un klēpja sunīti uz ceļiem izskatījās kā attēls modes lapā.

—   Esi sveicināts, Artur! — viņa vēsi sacīja, pasniegdama viņam uz mirkli pirkstgalus, bet tūlīt atkal atbrīvoja roku un sāka glaudīt sava klēpja sunīša zīdaino spalvu. — Ceru, ka esi vesels un tev labas sekmes koledžā.

Arturs nomurmināja pirmo pieklājības frāzi, kas viņam tai brīdī ienāca prātā, un atkal iestājās nepatīkams klusums. Stāvoklis neuzlabojās arī tad, kad ļoti pašapzinīgā noskaņojumā ieradās Džeimss kopā ar stīvu, pavecu kuģu sabiedrības aģentu. Un, kad Džibonss ziņoja, ka pusdienas pasniegtas, Arturs piecēlās, atviegloti nopūzdamies.

—   Es neēdīšu pusdienas, Džulij. Ja atļausiet, iešu uz savu istabu.

—   Tu pārāk stingri gavē, manu zēn, — Tomass iebilda. — Tā jau tu vari saslimt.

—   O nē! Ar labu nakti!

Gaitenī Arturs satika kalponi un lūdza pieklauvēt pie viņa durvīm sešos no rīta.

—   Vai sinjorino[30] ies uz baznīcu?

—  Jā. Ar labu nakti, Tereze.

Viņš iegāja savā istabā. Agrāk tā piederēja viņa mātei, un nišā pretim logam viņas ilgajā slimības laikā bija iekārtota kapela — liels krucifikss uz melna pjedestālā stāvēja altara vidū, tā priekšā dega maza romiešu tipa svētbilžu lampiņa. Sajā istabā māte nomira. Viņas ģīmetne karājās pie sienas virs gultas, un uz galda atradās porcelānā vāze, kas bija piederējusi mātei, ar viņas mīļākajām puķēm — vijolītēm. Bija pagājis tieši gads kopš viņas nāves dienas, un kalpotāji itālieši nebija viņu aizmirsuši.

Arturs izņēma no ceļa somas rūpīgi ietītu ģīmetni ietvarā. Tas bija ar zīmuli zīmēts Montanelli portrets, tikai pirms dažām dienām atsūtīts no Romas. Viņš pašlaik tina vaļā šo savu dārgumu, kad Džulijas pažs ienesa paplāti. Uz tās vecā virēja itāliete, kas pirms bargās jaunās kundzes ierašanās kalpoja Gledisai, bija salikusi gardumus, ko, pēc viņas domām, tās dārgais sinjorino varētu atļauties apēst, nepārkāpjot baznīcas priekšrakstus. Arturs atteicās no visa, paņēma tikai gabalu maizes, un pažs — Džibonsa radinieks, nesen atbraucis no Anglijas, — nesdams ārā paplāti, nozīmīgi pasmīnēja. Viņš jau bija pievienojies protestantu nometnei kalpotāju istabā.

Arturs iegāja nišā un nometās ceļos krucifiksa priekšā, cenzdamies rast lūgšanām un cēlām pārdomām piemērotu noskaņojumu. Tas viņam nācās grūti. Viņš tiešām bija, kā Tomass sacīja, pārmērīgi gavējis, un aiz izsalkuma viņam reiba galva kā no stipra vīna. Satraukuma trīsas pārskrēja viņam pār muguru, un krucifikss viņa acu priekšā iegrima it kā miglā. Tikai pēc garas, mechaniski noskaitītas litānijās[31] viņam izdevās pievērst savas klīstošās domas grēku izpirkšanas noslēpumam. Beidzot fiziskais nogurums pārspēja nervu drudžaino rosību, un viņš likās gulēt rāmā, mierīgā noskaņā, atbrīvojies no visa, kas viņu nomāca.

Viņš gulēja cietā miegā, kad atskanēja ass, nepacietīgs klauvējiens pie durvīm. «Ahā, Tereze,» viņš nodomāja, slinki pagriezdamies uz otriem sāniem. Klauvējiens atkārtojās, un viņš izbijies uztrūkās no miega.

—   Sinjorino! Sinjorino! — sauca vīrieša balss italiski. — Celieties augšā, dieva dēļ!

Arturs izlēca no gultas.

—   Kas noticis? Kas tur ir?

—   Tas esmu es, Džians Batista. Celieties augšā, ātri, svētās dievmātes dēļ!

Arturs steidzīgi apģērbās un atvēra durvis. Kamēr viņš apmulsis un izbrīnījies raudzījās kučiera bālajā, izbiedētajā sejā, gaitenī atskanēja soļu troksnis un metala šķindoņa, un viņš pēkšņi saprata, ko tas nozīmē.

—   Pēc manis? — viņš mierīgi jautāja.

—   Pēc jums! Ak sinjorino, pasteidzieties! Kas jums slēpjams? Es varu ielikt…

—   Man nav nekā slēpjama. Vai brāļi zina?

Gaiteņa līkumā parādījās pirmā uniforma.

—   Sinjoru pamodināja. Visa māja ir kājās. Ak dievs, kas par nelaimi, kas par briesmīgu nelaimi! Un vēl lielajā piektdienā! Visi svētie, esiet žēlīgi!

Džians Batista sāka raudāt. Arturs pagāja dažus soļus uz priekšu un gaidīļa žandarmus, kas trokšņaini tuvojās. Viņiem barā sekoja drebošie kalpotāji, steigā uzģērbuši, kas kuram gadījies pie rokas. Kad kareivji ielenca Arturu, dīvaino procesiju noslēdza namatēvs un namamāte: viņš — chalatā, mājas kurpēm kājās, viņa — rīta kleitā, ar papīriņiem matos.

«Laikam tuvojas otrie grēku plūdi, un visi pa pāriem dodas uz šķirstu. Re, tur nāk savādu dzīvnieku pāris!»

—   Esiet tik laipns, paskaidrojiet man, — misters Bertens uzrunāja /.indarmu virsnieku, — ko nozīmē šī varmācīgā ielaušanās privātā mājā. Es jūs brīdinu: ja nevarat sniegt man apmierinošu paskaidrojumu, es Imšu spiests žēloties Anglijas sūtnim.

—   Domāju, ka atzīsiet šo par pietiekamu paskaidrojumu, — virsnieks •.ausi atbildēja. — Anglijas sūtni tas katrā ziņā apmierinās.

Viņš izvilka pavēli apcietināt Arturu Bertenu, filozofijas studentu, un, niegdams to Džeimsam, auksti piebilda:

—   Ja vēlaties sīkākus paskaidrojumus, ieteicu jums apjautāties policijas priekšniekam.

Džulija izrāva papīru vīram no rokām, pārlaida tam skatienu un uzbruka Arturam tā, kā to spēj vienīgi eleganta lēdija dusmu lēkmē.

—   Ak tad tu esi apkaunojis mūsu dzimtu! — viņa spiedza. — Tevis dēļ nu visi pilsētas salašņas tē blenž uz mums, mutes atplētuši! Nu jau esi līdz cietumam nonācis ar visu savu dievbijību! To jau mēs varējām sagaidīt no katolietes bērna!

—   Nav atļauts sarunāties ar apcietināto svešā valodā, kundze, — virsnieks pārtrauca, bet šo brīdinājumu gandrīz pilnīgi nomāca Džulijas angļu valodā izkliegto vārdu straume. ,

—   Tieši to mēs varējām sagaidīt! Gavēņi un lūgšanas, un svētas pārdomas — bet re, kas slēpās aiz visa tā! Es jau domāju, ka tā notiks.

Doktors Vorens kādreiz bija salīdzinājis Džuliju ar salatiem, kuros pavārs iegāzis pudeli etiķa. Viņas smalkā, asā balss nepatīkami griezās Arturam ausīs, un šis salīdzinājums pēkšņi pazibēja viņam atmiņā.

—   Nav vērts velti runāt, — viņš sacīja. — Jums nav ko baidīties no nepatikšanām. Kurš katrs sapratīs, ka jūs visi esat pilnīgi nevainīgi. Man šķiet, kungi, ka jūs gribat apskatīt manas mantas. Man nav nekā slēpjama.

Kamēr žandarmi rūpīgi pārmeklēja istabu, lasīdami Artura vēstules, pētīdami koledžas papīrus un vilkdami ārā atvilktnes un lādes, viņš gaidīdams sēdēja uz gultas malas, viegli pietvīcis aiz uztraukuma, bet bez bažām. Kratīšana viņu neuztrauca. Viņš arvien sadedzināja vēstules, kas varētu kādu kompromitēt, un, izņemot dažus pa pusei revolucionārus, pa pusei mistiskus dzejoļus rokrakstā un divus trīs laikraksta «Jaunā Itālijā» numurus, žandarmi neatrada nekā, kas varētu atalgot viņu pūles. Džulija pēc ilgas pretošanās paklausīja sava svaiņa lūgumiem un devās gulēt, ar neizsakāmu nicināšanu paiedama garām Arturam. Džeimss padevīgi sekoja viņai.

Pēc viņu aiziešanas Tomass, kas visu laiku bija staigājis šurpu turpu pa istabu, cenzdamies izlikties vienaldzīgs, lūdza virsniekam atļauju parunāt ar arestēto. Kad virsnieks piekrizdams pamāja ar galvu, viņš piegāja pie Artura un piesmakušā balsī nomurmināja:

—   Tas nu gan ir sasodīti nelāgi. Man ļoti žēl.

Arturs pavērās uz Tomasu, un viņa skatiens bija skaidrs kā vasaras rīts.

—  Tu vienmēr esi bijis labs pret mani, — viņš teica. — Nav ko žēlot. Man nekas nedraud.

—   Redzi, Artur! — Tomass paplūkāja ūsas, tad strauji izgrūda nepatīkamo jautājumu. — Vai… tam visam nav kāds sakars ar… naudu? Tāpēc ka … ja tas tā, es …

—  Ar naudu? Nē jel! Kāds tur varētu būt sakars…

—  Tad laikam kāda politiska aušība? Tā jau es domāju. Nu, nenokar degunu… un nemaz neklausies, ko Džulija saka. Viņai tikai tāda ļauna mēle. Un, ja tev vajadzīga palīdzība — nauda vai kas cits, ziņo man. Labi?

Arturs klusēdams pastiepa viņam roku, un Tomass izgāja no istabas, pūlēdamies uzlikt sev vienaldzības masku, kas vērta viņa sejas izteiksmi vēl trulāku, nekā tā parasti jau bija.

Pa to laiku žandarmi bija pabeiguši kratīšanu, un virsnieks lika Arturam uzvilkt mēteli. Viņš tūlīt to izdarīja un pagriezās, lai atstātu istabu, tad pēkšņi vilcinādamies apstājās. Viņam bija grūti atvadīties no mātes kapelas amata personu klātbūtnē.

—  Vai jūs nevarētu uz brītiņu iziet no istabas? — viņš lūdza. — Jūs taču redzat, ka izbēgt es nevaru un ko slēpt man nekā nav.

—   Ļoti žēl, bet apcietināto vienu atstāt aizliegts.

—   Nu nekas, tas nav svarīgi.

Viņš iegāja nišā un, ceļos nometies, noskūpstīja krucifiksa kājas un pjedestālu, klusu čukstēdams:

—   Kungs, palīdzi man būt uzticīgam līdz nāvei.

Kad viņš piecēlās, virsnieks stāvēja pie galda, aplūkodams Montanelli ģīmetni.

—   Vai tas jūsu radinieks?

—   Nē, tas ir mans biktstēvs, jaunais Brizigellas biskaps.

Uz kāpnēm gaidīja kalpotāji itālieši, uztraukti un noskumuši. Viņi mīlēja Arturu tāpat kā agrāk viņa māti un spiedās viņam tuvāk, dziļās bēdās skūpstīdami tā rokas un drēbes. Tur stāvēja arī Džians Batista, un asaras lija viņa sirmajās ūsās. Neviens no Berteniem neiznāca atvadīties no Artura. Viņu saltums vēl vairāk izcēla kalpotāju sirsnīgumu un līdzjūtību, un Arturs bija aizkustināts līdz sirds dziļumiem, spiežot rokas, kas sniedzās viņam pretī.

—   Ardievu, Džian Batista! Noskūpsti mazos no manis. Ardievu, Tereze! Lūdziet dievu par mani, un dievs lai jums palīdz! Ardievu, ardievu!

Viņš steidzīgi noskrēja lejā pa kāpnēm uz izeju. Pēc mirkļa tikai klusējošu vīriešu un raudošu sieviešu bariņš stāvēja durvju priekšā, no- raudzīdamies pakaļ aizbraucošajiem ratiem.

VI

Arturu ievietoja milzīgā viduslaiku cietoksnī pie pašas ostas. Cietuma dzīve viņam likās diezgan ciešama. Viņa kamera bija nepatīkami drēgna un tumša, bet pēc drūmajā palaco pavadītās bērnības ne smacīgais gaiss, ne žurkas, ne pretīgā smaka viņam nebija nekāds jaunums. Arī pārtika bija slikta, turklāt tās nepietika. Bet Džeimss drīz vien dabūja atļauju sūtīt viņam visu nepieciešamo no mājām.

Arturs atradās vieninieku kamerā, un, kaut arī uzraudzība nebija tik stingra, kā varēja sagaidīt, viņam tomēr neizdevās noskaidrot sava aresta iemeslus. Taču mierīgais noskaņojums, kādā viņš bija ieradies cietoksnī, nezuda. Tā kā grāmatas lasīt nebija atļauts, viņš pavadīja laiku lūgšanās un dievbijīgās pārdomās un bez nepacietības un uztraukuma gaidīja notikumu tālāko norisi.

Kādā dienā sargkareivis atslēdza viņa kameras durvis un uzsauca: «Lūdzu, nāciet šurp!» Pēc diviem trim jautājumiem, uz kuriem vienīgā atbilde bija — «runāt aizliegts», Arturs padevās nenovēršamajam un sekoja kareivim pa veselu labirintu pagalmu, gaiteņu un kāpņu, kuri visi vairāk vai mazāk oda pēc pelējuma, līdz nonāca lielā, gaišā istabā, kur trīs vīri militārās uniformās sēdēja pie gara, ar zaļu vilnas drānu apklāta un papīriem apkrauta galda un it kā garlaikodamies apmainījās nenozīmīgām frāzēm. Kad Arturs iegāja istabā, viņu sejās sastinga lietišķa izteiksme un vecākais no tiem — švītīga izskata vīrietis pulkveža uniformā, ar sirmu vaigu bārdu — norādīja uz krēslu otrpus galdam un sāka nopratināšanu.

Arturs bija sagaidījis draudus, apvainojumus un lamas un sagatavojies atbildēt ar cieņu un pacietību, bet jutās patīkami vīlies. Pulkvedis izrādījās gan atturīgs, vēss un formāls, bet nevainojami pieklājīgs. Arturam uzdeva parastos jautājumus par vārdu, vecumu, tautību un sociālo stāvokli un monotonā secībā pierakstīja atbildes. Viņš jau sāka garlaikoties un kļuva nepacietīgs, kad pulkvedis pēkšņi sacīja:

—   Un tagad, mister Berten, pastāstiet, ko jūs zināt par Jauno Itāliju.

—  Zinu, ka tā ir organizacija, kas Marseļā izdod laikrakstu un izplata to Itālijā, aicinot tautu sacelties un padzīt austriešu karaspēku.

—   Jūs esat lasījis šo laikrakstu — vai ne?

—   Jā. Es interesējos par šiem jautājumiem.

—   Vai jūs lasot apzinājāties, ka rīkojaties pretlikumīgi?

—   Protams.

—   Kur jūs dabūjāt tos laikraksta numurus, ko atrada jūsu istabā?

—   To es nevaru teikt.

—   Mister Berten, šeit jūs nedrīkstat sacīt: «Es nevaru teikt.» Jums jāatbild uz maniem jautājumiem.

—• Tādā gadījumā — es negribu, ja jums ir iebildumi pret «es nevaru».

—  Jūs nožēlosiet, ja atļausieties lietot tādus izteicienus, — pulkvedis piezīmēja. Kad Arturs nekā neatbildēja, viņš turpināja:

—  Turklāt mūsu rokās ir pierādījumi, ka jums ar šo organizāciju ir daudz ciešāki sakari nekā vienīgi aizliegtas literatūras lasīšana. Vaļsirdīga atzīšanās jums nāks tikai par labu. Patiesība tik un tā reiz atklāsies, un jūs redzēsiet, ka veltīgi bijuši jūsu mēģinājumi sevi aizstāvēt izvairoties un liedzoties.

—   Es nemaz nevēlos aizstāvēties. Ko jūs gribat zināt?

—   Vispirms sakiet, kā tas gadījās, ka jūs, ārzemnieks būdams, iejaucāties tādā pasākumā.

—   Es domāju par šo jautājumu un izlasīju visu, ko varēju dabūt, un man radās pašam savi secinājumi.

—   Kas jūs pierunāja iestāties organizācijā?

—   Neviens. Es pats to vēlējos.

—   Nerunājiet muļķības! — pulkvedis asi sacīja. Viņam acīm redzot sāka zust pacietība. — Neviens taču nevar iestāties organizācijā bez citu līdzdalības. Kam jūs izteicāt savu vēlēšanos iestāties?

Klusums.

—   Esiet tik laipns, atbildiet man!

—   Uz tādiem jautājumiem neatbildēšu.

Arturs runāja ietiepīgi. Viņu pārņēma dīvains nervozs saīgums. Viņš jau zināja, ka notikuši daudzi*aresti Livorno un Pizā, un, kaut arī nevarēja iedomāties nelaimes īstos apmērus, tomēr bija dzirdējis diezgan, lai justos norūpējies par Džemmas un citu savu draugu drošību. Viņu uztrauca un kaitināja virsnieku mākslotā pieklājība, garlaicīgā uzbrukumu un atsitienu, viltīgu jautājumu un izvairīgu atbilžu spēle, un sarga smagā soļošana uz priekšu un atpakaļ ārpusē aiz durvīm pretīgi griezās viņam ausīs.

—   Jā, starp citu, kad jūs pēdējo reizi sastapāt Džovanni Bollu? — pulkvedis jautāja pēc neilgas nesekmīgas vārdu pārmaiņas. — Tieši pirms aizbraukšanas no Pizas — vai ne?

—   Nepazīstu neviena ar tādu vārdu.

—   Kā? Džovanni Bollu? Jūs noteikti viņu pazīstat — jauns, liela auguma puisis īsi apcirptiem matiem. Viņš taču ir viens no jūsu studiju biedriem.

—   Universitātē ir daudz studentu, ko es nepazīstu.

—   O, bet nevar būt, ka jūs nepazīstat Bollu! Paskatieties, tas ir viņa rokraksts. Redziet, viņš jūs gluži labi pazīst.

Pulkvedis nevērīgi sniedza viņam papīru ar virsrakstu «Protokols» un parakstu «Džovanni Bolla». Pārlaidis tam skatienu, Arturs pamanīja savu vārdu. Viņš izbrīnījies palūkojās pulkvedī.

—   Vai man tas jālasa?

—   Jā, to jūs varat darīt. Tas attiecas uz jums.

Viņš sāka lasīt, bet virsnieki sēdēja klusēdami un vēroja viņa seju. Izrādījās, ka dokuments sastāv no liecībām, kas dotas kā atbildes uz veselu rindu jautājumu. Acīm redzot arī Bolla arestēts. Pirmās bija parastās stereotipās atbildes, tad sekoja īss ziņojums par Bollas saistībām ar organizāciju, par aizliegtās literatūras izplatīšanu Livorno un par studentu sanāksmēm. Tālāk bija rakstīts: «Starp citiem mums pievienojās jauns anglis Arturs Bertens no bagātas kuģu īpašnieku ģimenes.»

Asinis saskrēja Arturam sejā. Bolla viņu nodevis! Bolla, kas uzņēmies svētos vadoņa pienākumus … Bolla, kas pievērsis sev Džemmas uzmanību un mīl viņu! Arturs nolika papīru un stīvi raudzījās grīdā.

—   Ceru, ka šis raksts būs atsvaidzinājis jūsu atmiņu, — pulkvedis pieklājīgi aizrādīja.

Arturs papurināja galvu.

—   Nepazīstu neviena ar tādu vārdu, — viņš atkārtoja drūmā, cietā balsī. — Tur droši vien ir kāds pārpratums.

—   Pārpratums? Kas par niekiem! Zināt, mister Berten, bruņiniecis- kums un donkichotisms savā ziņā ir ļoti jauki, bet nevajag tos pārspīlēt. Tā ir visu jūsu — jauniešu kļūda. Padomājiet tikai! Vai vērts kompromitēt sevi un sabojāt savas nākotnes izredzes vienkāršas formalitātes dēļ — saudzējot cilvēku, kas jūs nodevis? Jūs pats redzat, viņš nav bijis tik uzmanīgs, izsacīdamies par jums.

Pulkvedi balsī ieskanējās kaut kas līdzīgs izsmieklam. Arturs strauji pacēla galvu, un pēkšņi viņam uzausa gaisma.

—   Tie ir meli! — viņš iesaucās. — Tā ir krāpšana! Es to redzu jūsu sejā, jūs gļēvulīgi … Jūs gribat kompromitēt kādu apcietināto vai arī ievilkt mani slazdos. Jūs esat krāpnieks, melis un nelietis . ..

—   Klusu! — pulkvedis iekliedzās, dusmās pietrūkdamies kājās. Abi viņa kolēģi jau bija piecēlušies. — Kaptein Tomasi, — viņš teica vienam no tiem. — Lūdzu, pasauciet uzraugu, lai ievieto šo jaunekli uz dažām dienām karcerī. Es redzu, viņam vajadzīga mācība, kas padarīs to prātīgu.

Karceris atgādināja tumšu, drēgnu, netīru alu pazemē. Tas nepadarīja Arturu «prātīgu», bet gan pilnīgi satracināja. Uzaudzis bagātā un greznā mājā, viņš bija kļuvis izsmalcināti izvēlīgs tīrīguma ziņā, un pirmais iespaids no gļotainajām, ar mūdžiem aplipušajām sienām, no netīrumu

un atkritumu kaudzēm uz grīdas, no briesmīgās pelējuma, notekūdeņu un pūstoša koka smakas bija pietiekami stiprs, lai apvainotais virsnieks varētu justies apmierināts. Ķad Arturu tur iegrūda un aizslēdza durvis, viņš, rokas izstiepis, piesardzīgi paspēra trīs soļus uz priekšu, nodrebēdams aiz riebuma, kolīdz pirksti pieskārās glumajam mūrim, un taustījās melnajā tumsā pēc kādas tīrākas vietas, kur apsēsties.

Garā diena pagāja tumsā un klusumā, arī nakts nenesa nekādu pārmaiņu. Nesaņemot nekādus iespaidus no ārienes, viņš pamazām zaudēja laika apziņu, un, kad nākamajā rītā durvīs noskrapstēja atslēga un viņam garām pīkstēdamas aizskrēja izbiedētās žurkas, viņš pēkšņās izbailēs pietrūkās kājās; sirds viņam neganti dauzījās, ausīs dunēja, it kā nevis dažas stundas, bet mēnešiem ilgi nebūtu redzējis gaismu un dzirdējis skaņas.

Durvis atvērās, laterna vāji apspīdēja kameru — Arturam likās, ka ieplūstu žilbinošas gaismas straume, — un ienāca vecākais uzraugs, nesdams gabalu maizes un krūzi ar ūdeni. Arturs paspēra soli uz priekšu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka uzraugs atnācis viņu izlaist. Pirms viņš paspēja ierunāties, uzraugs ielika maizi un krūzi viņam rokās, apgriezās un, ne vārda neteicis, aizgāja, no jauna aizslēgdams durvis.

Arturs piecirta kāju. Pirmoreiz mūžā viņu pārņēma nevaldāmas dusmas. Bet, stundām ritot, pamazām arvien vairāk zuda laika un vietas apziņa. Tumsa likās neizmērojama, bez sākuma un bez gala, un dzīves plūdums viņam bija it kā apstājies. Trešās dienas vakarā, kad durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās vecākais uzraugs kopā ar kareivi, 4tfti*rs palūkojās uz tiem apžilbis un samulsis, sargādams acis pret nepierasto gaismu, nespēdams aptvert, cik stundu vai nedēļu viņš pavadījis šajā kapā.

— Šurp, lūdzu, — atskanēja uzrauga aukstā, lietišķā balss. Arturs piecēlās un mechaniski virzījās uz priekšu dīvaini nedrošā gaitā, ļodzīdamies un streipuļodams kā piedzēries. Viņš apvainojās, kad uzraugs mēģināja palīdzēt tam uzkāpt pa stāvajām, šaurajām kāpnēm, kas veda uz pagalmu. Bet uz augšējā pakāpiena viņam pēkšņi apreiba galva, viņš sagrīļojās un būtu kritis atmuguriski, ja uzraugs nesatvertu viņu pie pleca.

* * *

—  Nekas, tūlīt būs labi, — sacīja jautra balss, — tas gadās gandrīz visiem, kad iznāk svaigā gaisā.

Arturs izmisīgi cīnījās pēc elpas, kad viņam atkal ieslacīja sejā ūdeni. Šķita, ka tumsa atkāpjas no viņa, ar troksni sašķīzdama gabalos. Tad pēkšņi viņš pilnīgi atguva apziņu un, atgrūdis uzrauga roku, jau diezgan stingriem soļiem izgāja cauri gaitenim un augšā pa kāpnēm. Uz mirkli viņi apstājās pie kādām durvīm. Tad tās atvērās, un, vēl nepaspējis apjēgt, uz kurieni viņu ved, Arturs atradās spoži apgaismotajā nopratināšanas istabā, izbrīnā un apmulsumā raudzīdamies uz galdu, papīriem un virsniekiem, kas sēdēja savās parastajās vietās.

—  A, misters Bertens! — pulkvedis ieteicās. — Ceru, ka tagad mums būs vieglāk saprasties. Nu, kā jums patīk tumšā kamera? Nav gluži tik grezna kā jūsu brāļa viesistaba, vai ne? Ko?

Arturs uzmeta skatienu pulkveža smaidošajai sejai. Viņu pārņēma neprātīga vēlēšanās mesties virsū šim švītam ar sirmo vaigu bārdu un iecirst zobus tam rīklē. Laikam šī doma atplaiksnījās viņa sejā, jo pulkvedis tūlīt piebilda pavisam citādā tonī:

—   Apsēdieties, mister Berten, un iedzeriet ūdeni! Jūs esat uztraukts.

Arturs atbīdīja sāņus pasniegto ūdens glāzi un, atspiedies ar rokām uz galda, atbalstīja galvu plaukstās, mēģinādams sakopot savas domas. Pulkvedis sēdēja un uzmanīgi lūkojās uz viņu, ar pieredzējušu aci vērodams Artura trīcošās rokas un lūpas, slapjos matus un neskaidro skatienu, kas^liecināja par fizisku vājumu un pārpūlētiem nerviem.

—   Nu, mister Berten, — viņš teica pēc brītiņa, — tagad sāksim no tā paša, pie kā mēs apstājāmies. Un, tā kā toreiz rrrasu saruna izvērtās diezgan nepatīkama, tad teikšu jau pašā sākumā, ka mana vienīgā vēlēšanās — būt iecietīgam ar jums. Ja izturēsieties pieklājīgi un prātīgi, mēs nekādā ziņā nepielietosim pret jums nevajadzīgu stingrību.

—   Ko jūs no manis gribat?

Artura balss skanēja asi un īdzīgi; likās, tā nemaz nebija viņa paša balss.

—   Es tikai gribu, lai jūs mums atklāti un godīgi pastāstītu, kas jums zināms par organizāciju un tās biedriem. Vispirms — cik ilgi jūs pazīstat Bollu?

—   Es viņu nekad neesmu pazinis. Nekā par viņu nezinu.

—   Vai tiešām? Nekas, mēs par to vēl runāsim. Man šķiet, jūs pazīstat jaunu cilvēku vārdā Karlo Bini?

—   Neesmu nekad par tādu cilvēku dzirdējis.

—   Tas ir ļoti savādi. Bet Frančesko Neri?

—   Pirmoreiz dzirdu šo vārdu.

—   Bet šeit ir viņam adresēta vēstule, ko jūs esat rakstījis. Paskatieties!

Arturs nevērīgi palūkojās uz vēstuli un nolika to.

—   Vai pazīstat šo vēstuli?

—   Nē.

—• Vai jūs noliedzat, ka tas ir jūsu rokraksts?

—   Es nekā nenoliedzu. Neatminos, ka būtu to rakstījis.

—   Varbūt jūs atceraties šo?

Arturam pasniedza otru vēstuli; to viņš rudenī bija rakstījis kādam studiju biedram.

—   Nē.

—   Un nepazīstat arī personu, kam tā adresēta?

—   Nepazīstu.

—   Jums ir neparasti vāja atmiņa.

—   Šis defekts man vienmēr ir sagādājis grūtības.

—  Tā? Bet es nesen dzirdēju no kāda universitātes profesora, ka jūs nekādā ziņā neuzskatot par nespējīgu, drīzāk gan par ļoti gudru.

—  Jūs laikam vērtējat gudrību no policijas spiegu viedokļa. Universitātes profesori lieto šo vārdu citādā nozīmē.

Artura balss noskaņa liecināja, ka viņu arvien vairāk pārņem dusmas. Izsalkums, smacīgais gaiss un bezmiegs bija viņu fiziski novārdzinājis, likās, ka sāp katra atsevišķa vietiņa viņa ķermenī, un pulkveža balss kairināja izmocītos nervus, griezdamās ausīs kā grifeles čirkstoņa pa tāfeli.

—   Mister Berten, — pulkvedis nopietnā tonī sacīja, atlaizdamies krēslā, — jūs atkal aizmirstaties. Es jūs vēlreiz brīdinu, ka šāda veida saruna jums nāks tikai par sliktu. Šķiet, jūs pietiekami izbaudījāt karceri, lai vairs nevēlētos tur atgriezties. Teikšu jums atklāti: es pielietošu stingrākus līdzekļus, ja jūs nemainīsiet savu izturēšanos. Ievērojiet — man ir pierādījumi, neapšaubāmi pierādījumi, ka daži no šiem jaunajiem cilvēkiem ir nodarbojušies ar aizliegtas literatūras ievešanu šejienes ostā un ka jums bijuši ar viņiem sakari. Nu, vai pastāstīsiet man bez spaidiem, kas jums par to zināms?

Arturs vēl zemāk nolieca galvu. Akls, neprātīgs dzīvniecisks niknums sakustējās viņā kā dzīva būtne. Vairāk par visiem draudiem viņu biedēja iespēja zaudēt pašsavaldību. Pirmoreiz viņš sāka apjaust, kādi snaudoši spēki var slēpties zem ikviena cilvēka ārējās kulturas, zem ikviena kristieša dievbijības, un viņu pārņēma bailes par sevi pašu.

—   Es gaidu jūsu atbildi, — pulkvedis atgādināja.

—   Man nav ko atbildēt.

—   Vai jūs noteikti atsakāties atbildēt?

—   Es jums nekā neteikšu.

—   Tādā gadījumā man vajadzēs sūtīt jūs atpakaļ uz karceri un turēt tajā, kamēr mainīsiet savu lēmumu. Ja nebūsiet mierīgs, jums uzliks važas.

Arturs palūkojās uz viņu, drebēdams no galvas līdz kājām.

—   Dariet, kā vēlaties, — viņš lēni sacīja, — bet, vai angļu sūtnis pieļaus, ka jūs tā apejaties ar Anglijas pavalstnieku, kura vaina ne ar :ko nav pierādīta, to viņš pats izšķirs.

Beidzot Arturu aizveda atpakaļ uz agrāko kameru, kur viņš metās guļvietā un gulēja līdz otram rītam. Važas viņam neuzlika, arī baismīgo, tumšo karceri viņš vairs neredzēja, bet ienaids starp viņu un pulkvedi ar katru nopratināšanu auga augumā. Gluži veltīgi Arturs savā kamerā lūdza dievu, lai tas palīdz apspiest viņa ļaunumu, vai arī pavadīja pusi nakts apcerēs par Kristus pacietību un lēnprātību. Tiklīdz viņu atkal ieveda garajā, pustukšajā istabā ar zaļi klāto galdu un viņš ieraudzīja pulkveža sapomadētās ūsas, viņu tūlīt pārņēma kristietim pavisam nepiedienīgs gars, mudinādams uz sīvu pretestību un nicīgām atbildēm. Arturs vēl nebija pavadījis mēnesi cietumā, kad abpusējais niknums sasniedza tādu pakāpi, ka viņi pat nespēja viens otru uzlūkot, nezaudējot savaldību.

Pastāvīgais sasprindzinājums, ko radīja šī cīņa, jau sāka smagi skart Artura nervus. Zinādams, cik cieši viņu novēro, un atcerēdamies kādreiz dzirdētās briesmīgās baumas, ka apcietinātos slepeni apdzirdot ar bela- donu un pierakstot, ko tie murgos runā, viņš arvien vairāk sāka baidīties gulēt un ēst un, ja naktī pele paskrēja garām, pietrūkās, aukstos sviedros izmircis, šausmās trīcēdams, iedomādamies, ka istabā kāds slēpjas, lai noklausītos, vai viņš miegā nerunā. Žandarmi acīm redzot mēģināja- izdabūt no viņa kādu atzīšanos, kas varētu kompromitēt Bollu, un viņu tik ļoti māca bailes nejauši iekrist slazdos, ka šīs briesmas tam draudēja tieši nervu saspīlējuma dēļ. Bollas vārds skanēja viņam ausīs dienu un nakti, traucējot pat dievbijīgās apceres, un, skaitot lūgšanas, viņš bieži vien «Marijas» vietā pateica «Bolla». Bet ļaunākais bija tas, ka, dienām ritot, reliģija, tāpat kā ārējā pasaule, likās arvien attālināmies. Pie šī pēdējā atbalsta viņš turējās ar drudžainu sīkstumu, katru dienu vairākas stundas veltīdams lūgšanām un apcerēm. Bet viņa domas arvien biežāk pievērsās Bollam, un lūgšanas kļuva pilnīgi mecha- niskas.

Lielākais mierinājums Arturam bija cietuma vecākais uzraugs •— resns un plikpaurains maza auguma večuks, kas sākumā visiem spēkiem centās uzlikt savai sejai bardzības masku. Pamazām labsirdība, ko pauda katra bedrīte viņa tuklajā sejā, ņēma virsroku pār viņa pienākumu būt stingram, un viņš sāka iznēsāt ziņas.starp cietumniekiem no kameras uz kameru.

Kādā pēcpusdienā maija vidū šis uzraugs ienāca kamerā ar tik drūmu, saīgušu seju, ka Arturs paraudzījās uz viņu izbrīnījies.

—   Klau, Enriko! — viņš iesaucās. — Kas jums šodien kaiš?

—  Nekas, — Enriko asi atcirta un, piegājis pie lāviņas, rāva nost no tās Artura segu.

—   Ko jūs darīsiet ar manām mantām? Vai mani pārcelsiet uz citu kameru?

—   Nē. Jūs laiž ārā.

—   Ārā? Kā — šodien? Pavisam? Enriko!

Satraukumā Arturs bija satvēris veco vīru aiz rokas, bet Enriko to dusmīgi izrāva.

—  Enriko! Kas jums lēcies? Kāpēc neatbildat? Vai mūs visus laidīs ārā?

Vienīgā atbilde bija nicīgs rūciens.

—  Paklau! — Arturs iesmiedamies atkal satvēra uzrauga roku. — Jums nav vērts uz mani dusmoties, jo es nemaz nedomāju apvainoties. Es gribu zināt par citiem.

—  Par kuriem citiem? — Enriko rūca, pēkšņi nolikdams kreklu, ko pašlaik locīja. — Ne jau par Bollu, man šķiet!

—   Par Bollu un visiem pārējiem, protams. Enriko, kas jums noticis?

—        Nu, neliekas gan, ka viņu, nabaga zēnu, tik drīz izlaidīs, kad >iedrs viņu nodevis. Ē! — Enriko ar riebumu atkal paņēma kreklu.

—       Nodevis viņu? Biedrs? O, cik briesmīgi! — Artura acis iepletās ausmās. Enriko strauji apsviedās apkārt.

—   Kā, vai tad tas nebijāt jūs?

—   Es? Cilvēk, vai jūs esat prātu zaudējis? Es?

—• Vismaz viņam tā sacījuši, vakar nopratinot. Esmu ļoti priecīgs, a jūs to neesat darījis, jo es vienmēr uzskatīju jūs par kārtīgu jaunekli. Jāciet!

Enriko izgāja gaitenī, Arturs sekoja, un viņa apziņā pamazām sāka ust gaisma.

—        Bollam sacījuši, ka es viņu nodevis? Protams, to viņi darīja! klausieties, man viņi sacīja, ka Bolla mani nodevis. Vai tiešām Bolla ūs tāds muļķis un ticēs tamlīdzīgām blēņām?

—       Tad patiesi tas «nav taisnība? — Enriko apstājās pie kāpnēm n kā pētīdams paraudzījās uz Arturu, kas tikai paraustīja plecus.

—   Protams, tie ir meli.

—       Priecājos to dzirdēt, manu zēn, un es viņam pastāstīšu, ka jūs tā Mcāt. Bet, redziet, Bollam tie sacījuši, ka jūs viņu nodevis aiz … nu, iz greizsirdības, jo jūs abi mīlot vienu un to pašu meiteni.

—       Tie ir meli! — Arturs atkārtoja šos vārdus ātrā čukstā, gluži bez Ipas. Viņu bija pārņēmušas pēkšņas, stindzinošas bailes. «Vienu un to ašu meiteni … greizsirdība!» Kā viņi varēja zināt… kā viņi varēja ināt?

—       Pagaidiet mirklīti, manu zēn, — Enriko apstājās gaitenī, kas veda z nopratināšanas istabu, un klusu teica: — Es jums ticu. Bet pasakiet īan tikai vienu. Es zinu, jūs esat katolis. Vai jūs kaut ko tādu neesat iicis grēksūdzē?

—   Tie ir meli! — Arturam izrāvās apslāpēts kliedziens.

Enriko paraustīja plecus un gāja tālāk.

—       Protams, jūs zināt labāk. Bet jūs nebūtu vienīgais vientiesītis, kas idā veidā iekritis. Pašlaik daudz runā par kādu Pizas garīdznieku, ko aži jūsu draugi pieķēruši. Viņi izlaiduši skrejlapu, brīdinot, ka tas ir spiegs.

Enriko atvēra nopratināšanas istabas durvis un, redzot, ka Arturs stāv nekustēdamies, ar mulsu, stingu skatienu vērdamies sev priekšā, viegli pastūma viņu pāri slieksnim.

—   Labdien, mister Berten, — sacīja pulkvedis, draudzīgā smaidā atņirgdams zobus. — Man liels prieks apsveikt jūs. No Florences pienācis orderis par jūsu atbrīvošanu. Esiet tik laipns, parakstiet šo papīru!

Arturs piegāja pie viņa.

—   Es gribu zināt, — viņš nomāktā balsī sacīja, — kas mani nodevis.

Pulkvedis smaidot pacēla uzacis.

—   Uzminēt nevarat? Padomājiet mazliet!

Arturs papurināja galvu. Pulkvedis, pārsteigumu izrādīdams, noplātīja rokas.

—   Nevarat uzminēt? Tiešām? Taču jūs pats, mister Berten. Kurš cits gan varētu zināt jūsu mīlestības noslēpumus?

Arturs klusēdams novērsās. Pie sienas karājās liels koka krucifikss, un Artura acis apstājās pie krustā sistā sejas. Bet tajās nebija lūguma, tikai mulsa neizpratne, kā var būt tik vienaldzīgs un pacietīgs dievs, kas neraida debesu zibeņus pārmācīt garīdznieku, kurš izpaudis grēksūdzes noslēpumu.

—   Lūdzu, parakstieties, ka esat saņēmis savus dokumentus, — pulkvedis laipni sacīja, — un tad es jūs vairs ilgāk neaizkavēšu. Esmu pārliecināts, ka jums ļoti gribas steigties mājās, un arī es pašlaik esmu stipri aizņemts ar šo vieglprātīgo jaunekli Bollu, kurš tik smagi pārbaudīja jūsu kristieša pacietību. Baidos, ka viņu gaida diezgan bargs sods. Sveiki!

Arturs parakstījās, paņēma savus papīrus un klusu ciešot izgāja no istabas. Viņš sekoja uzraugam Enriko līdz masivajiem vārtiem un bez atvadu sveiciena nokāpa krastmalā, kur gaidīja pārcēlājs, lai pārvestu viņu pāri kanalam. Kad viņš uznāca pa akmens kāpnēm, kas veda uz ielu, pie viņa, stiepdama pretī rokas, pieskrēja meitene kokvilnas kleitā, ar salmu cepuri galvā.

—   Artur! Ak, es esmu tik laimīga! Es esmu tik laimīga!

Viņš nodrebēdams atvilka savas rokas.

—   Džim! — viņš beidzot sacīja balsī, kas likās piederam kādam citam. — Džim!

—   Es gaidīju šeit pusstundu. Sacīja, ka tu nākšot ārā četros. Artur, kāpēc tu tā skaties uz mani? Kaut kas ir noticis! Artur, kas tev kaiš? Apstājies!

Viņš bija novērsies un lēni gāja projām pa ielu, it kā būtu aizmirsis, ka Džemma šeit. Viņa izturēšanās izbiedēta, Džemma skrēja viņam pakaļ un satvēra to aiz rokas.

—   Artur!

Viņš apstājās un palūkojās ar mulsu skatienu. Džemma paņēma viņu zem rokas, un viņi brīdi gāja klusēdami.

—   Paklausies, dārgais, — viņa maigi teica. — Neuztraucies pārāk par Š6 nelaimīgo pārpratumu. Es zinu, tev tas bija ļoti sāpīgi, bet visi saprot.

—   Kādu pārpratumu? — viņš jautāja tādā pašā nomāktā balsī.

—   Es runāju par Bollas vēstuli.

Artura seja sarāvās sāpēs, dzirdot šo vārdu.

—   Es domāju, varbūt tu nebūsi par to dzirdējis, — Džemma turpināja. — Bet viņi droši vien tev pateica. Bolla laikam ir galīgi prātu zaudējis, ja var kaut ko tādu iedomāties.

—   Ko tad?

—   Vai tad tu nekā nezini? Viņš atrakstīja briesmīgu vēstuli, sacīja, ka tu esot pastāstījis par kuģiem un tāpēc viņš arestēts. Tās, protams, ir muļķības. To saprot katrs, kas tevi pazīst. Tikai tie, kas tevi nepazīst, varēja par to uztraukties. Tieši tāpēc es šeit atnācu — pateikt tev, ka neviens no mūsu grupas netic nevienam šīs vēstules vārdam.

—   Džemma! Bet tas ir … tas ir taisnība!

Džemma lēnām atrāvās no viņa un stāvēja pavisam klusu, šausmās plaši ieplestām, satumsušām acīm un tik baltu seju kā lakatiņš viņai ap kaklu. Milzīgs, ledains klusuma vilnis, likās, ieskāva abus, atšķirot viņus savrup no ielas trokšņa un drūzmas atsevišķā pasaulē.

—  Jā, — viņš beidzot izdvesa, — kuģi… es runāju par to. Un minēju Bollas vārdu … Ak mans dievs! Mans dievs! Ko lai es tagad daru?

Viņš pēkšņi atguvās, ieraudzīja Džemmu un nāves šausmas viņas sejā. Jā, protams, viņa domā …

—   Džemma, tu nesaproti! — viņš izgrūda, pavirzīdamies uz viņas pusi, bet Džemma atkāpās, spalgi iekliegdamās.

—   Nepieskaries man!

Arturs strauji satvēra viņas labo roku.

—   Klausies, dieva dēļ! Tā nebija mana vaina. Es …

— Laid! Laid vaļā manu roku! Laid!

Nākamajā mirklī Džemma strauji atbrīvoja savus pirkstus un cirta pļauku viņam sejā.

Arturam aizmiglojās acis. Brīdi viņa priekšā rēgojās vienīgi Džemmas nobālusī, izmisuma pilnā seja un labā roka, ko viņa nikni berzēja gar savu kokvilnas kleitu. Tad dienas gaisma atkal atgriezās, viņš pavērās apkārt un redzēja, ka bija viens.

VII

Sen jau bija satumsis, kad Arturs piezvanīja pie lielās mājas Via Borra ielā. Viņš atcerējās, ka klejojis pa ielām, bet, kur, kāpēc un cik ilgi, par to viņam nebija ne jausmas. Džulijas pažs žāvādamies atvēra durvis un nozīmīgi pasmīnēja, ieraugot izmocīto, sastingušo seju. Viņam likās ārkārtīgi jocīgi, ka jaunais kungs atgriežas no cietuma kā «piedzēries un nekārtīgs» ubags. Arturs uzkāpa augšā. Otrajā stāvā viņš sastapa Džibonsu nākam lejā ar augstprātīgu, svinīgu pārmetumu sejā. Arturs mēģināja paslīdēt garām, nomurminājis «labvakar», bet bija grūti izbēgt no Džibonsa, ja viņš to nevēlējās.

—   Kungi ir izgājuši, ser, — viņš teica, kritiski aplūkodams Artura nekārtīgo apģērbu un sajukušos matus. — Viņi ar kundzi aizbrauca uz viesībām un atgriezīsies ne agrāk par divpadsmitiem.

Arturs palūkojās pulkstenī — bija deviņi. O jā, viņam būs laiks… pietiekami daudz laika …

—   Kundze man lika jautāt, vai jūs vēlētos vakariņas, ser, un pateikt, lai pagaidot, kamēr viņa pārnākšot, jo viņai noteikti vēl šovakar ar jums jārunājot.

—  Paldies, man nekā nevajag. Varat pateikt viņai, ka būšu nomodā.

Arturs uzgāja augšā savā istabā. Nekas tajā nebija mainījies kopš viņa aresta. Montanelli ģīmetne atradās uz galda, kur viņš to bija nolicis, un krucifikss kā agrāk stāvēja nišā. Viņš brīdi apstājās uz sliekšņa klausīdamies, bet mājā valdīja dziļš klusums. Redzams, neviens nenāks viņu traucēt. Klusiem soļiem viņš iegāja istabā un aizslēdza durvis.

Un tā nu ir pienācis gals. Nebija par ko domāt un raizēties, jāatbrīvojas tikai no apgrūtinošās un nevajadzīgās apziņas — un vairāk nekā. Un tomēr — tas likās tik muļķīgi, veltīgi.

Viņš nebija noteikti nolēmis izdarīt pašnāvību, patiesībā viņš pat daudz nedomāja par to. Tas viss likās pats par sevi saprotams un neizbēgams. Viņam nebija arī skaidra priekšstata, kādā nāvē mirt, svarīgi tikai tas, lai viss nokārtotos drīz — lai tas būtu garām un varētu visu aizmirst. Istabā nebija nekāda ieroča, pat ne kabatas naža, bet tas nekas — pietiks ar dvieli vai strēmelēs saplēstu palagu.

Tieši virs loga bija liela nagla. Tā noderēs, tomēr tai jābūt tik stiprai, lai noturētu viņa svaru. Arturs pakāpās uz krēsla pārbaudīt naglu. Tā neturējās visai stingri, tāpēc viņš atkal nokāpa no krēsla un paņēma no atvilktnes veseri. Viņš iedzina naglu dziļāk un jau gribēja noņemt no gultas palagu, kad pēkšņi atcerējās, ka nav noskaitījis lūgšanas. Protams, pirms nāves jāpielūdz dievs, — katrs kristīgs cilvēks tā dara. Ir pat īpašas lūgšanas, ko skaita, kad dvēsele šķiras no šīs pasaules.

Viņš iegāja nišā un nometās ceļos krucifiksa priekšā. — Visuvarenais un žēlīgais dievs… — viņš skaļi iesāka, bet tad apklusa un neteica vairs ne vārda. Tiešām, pasaulē viss kļuvis tik bezcerīgs, ka nav vairs nekā, ko izlūgties no dieva. Turklāt ko gan Kristus zināja par šādu nelaimi, Kristus, kas tādu nekad nebija piedzīvojis? Viņu tikai nodeva, tāpat kā Bollu, bet viņš nekad netika ar viltu padarīts par nodevēju.

Arturs piecēlās, pēc veca paraduma pārmezdams krustu. Piegājis pie galda, viņš ieraudzīja tur sev adresētu vēstuli Montanelli rokrakstā. Tā bija rakstīta ar zīmuli:

«Manu mīļo zēn! Man ļoti žēl, ka nevaru tevi sastapt tavā atbrīvošanas dienā. Man jāiet pie kāda mirēja. Atgriezīšos tikai vēlu naktī.

Atnāc pie manis rīt agri no rīta.

Lielā steigā L. M.»

Arturs nopūzdamies nolika vēstuli. Tiešām žēl padres.

Kā cilvēki ielās smējās un tērzēja! Nekas nebija mainījies kopš tās dienas, kad viņš vēl dzīvoja. Pat vismazākais ikdienas sīkums nebija mainījies tāpēc, ka cilvēka dvēsele, dzīva cilvēka dvēsele iegrūsta nāvē.

Viss bija tāpat kā agrāk. Ūdens urdza strūklakās, un zvirbuļi čivināja zem jumtu dzegām tāpat, kā tas bija vakar, tāpat, kā būs rīt. Bet viņš ir miris … miris.

Viņš apsēdās uz gultas malas, sakrustoja rokas uz kājgaļa un atbalstīja uz tām pieri. Laika vēl daudz, un viņam tā sāpēja galva… likās, ka sāp pats smadzeņu centrs. Viss bija tik bezcerīgi un muļķīgi… pilnīgi bez nozīmes …

Spalgi ieskanējās parādes durvju zvans, un Arturs uztrūkās — bez elpas aiz neizsakāmām šausmām, ar abām rokām satvēris kaklu. Tie jau atgriezušies… bet viņš sēdējis pussnaudā un ļāvis aizritēt dārgajam laikam… Un tagad tam būs jāredz viņu sejas un jāklausās viņu cietsirdīgās runas, viņu zaimi un aizrādījumi .. . Kaut jel būtu nazis…

Viņš izmisis palūkojās apkārt. Mazajā skapītī stāvēja mātes rokdarbu groziņš. Tur droši vien būs šķēres. Varētu pārgriezt artēriju. Nē, palags un nagla drošāki, ja tikai diezgan laika.

Viņš norāva no gultas palagu un trakā steigā sāka plēst nost strēmeli. Uz kāpnēm atskanēja tuvojošos soļu troksnis. Nē, strēmele par platu, tā nesavilks cieši. Un jāsasien arī cilpa. Viņš sāka steigties, jo soļi nāca tuvāk, asinis viņam deniņos pulsēja un dunēja ausīs. Ātrāk… ātrāk! Ak dievs! Vēl piecas minūtes!

Pie durvīm klauvēja. Noplēstā drānas strēmele izkrita viņam no rokām, viņš sēdēja pavisam klusu, klausīdamies ar aizturētu elpu. Kāds paraustīja durvju rokturi. Tad Džulijas balss sauca:

—   Artur!

Viņš piecēlās, smagi elpodams.

—   Artur, lūdzu, atver durvis! Mēs gaidām.

Viņš savāca saplēsto palagu, iemeta to atvilktnē un steidzīgi sakārtoja gultu.

—  Artur! — Šoreiz sauca Džeimss, nepacietīgi raustīdams durvju rokturi. — Vai tu guli?

Arturs pārlaida skatienu istabai, redzēja, ka viss paslēpts, un atslēdza durvis.

—   Man šķiet, Artur, tu varēji gan izpildīt manu lūgumu un pagaidīt, kamēr mēs pārnākam, — lielās dusmās teica Džulija, iebrāzdamās istabā.

— Tev laikam tas liekas īsti pareizi, ka mums pusstundu jāgrozās pie tavām durvīm.

—   Četras minūtes, mana dārgā, — Džeimss nedroši izlaboja, iesoļodams istabā aiz savas sievas rožainā atlasa tērpa vilces. — Es ari domāju, Artur, ka būtu bijis … pieklājīgāk, ja …

—   Ko jums vajag? — Arturs pārtrauca. Viņš stāvēja, balstīdamies ar- vienu roku pret durvīm, un zagšus raudzījās no -viena uz otru kā lamatās noķerts dzīvnieks. Bet Džeimss bija pārāk truls un Džulija pārāk saniknota, lai pamanītu šo skatienu.

Misters Bertens padeva sievai krēslu un apsēdās pats, rūpīgi pavilk- dams jaunās bikses ceļgalos uz augšu.

—  Džulija un es, — viņš iesāka, — uzskatām par savu pienākumu nopietni parunāt ar tevi par …

—   Es nevaru šovakar jūs uzklausīt. Es … es nejūtos labi. Man sāp galva .. . jums jāpagaida.

Arturs runāja dīvainā, neskaidrā balsī, apmulsis un stostīdamies. Džeimss izbrīnījies palūkojās uz viņu.

—  Vai tev kas noticis? — viņš uztraukts vaicāja, pēkšņi atcerēdamies* ka Arturs atnācis tieši no lipīgu slimību perēkļa. — Es ceru, ka tu nebūsi saslimis. Liekas, tev ir drudzis.

—   Nieki! — Džulija viņu asi pārtrauca. — Tā ir tikai parastā izlikšanās, tāpēc ka viņš kaunas no mums. Nāc šurp un apsēdies, Artur!

Arturs lēnām pārgāja pāri istabai un apsēdās gultā.

—   Nu? — Viņš sacīja gurdenā balsī.

Misters Bertens noklepojās, nokremšļojās, noglaudīja savu jau tā gludo bārdu un atkal atsāka rūpīgi sagatavoto runu:

—   Es uzskatu par savu pienākumu — grūtu pienākumu — ļoti nopietni parunāt ar tevi par tavu neparasto izturēšanos, saistoties ar… ē … likumu pārkāpējiem un musinātājiem un … ē … personām ar apšaubāmu reputāciju. Es ticu, ka tu to darīji vairāk aiz muļķības nekā aiz nekrietnības …

Viņš apklusa.

—   Nu? — Arturs atkal ieteicās.

—   Redzi, es negribu būt pret tevi cietsirdīgs, — Džeimss turpināja, pret paša gribu kļūdams mazliet laipnāks Artura nogurušā, bezpalīdzīgā izskata ietekmē. — Esmu pilnīgi gatavs ticēt, ka tevi paveduši uz neceļiem slikti biedri, un ievērot ari tavu jaunību, piedzīvojumu trūkumu un … ē … ē … neapdomību un … ē … straujo raksturu, ko tu, kā es baidos, esi mantojis no savas mātes.

Arturs lēni pārlaida skatienu mātes ģīmetnei un atkal novērsās, bet neteica ne vārda.

—   Bet es esmu pārliecināts, ka tu sapratīsi, — Džeimss turpināja, — ka man vairs nav iespējams savā mājā dot pajumti cilvēkam, kas sabiedrības priekšā apkaunojis tik augsti godājamu vārdu kā mūsējais.

—   Nu? — Arturs vēlreiz atkārtoja.

—  Artur, — Džulija asi iesaucās, ar troksni aizsizdama vēdekli un nosviezdama to sev uz ceļiem, — vai tu beidzot nebūsi tik laipns un nepateiksi kaut ko citu bez šī «nu»?

—  Jūs, protams, rīkosieties, kā jums labāk, — viņš lēni atbildēja, nepakustēdamies. — Man nav svarīgi — kā.

—   Nav … svarīgi? — Džeimss izbiedēts atkārtoja, bet viņa sieva iesmiedamās piecēlās.

—   O, tas nav svarīgi, vai ne? Nu, Džeims, es ceru, ka tagad tev skaidrs, kādu pateicību tu vari sagaidīt. Es jau tev teicu, ko mums dos labsirdības izrādīšana katoļu avanturistēm un viņu …

—   Klusu, klusu! Nerunā par to, dārgā!

—   Muļķības, Džeims! Pārāk ilgi mēs jau esam bijuši sentimentāli. Bandu bērns uzstājas kā ģimenes loceklis… Laiks tam uzzināt, kas bija viņa māte. Kāpēc mums apgrūtināt sevi ar katoļu garīdznieka mīļākās bērnu? Še, paskaties!

Viņa izvilka no kabatas saņurcītu papīra lapu un pāri galdam pasvieda to Arturam. Viņš atlocīja to un ieraudzīja savas mātes rokrakstu. Tā bija viņas atzīšanās vīram, rakstīta četrus mēnešus pirms Artura dzimšanas, ar diviem parakstiem.

Artura acis lēni slīdēja lejup pa lapiņu, garām nedrošos vilcienos rakstītam mātes vārdam līdz spēcīgajam, pazīstamajam parakstam «Lorenco Montanelli». Brīdi viņš stingi vērās rakstā. Tad, neteikdams ne vārda, salocīja papīru un nolika to. Džeimss piecēlās un paņēma sievu aiz rokas.

—   Nu, Džulij, pietiks. Ej nu lejā! Ir jau vēls, un man ar Arturu kaut kas jāapspriež. Tevi tas neinteresēs.

Džulija paraudzījās uz vīru, tad atkal uz Arturu, kas klusu ciešot kā sastindzis vērās grīdā.

—   Viņš izskatās, it kā nebūtu pie pilna prāta, — viņa čukstēja.

Kad viņa, pacēlusi tērpa malu, izgāja no istabas, Džeimss rūpīgi

^aizvēra durvis un atgriezās savā krēslā pie galda. Arturs sēdēja kā sēdējis, sastindzis un kluss.

—   Artur, — Džeimss iesāka saudzīgākā tonī, jo patlaban šeit nebija Džulijas, kas varētu dzirdēt, — man ļoti žēl, ka tā iznāca. Tev tas nebija arī nemaz jāzina. Taču viss nu ir pāri, un es priecājos, ka tu spēj izturēties tik apvaldīti. Džulija ir… ē… mazliet uztraukta. Sievietes tādas ir bieži… Nu, lai nu kā, es negribu būt cietsirdīgs pret tevi.

Viņš apklusa, lai redzētu, kādu iespaidu atstājuši šie laipnie vārdi, bet Arturs sēdēja nepakustēdamies.

—   Protams, manu mīļo zēn, — Džeimss pēc brītiņa turpināja, — tas ir ļoti bēdīgs notikums, un labākais, ko mēs varam darīt, ir turēt mēli aiz zobiem. Mans tēvs bija tik augstsirdīgs, ka nešķīrās no tavas mātes, kad tā viņam visu izstāstīja, tikai prasīja, lai cilvēks, kas viņu pavedis, tūlīt aizbrauktu no Italijas. Un viņš, kā tev zināms, devās uz Ķīnu par misionāru. Es ļoti negribēju, ka tu vispār ar viņu satiecies, kad viņš atgriezās. Bet mans tēvs galu galā tomēr atļāva viņam tevi mācīt ar noteikumu, ka viņš nemēģinās sastapt tavu māti. Taisnības labā jāatzīst, ka viņi godīgi ievēroja šo noteikumu līdz pašām beigām. Ir jau nejēdzīgi, bet…

Arturs pacēla galvu. Viņa sejā nebija ne mazākās dzīvības zīmes, nekādas izteiksmes, — tā likās kā no vaska izlieta.

—   V-vai tev neliekas, — viņš klusu sacīja, dīvaini stiepdams vārdus, it kā stostīdamies, — k-ka… tas viss … ir … ļ-ļoti.. . jocīgi?

—   Jocīgi? — Džeimss atgrūda krēslu no galda un sēdēja, blenzdams uz Arturu tik pārsteigts, ka nespēja pat dusmoties. —Jocīgi? Artur, vai tu esi prātu zaudējis?

Arturs pēkšņi atmeta atpakaļ galvu un sāka raustīties neprātīgu smieklu lēkmē.

— Artur! — iesaucās kuģu īpašnieks, cienīgi pieceldamies. — Esmu pārsteigts par tavu vieglprātību.

Atbildes nebija, tikai smieklu šaltis sekoja cita citai, tik skaļas un neapvaldītas, ka pat Džeimss sāka šaubīties, vai vieglprātība te būs īstais iemesls.

—   Gluži kā histēriska sieviete, — viņš norūca, nicīgi paraustījis plecus, novērsās un sāka nepacietīgi staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ. — Tiešām, Artur, tu esi neciešamāks par Džuliju. Beidz taču smieties! Es nevaru te noņemties ar tevi visu nakti.

Tikpat labi viņš būtu varējis teikt, lai krucifikss nokāpj no sava pjedestālā. Arturam bija vienaldzīgi pārmetumi un rājieni, viņš tikai smējās un smējās, smējās nerimdams.

—   Kas par nejēdzību! — Džeimss sacīja, beidzot pārtraukdams savu nikno soļošanu pa istabu. — Acīm redzot tu šovakar esi pārāk uztraukts, lai spētu savaldīties. Es nevaru nopietni runāt ar tevi, ja tu tā izturies. Ienāc pie manis rīt pЈc brokastīm! Tagad labāk liecies gulēt. Ar labu nakti!

Viņš izgāja, aizcirzdams durvis.

—  Tagad būs histērija lejā, —- viņš norūca, smagiem soļiem iedams lejā pa kāpnēm. — Droši vien tur bez asarām neiztiks.

Ārprātīgie smiekli izdzisa Arturam uz lūpām. Viņš paķēra veseri no galda un metās pie krucifiksa.

Viņš atģidās, kad atskanēja troksnis, un ieraudzīja, ka stāv pie tukša pjedestālā ar veseri rokā. Sadauzītie krucifiksa gabali mētājās uz grīdas viņam pie kājām.

Viņš nosvieda veseri.

—  Cik vienkārši! — viņš sacīja un novērsās. — Es nu gan esmu idiots.

Viņš apsēdās pie galda, smagi elpodams, un atbalstīja pieri rokās. Tad piecēlās un, piegājis pie mazgājamā galdiņa, uzlēja veselu krūzi auksta ūdens uz galvas un sejas. Viņš atgriezās pavisam nomierinājies un apsēdās, lai apdomātos.

Un šo negodīgo, verdzisko cilvēku un mēmo, bezsirdīgo dievu dēļ viņš bija pārcietis visas šīs kauna, dusmu un izmisuma mokas! Gatavojis virvi, lai pakārtos, nudien, tāpēc ka viens garīdznieks bija melis! It kā tie visi nebūtu meļi! Nu lai, tagad tas pāri, tagad viņš ir gudrāks. Jāatbrīvojas tikai no šiem salašņām un jāsāk dzīve no jauna.

Dokos stāv daudz kuģu. Nebūs grūti paslēpties uz kāda no tiem un aizbraukt uz Kanādu, Austrāliju vai Kapzemi — vienalga kur. Nav svarīgi, uz kurieni, lai tikai būtu pietiekami tālu. Kā tur dzīvot, to viņš redzēs, — ja nepatiks, varēs pamēģināt kaut kur citur.

Viņš izvilka maku. Tikai trīsdesmit trīs paoliBet viņam ir labs pulkstenis. To varēs pārdot. Un vispār tas nebija svarīgi — gan jau viņš kaut kā izkulsies. Bet tie viņu meklēs, visi šie cilvēki, droši vien apjautāsies par viņu dokos. Nē, jāsajauc tiem pēdas, jāliek noticēt, ka viņš miris. Tad viņš būs brīvs, pilnīgi brīvs. Viņš klusu smējās pie sevis, iedomādamies, kā Berteni meklē viņa līķi. Kas par komēdiju!

Paņēmis papīra lapu, viņš uzrakstīja pirmos vārdus, kas ienāca prātā:

«Es ticēju jums kā dievam. Dievs ir mālu pika, ko es varu sadauzīt ar veseri. Bet jūs mani krāpāt…»

Viņš salocīja papīru, adresēja to Montanelli un, paņēmis citu lapu, uzrakstīja: «Meklējiet manu līķi Darsenā[33].» tad uzlika cepuri un izgāja no istabas. Iedams garām mātes ģīmetnei, viņš uzmeta tai skatienu, iesmējās un paraustīja plecus. Arī māte bija viņam melojusi.

Viņš klusām aizzagās pa gaiteni un, atbultējis durvis, izgāja uz lielajām, tumšajām, skanīgajām marmora kāpnēm. Kāpjot lejā, viņam likās, ka zem viņa atvēries melns bezdibenis.

Viņš pārgāja pāri pagalmam, soļodams piesardzīgi, lai neatmodinātu Džianu Batistu, kas gulēja pirmajā stāvā. Malkas pagrabam, kas atradās aiz mājas, bija mazs, aizrestots lodziņš kanala pusē, ne augstāk par četrām pēdām no zemes. Arturs atcerējās, ka rūsas saēstie režģi vienā pusē izlūzuši. Mazliet pagrūžot, radīsies caurums, pietiekami liels, lai pa to varētu izkāpt ārā.

Režģis bija stiprs, un Arturs sāpīgi nobrāza rokas un ieplēsa svārku piedurkni, bet tas nekas. Viņš palūkojās ielā uz vienu un otru pusi — neviena neredzēja, kanals aizstiepās tumšs un kluss, kā neglīta tranšeja starp divām taisnām, glumām sienām. Iespējams, ka nezināmā pasaule būs tumša un drūma, taču diezin vai vienmuļāka un netīrāka par šo kaktu, ko viņš atstāja aiz sevis. Nebija nekā, ko nožēlot, nekā tāda, kas

vilktu skatienu atpakaļ. Te palika apnicīga, sastingusi pasaulīte, pilna nekrietnu melu, neveiklas krāpšanas un smirdošu grāvju, kas pat nebija tik dziļi, ka cilvēks tur varētu noslīkt.

Arturs gāja gar kanala malu un nonāca nelielā laukumiņā Mediči palaco priekšā. Šeit Džemma bija steigusies pie viņa ar možu seju, stiepdama rokas viņam prelī. Tepat bija arī mitrie akmens pakāpieni, kas veda lejā pie krastmalas, un cietoksnis viņā pusē drūmi lūkojās uz netīrā ūdens joslu. Nekad agrāk viņš nebija ievērojis, cik niecīgs un nožēlojams tas izskatījās.

Iedams pa šaurajām ielām, viņš nonāca pie Darsenas iekšējās ostas, noņēma cepuri un iemeta ūdenī. To katrā ziņā atradīs, kad meklēs viņa līķi. Tad viņš gāja tālāk gar ūdens malu, apmulsumā domādams, kā rīkoties tālāk. Vajadzētu paslēpties uz kāda kuģa, bet tas nav tik viegli. Pagaidām varēja vienīgi doties uz milzīgo, veco Mediči molu un iet pa to līdz galam, kur bija kāds vienkāršs krogs. Varbūt tur gadīsies kāds jūrnieks, ko varēs uzpirkt.

Bet doku vārti bija slēgti. Kā lai tiek tiem cauri un garām muitas ierēdņiem? Viņa naudas krājumiņa nepietiktu augstajai maksai, ko tie prasītu par to, ka izlaiž viņu cauri nakts laikā un bez pases. Turklāt tie varētu viņu pazīt.

Kad viņš gāja garām bronzas «Četru mauru» statujai1 , kāds cilvēks iznāca no vecās mājas pretī ostai un tuvojās tiltam. Arturs tūlīt ieslīdēja biezajā ēnā aiz statujas un pieplaka tumsā, piesardzīgi raudzīdamies gar pjedestālā stūri.

Bija rāma pavasara nakts, silta un zvaigžņota. Ūdens šļakstēja pret ostas akmens mūriem un, viegli virpuļodams ap kāpnēm, skanēja kā klusi smiekli. Kaut kur tuvumā žvarkstēja ķēde, lēni šūpodamās šurpu turpu. Varens un drūms tumsā slējās augšup milzīgs ceļamais krāns. Mirdzošajā, zvaigznēm nosētajā debess jumā, kur peldēja viegli, pēr- ļaini vizoši mākonīši, tumši iezīmējās važās kalto vergu silueti, kas likās cīnāmies, paužot kaislu, kaut arī veltīgu protestu pret nežēlīgo likteni.

No mājas iznākušais cilvēks nedrošā gaitā tuvojās gar krastu, skaļā balsī dziedādams angļu ielas dziesmiņu. Acīm redzot tas bija jūrnieks,

kas atgriezās no iedzeršanas kādā tavernā. Neviena cita neredzēja. Kad viņš pienāca tuvāk, Arturs piecēlās un izgāja ceļa vidū. Izgrūzdams lāstu, jūrnieks aprāva dziesmu un apstājās.

—  Gribu ar jums parunāt, — Arturs sacīja italiski. — Vai saprotat mani?

Vīrs papurināja galvu.

—   Nekā nesaprotu, ko tu tur vervelē, — viņš teica. Tad īgni jautāja nepareizā franču valodā: — Ko jums vajag? Kāpēc neļaujat man iet?

—   Panāciet mazliet šurp, tur pārāk gaišs. Es gribu ar jums parunāt.

—  Ahā! Tas gan jums būtu pa prātam! Te pārāk gaišs! Laikam nazis arī jums ir?

—   Nē jau, nē! Vai tad jūs neredzat, ka man vajadzīga jūsu palīdzība? Es jums samaksāšu.

—   Ehē? Ko? Un apģērbies arī kā švīts … — Matrozis bija pārgājis uz angļu valodu. Viņš pavirzījās ēnā un atbalstījās pret pjedestālā margām.

—  Nu, — viņš atkal sāka runāt savā šausmīgajā franču valodā, — ko tad jums vajag?

—  Man jātiek projām no šejienes …

—  Ahā! Gribat aizlaisties par «zaķi»? Un es lai jūs paslēpju? Laikam esat kaut ko ievārījis? Iegrūdis kādam nazi mugurā, vai? Kā jau visi šie ārzemnieki! Un uz kurieni tad jūs gribētu doties? Man šķiet, ne jau uz policijas iecirkni.

Viņš iesmējās iereibuša cilvēka smiekliem un piemiedza vienu aci.

—   No kāda kuģa jūs esat?

—   Carlotta. Iet no Livorno uz Buenosairesu. Uz vienu pusi ved eļļu, uz otru ādas. Tur tas stāv, — viņš parādīja mola virzienā, — riebīga, veca sile.

—   Buenosairesa — jā! Vai varat paslēpt mani uz kuģa?

—   Cik maksāsiet?

—   Ne visai daudz. Man ir tikai daži paoli.

—   Nē. Mazāk par piecdesmit nevar — un arī tas ir lēti — tādam švītam kā jūs.

—       Kāpēc jūs sakāt — švītam? Ja jums patīk manas drēbes, esmu ar mieru mainīties, bet es nevaru dot vairāk naudas, kā man ir.

— Jums ir pulkstenis. Dodiet to!

Arturs izņēma zelta sieviešu pulksteni ar smalkiem gravējumiem un emaljas izgreznojumiem, ar iniciāļiem «G. B.» uz vāka. Tas reiz piederēja viņa mātei — bet kāda tam tagad nozīme?

—       O! — matrozis iesaucās, uzmetis pulkstenim ātru skatienu. — Protams, zagts! Parādiet!

Arturs atvilka roku atpakaļ.

—       Nē, — viņš sacīja. — Pulksteni jūs dabūsiet, kad būsim uz kuģa, ne agrāk.

—      Jūs galu galā nemaz neesat tāds muļķis, kā liekaties! Bet esmu gatavs derēt, ka šī ir jūsu pirmā ķeza. Vai ne?

—   Tā mana darīšana. O, tur nāk sargs!

Viņi pieplaka ēnā aiz statujas un nogaidīja, kamēr sargs pagāja garām. Tad matrozis piecēlās un, aicinādams Arturu nākt līdzi, sāka iet, muļķīgi pasmiedamies pie sevis. Arturs klusēdams sekoja.

Matrozis aizveda viņu atpakaļ uz mazo laukumiņu pie Mediči palaco un, apstājies tumšā stūrī, nomurmināja, laikam domādams, ka piesardzīgi čukst:

—   Pagaidiet šeit! Sargkareivis jūs pamanīs, ja nāksiet tālāk.

—   Ko jūs darīsiet?

—       Dabūšu jums drēbes. Es taču nevedīšu jūs uz kuģa ar asiņainu piedurkni.

Arturs paraudzījās uz piedurkni, ko bija pārplēsis uz loga režģa. Viņš bija to mazliet notraipījis ar asinīm, kad nobrāza roku. Acīm redzot matrozis noturēja viņu par slepkavu. Nu, nav svarīgi, ko cilvēki domā.

Pēc kāda laika matrozis atgriezās priecīgs, ar saini padusē.

—       Pārģērbieties, — viņš čukstēja, — tikai labi ātri. Man jābūt atpakaļ uz kuģa, un tas vecais ebrejs kaulējās ar mani pusstundu.

Arturs paklausīja, instinktivi nodrebēdams aiz riebuma, pirmo reizi pieskaroties cita valkātām drēbēm. Laimīgā kārtā tās bija diezgan tīras, kaut arī rupja, asa auduma. Kad viņš savā jaunajā tērpā izgāja gaismā, matrozis aplūkoja viņu dzērāja nopietnībā un svarīgi pamāja ar galvu par atzinības zīmi.

—   Būs labi, — viņš sacīja. — Nāciet un netaisiet troksni!

Nesdams savas par nederīgām atzītās drēbes, Arturs sekoja viņam

pa līkumainu kanalu un tumšu, šauru ieliņu labirintu, — šis bija viduslaiku nomales rajons, ko livornieši sauca par «Jauno Veneciju». Šur tur starp diviem smirdošiem grāvjiem atradās drūms, vecs palaco, vientulīgs starp nabadzīgām mājelēm un netīriem pagalmiem, it kā ar veltīgām pūlēm cenšoties saglabāt savu seno cēlumu. Arturs zināja, ka dažas no šīm ieliņām pazīstamas kā zagļu, slepkavu un kontrabandistu midzeņi, pārējās bija vienkārši nožēlojamu un nabadzīgu ļaužu mitekļi.

Pie kāda no mazajiem tiltiņiem matrozis apstājās un, paraudzījies apkārt, vai kāds viņus nenovēro, pa akmens pakāpieniem nokāpa līdz šaurai laivu piestātnei. Zem tilta atradās netīra, veca laiva. Strupi pavēlējis Arturam lēkt iekšā un nogulties, viņš pats iesēdās laivā un sāka irties uz ostas vārtiem. Arturs klusu gulēja uz mitrajiem dēļiem, caur kuriem sūcās ūdens, paslēpies zem drēbēm, ko matrozis bija uzmetis viņam virsū, un raudzījās uz pazīstamajām ielām un namiem.

Drīz viņi izbrauca cauri kādam tiltam un nonāca tajā kanala daļā, kas atradās pretī cietoksnim. Masivie mūri pacēlās no ūdens, plati pie pamatiem, uz augšu sašaurinādamies, izveidojot novērošanas tornīšus. Cik stipri, cik draudīgi tie viņam bija likušies vēl pirms dažām stundām! Bet tagad …

Viņš klusu iesmējās, gulēdams laivas dibenā.

—   Netrokšņojiet, — matrozis čukstēja, — un apsedziet galvu! Drīz būsim pie muitas ēkas.

Arturs uzmeta drēbes uz galvas. Pēc brītiņa laiva apstājās pie kopā sasaistītu mastu rindas, kas stiepās pāri kanalam, aizsprostojot šauro ūdensceļu starp muitas ēku un cietokšņa mūri. Miegains ierēdnis žāvādamies iznāca ārā un ar laternu rokā noliecās pār ūdeni.

—   Lūdzu pases!

Matrozis pasniedza savus dokumentus. Arturs, pa pusei nosmacis zem drēbēm, aizturēja elpu un klausījās.

—  īstais laiks atgriezties uz kuģa! — muitas ierēdnis rūca. — Laikam biji uzdzīvot. Kas tev laivā?

—  Vecas drēbes. Lēti nopirku. — Viņš pacēla un parādīja vesti. Ierēdnis, laternu zemāk nolaidis, pieliecās un pūlējās saskatīt.

—   Nu, būs jau labi. Vari braukt.

Viņš pacēla barjeru, un laiva lēni slīdēja pretim tumšajiem, līganajiem ūdeņiem. Tad Arturs piecēlās sēdus un nometa drēbes, zem kurām bija slēpies.

—  Tur ir tas kuģis, — matrozis čukstēja, brīdi airējis klusu ciešot. — Turieties man līdzi un stāviet klusu!

Viņš rāpās augšā uz melnā milzeņa, čukstus lādēdamies par «sauszemes žurkas» neizveicību, kaut gan Arturs no dabas bija veikls un kāpelēja daudz drošāk, nekā vairums cilvēku to būtu darījuši viņa vietā. Laimīgi nokļuvuši uz kuģa klāja, viņi piesardzīgi zagās gar tumšām takelažas kaudzēm un mašīnām, līdz beidzot nonāca pie lūkas, ko matrozis klusu pacēla.

—   Kāpiet lejā! — viņš čukstēja. — Es tūlīt nākšu.

Preču telpas bija ne vien drēgnas un tumšas, bet arī neciešami smirdēja. Sākumā Arturs instinktivi atrāvās atpakaļ, — jēlu ādu un sastāvējušās eļļas smaka viņam aizsita elpu. Tad viņš atcerējās karceri un, plecus paraustījis, nokāpa lejā. Kā likās, dzīve visur vienāda: nejauka, smirdoša, mūdžu pārņemta, pilna apkaunojošu noslēpumu un tumšu kaktu. Taču dzīve paliek dzīve, un viņam jāmēģina iekārtoties pēc iespējas labāk.

Pēc īsa brītiņa matrozis atgriezās, nesdams kaut ko rokās, bet Arturs tumsā nevarēja to skaidri saredzēt.

—   Nu, dodiet man pulksteni un naudu! Ātril

Izmantojot tumsu, Arturam izdevās paturēt sev dažus naudas gabalus.

—   Pagādājiet man kaut ko ēdamu! — viņš sacīja. — Esmu gandrīz badā pamiris.

—   Es jau atnesu. Te būs.

Matrozis padeva viņam krūzi, nedaudz cietu sausiņu un gabalu sālītas cūkgaļas.

—   Ievērojiet, ka jums jāpaslēpjas tur tai tukšajā mucā, kad muitas ierēdņi rīt no rīta nāks apskatīt kuģi. Izturieties klusu kā pelīte, kamēr tiksim jūrā. Es jums pateikšu, kad varēsiet nākt ārā. Un piesargieties, lai kapteinis jūs nepamana. Tas ir viss. Vai dzeramais drošībā? Ar labu nakti!

Lūka aizkrita, un Arturs, nolicis dārgo «dzeramo» drošā vietā, uzrāpās uz eļļas mucas apēst gaļu un sausiņus. Tad saritinājās uz netīrās grīdas un pirmo reizi kopš agras bērnības aizgāja gulēt, nenoskaitījis lūgšanas. Žurkas tumsā skraidīja viņam apkārt, bet ne žurku nemitīgā pīkstoņa, ne kuģa šūpošanās, ne šķebīgā eļļas smaka, ne izredzes rīt saslimt ar jūras slimību nespēja aizdzīt viņa miegu. Tas viss viņam tagad rūpēja tikpat maz kā sadragātie un apsmietie elki, ko viņš vēl vakar bija pielūdzis.

OTRĀ DAļA

PĒC TRĪSPADSMIT GADIEM

I

Kādā jūlija vakarā 1846. gadā vairāki paziņas bija sapulcējušies profesora Fabrici mājā Florencē, lai apspriestu turpmākā politiskā darba plānus.

Daži no klātesošajiem piederēja pie Madzini[34] partijas un stingri prasīja demokrātisku republiku un vienotu Itāliju. Citi bija konstitucionālie monarchisti un dažādu novirzienu liberāļi. Taču vienā ziņā visi sapratās — visi bija neapmierināti ar Toskanas cenzuru, un pazīstamais profesors bija saaicinājis viņus kopā cerībā, ka vismaz šo vienu jautājumu dažādo uzskatu partiju pārstāvji spēs apspriest bez strīdiem.

—   Protams, — izteicās dramatiķis Lega, kad ar viņu pirmoreiz pārrunāja šo jautājumu, — nav iespējams sākt izdot laikrakstu, kamēr neesam panākuši preses likuma grozīšanu. Mēs neizlaistu pat pirmo numuru. Bet jau tagad mēs varam dabūt cauri cenzūrai dažus pamfletus. Un, jo drīzāk sāksim, jo drīzāk panāksim likuma grozījumu.

Patlaban viņš Fabrici bibliotēkā izklāstīja savas domas par to, kāda nostāja pašreizējā momentā būtu jāieņem liberālajiem rakstniekiem.

—   Saprotams, — iejaucās kāds no sanāksmes dalībniekiem — sirms advokats, kas runājot stiepa vārdus, — ka mums tā vai citādi jāizmanto moments. Mēs vairs nesagaidīsim citu tik labvēlīgu brīdi nopietnām reformām. Bet es šaubos, vai no pamfletiem būs kāds labums. Tie tikai sakaitinās un iebiedēs valdību, nevis palīdzēs mums dabūt to savā pusē, bet mūsu mērķis ir noskaņot valdību mums labvēlīgi. Ja valdība sāks uzskatīt mūs par bīstamiem aģitatoriem, mēs vairs nevarēsim cerēt uz tās atbalstu.

—   Ko tad jūs ieteicat?

—   Peticiju.

—   Lielhercogam[37]?

—  Jā, ar lūgumu paplašināt preses brīvību.

Enerģiska izskata tumšmatis, kas sēdēja pie loga, pavērsās pret viņiem iesmiedamies.

—   Daudz jūs panāksiet ar peticijām! — viņš iesaucās. — Man liekas, Renei[38] lietas iznākumam gan vajadzēja ikvienu izārstēt no tādām ilūzijām.

—   Dārgo ser, man ir tikpat sāpīgi kā jums, ka Renei tika izdots un mēs nekā nespējām līdzēt. Bet patiešām… Nevēlos kādu apvainot, taču man gribot negribot jādomā, ka mūsu neveiksmes cēlonis toreiz bija dažu mūsējo nepacietība un straujums. Es katrā ziņā būtu nogaidījis …

—   Kā jau pjemontietis[39], — tumšmatis asi pārtrauca. — Nesaprotu,

—   Vai tiešām? Pagaidiet trīs mēnešus, tad redzēsiet, cik daudz saradīsies. Tad būs par vēlu ar viņiem cīnīties.

—   Tomēr, lai saceltu ļaudis pret jezuitiem, jārunā atklāti. Bet kā jūs tādā gadījumā izvairīsieties no cenzūras?

—   Es neizvairītos, es to izaicinātu.

—   Jūs iespiestu pamfletus bez parakstiem? Tas viss ir ļoti jauki, bet mēs esam pietiekami labi iepazinušies ar slepeniem iespieddarbiem un zinām …

—   Tā es nedomāju. Es izdotu pamfletus atklāti, ar mūsu vārdiem un adresēm, lai tad viņi mūs vajā, ja uzdrošinās.

—   Tas nu ir pavisam neprātīgs projekts, — iesaucās Grasini. — Tas nozīmē vienkārši aiz tīras pārgalvības bāzt galvu lauvai rīklē.

—   O, jums nav ko baidīties! — Gaili asi atcirta. — Mēs nelūgsim jūs sēdēt cietumā par mūsu pamfletiem.

—   Rāmāk, Gaili! — sacīja Rikardo. — Te nav runa par bailēm. Mēs visi, tāpat kā jūs, esam gatavi sēdēt cietumā, ja ar to kaut ko var panākt, bet ir bērnišķīgi doties briesmās gluži par neko. Es no savas puses ierosinu mazliet grozīt šo priekšlikumu.

—   Nu, un kā?

—   Man liekas, mēs varētu rast iespēju cīnīties pret jezuitiem, nenonākot konfliktā ar cenzuru.

—   Nesaprotu, kā jūs to domājat izdarīt.

—   Man šķiet, ka var izteikt to, kas sakāms, aplinkus, tā ka …

—   Ka cenzūra to nesapratīs, vai ne? Un tad jūs cerat, ka ikviens na!^aga neizglītots amatnieks un strādnieks ar to prāta mazumiņu, kas viņam ir, spēs izdibināt īsto nozīmi! Neliekas visai pieņemami.

—   Martini, kā jūs domājat? — jautāja profesors, vērsdamies pie sava kaimiņa, plecīga vīrieša ar garu, tumšu bārdu.

—   Es labāk neizteikšu savas domas, kamēr man būs vairlk faktu, uz ko balstīties. Jāizmēģina un jāpaskatās, kas tur iznāks.

—   Un jūs, Sakoni?

—   Man gribētos dzirdēt, ko sinjora Bolla saka. Viņai arvien ir vērtīgi ierosinājumi.

Visi pievērsās vienīgajai sievietei šajā istabā, kura visu laiku sēdēja uz dīvana, atbalstījusi zodu rokā, un klusēdama klausījās pārrunās.

dziļas, melnas, nopietnas acis, bet, kad viņa tās tagad pacēla, pārprotami pazibēja jautras uguntiņas. Diemžēl, — viņa sacīja, — es nevaru piekrist nevienam. Kā vienmēr, — Rikardo ieteicās, — un ļaunākais ir tas, ka jums vienmēr taisnība.

—   Es atzīstu, ka mums kaut kādā veidā jācīnās pret jezuitiem un, ja neder viens ierocis, tad jāmeklē cits. Taču izaicinājums vien ir vājš ierocis un aplinkus ceļš neērts. Bet peticiju sūtīšana ir tīrā bērnu spēle.

—   Es ceru, sinjora, — iejaucās Grasini ar svinīgu sejas izteiksmi, — ka jūs neieteiksiet lietot tādas metodes kā… slepkavošanu.

Martini plūkāja savas kuplās ūsas, un Gaili smējās pilnā kaklā. Pat nopietnā jaunā sieviete nespēja apspiest smaidu.

—  Ticiet man, — viņa sacīja, — ja arī man netrūktu nežēlības domāt par tādiem paņēmieniem, es nebūtu tik bērnišķīga, lai par to runātu. Bet visbīstamākais ierocis, ko pazīstu, ir izsmiekls. Ja tikai izdotos padarīt jezuitus smieklīgus, likt ļaudīm zoboties par viņiem un viņu prasībām, tad mēs būtu uzvarējuši tos bez asinsizliešanas.

—   Esmu pārliecināts, ka zināmā mērā jums taisnība, — Fabrici piekrita, — bet nesaprotu, kā jūs to domājat realizēt.

—   Kāpēc mēs nevarētu to realizēt? — Martini vaicāja. — Lielākas izredzes dabūt cauri cenzūrai satiru nekā nopietna satura rakstu, un, ja izsakās aplinkus ceļā, tad caurmēra lasītājs drīzāk atklās šķietami muļķīga joka īsto nozīmi, nekā izlobīs zinātniska vai ekonomiska apcerējuma dziļāko jēgu.

—  Tātad jūs, sinjora, iesakāt izlaist satiriskus pamfletus vai arī mēģināt izdot humoristisku laikrakstu? Esmu pārliecināts, ka pēdējo cenzūra nekādā gadījumā neatļaus.

—   Es nedomāju tieši ne vienu, ne otru. Man liekas, būtu ļoti noderīgi lēti pārdot vai izdalīt par velti ielās veselu sēriju nelielu satirisku skrejlapiņu dzejā vai prozā. Ja gadītos labs mākslinieks, kas izprastu pasākuma ideju, mēs varētu tās ilustrēt.

—   Lieliska doma, ja tikai varētu to realizēt. Bet, ja vispār kaut ko tādu grib darīt, tad jādara labi. Mums vajadzīgs pirmšķirīgs sati- riķis, bet kur mēs tādu dabūsim?

—  Redziet, — Lega piemetināja, — lielais vairums no mums raksta nopietna satura darbus, un — nedomāju ar to kādu apvainot — es baidos, vai tikai, mēģinādami rakstīt humoristiski, mēs neatgādināsim ziloni, kas pūlas dejot tarantelu.

. — Neesmu teikusi, ka mums visiem jāuzņemas darbs, kam neesam piemēroti. Mana doma bija tāda, ka mums jāmēģina atrast patiešām apdāvinātu satiriķi — tāds jau nu Itālijā noteikti kaut kur būs sameklējams — un jāsagādā viņam vajadzīgie līdzekļi. Protams, mums kaut kas jāzina par šo cilvēku un jāpārliecinās, ka varēsim ar viņu sadarboties.

—   Bet kur jūs tādu atradīsiet? īsti talantīgos satiriķus es varu saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem, un nevienu no viņiem nevarēsim izmantot. Džusti[40] nebūs ar mieru, viņš jau tā ļoti aizņemts. Lombar- dijā ir daži labi satiriķi, bet tie raksta vienīgi Milanas dialektā …

—   Tāpat kā Atēnas, — sieviete smaidīdama pārtrauca, — tomēr tās bija «pārāk kūtras aiz sava lieluma, un vajadzēja dundura, kas tās uzmundrinātu …»

Rikardo uzsita ar roku uz galda.

—    Kā mēs neiedomājāmies par Dunduru? Tieši tas cilvēks mums vajadzīgs!

—   Kurš tas ir?

—   Dundurs — Feliče Rivarecs. Vai jūs viņu neatceraties? Viens no Muratori[42] grupas, kas pirms trim gadiem ieradās šeit no Apeniniem.

—   Jūs šos cilvēkus pazināt, vai ne? Atminos, jūs kopā ar viņiem braucāt uz Parizi.

—   Jā. Es pavadīju līdz Livorno Rivarecu, kas devās uz Marseļu. Viņš negribēja palikt Toskanā, sacīja, ka te pēc neveiksmīgās sacelšanās neko citu vairs nevarot darīt kā tikai smieties, tāpēc viņš labāk braukšot uz Parizi. Bez šaubām, viņš bija vienis prātis ar sinjoru Grasini, ka Toskana nav īstā vieta smiekliem. Bet es gandrīz droši varu sacīt, ka viņš atgrieztos, ja mēs viņu aicinātu, jo tagad ir iespēja darboties Itālijā.

—   Kā viņu sauca?

—   Rivarecs. Viņš laikam ir brazilietis. Vismaz es zinu, ka viņš tur dzīvojis. Tas ir viens no visasprātīgākajiem cilvēkiem, ko man gadījies sastapt. Mums tiešām nebija nekā, par ko priecāties tonedēļ Livorno, sirds vai lūza, redzot nabaga Lambertini, bet mēs nespējām valdīt smieklus, kad Rivarecs bija istabā. Viņš bērtin bēra asprātības. Viņam bija nejauka zobena cirtiena rēta sejā; atceros, es pats to sašuvu. Dīvains cilvēks. Bet es esmu pārliecināts, ka viņš ar saviem jokiem toreiz paglāba dažu labu nabaga puisi no pilnīga izmisuma.

—   Jā. Pa lielākai daļai īsus rakstiņus un komiskus feļetonus. Apeninu kontrabandisti sauca viņu par «dunduru» asās mēles pēc, un viņš sāka ar šo vārdu parakstīt savus darbus.

—• Es zinu kaut ko par šo kungu, — ieteicās Grasini, pēc sava paraduma lēni un svarīgi iejaukdamies sarunā, — un nevaru sacīt, ka tas, ko esmu dzirdējis, runātu viņam par labu. Neapšaubāmi, viņam piemīt zināma sekla, acīs krītoša asprātība, kaut gan man šķiet, ka viņa spējas novērtētas pārāk augstu. Iespējams arī, ka viņam netrūkst drosmes, bet viņa reputācijā Parizē un Vīnē, pēc manām domām, nemaz nav tik nevainojama. Liekas, viņš ir dēkainis ar tumšu pagātni. Stāsta, ka Diprē ekspedīcija[44] aiz žēlastības pievākuši viņu kaut kur Dienvidamerikas tropiskajos apgabalos neiedomājami nožēlojamos apstākļos. Viņš laikam gan nekad nav tā īsti ticami paskaidrojis, kā tādā stāvoklī nokļuvis. Runājot par sacelšanos Apeninos, jāsaka — diemžēl, nav nekāds noslēpums, ka šai nelaimīgajā pasākumā piedalījās vis

dažādākie cilvēki. Ir zināms, ka tie, kurus notiesāja Boloņā[45], nebija nekas cits kā parastie noziedznieki, un daudziem no izbēgušajiem ir visai nelāga slava. Bez šaubām, daži dalībnieki bija tiešām cilvēki ar cēlām dvēselēm …

—  Daži no viņiem bija tuvi draugi vairākiem, kas pašlaik atrodas šajā istabā, — Rikardo pārtrauca, un viņa balsī ieskanējās dusmas. — Ir "jau ļoti labi būt piesardzīgam un izvēlīgam, Grasini. Bet šie «parastie noziedznieki» atdeva dzīvības par savu pārliecību, un tas ir vairāk, nekā jūs vai es pagaidām esam darījuši.

—   Un citreiz, kad ļaudis stāstīs jums nodeldētas Parizes tenkas, — pievienojās Gaili, — varat tiem pateikt no manas puses, ka viņi ir maldīgās domās par Diprē ekspediciju. Es pazīstu Diprē adjutantu Martelu, un no viņa dzirdēju par šo notikumu. Ir taisnība, ka viņi tur atraduši Rivarecu grūtos apstākļos. Viņš bija saņemts gūstā, cīnoties par Argentinas republiku[46], un izbēdzis. Dažādi pārģērbies, viņš klaiņojis apkārt, mēģinādams atgriezties Buenosairesā. Bet tas, ka ekspedīcija esot uzņēmusi viņu aiz žēlastības, ir tīrs izdomājums. Ekspedici- jas tulks saslimis un bijis spiests griezties atpakaļ, bet neviens no frančiem neprātis iezemiešu valodas. Tad viņi piedāvājuši Rivarecam šo vietu, un viņš trīs gadus pavadījis kopā ar ekspediciju, pētījot Amazones pietekas. Martels man sacīja, ka, pēc viņa domām, bez Rivareca ekspedicijai nemaz nebūtu bijis iespējams veikt savus uzdevumus.

—   Lai nu viņš būtu kas būdams, — sacīja Fabrici, — tomēr kaut kam sevišķam šajā cilvēkā vajag būt, ja viņš varēja tik dziļi iespaidot divus tādus piedzīvojušus veterānus kā Martels un Diprē, un liekas, ka tā tas ir. Kā jūs domājat, sinjora?

—   Es nekā par to nezinu. Es biju Anglijā, kad bēgļi gāja caur Toskanu. Bet man liekas — ja par viņu labi atsaucas cilvēki, kas trīs gadus pavadījuši kopā ar viņu ekspedicijā neizpētītos apgabalos, kā arī tie, kas cīnījušies kopā ar viņu sacelšanās laikā, tad tā ir pietiekama rekomendācijā, kas atsver labu tiesu bulvara tenku.

—   Nav nemaz ko runāt par to, kādās domās par Rivarecu bija viņa biedri, — sacīja Rikardo. — Sākot ar Muratori un Zambekari un beidzot ar pašiem tumšākajiem kalniešiem, visi bija viņu sirsnīgi iemīļojuši. Turklāt viņš ir Orsini1 draugs. No otras puses, ir tiesa, ka Parizē par viņu klīst ārkārtīgi daudz ne visai glaimojošu nostāstu. Bet, ja kāds nevēlas rast sev ienaidniekus, lai nekļūst par politisku satiriķi.

—   Nevaru apgalvot, — ieteicās Lega, — bet man liekas, es viņu reiz redzēju, kad bēgļi uzturējās šeit. Vai viņš nav ar kupri vai klibs, vai kaut kā citādi kropls?

Profesors bija izvilcis rakstāmgalda atvilktni un kaut ko meklēja papīros.

—   Liekas, man te kaut kur ir viņa apraksts, ko bija izdevusi policija. Atcerieties, kad sacelšanās dalībnieki izbēga un slēpās kalnu pārejās, visur bija izkārti apraksti ar viņu pazīmēm un kardinals — kā to nelieti sauca? — Spinola2 izsolīja atlīdzību par viņu galvām.

—   Starp citu, ir kāds lielisks nostāsts par Rivarecu un šo policijas aprakstu. Viņš uzvilcis vecu kareivja formas tērpu un klaiņojis pa apvidu, izlikdamies par karabineru, kas ievainots, izpildot dienesta pienākumus, un mēģina uzmeklēt savu vienību. Gadījies tieši tā, ka viņu uzņēmusi Spinolas sūtīto vajātāju grupa un viņš veselu dienu braucis kopā ar tiem ratos, stāstīdams šausmu lietas par to, kā dumpinieki viņu sagūstījuši un aizveduši uz savām slēptuvēm kalnos, un par briesmīgajām mokām, ko tur pārcietis. Vajātāji parādījuši viņam aprakstu, un viņš tiem sastāstījis tādas muļķības, kādas vien varējis sadomāt, par «briesmoni, sauktu par Dunduru». Tad naktī, kad visi gulējuši, viņš uzgāzis šo pulverim spaini ūdens, piepildījis kabatas ar pārtiku un municiju un aizlaidies.

—   Ā, te tas ir, — Fabrici iesaucās. — «Feliče Rivarecs, saukts Dundurs. Vecums — ap 30 gadu; vecāki un dzimšanas vieta nezināma, iespējams, ka Dienvidamerika; profesija — žurnālists. Neliela auguma; melni mati; melna bārda; tumša ādas krāsa; acis zilas; piere plata, stūraina; deguns, mute, zods …» Jā, te ir: «Sevišķas pazīmes: klibo ar labo kāju;

kreisā roka sakropļota, trūkst divu pirkstu; svaiga zobena cirtiena rēta sejā; stostās.» Seko piezīme: «Ļoti labs šāvējs; arestējot jābūt uzmanīgiem.»

—  Tiešām apbrīnojami, ka viņš ar tik garu pazīmju sarakstu varēja piekrāpt vajātājus.

—   Viņu izglāba, protams, tīrā pārdrošība un nekas cits. Ja tikai vajātājiem rastos aizdomas, viņš būtu pazudis. Bet viņš, ja vien vēlas, prot izlikties tik nevainīgs, ka iedveš uzticību, kas tam palīdz izkļūt no jebkurām briesmām. Nu, kungi, ko jūs sakāt par šo ierosinājumu? Izrādās, ka daži no mums diezgan labi pazīst Rivarecu. Vai ziņosim viņam, ka mēs ļoti priecātos par viņa palīdzību?

—   Es domāju, — Fabrici teica, — ka viņu vajadzētu iepazīstināt ar mūsu nodomu, lai pārliecinātos, vai viņš ar mieru strādāt šādā virzienā.

—   O, viņš būs ar mieru, varat būt droši, ja runa ir par cīņu pret jezuitiem. Tas ir visniknākais antiklerikalis, kādu man jebkad gadījies sastapt. Viņš ir pārāk aizrāvies ar šo jautājumu.

—   Tad jūs viņam rakstīsiet, Rikardo?

—  Protams. Pag, kur tad viņš tagad ir? Laikam Šveicē. Viņš ir ārkārtīgi nemierīgs radījums, pastāvīgi klejo no vienas vietas uz otru. Bet kas attiecas uz jautājumu par pamfletiem …

Viņi iegri,ma garā, dedzīgā sarunā. Kad beidzot visi sāka izklīst, Martini piegāja pie klusās jaunās sievietes.

—   Es jūs pavadīšu, Džemma.

—   Paldies. Man ar jums jārunā.

—   Vai ar adresēm kaut kas nelāgs? — viņš klusu jautāja.

—   Nekas nopietns. Tomēr man liekas, ka nepieciešami daži grozījumi. Šonedēļ divas vēstules aizturētas pastā. Abas bija pavisam nenozīmīgas, un varbūt tas noticis nejauši. Bet mēs nedrīkstam riskēt. Ja policija sākusi interesēties par kādu no mūsu adresēm, tā nekavējoties jāmaina.

—   Es aiziešu pie jums rīt apspriesties par to. Nerunāsim šovakar par darbu, jūs izskatāties nogurusi.

—   Es neesmu nogurusi.

—   Tad jūs atkal māc skumjas.

—   Ai nē, ne sevišķi.

—  Vai kundze majas, Ketij?

—  Jā, kungs. Viņa pašlaik ģērbjas. Ejiet, lūdzu, viesistabā, viņa tūlīt nāks.

Ketija ielaida viesi ar īstas Devonširas meitenes priecīgu labvēlību. Martini bija viņas sevišķs mīlulis. Viņš runāja angliski, protams, kā ārzemnieks, tomēr gluži pieklājīgi, un nekad nesēdēja līdz vieniem naktī, skaļā balsī spriezdams par politiku, kad kundze bija nogurusi, kā daži viesi mēdza darīt. Turklāt viņš bija ieradies Devonširā palīdzēt kundzei grūtā brīdī — kad viņai bija nomiris bērns un vīrs gulēja uz nāves gultas. Un no tā laika Ketija uzskatīja lielo, neveiklo, kluso vīrieti par tādu pašu «ģimenes locekli» kā laisko, melno runci, kas pašlaik bija ērti saritinājies viņam klēpī. Kaķis Pašts no savas puses uzlūkoja Martini par derīgu mājas piederumu. Šis viesis nekad nemina viņam uz astes, nepūta tabakas dūmus acīs un nekādā veidā neapgrūtināja viņu ar savu agresivo divkājaiņa personību. Viņš izturējās, kā cilvēkam pieklājas: ļāva ērti ieritināties savā klēpī un ņurrāt un pie galda vienmēr atcerējās, ka kaķim nav interesanti noskatīties, kā cilvēki ēd zivis. Viņu draudzība bija radusies jau labi sen. Toreiz, kad Pašts vēl bija mazs kaķēns un kundze pārāk slima, lai par viņu rūpētos, viņš Martini uzraudzībā, groziņā paslēpts, atbrauca no Anglijas. Kopš tā laika daudzi piedzīvojumi pārliecināja viņu, ka šis smagnējais cilvēks ir draugs gan baltās, gan nebaltās dienās.

—   Cik mājīgi jūs abi esat iekārtojušies, — sacīja Džemma, ienākdama istabā. — Var domāt, ka jūs gribat pavadīt tā visu vakaru.

Martini uzmanīgi nocēla kaķi no ceļiem.

—   Es atnācu agrāk, — viņš sacīja, — cerībā, ka jūs pacienāsiet mani ar tēju, pirms ejam. Tur droši vien būs briesmīga burzma, un Grasini mums nekādas lāga vakariņas nedos, kā parasts šais aristokrātiskajās mājās.

—' Nu, nu! — viņa iesmējās, — jums jau tikpat asa mēle kā Gaili! Nabaga Grasini pašam savu grēku diezgan, ko nu viņu vēl vainot par sievas nemākulību mājturībā. Bet tēja tūlīt būs gatava. Ketija ir speciāli jums izcepusi Devonširas kēksu.

—   Ketija ir lāga dvēsele, vai ne, Pašt? Un jūs galu galā tomēr

' esat nolēmusi vilkt šo skaisto kleitu. Es baidījos, ka jūs neaizmirstat.

—   Es taču jums apsolīju, lai gan tā ir pārāk silta tādam laikam kā šovakar.

—   Fjezolē[48] būs daudz vēsāks. Un nekas jums nepiestāv tik labi kā balts kašmirs. Atnesu jums dažus ziedus, ko piespraust.

—  Ai, cik brīnišķīgas rozes! Kā man tās patīk! Tās labāk vajadzētu ielikt ūdenī. Man netīk spraust puķes pie apģērba.

—   Tā ir tikai viena np jūsu māņticīgajām iedomām.

—   Nē jel, nē! Es tikai domāju, ka tām būs ļoti garlaicīgi pavadīt visu vakaru manā sabiedrībā.

—   Kāpēc?

—  Pa daļai tāpēc, ka viss, ko Grasini sarīko, kļūst tikpat garlaicīgs kā viņš pats.

—   Neesiet tik ļauns! Nav labi tā runāt par cilvēku, pie kura iesim viesos.

—  Jums vienmēr taisnība, madonna. Nu labi, būs garlaicīgi tāpēc, ka puse interesanto cilvēku neieradīsies.

—   Kāpēc tā?

—   Es nezinu. Izbraukuši no pilsētas, saslimuši vai kāda cita iemesla dēļ. Tomēr būs divi trīs sūtņi, daži vācu zinātnieki, parastais raibais turistu, krievu kņazu un literātu pūlis un daži franču virsnieki. Tas viss — cik man zināms, izņemot, protams, jauno satiriķi, kas šovakar būs uzmanības centrā. <

—  Jaunais satiriķis? Kā — Rivarecs? Bet man likās, ka Grasini ļoti neatzinīgi izteicās par viņu.

—   Jā. Bet, ja šis cilvēks ir šeit un ir skaidrs, ka par viņu runās, tad Grasini, protams, vēlas, lai viņa māja būtu pirmā vieta, kur šis jaunais lauva parādās. Varat ticēt, ka Rivarecs nekā nav dzirdējis par Grasini nelabvēlīgo nostāju. Kaut gan viņš varbūt nojauš, viņš ir diezgan gudrs.

—   Es pat nezināju, ka viņš atbraucis.

—  Viņš ieradās tikai vakar. Re, ari tēja klāt. Nē, necelieties, atļaujiet man atnest tējkannu.

Martini nekur nejutās tik laimīgs kā šajā mazajā darbistabā. Džemmas draudzība, tas, ka viņa itin nemaz neapzinājās, kā viņa to valdzināja, viņu atklātās un vienkāršās biedriskās attiecības deva gaismu Martini ne sevišķi gaišajai dzīvei. Kad vien viņu sāka mākt skumjas, viņš mēdza pēc darba šeit iegriezties un pasēdēt, parasti klusi vērojot Džemmu, nolīkušu pār rokdarbu vai lejam tēju. Viņa nekad nejautāja, kas Martini nospiež, un neizteica vārdos savu līdzjūtību, tomēr viņš arvien gāja projām mierīgāks un it kā guvis jaunus spēkus, juzdams — kā viņš pats pie sevis nodomāja, — ka varēs «gluži ciešami dzīvot nedēļu vai divas». Viņa pati nemaz neapzinājās, ka tai piemita brīnišķīgā spēja dot citiem mierinājumu, un varbūt vienīgi Džemmas nešaubīgā ticība glāba Martini no izmisuma, kad pirms diviem gadiem Kalabrijā[50] tika nodoti un kā meža zvēri nošauti viņa labākie draugi.

Svētdienas rītos viņš dažreiz atnāca «parunāt par darīšanām», ar to apzīmējot visu, kas saistīts ar praktisko darbu Madzini partijā, kur viņi abi bija aktivi un uzticīgi biedri. Tad Džemma pilnīgi pārvērtās, viņas spriedumi bija asi tverti, auksti un loģiski, ārkārtīgi precizi un pilnīgi objektivi. Tie, kas redzēja Džemmu vienīgi politiskajā darbā, uzskatīja viņu par iestrādājušos un disciplinētu sazvērnieci, uzticības cienīgu, drosmīgu, visai vērtīgu partijas biedru, bet personīgā dzīvē bālu, bez individualitātes iezīmēm. «Viņa ir dzimusi sazvērniece un atsver kādu duci tādu kā mēs, bet nekas vairāk,» tā bija izteicies Gaili. «Madonna Džemma», ko pazina Martini, citiem nebija tik viegli pieejama.

—   Nu, un kāds tad ir jūsu jaunais satiriķis? — viņa jautāja, paskatīdamās atpakaļ pār plecu, jo pašlaik vēra vaļā bufeti. — Te jums, Cezare, būs miežu cukurs un iecukuroti augļi. Starp citu, es nesaprotu, kāpēc vīriešiem revolucionāriem tā garšo saldumi.

—  Garšo arī citiem vīriešiem, tikai viņi uzskata par sevis necienīgu to atzīt. Jaunais satiriķis? Nu, tā tipa vīrietis, ko parastās sievietes dievinās, bet jums viņš nepatiks. Kaut kāds profesionāls asu runu meistars, kas klīrīgā izskatā klejo pa pasauli un vadā visur sev līdzi skaistu baletdejotāju.

—   Vai jūs ar to gribat teikt, ka patiešām ir tāda baletdejotāja, vai varbūt esat īgns un arī mēģināt atdarināt tās asās runas?

—   Lai dievs pasarg'! Nē, baletdejotāja ir pietiekami reala un pietiekami skaista — to acīs, kam patīk kliedzošs skaistums. Man gan nepatīk. Viņa ir Ungarijas čigāniete vai kaut kas tamlīdzīgs, tā Rikardo saka. No kāda Galicijas provinces teatra. Rivarecs liekas diezgan nekautrīgs — viņš iepazīstina cilvēkus ar šo sievieti tik vienaldzīgi, it kā tā būtu viņa neprecēta radiniece.

—   Nu, tas ir vienīgais, ko viņš var darīt, ja jau viņš to aizvedis projām no dzimtenes.

—  Tā varat spriest jūs, dārgā madonna, bet ne sabiedrība. Man šķiet, vairums cilvēku ņems ļaunā, ja viņš tos iepazīstinās ar savu mīļāko.

—   Kā viņi to var zināt, ja viņš nesaka?

—  Tas ir pavisam skaidrs. Jūs pati redzēsiet, ja satiksiet viņu. Bet jādomā, ka viņš nebūs tik nekaunīgs un nevedīs to Grasini mājā.

—   Viņi to arī neuzņemtu. Sinjora Grasini ir sieviete ar stingriem uzskatiem. Bet es gribēju dzirdēt par sinjoru Rivarecu kā par satiriķi, nevis kā par cilvēku. Viņam esot aizrakstīts, Fabrici man sacīja, un viņš bijis ar mieru braukt šurp un sākt cīņu pret jezuitiem. Tas ir jaunākais, ko esmu dzirdējusi. Šonedēļ bija tik ārkārtīgi daudz darba.

—   Nedomāju, ka varēšu pastāstīt jums daudz vairāk. Liekas, naudas jautājumā nav bijis nekādu grūtību, kaut gan mēs no tā baidījāmies. Redzams, viņš ir pārticis un gatavs strādāt par velti.

—  Tātad viņam ir līdzekļi?

—   Acīm redzot. Kaut gan tas liekas diezgan savādi — jūs taču tovakar pie Fabrici dzirdējāt, kādos apstākļos Diprē ekspedicija viņu atradusi. Bet viņam esot kaut kādu Brazilijas raktuvju akcijas, turklāt viņam sevišķi veicies kā feļetonu rakstniekam Parizē, Vīnē un Londonā. Viņš laikam ļoti labi prot kādu pusduci valodu, un nekas jau viņu netraucēs arī turpmāk rakstīt laikrakstiem, kad viņš būs šeit. Jezuitu lamāšana visu viņa laiku neaizņems.

—   Tas taisnība, protams. Bet mums laiks iet, Cezare. Jā, es piespraudīšu rozes. Pagaidiet mazliet!

Viņa uzskrēja augšā un atgriezās ar rozēm pie krūtīm, apmetuši ap galvu garu, melnu spāniešu mežģiņu šalli. Martini aplūkoja viņu mākslinieka atzinībā.

—  Jūs izskatāties kā karaliene, madonna mia, kā lielā, gudrā Sabas karaliene[51].

—   Cik nejauki jūs runājat, — viņa atcirta smiedamās, — zinot, ar kādām pūlēm es mēģinu izveidot sevi par tipisku sabiedrības dāmu! Kas gan vēlēsies, lai sazvērniece izskatītos kā Sabas karaliene? Tā jau nav iespējams izvairīties no spiegu uzmanības.

—  Jums nekad neizdosies notēlot muļķīgu sabiedrības dāmu, lai arī pūlētos visu mūžu. Bet galu galā tam nav nozīmes. Jūs esat pārāk skaista, lai spiegi, jūs redzot, sāktu šaubīties par jūsu uzskatiem, kaut arī neprotat salkani smaidīt un slēpties aiz vēdekļa kā sinjora Grasini.

—  Cezare, lieciet taču šo nabaga sievieti mierā! Labāk paņemiet vēl miežu cukuru, ar ko remdēt dusmas. Kārtībā? Tad iesim.

Martini bija sacījis taisnību, ka conversazione būs ļaužu pilna un garlaicīga. Literāti pieklājīgi tērzēja un likās ārkārtīgi garlaikoti, bet «raibais turistu un krievu kņazu pūlis» klīda pa istabām, apjautādamies cits citam par dažādām slavenībām un pūlēdamies gudri sarunāties. Veids, kādā Grasini uzņēma viesus, bija tikpat rūpīgi nospodrināts kā viņa zābaki, bet viņa vēsā sejas izteiksme atplauka, ieraugot Džemmu. Patiesībā Džemma viņam nepatika, klusībā viņš pat baidījās no tās, bet saprata, ka bez Džemmas viņa viesistaba zaudētu savu pievilcību. Viņam bija izdevies redzami izvirzīties savā profesijā, un tagad, būdams bagāts un plaši pazīstams, viņš kāroja izvērst savu māju par liberālās un intelektuālās sabiedrības centru. Viņš sāpīgi apzinājās, ka nenozīmīgā, pārāk grezni ģērbtā mazā sieviete, ko viņš jaunības pārsteidzībā bija apprecējis, ar savām neinteresantajām runām un vīstošo skaistumu nav piemērota namamāte lielam literārām salonam. Ja varēja piedabūt Džemmu ierasties, viņš vienmēr juta, ka vakars izdosies lieliski. Viņas nosvērtās laipnības ietekmē viesi uzreiz jutās mājīgi, un šķita, ka viņas klātbūtne vien jau aizdzina nepatīkamo vulgaritātes iespaidu, kas — kā viņam likās — vienmēr valdīja mājā.

Sinjora Grasini sirsnīgi apsveica Džemmu, izsaukdamās skaļā čukstā: «Cik jūs šovakar apburoša!» — un ar ļaunu, kritisku skatienu aplūkodama balto kašmira tērpu. Viņas naidu pret Džemmu izraisīja tieši tās īpašības, kas Martini valdzināja: mierīgais, stingrais raksturs, nopietnā, sirsnīgā atklātība, garīgā nosvērtība, pat viņas sejas izteiksme. Un, ja sinjora Grasini kādu sievieti ienīda, viņa izturējās pret to pārspīlēti laipni. Džemma labi zināja šo komplimentu un laipnības izpaudumu īsto vērtību, noklausījās tos un vairāk par tiem nedomāja. Tā saucamā «iešana sabiedrībā» viņai bija viens no tiem nogurdinošajiem un pat nepatīkamajiem uzdevumiem, kas sazvērniekiem apzinīgi jāpilda, ja nevēlas saistīt spiegu ievērību. Viņa uzskatīja to par tikpat grūtu darbu kā rakstīšanu šifrā un, zinādama, cik vērtīgu drošību pret aizdomām sagādā labi ģērbtas sievietes reputācijā, pētīja modes lapas tikpat rūpīgi kā savu šifru atslēgas.

Garlaicības mocītie, sadrūmušie literāti kļuva možāki, dzirdot Džemmas vārdu. Tie viņu labi pazina, un it sevišķi radikalie žurnālisti tūlīt sāka pulcēties tajā garās istabas galā, kur atradās Džemma. Bet viņa bija pārāk pieredzējusi sazvērniece, lai kavētos vienīgi viņu sabiedrībā. Radikaļus varēja sastapt katru dienu, un tagad, kad tie sapulcējās ap Džemmu, viņa laipni aizraidīja tos, smaidot atgādinādama, ka nevajag tērēt laiku un izrādīt uzmanību viņai, kad šeit ir tik daudz turistu, kam būtu jāsniedz paskaidrojumi. Viņa pati savu vērību veltīja kādam Anglijas parlamenta loceklim, kura simpātijās ļoti vēlējās iegūt radikaļu partija. Zinot, ka tas ir finanču speciālists, viņa vispirms saistīja tā uzmanību ar kādu jautājumu par Austrijas naudas kursu un tad veikli ievadīja sarunu par Lombardijas-Venecijas[52] ienākumu stāvokli. Anglis, sagatavojies dzirdēt parasto garlaicīgo tērzēšanu, greizi pavērās Džemmā, acīm redzot baidīdamies, ka nokļuvis «zilzeķes» nagos. Bet, redzēdams, ka tā ir gan patīkama izskata, gan interesanta sarunu biedre, viņš pilnīgi padevās un uzsāka tik nopietni pārspriest Italijas finanses, it kā Džemma būtu pats Meternichs. Kad Grasini atveda pie Džemmas kādu francūzi, kas «gribēja jautāt sinjorai Bollai kaut ko par Jaunās Italijas vēsturi», parlamenta loceklis piecēlās neskaidrā nojautā, ka itāliešu neapmierinātība varbūt tiešām vairāk pamatota, nekā viņš domājis.

Vēlāk Džemma, citiem nemanot, izgāja uz terases, kas stiepās gar viesistabas logiem, lai bridi pasēdētu vienatnē starp lielajām kamelijām un oleandriem. No istabu saspiestā gaisa un nemitīgās drūzmas viņai bija sākusi sāpēt galva. Terases otrā galā stāvēja palmu un kokveida paparžu rinda lielos podos, ko skatienam noslēpa liliju un citu ziedošu puķu valnis. Tas viss kopā izveidoja it kā dzīvu sienu, aiz kuras atradās maza paslēptuve ar jauku skatu uz ieleju. Šauro eju starp augiem nosedza nolīkuši granatkoka zari, vēlīnu ziedu čemu pilni.

Šai klusajā stūrītī Džemma patvērās cerībā, ka neviens nenojautīs, kur tā atrodas, kamēr viņa klusumā un mierā būs pārvarējusi uzmācīgās galvassāpes. Nakts bija silta un brīnišķīgi rāma, bet, iznākot no istabu karstā, smacīgā gaisa, likās vēsa, un Džemma apmeta ap . galvu savu mežģiņu šalli.

Drīz vien pa terasi tuvojošos soļu un balsu skaņas iztraucēja Džemmu no pussnaudas, kādā tā bija iegrimusi. Viņa atrāvās atpakaļ ēnā, cerēdama, ka izdosies palikt nemanītai un baudīt vēl dažus dārgus klusuma mirkļus, iekāms būs atkal jālauza sava nogurusī galva, meklējot vielu sarunām. Viņai par lielu nepatiku soļi apstājās tuvumā, un sinjoras Grasini sīkā, spiedzīgā balss uz brīdi apklusa.

Otram runātājam, vīrietim, bija sevišķi maiga un muzikālā balss, bet tās labskanīgo nokrāsu bojāja dīvains paņēmiens stiept vārdus. Varbūt viņš to darīja vienkārši aiz klīrības, bet ticamāk gan, lai slēptu kādu valodas defektu, tomēr katrā ziņā tas bija ļoti nepatīkami.

—   Angliete — jūs sacījāt? — šī balss jautāja. — Bet vārds ir pavisam italisks. Kā tas bija — Bolla?

—   Jā. Viņa ir nabaga Džovanni Bollas atraitne. Viņš nomira Anglijā pirms kādiem četriem gadiem. Vai tad jūs neatceraties? Ai, piemirsu — jūs taču pastāvīgi ceļojat! Nevar vēlēties, lai jūs zinātu par visiem mūsu nelaimīgās dzimtenes mocekļiem — to ir tik daudz!

Sinjora Grasini nopūtās. Tā viņa vienmēr runāja ar ārzemniekiem. Patriote, kas cieš par Itāliju, ar skolas skuķes manierēm un diezgan bērnišķīgi uzmestu lūpu — tā bija impozanta kombinācijā!

—   Nomira Anglijā! — otra balss atkārtoja. — Vai tad viņš bija emigrants? Vārds man šķiet it kā pazīstams. Vai viņš nebija saistīts ar Jauno Itāliju tās pašā pirmsākumā?

—    Jā. Viens no tiem nelaimīgajiem jaunekļiem, ko arestēja trīsdesmit trešajā gadā. Jūs taču atceraties šo bēdīgo notikumu? Viņu atbrīvoja pēc dažiem mēnešiem. Tad, divus vai trīs gadus vēlāk, kad viņam atkal draudēja cietums, viņš aizbēga uz Angliju. Pēc tam mēs dabūjām zināt, ka viņš tur apprecējies. Viss šis gadījums ir ļoti romantisks, bet nabaga Bolla jau arvien bija romantiķis.

—   Un tad viņš Anglijā nomira, jūs sacījāt?

—  Jā, ar diloni. Viņš nevarēja panest briesmīgo Anglijas klimatu. Un īsi pirms vīra nāves Džemma pazaudēja savu vienīgo bērnu — tas nomira ar šarlaku. Ļoti bēdīgi, vai ne? Un mēs visi tā mīlam dārgo Džemmu! Viņa ir mazliet atturīga, nabadzīte, zināt, kā jau visi angļi. Bet, man šķiet, aiz bēdām viņa kļuvusi grūtsirdīga un …

Džemma piecēlās un pašķīra granatkoka zarus. Šī tērzēšana par viņas pārdzīvojumiem bija gandrīz neizturama, un, kad viņa iznāca no ēnas, tās sejā varēja redzēt nepatiku.

—  A, te jau viņa ir! — mājasmāte iesaucās ar apbrīnojamu mieru. — Mīļā Džemma, es nevarēju saprast, kur jūs esat nozudusi. Sinjors Feliče Rivarecs vēlas ar jums iepazīties.

«Tad tas ir Dundurs,» Džemma nodomāja, paraudzīdamās uz viņu ar zināmu ziņkāri.

Viņš pieklājīgi palocījās pret Džemmu, bet pārlaida tās sejai un augumam skatienu, kas viņai likās nekautri ass un uzmācīgi pētījošs.

—   Jūs esat atradusi p-p-patīkamu slēptuvīti, — viņš piezīmēja, raudzīdamies uz biezo lapotni, — un k-k-kas par brīnišķīgu skatu!

—   Jā, tas ir jauks stūrītis. Iznācu ārā mazliet ieelpot svaigu gaisu.

— Tādā burvīgā naktī sēdēt istabā gandrīz liekas kā nepateicība pret mīļo dieviņu, — sacīja mājasmāte, paceldama acis uz zvaigznēm. (Viņai bija skaistas skropstas un patika tās parādīt.) — Paraugieties, sinjor! Vai mūsu jaukā Itālijā nebūtu paradize zemes virsū, ja tikai tā būtu brīva? Negribas ticēt, ka tā ir verdzene — ar tādām puķēm un tādām debesīm!

—   Un ar tādām patriotiskām sievietēm! — Dundurs klusi nomurmināja, stiepjot vārdus.

Džemma palūkojās uz viņu gandrīz ar izbailēm. Viņa nekaunība tiešām izpaudās tik atklāti, ka nevarēja būt šaubu. Bet Džemma bija pārāk zemu novērtējusi sinjoras Grasini kāri pēc komplimentiem. Nabaga sieviete nopūzdamās nolaida plakstiņus.

Aizrautīgi čalodama, viņa aizlidoja pie vīrieša ar vērša kaklu, masivu apakšžokli un vienos ordeņos mirdzošām svārku krūtīm, un viņas žēlabas par notre malheureusc patrie[54], kam pa vidu jaucās charmants un mon prince, pamazām izgaisa tumsā uz terases.

Džemma nekustēdamās stāvēja pie granatkoka. Viņai bija žēl nabaga aušīgās sievietes, un Dundura rāmā nekaunība viņu kaitināja. Viņš vēroja aizejošos ar sejas izteiksmi, kas izraisīja Džemmā dusmas. Likās nekrietni izzobot tik nožēlojamus cilvēkus.

—  Tur aiziet itāliešu un krievu patriotisms, — viņš sacīja, pievērsdamies Džemmai ar smaidu sejā, — roku rokā un varen apmierināti viens ar otra sabiedrību. Kurš jums labāk patīk?

Viņa mazliet sarauca uzacis un neteica ne vārda.

—   P-protams, — viņš turpināja, — gaumes ir dažādas, bet man no šiem diviem gan laikam labāk patīk krievu variants — tas ir tik pamatīgs. Ja Krievijai būtu jābalsta sava vara uz puķēm un debesīm, nevis lielgabaliem, cik ilgi, pēc jūsu domām, mon prince n-noturētu to poļu- cietoksni?

—   Man liekas, — viņa auksti atbildēja, — ka var izteikt savus uzskatus, neizsmejot sievieti, kuras viesi mēs esam.

—    Ak jā! Biju p-p-piemirsis Italijas viesmīlības likumus. Brīnum viesmīlīgi ļaudis šie itālieši. Esmu pārliecināts, ka austrieši arī tā domā. Vai nevēlaties apsēsties?

Viņš aizkliboja pāri terasei, atnesa Džemmai krēslu un pats nostājās viņai pretim, atbalstīdamies pret margām. No kāda loga gaisma spīdēja tieši viņam sejā, un Džemma varēja aplūkot to pēc patikas. Viņa jutās vīlusies. Viņa bija cerējusi ieraudzīt ja ne tieši skaistu, tad vismaz neparastu un valdonīgu seju, bet Dundura redzamākās iezīmes bija tieksme uz pārspīlēti elegantu apģērbu un gandrīz neslēpta nekaunība runā un manierēs. Viņš bija melnīgsnējs kā mulats un, lai gan klibs, tomēr veikls kā kaķis. Ar visu savu būtni viņš atgādināja melno jaguaru. Pieri un kreiso vaigu nejauki izkropļoja greiza zobena cirtiena rēta, un Džemma jau bija ievērojusi, ka šī sejas puse viņam nervozi raustījās, 'kad viņš runājot sāka stostīties. Bez šiem defektiem viņš būtu bijis diezgan skaists, kaut kā īpatnēji, satraucoši skaists, taču viņa sejai trūka pievilcības.

Tad viņš atkal ierunājās savā glāsainajā balsī, kas atgādināja kaķa ņurrāšanu. («Tieši tāda balss būtu jaguaram, ja tas prastu runāt un būtu labā omā,» Džemma pie sevis nodomāja augošās dusmās.)

—   Es dzirdēju, — viņš sacīja, — ka jūs interesējoties par radikalo presi un rakstot laikrakstos.

—   Mazliet rakstu. Man neatliek daudz laika.

—  Jā, protams! Sinjora Grasini man stāstīja, ka jūs veicot arī citus svarīgus pienākumus.

Džemma izbrīnā viegli pacēla uzacis. Droši vien naivā sinjora Grasini aiz neapdomības kaut ko izpļāpājusi šim subjektam, pret kuru Džemma sāka just arvien lielāku nepatiku.

—   Esmu tiešām ļoti aizņemta, — viņa atturīgi sacīja, — bet sinjora Grasini pārāk augstu vērtē mana darba nozīmi. Mani uzdevumi pa lielākai daļai ir pavisam mazsvarīgi.

—   Nebūtu gan nekāda labuma, ja mēs visi tikai šķiestu laiku,' apraudot Itāliju. Man šķiet, ka mūsu šīvakara namatēva un viņa sievas sabiedrība var padarīt ikvienu vieglprātīgu, kaut vai tikai pašaizsardzības nolūkā. Jā, jā, es zinu, ko jūs gribat sacīt. Jums pilnīga taisnība, bet viņi abi ir tik neizsakāmi komiski ar savu patriotismu. Vai iesiet jau iekšā? Šeit ārā ir tik patīkami!

—   Man tagad jāiet iekšā. Vai tā ir mana šalle? Paldies!

Viņš bija pacēlis šalli un stāvēja, vērdamies Džemmā ar pialām acīm, tik zilām un nevainīgām kā neaizmirstulītes strautmalā.

—   Es zinu, jūs dusmojaties uz mani, — viņš nožēlodams sacīja, — tāpēc ka zobojos par šo izkrāsoto vaska lelli. Bet ko citu varēja darīt?

—  Ja vēlaties zināt — jā, es tiešām domāju, ka ir nekrietni un .. . pat. .. gļēvi tā izsmiet cilvēkus, par kuriem garīgā ziņā esam pārāki. Tas ir tikpat kā smieties par kropli vai…

Viņš pēkšņi kā sāpēs aizturēja elpu un parāvās atpakaļ, uzmezdams skatienu savai klibajai kājai un sakropļotajai rokai. Tomēr nākamajā mirklī viņš savaldījās un sāka skaļi smieties.

—   Ne visai labs salīdzinājums, sinjora. Mēs, kropļi, nedižojamies citu priekšā ar savu kroplumu kā viņa ar savu muļķību. Vismaz tas jums jātic: mēs apzināmies, ka kroplas muguras ir tikpat nejaukas kā kroplas dvēseles … Te ir pakāpiens, atbalstieties uz manu roku.

Džemma atgriezās istabā klusēdama un galīgi samulsusi, pārsteigta par Dundura negaidīto jūtīgumu.

Tikko viņš atvēra zāles durvis, Džemma saprata, ka viņas prombūtnes laikā atgadījies kaut kas neparasts. Vairums vīriešu bija saniknoti un apmulsuši, sievietes pulcējās vienā istabas galā, pietvīkušām sejām, cenzdamās izlikties, ka neko nemana; namatēvs kārtoja brilles, ar pūlēm valdīdams dusmas, bet neliela turistu grupiņa stāvēja stūrī un smaidot noraudzījās uz istabas otru galu. Acīm redzot tur notika tas, kas viņus tā uzjautrināja, bet pārējos viesus apvainoja. Vienīgi sinjora Grasini, kā likās, nekā nebija ievērojusi. Viņa koķeti apvēdinājās ar vēdekli un tērzēja ar Holandes sūtniecības sekretāru, kas klausījās platu smaidu sejā.

Džemma uz mirkli apstājās durvīs un pavērsās pret Dunduru, lai redzētu, vai arī viņš ievērojis vispārējo apjukumu. Viņa acis neapšaubāmi iemirdzējās ļaunā priekā, kad viņš paraudzījās vispirms uz sinjoru Grasini, kura joprojām peldēja svētlaimīgā neziņā un tad uz dīvānu istabas otrā galā. Džemma tūlīt saprata: viņš bija atvedis šurp savu mīļāko, uzdodams to par kaut ko citu, bet nespēja maldināt nevienu, izņemot namamāti.

Čigāniete sēdēja uz dīvana, un ap viņu pulcējās klīrīgu dendiju un ironiski smaidošu kavalerijas virsnieku bars. Viņa bija greznā dzelteni sarkanā tērpā. Tā krāsu austrumnieciskais spožums un rotas

lietu pārpilnība tik ļoti neiederējās Florences literārā salonā, ka viņa šķita kā tropu putns starp zvirbuļiem un strazdiem. Likās, arī viņa pati jutās neērti un ar niknu, kaisla nicinājuma pilnu skatienu vērās uz sapīkušajām dāmām. Pamanījusi Dunduru, kas kopā ar Džemmu ienāca istabā, viņa pietrūkās kājās un devās tam pretī, steidzīgi runādama ārkārtīgi nepareizā franču valodā.

—   Monsieur Rivarec, es jūs nekur nevarēju atrast! Grafs Salti- kovs vēlas zināt, vai jūs rītvakar varēšot ierasties viņa villā. Tur būs dejas.

—   Ļoti žēl, bet man nebūs iespējams. Un es taču nedejoju, ja arī ierastos. Sinjora Bolla, atļaujiet iepazīstināt jūs ar madame Zitu Reni.

Čigāniete pameta uz Džemmu gandrīz izaicinošu skatienu un atturīgi palocījās. Viņa noteikti bija skaista — kā jau Martini sacīja, — bet tas bija spilgts, dzīvniecisks, sekls skaistums. Viņas brīvās, harmoniskās kustības varēja vērot ar patiku. Bet piere tai bija zema un šaura un plānās nāsis pauda kaut ko asu, gandrīz nežēlīgu. Čigānietes klātbūtne vēl pastiprināja nomāktības sajūtu, kas bija pārņēmusi Džemmu Dundura sabiedrībā, un, kad pēc mirkļa pienāca namatēvs un lūdza sinjoru Bollu palīdzēt viņam pakavēt laiku dažiem tūristiem otrā istabā, Džemma

piekrita ar dīvainu atvieglojuma sajūtu.

* * *

—   Nu, madonna, ko jūs teiksiet par Dunduru? — jautāja Martini, . kad viņi vēlu naktī brauca atpakaļ uz Florenci. — Vai tā nebija ārkārtīga nekaunība — tā izmuļķot nabaga sinjoru Grasini?

—   Vai jūs runājat par baletdejotāju?

—   Jā. Viņš iestāstījis, ka dejotāja būšot sezonas zvaigzne, un slavenības labā sinjora Grasini taču gatava darīt visu iespējamo.

—    Ļoti negodīga un ļauna rīcība. Grasini tika nostādīti neveiklā stāvoklī, un bija arī nežēlīgi tā izturēties pret šo sievieti. Esmu pārliecināta, ka viņa jutās ļoti neērti.

—   Jūs runājāt ar Dunduru, vai ne? Kāds viņš jums likās?

—   Ak čezare, es tikai domāju, cik labi būtu drīzāk tikt no viņa vaļā. Nekad neesmu sastapusi otru tik nepatīkamu sarunu biedru. Desmit

minušu iaikā dabūju galvassāpes. Viņš ir kā iemiesots nemiera dēmons.

— Es jau tā domāju, ka jums viņš nepatiks, un, taisnību sakot, ari man nepatīk. Šis cilvēks ir glums kā zutis, es viņam neuzticos.

III

Dundurs apmetās mēbelētās istabās aiz Romiešu vārtiem; turpat tuvumā dzīvoja Zita. Viņam acīm redzot bija sibarita tieksmes, un, kaut gan istabās nemanīja nekā sevišķi izšķērdīga, katrs sīkums liecināja par tendenci uz greznību un ārkārtīgu izsmalcinātību iekārtojuma ziņā. Gaili un Rikardo jutās pārsteigti. Viņi bija iedomājušies, ka cilvēkam, kas dzīvojis Amazones mežonīgajos apgabalos, jābūt daudz vienkāršākai gaumei, un nevarēja vien nobrīnīties par Dundura nevainojamajām kaklasaitēm, veselu krājumu zābaku un puķēm, kas vienmēr lielā daudzumā stāvēja uz viņa rakstāmgalda. Visā visumā viņi ar Dunduru sapratās ļoti labi. Viņš bija viesmīlīgs un draudzīgs pret visiem, sevišķi pret vietējiem Madzini partijas biedriem. Šo principu viņš neievēroja vienīgi attiecībā uz Džemmu. Viņš, kā likās, neieredzēja Džemmu kopš pirmās tikšanās un kā varēdams vairījās no viņas sabiedrības. Divas trīs reizes viņš bija izturējies pret Džemmu pat rupji, tā iemantodams Martini nicinājumu. Šie divi cilvēki jau no paša sākuma necieta viens otru, viņu temperamenti likās tik nesaderīgi, ka viņi varēja just viens pret otru vienīgi nepatiku. Martini nepatika drīz vien izvērtās naidīgumā.

—   Man vienalga, vai viņš mani ieredz vai ne, — viņš kādu diertu sarūgtināts teica Džemmai. — Es arī viņu neieredzu, tātad mēs esa% m līdzīgi. Bet mani kaitina viņa izturēšanās pret jums. Es prasītu viņam paskaidrojumu, ja tikai nesaceltu skandalu partijā, ķildodamies ar cilvēku, ko paši esam aicinājuši šurp.

—   Lieciet viņu mierā, Cezare! Tam nav nekādas nozīmes, un galu galā es esmu tikpat daudz vainojama kā viņš.

—   Kādā ziņā jūs esat vainojama?

—   Ka viņš mani tā neieredz. Es viņam pateicu kaut ko rupju, kad mēs pirmoreiz tikāmies tovakar pie Grasini.

—   Jūs pateicāt kaut ko rupju? Negribas ticēt, madonna.

—   Tas, protams, notika bez nodoma, un es ļoti nožēloju. Es sacīju kaut ko par cilvēkiem, kas izsmej kropļus, un viņš attiecināja to uz sevi. Man ne prātā nenāca uzskatīt viņu par kropli, viņš nemaz nav tik briesmīgi sakropļots.

—   Protams. Viņam tikai viens plecs augstāks par otru un kreisā roka diezgan stipri bojāta, bet viņam nav ne kupra, ne kruķu. Par klibumu nav vērts pat runāt.

—   Tomēr viņš nodrebēja kā drudzī un nobālēja. Protams, tas bija šausmīgi netaktiski no manas puses, tomēr dīvaini, ka viņš ir tik jūtīgs. Diezin vai viņš nav kādreiz nežēlīgi izsmiets.

—   Drīzāk gan viņš būs citus izzobojis. Aiz visām viņa smalkajām manierēm tomēr jūtama brutalitate, kas manī modina riebumu.

—   Nu, Čezare, tas ir pavisam netaisni! Man Rivarecs nepatīk tāpat kā jums, bet kāpēc iztēlot viņu sliktāku, nekā tas patiesībā ir? Viņa izturēšanās ir mazliet mākslota un izraisa dusmas — laikam viņš ir pārmērīgi slavināts — arī pastāvīgās asprātības briesmīgi nogurdina, bet man neliekas, ka viņš ar to domātu ko ļaunu.

—   Nezinu, ko viņš domā, bet, ja cilvēks par visu ņirgājas, tad tur slēpjas kaut kas nelāgs. Nesen debatēs pie Fabrici man bija gandrīz pretīgi dzirdēt, kā viņš nopēla Romas reformas1 , it kā tieši visur meklēdams negodīgus motivus.

Džemma nopūtās.

—   Diemžēl, tai jautājumā es drīzāk piekrītu viņa uzskatiem nekā jūsējiem, — viņa sacīja. — Jūs visi, labie cilvēki, esat tik pārpilni visjaukāko cerību un gaidu. Jūs vienmēr esat gatavi domāt, ka viss pārējais nokārtosies pats no sevis, ja jau gadījies ievēlēt par pāvestu pusmūža džentlmeni ar labiem nodomiem. Tam tikai jāatver cietumu durvis un jāizdāļā uz visām pusēm sava svētība, un mēs jau varam gaidīt, ka pēc mēnešiem trim sāksies tūkstošgadu miera valstība. Liekas, jūs nevarat saprast, ka viņš, ja arī gribētu, nespēj neko vērst par labu. Pats princips ir nepareizs, nevis viena vai otra cilvēka rīcība.

—   Kāds princips? Vai pāvesta laicīgā vara?

—   Kāpēc tieši tas? Tā ir tikai daļa no vispārējā ļaunuma. Nejēdzīgi

i Romas reformas — sk. piezīmi 73. lpp.

ir tas, ka vienam cilvēkam dota vara pār citiem. Tādas nepareizas attiecības cilvēku starpā nav pieļaujamas.

Martini pacēla rokas.

Viņš izvilka to no kabatas.

—   Atkal jauns pamflets?

—   Muļķīgs gabals, ko šis nelietīgais Rivarecs vakar iesniedza komitejai. Es jau zināju, ka mēs ar viņu drīz vien saiesim naidā.

—   Kas tad tur ir? Tiešām, Cezare, man liekas, jūs esat mazliet aizspriedumains. Rivarecs varbūt ir nepatīkams cilvēks, bet viņš nav muļķis.

—   O, es nenoliedzu, ka savā ziņā raksts ir diezgan prātīgs. Bet labāk izlasiet to pati!

Pamfletā bija izzobota neprātīgā sajūsma par jauno pāvestu, kura vēl arvien valdīja Itālijā. Kā viss, ko Dundurs rakstīja, tas bija skarbs un nosodošs. Lai gan Džemmu kaitināja pamfleta stils, viņai tomēr gribot negribot sirds dziļumos vajadzēja atzīt, ka kritika taisnīga.

—   Es jums pilnīgi piekrītu, ka raksts ir pārmērīgi ļaunprātīgs, — viņa sacīja, nolikdama manuskriptu. — Bet sliktākais tas, ka viss, kas tur teikts, ir taisnība.

—   Džemma!

—  Jā, tomēr tā ir. Ja vēlaties, sauciet šo cilvēku par glumu zuti, bet taisnība ir viņa pusē. Gluži veltīgi domāt, ka raksts netrāpīs mērķi — tas trāpīs!

—   Vai tad jūs ieteicat to iespiest?

—   A, tas ir pavisam cits jautājums. Nedomāju, ka mums tas jāiespiež tieši tādā veidā, kā uzrakstīts. Tas visus aizvainotu un atgrūstu no mums un nedotu nekāda labuma. Bet, ja viņš to pārrakstītu un izlaistu personīga rakstura uzbrukumus, man šķiet, iznāktu tiešām vērtīgs darbs. Politiskā

kritika ir lieliska. Man nebija ne jausmas, ka viņš tik labi raksta. Viņš pasaka tieši to, kas jāsaka, bet ko neviens no mums nav uzdrošinājies teikt. Lieliski uzrakstīta tā daļa, kurā viņš salīdzina Itāliju ar iereibušu vīru, kas dzēruma aizgrābtībā raud pie krūtīm zaglim, kamēr tas iztukšo viņam kabatu.

—   Džemma! Tā taču pati nejēdzīgākā vieta visā rakstā! Es nespēju paciest, ka viņš tik ļauni aprej itin visu un visus.

—   Arī man nepatīk, bet tas nav svarīgākais. Rivarecam ir ļoti nejauks stils, un kā cilvēks viņš nav pievilcīgs, bet viņam ir tūkstoškārt taisnība, sakot, ka mcs esam apskurbusi no procesijām un apskāvieniem un gavilēm par mīlestību un samierināšanos un ka jezuiti un sanfedisti izmantos to visu savā labā. 2ēl, ka nebiju vakar komitejas sēdē. Ko tad jūs galu galā nolēmāt?

—   Tāpēc jau es esmu šeit — nolēma lūgt jūs aiziet un parunāt ar Rivarecu par šo pamfletu un pārliecināt viņu pārrakstīt to mierīgākā toītf.

—  Mani? Bet es viņu gandrīz nepazīstu, turklāt viņš mani neieredz. Kāpēc tieši man jāiet?

—   Vienkārši tāpēc, ka nav neviena cita, kas šodien varētu iet. Bez tam jūs esat savaldīgāka par citiem un nesāksiet ar viņu veltīgi strīdēties, kā tas var gadīties ar mums.

—   To es noteikti nedarīšu. Nu labi, es iešu, ja jūs tā vēlaties, kaut gan uz panākumiem sevišķi neceru.

—   Esmu pārliecināts, ka jums izdosies viņu pierunāt, ja papūlēsieties. Jā, un pasakiet viņam, ka komiteja jūsmo par pamfletu no literārā viedokļa. Tas viņu noskaņos labvēlīgi, un tā ir arī pilnīga taisnība.

Dundurs sēdēja pie galda, uz kura atradās ziedi un papardes, un izklaidīgi raudzījās grīdā. Uz ceļiem viņam bija atplēsta vēstule. Pinkainais aitu suns, kas gulēja uz paklāja viņam pie kājām, pacēla galvu un ierūcās, kad Džemma pieklauvēja pie vaļējām durvīm, un Dundurs steidzīgi piecēlās un atturīgi, formāli palocījās. Viņa seja pēkšņi sastinga un kļuva neizteiksmīga.

—   Jūs esat pārāk laipna, — viņš sacīja ļoti dzedri un noraidoši.

— Ja jūs būtu man paziņojusi, ka vēlaties ar mani runāt, es būtu aizgājis pie jums.

Noprazdama, ka Dundurs droši vien domās vēlas, kaut zeme būtu viņu aprijusi, Džemma pasteidzās paskaidrot, ka atnākusi ar uzdevumu. Viņš atkal palocījās un pasniedza viņai krēslu.

—  Mani sūtīja komiteja, — viņa iesāka, — jo izcēlušās domstarpības sakarā ar jūsu pamfletu.

—  Tā jau es domāju. — Viņš pasmaidīja un apsēdās Džemmai pretim, pabīdīdams vāzi ar krizantēmām tā, lai gaisma nekristu viņam sejā.

—   Vairums biedru, kaut arī jūsmo par jūsu pamfletu no literārā viedokļa, tomēr ir vienis prātis, ka savā tagadējā veidā tas nav gluži piemērots publicēšanai. Viņi baidās, ka tā asais tonis neapvaino un neatgrūž personas, kuru palīdzība un atbalsts partijai ļoti vajadzīgs.

Viņš paņēma no vāzes krizantēmu un sāka pa vienai lēnām plūkt baltās ziedlapiņas. Kad Džemma neviļus ievēroja kustību, ar kādu slaidā labā roka nometa ziedlapiņas citu pēc citas, viņu pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņa šo žestu būtu agrāk kaut kur redzējusi.

—   No literārā viedokļa, — viņš teica savā klusajā, aukstajā balsī, — tas ir pilnīgi nevērtīgs, un par to var jūsmot tikai tie, kas ir galīgi nejēgas literatūrā. Bet, ja domā, ka pamflets ir aizvainojošs, — nu tieši tādam nolūkam jau es to rakstīju.

—   Es saprotu. Bet rodas jautājums, vai jūsu uzbrukums tiešām vērsīsies pret tiem, kam tas domāts.

Dundurs paraustīja plecus un paņēma kādu norauto ziedlapiņu zobos.

—   Man šķiet, jūs maldāties, — viņš sacīja. — Jājautā, kāpēc tad galu galā jūsu komiteja aicināja mani šurp? Es sapratu, ka mans uzdevums būs atmaskot un izsmiet jezuitus. Un to es daru, cik labi vien spēju.

—   Un es varu jums apgalvot, ka neviens nešaubās par jūsu spējām, ne arī par labo gribu. Komiteja vienīgi baidās apvainot liberālo partiju un zaudēt pilsētas strādnieku morālo atbalstu. Jūs ar savu pamfletu vēršaties pret sanfedistiem, bet daudzi lasītāji to iztulkos kā uzbrukumu baznīcai un jaunajam pāvestam, un to komiteja aiz taktiskiem apsvērumiem atzīst par nevēlamu.

—   Es sāku saprast. Kamēr es uzbrūku kādai atsevišķai garīdznieku grupai, ar kuru partijai pašlaik naidīgas attiecības, es varu runāt patiesību, ja man ir patika, bet, tiklīdz aizskaršu garīdzniekus — komitejas mīluļus, tad «patiesība ir suns, kam jāiet suņu būdā; tā jādzen ārā, bet — svētais tēvs var sildīties pie uguns un …»'. Jā, nerram bija taisnība … Esmu ar mieru būt viss kas, tikai ne nerrs. Protams, man jāpadodas komitejas lēmumam, tomēr uzskatu, ka tā savu enerģiju šķiež pa labi un kreisi, bet m-mon-monsinjoru M-mon-tan-nnelli pašā vidū nepamana.

—   Montanelli? — Džemma atkārtoja. — Es jūs nesaprotu. Vai jūs runājat par Brizigellas biskapu?

—   Jā. Jaunais pāvests tikko iecēlis viņu par kardinalu. Man par viņu atrakstīja. Vai vēlaties dzirdēt? Raksta mans draugs, kas dzīvo aiz robežas.

—   Pāvesta zemē?

—   Jā. Viņš raksta tā . .. — Dundurs paņēma vēstuli, ko, Džemmai ienākot, bija turējis rokā, un lasīja balsī, pēkšņi sākdams stipri stostīties:

—   «J-j-jums drīzumā g-g-gaidāms prieks s-s-sastapties ar vienu no mūsu n-n-niknākajiem ienaidniekiem — k-kardinalu Lorenco M-mon- tan-n-nelli, B-br-brizigellas b-b-biskapu. Viņš ir n-n-nod . . .»

Viņš apstājās, brīdi klusēja, tad sāka atkal lasīt, ļoti lēni un neciešami stiepdams vārdus, bet vairs nestostījās.

Dundurs nolika vēstuli un sēdēja, pievērtām acīm raudzīdamies uz Džemmu, acīm redzot gaidīdams, ko viņa teiks.

—   Vai jūs esat pārliecināts, ka uz jūsu korespondenta ziņām var paļauties? — viņa pēc brīža jautāja.

—   Vai par monsinjora M-mon-t-tanelli nevainojamo personīgo dzīvi? Nē. Bet arī viņš pats nav pārliecināts. Jūs droši vien ievērojāt, ka viņš jau iepriekš aizrāda: «Cik man izdevās noskaidrot…»

—   Es nerunāju par to, — viņa vēsi pārtrauca, — bet par viņa misiju.

—   Es varu pilnīgi ticēt rakstītājam. Viņš ir mans vecs draugs, kāds no maniem četrdesmit trešā gada biedriem, un tādā amatā, ka var daudz ko uzzināt.

«Kāds Vatikana ierēdnis,» Džemmai pazibēja doma. «Tad tādi viņam sakari! Man jau tā likās.»

—   Šī, protams, ir privātā vēstule, — Dundurs turpināja, — un jūs saprotat, ka tās saturu drīkst zināt vienīgi jūsu komitejas locekļi.

—   Pats par sevi saprotams. Tagad par pamfletu: vai varu ziņot komitejai, ka jūs esat ar mieru izdarīt dažus grozījumus un mazliet mīkstināt toni, vai arī…

—  Vai jums neliekas, sinjora, ka grozījumi var ne tikai mīkstināt aso toni, bet līdz ar to arī sabojāt «literārā sacerējuma» skaistumu?

—   Jūs vēlaties zināt manas domas, bet es esmu atnākusi pateikt komitejas ieskatus.

—   Vai tas nozīmē, ka j-j-jūs neesat vienis prātis ar komiteju? — Viņš bija noglabājis vēstuli kabatā un, paliecies uz priekšu, lūkojās uz Džemmu ar spraigu, koncentrētu izteiksmi, kas pilnīgi pārvērta viņa seju. — Jūs domājat…

—  Ja gribat zināt, ko domāju, — lūdzu: es nepiekrītu vairākumam ne vienā, ne otrā jautājumā. Es nepavisam nejūsmoju par pamfletu no literārā viedokļa, bet atzīstu, ka faktu apgaismojums pareizs un taktiskā ziņā tas noderīgs.

—   Tas ir …

—   Es pilnīgi piekrītu jums, ka Itāliju vilina maldugunis un ka visa šī sajūsma un līksmība droši vien ievedīs to briesmīgā purvā, un es no sirds priecātos, ja to atklāti un droši pateiktu — pat tad, ja mēs ar to aizvainotu un atgrūstu dažus no saviem pašreizējiem atbalstītājiem. Bet, būdama komitejas locekle, es nevaru uztiept savas domas, ja vairākumam ir citi ieskati. Un, protams, arī es domāju, — ja vispār kaut kas tāds jāsaka, tad atturīgi un mierīgi, nevis tādā tonī, kādā uzrakstīts šis pamflets.

—   Pagaidiet brītiņu, es pārlasīšu manuskriptu.

Viņš paņēma to un pārlaida skatienu lapai pēc lapas. Pierē viņam ievilkās neapmierinātības krunka.

—   Jā, protams, jums pilnīga taisnība. Tas ir uzrakstīts kā cafe chantant[59] ķengu raksts, nevis kā politiska satira. Bet ko lai dara? Ja rakstīšu pieklājīgi, publika nesapratīs; ja rakstīšu bez ļauniem jokiem, atzīs par garlaicīgu …

—   Vai jums neliekas, ka arī ļauni joki var kļūt garlaicīgi, ja tie jābauda lielās devās?

Viņš uzmeta Džemmai ātru, vērīgu skatienu un sāka smieties.

—   Acīm redzot sinjora pieder pie tās briesmīgās cilvēku kategorijas, kuriem vienmēr taisnība! Tātad, ja es padošos kārdinājumam un būšu ļauns, es vēl varu kļūt tikpat garlaicīgs kā sinjora Grasini? Ak dievs, kas par nežēlīgu likteni! Nē, nerauciet pieri! Es zinu, ka jūs mani neieredzat, un tāpēc runāšu nopietni. Tad galu galā iznāk tā: ja izmetīšu personīgos uzbrukumus un atstāšu visu pārējo negrozītu, tad komiteja izsacīs nožēlu, ka nevar uzņemties atbildību to iespiest. Ja izmetīšu politisko patiesību un visus triecienus vērsīšu tikai pret partijas ienaidniekiem, komiteja pamfletu cels vai debesīs, bet mēs abi zināsim, ka nav vērts to iespiest. Diezgan interesanta metafiziska problēma: kas labāk — ja iespiež nevērtīgu rakstu vai ja neiespiež vērtīgu? Nu, sinjora?

—    Nedomāju, ka jūs saista kaut kāda alternativa. Man liekas, ja jūs izmestu personīgo, komiteja būtu ar mieru iespiest pamfletu, kaut gan, protams, daudzi tam nepiekristu; un es esmu pārliecināta, ka tas būtu ļoti noderīgi. Bet jums vajadzētu apvaldīt savu naidu. Ja gribat izteikt kaut ko, kas lasītājiem jānorij kā rūgtas zāles, nav labi viņus pašā sākumā sabiedēt ar šo zāļu izskatu.

Viņš nopūtās un rezignēti paraustīja plecus.

—   Es padodos, sinjorā, bet ar vienu noteikumu. Ja neļaujat man tagad smieties, tad citreiz jums jāpiekāpjas. Kad viņa eminence kardinals ar nevainojamo dzīves veidu ieradīsies Florencē, ne jūs, ne jūsu komiteja nedrīkst liegt man rakstīt, cik asi vien vēlos. No tā es neatkāpšos!

Viņš runāja nevērīgā, aukstā tonī, ņemdams krizantēmas no vāzes un paceldams uz augšu, lai vērotu gaismas spēli caurspīdīgajās ziedlapiņās. «Kā viņam trīc roka,» Džemma nodomāja, redzot, kā ziedi dreb. «Bet viņš taču nedzer!»

—  Jums vajadzētu parunāt par to ar citiem komitejas locekļiem, — viņa teica pieceldamās. — Nevaru paredzēt, ko viņi nolems.

—  Bet jūs? — Arī viņš bija piecēlies un balstījās pret galdu, slēpdams seju puķēs.

Džemma vilcinājās. Jautājums viņu satrauca, uzvandot senas, sāpīgas atmiņas.

—   Es … nezinu, — viņa beidzot teica. — Pirms daudziem gadiem es šo to zināju par monsinjoru Montanelli. Toreiz viņš bija tikai kanoniķis un garīgā seminārā rektors tajā apvidū, kur bērnībā dzīvoju. Es

'daudz par viņu dzirdēju no… kāda, ar kuru tam bija ļoti sirsnīgas attiecības, un vienmēr tikai labu. Esmu pārliecināta, ka vismaz tajā laikā viņš bija tiešām ļoti ievērojams cilvēks. Bet tas bija sen, un varbūt viņš ir pārvērties. Bezatbildīga vara samaitā tik daudzus cilvēkus!

Dundurs pacēla seju no ziediem un cieši pavērās uz Džemmu.

—  Ja monsinjors Montanelli pats nav nelietis, — viņš teica, — viņš katrā ziņā ir ierocis neliešu rokās. Kurš no abiem — tas man gluži vienalga, man un maniem draugiem aiz robežas. Akmenim uz ceļa var būt vislabākie nodomi, tomēr tas jāaizvāc projām. Atļaujiet, sinjora!

Viņš pazvanīja un, aizklibojis līdz durvīm, atvēra tās, palaizdams Džemmu ārā.

Džemma izgāja uz ielas, satraukti domādama. «Mani draugi aiz robežas» — kas tie ir? Un kā novākt akmeni no ceļa? Ja vienīgi ar satiru, kāpēc viņam acis iedegās dusmās?

IV

«

Monsinjors Montanelli iebrauca Florencē oktobra pirmajā nedēļā. Viņa ierašanās satrauca visu pilsētu. Viņš bija slavens sprediķotājs un pāvesta reformu atbalstītājs, un ļaudis kāroja dzirdēt no viņa «jaunās mācības» izskaidrojumu, mīlestības un samierināšanās evaņģeliju, kam vajadzēja remdēt Italijas ciešanas. Kardinala Gidzi iecelšana par Pāvesta zemes valsts sekretāru visu ienīstā Lambruskini vietā bija pacēlusi sabiedrības sajūsmu vislielākajos augstumos, un Montanelli bija tieši tas cilvēks, kas viegli varēja uzturēt šo svinīgo noskaņojumu. Viņa nevainojami stingrais dzīves veids bija tik reta parādība starp katoļu augstākajiem garīdzniekiem, ka tas vien jau saistīja ļaužu uzmanību, jo izspiešanu, valsts mantas piesavināšanos un negodīgas intrigas parasti uzskatīja par gandrīz nepieciešamu priekšnoteikumu prelata[61] karjerai. turklāt viņam tiešām piemita ievērojams sprediķotāja talants, un ar savu skaisto balsi un pievilcīgo personību viņš būtu guvis panākumus jebkurā laikā un vietā.

Grasini kā parasti darīja visu iespējamo, lai pievienotu tikko atbraukušo slavenību savu viesu pulkam, bet Montanelli nebija tik viegli nomedīt. Visus aicinājumus viņš pieklājīgi, bet noteikti noraidīja, aizbildinādamies, ka nejūtoties visai vesels un esot ļoti aizņemts, turklāt viņam neesot ne enerģijas, ne patikas iet sabiedrībā.

— Kas par nepiepildāmiem radījumiem šie Grasini! — Martini nicīgi teica Džemmai, kad viņi skaidrā, vēsā svētdienas rītā gāja pāri Sinjo- rijas laukumam. — Vai jūs ievērojāt, kā Grasini klanījās, kad piebrauca kardinala kariete? Viņiem vienalga, kas tas par cilvēku, ja tikai par viņu runā. Visā savā mūžā neesmu redzējis otrus tādus slavenību medniekus. Vēl nesen, augustā, tas bija Dundurs, tagad Montanelli. Viņa eminence gan var justies glaimots par tādu uzmanību — viņš dalās tajā ar krietnu baru avanturistu.

Viņi atgriezās no katedrales, kur dievkalpojumu noturēja Montanelli; lielajā baznīcas ēkā tā drūzmējās ļaudis, kas kāroja dzirdēt viņa sprediķi, ka Martini bija pierunājis Džemmu iet projām pirms mesas beigām, baidīdamies, ka viņai nesāk sāpēt galva. Bija saulains rīts, pirmais pēc lietainas nedēļas, un Martini uzaicināja Džemmu pastaigāties pa dārziem klātajām kalnu nogāzēm pie San NiccoLo.

—   Nē, — viņa atbildēja, — es labprāt pastaigāšos, ja jums ir laiks, tikai ne pa kalniem. Iesim pa Lung' Arnox . Montanelli tur brauks garām, atgriežoties no baznīcas, un es, tāpat kā Grasini, gribu redzēt šo slavenību.

—   Bet jūs taču viņu tikko redzējāt.

—   Tikai no tālienes. Katedrālē bija liela drūzma, un, kad kariete brauca garām, viņš sēdēja ar muguru pret murrls. Ja turēsimies tilta tuvumā, mēs noteikti varēsim viņu labi redzēt — viņš ir apmeties Lung' Arno.

—   Kā jums tā pēkšņi radās vēlēšanās redzēt Montanelli? Jūs nekad neesat interesējusies par slaveniem sprediķotājiem.

—   Mani neinteresē slavenais sprediķotājs, bet pats cilvēks. Gribu zināt, vai viņš stipri pārvērties, kopš pēdējo reizi viņu redzēju.

—   Kad tas bija?

—   Divas dienas pēc Artura nāves.

Martini bažīgi palūkojās uz Džemmu. Viņi bija sasnieguši Lung' Arno, un Džemma izklaidīgi vērās ūdenī ar to neko neredzošo skatienu, ko Martini tā necieta.

—   Džemma, dārgā, — viņš pēc brītiņa ierunājās, — vai tiešām jūs nekad neaizmirsīsiet to bēdīgo notikumu? Mēs visi esam kļūdījušies septiņpadsmit gadu vecumā.

—   Bet visi nav septiņpadsmit gadu vecumā nonāvējuši savu labāko draugu, — viņa gurdi atbildēja un, atbalstījusi roku uz tilta akmens

margām, lūkojās lejā uz upi. Martini klusēja. Viņš gandrīz vai baidījās runāt ar Džemmu, kad viņai uznāca šāds noskaņojums.

—   Nevaru paskatīties uz ūdeni, to neatcerējusies, — viņa sacīja, lēni paceldama acis un uzlūkodama Martini, tad nervozi nodrebēja. — Pastaigāsim mazliet, Cezare; stāvot metas auksti.

Viņi klusēdami pārgāja pāri tiltam un devās tālāk gar upmalu. Pēc kāda laiciņa Džemma atkal sāka runāt.

—   Cik viņam skaista balss! Tajā ir kaut kas tāds, ko neesmu dzirdējusi neviena cita cilvēka balsī. Man liekas, tieši tāpēc viņš tā spēj valdzināt.

—   Tiešām brīnišķīga balss, — Martini piekrita, priecādamies, ka šis sarunas temats varbūt novirzīs Džemmas domas no briesmīgajām atmiņām, kas bija pamodušās viņā, redzot upi. — Turklāt, nemaz nerunājot par balsi, viņš ir labākais sprediķotājs, ko esmu dzirdējis. Bet man liekas, ka viņa iespaida noslēpums meklējams kaut kur dziļāk — tajā apstāklī, ka viņš ar savu dzīves veidu atšķiras no lielā vairuma prelatu. Nezinu, vai būs iespējams atrast otru augstākās garīdzniecības pārstāvi visā Itālijā — izņemot pašu pāvestu — kam ir tik pilnīgi nevainojama reputācijā. Atceros, kad pagājušajā gadā biju Romaņā, man gadījās braukt cauri viņa diecezei un redzēt, ka mežonīgie kalnieši, lietu mirkstot, gaida, lai palūkotos uz viņu vai pieskartos tā apģērbam. Tur viņu godina gandrīz kā svēto, un Romaņā tas nozīmē ļoti daudz, jo tur parasti ienīst katru, kas valkā sutanu. Es ieminējos kādam vecam zemniekam — tik tipiskam kontrabandistam, kādu vien man nācies dzīvē redzēt, — ka ļaudis laikam ļoti pieķērušies savam biskapam, un viņš atbildēja: «Mēs neciešam biskapus, tie ir meļi, bet mēs mīlam monsinjoru Montanelli. Neviens nav dzirdējis, ka viņš kādreiz būtu melojis vai netaisni rīkojies.»

—   Diez vai viņš zina, ka cilvēki tā par viņu domā? — Džemma sacīja it kā pati pie sevis.

—   Kāpēc lai viņš nezinātu? Vai jūs domājat, ka tas nav tiesa?

—   Es zinu, ka tas nav tiesa.

—   Kā jūs to zināt?

—   Viņš man tā sacīja.

—   Viņš jums sacīja? Montanelli? Džemma, ko jūs ar to gribat teikt?

Viņa atbīdīja matus no pieres un pavērsās pret Martini. Viņi atkal stāvēja klusēdami. Martini bija atbalstījies pret margām. Džemma lēni švīkāja ar lietussargu bruģi.

—  Cezare, mēs jau daudzus gadus esam draugi, bet es jums nekad neesmu izstāstījusi, kas patiesībā notika ar Arturu.

—   Nevajag man to stāstīt, dārgā, — viņš steidzīgi pārtrauca, — es jau visu zinu.

—   Džovanni jums stāstīja?

—  Jā, īsi pirms nāves. Viņš man to pastāstīja kādā naktī, kad sēdēju pie viņa. Viņš sacīja … Džemma dārgā, es labāk jums teikšu taisnību, ja jau esam sākuši par to runāt… Viņš sacīja, ka jūs pastāvīgi mācot atmiņas par šo nelaimīgo notikumu, un lūdza mani būt jūsu draugam un mēģināt novirzīt jūsu domas no tā. Un es esmu pūlējies, dārgā, kaut arī varbūt bez panākumiem. Tiešām esmu darījis visu, kas vien manos spēkos.

—   Es to zinu, — Džemma maigi atbildēja, mirkli viņu uzlūkodama. — Man būtu grūti klājies bez jūsu draudzības. Bet vai Džovanni par monsinjoru Montanelli jums nestāstīja?

—   Nē. Es nezināju, ka arī kardinalam ar šo notikumu kāds sakars. Viņš man pastāstīja par… gadījumu ar spiegu un par…

—   Par to, ka es iesitu Arturam un viņš noslīcinājās. Nu tad es jums tagad izstāstīšu par Montanelli.

Viņi pagriezās atpakaļ uz tilta pusi, pa kuru vajadzēja braukt Montanelli karietei. Džemma runāja, nenovērsdama skatienu no ūdens.

—   Toreiz Montanelli bija kanoniķis. Viņš bija Pizas garīgā seminārā rektors, mācīja Arturam filozofiju un palīdzēja ar padomiem un paskaidrojumiem, kad Arturs iestājās Sapiencā. Viņi sirsnīgi mīlēja viens otru, vairāk atgādinot tuvus draugus nekā skolotāju un skolnieku. Arturs gandrīz vai pielūdza zemi, pa kuru Montanelli staigāja, un, es atceros, reiz viņš man sacīja, ka aizietu un noslīcinātos, ja zaudētu savu padri — tā viņš vienmēr sauca Montanelli. Nu, jūs jau zināt par spiega nodevību. Otrā dienā mans tēvs un Berteni — Artura pusbrāļi, ļoti riebīgi cilvēki — visu dienu meklēja Darsenā Artura līķi, bet es sēdēju viena savā istabā un domāju par to, ko biju izdarījusi.

Viņa brīdi klusēja, tad atkal turpināja:

—  Vēlu vakarā tēvs ienāca manā istabā un sacīja: «Džemma, bērns, nonāc lejā, tur ir kāds cilvēks, tev viņš jāsatiek.» Kad nogājām lejā, pieņemamā istabā sēdēja kāds students, mūsu grupas biedrs; viņš bija bāls un drebēja. Viņš mums pastāstīja, ka Džovanni atsūtījis no cietuma otru vēstuli. Tajā rakstīts, ka viņi no cietuma uzrauga dzirdējuši par Kardi un ka Arturs iekritis, grēkus sūdzot.

Atminos, students man sacīja: «Vismaz tik mums tā mierinājuma — mēs zinām, ka viņš nav vainīgs.» Tēvs saņēma manas rokas savējās un pūlējās mani nomierināt. Par sitienu viņš tad vēl nezināja. Tad es atgriezos savā istabā un nosēdēju tur viena visu nakti. No rīta tēvs ar Berteniem atkal aizgāja pārmeklēt ostu. Viņi cerēja tur atrast līķi.

—   To taču neatrada, vai ne?

—   Un tad?

—   Nezinu, kas ar viņu pēc tam notika. Tai pašā vakarā dzirdēju, ka viņam uznākusi lēkme, viņš pakritis uz ielas un ienests kādā mājā ostas tuvumā. Tas ir viss, ko zinu. Mans tēvs darīja ko varēdams manis labā. Kad es viņam visu izstāstīju, viņš pameta savu praksi un aizveda mani uz Angliju, lai nekas man neatgādinātu notikušo. Viņš baidījās, ka arī es nemeklēju galu ūdenī. Un man liekas, kādu laiku tiešām daudz netrūka. Bet tad, zināt, kad mēs atklājām, ka tēvam ir vēzis, man vajadzēja saņemties — nebija neviena cita, kas viņu koptu. Kad viņš iļomira, es paliku viena ar mazākajiem bērniem, kamēr vecākajam brālim radās iespēja ņemt tos pie sevis. Tad ieradās Džovanni. Vai zināt, kad viņš atbrauca uz Angliju, mēs gandrīz baidījāmies satikties šausmīgo atmiņu dēļ. Viņš tik ļoti mocījās, pārmezdams sev, ka arī uz viņu gulstoties sava daļa vainas.. . par to nelaimīgo vēstuli, ko viņš atrakstīja no cietuma. Bet laikam tieši mūsu kopīgās bēdas mūs tuvināja.

Martini pasmaidīja un papurināja galvu.

—   Varbūt no jūsu puses, — viņš sacīja, — bet Džovanni bija izšķīries, tikko jūs ieraudzīja. Atceros, kad viņš atgriezās Milānā pēc pirmā Livorno brauciena, viņš tā jūsmoja par anglieti Džemmu, ka man kļuva nelabi klausoties. Man likās, ka sākšu jūs ienīst. A, tur jau viņš brauc!

Kariete pārbrauca pāri tiltam un tuvojās lielai mājai uz Lung' Arno. Montanelli sēdēja, atslīdzis ratu spilvenos, it kā būdams pārāk noguris, lai vēl ilgāk veltītu uzmanību sajūsmas pārņemtajam pūlim, kas pulcējās pie durvīm, vēlēdamies kaut mirkli paraudzīties uz viņu. Bija apdzisusi izteiksme, kas apgaroja viņa seju katedralē, un saules gaisma atsedza rūpju un noguruma līnijas. Kad viņš izkāpa no ratiem un smagā, gurdā veca vīra gaitā iegāja mājā, Džemma apgriezās un lēnām devās uz tiltu. Likās, ka viņas sejā uz mirkli atplaiksnītos Montanelli izdzisušais, bezcerīgais skatiens. Martini klusēdams soļoja viņai blakus.

—   Es bieži esmu domājusi, — viņa atkal Iesāka pēc īsa brītiņa, — kas gan tā varēja būt par krāpšanu. Dažreiz man ienāk prātā . ..

—   Nu?

—   Tas ir ļoti dīvaini. Viņi bija tik ārkārtīgi līdzīgi.

—   Kas?

—   Arturs un Montanelli. Es nebiju vienīgā, kas to ievēroja. Un Artura ģimenes locekļu attiecībās bija kaut kas noslēpumains. Misis Bertena, Artura māte, bija viena no jaukākajām sievietēm, ko esmu pazinusi, ar tādu pašu apgarotu skatienu kā Arturam, un, man šķiet, arī raksturi viņiem bija līdzīgi. Bet viņa arvien likās izbiedēta, it kā notverts noziedznieks, un viņas padēla sieva izturējās pret viņu sliktāk nekā labs cilvēks pret savu suni. Turklāt Arturs pats tik krasi atšķīrās no šiem vulgarajiem Berteniem. Protams, bērnībā visam viegli notic, bet vēlāk atceroties man bieži ir uzmākušās šaubas, vai Arturs tiešām bija Bertens.

—   Varbūt viņš uzzināja kaut ko par savu māti, un tas varēja būt par iemeslu viņa nāvei, nevis Kardi nodevība, — Martini izteica vienīgo mierinājumu, kas viņam tai brīdī iešāvās prātā. Džemma papurināja galvu.

—  Ja jūs būtu redzējis viņa seju pēc tam, kad es viņam iesitu, Cezare, jūs tā nedomātu. Varbūt ir taisnība tas par Montanelli — droši vien tā ir, — bet, ko esmu izdarījusi, to esmu.

Viņi brītiņu gāja nerunādami.

—   Dārgā, — Martini beidzot sacīja, — ja varētu labot to, kas reiz padarīts, tad būtu vērts domāt par savām vecajām kļūdām, bet, tā kā tas nav iespējams, tad lai mirušie apraud mirušos. Tas bija briesmīgs notikums, bet vismaz nabaga zēnam tagad tas viss pāri un viņš ir laimīgāks nekā daži no palikušajiem — tie, kas ir trimdā un cietumā. Mums jādomā par viņiem, mēs nedrīkstam nīkt skumjās par mirušajiem. Atcerieties, ko saka jūsu Šellijs: «Pagātne pieder nāvei, nākotne tev pašam.» Izmantojiet to, kamēr tā vēl jūsu, un domājiet nevis par sāpēm, ko varbūt kādreiz esat sagādājusi, bet par to, ko tagad varat darīt, lai palīdzētu.

Aiz sirsnīgas vēlēšanās mierināt Martini bija satvēris Džemmas roku. Viņš pēkšņi palaida to un atrāvās atpakaļ, dzirdot aiz muguras klusu, dzestru, stieptu balsi.

—   Monsinjors Montan-n-nelli neapšaubāmi ir tāds, kā jūs sakāt, mīļo doktor, — šī gurdā balss murmināja. — Tiešām viņš liekas tik pārāk labs šai pasaulei, ka viņu vajadzētu pieklājīgi aizvadīt uz citu. Esmu pārliecināts, ka tur viņš saceltu tikpat lielu sensāciju kā šeit. Tur d-d-droši vien ir daudz vecum vecu garu, kas nekad nav redzējuši tādu brīnumu kā godīgu kardinalu. Un gari neko tā nekāro kā redzēt jaunumus.

—   Kā jūs to zināt? — atskanēja doktora Rikardo balss, un varēja just, ka viņš ar pūlēm valda dusmas.

—   No svētajiem rakstiem, mīļo ser. Ja var ticēt evaņģelijam, tad pat viscienījamākajiem gariem p-p-patikušas dīvainas kombinācijās. Bet godīgums un k-k-kardinals — tā man liekas diezgan dīvaina un pat nepatīkama kombinācijā — kā vēži ar lakricu. A, sinjors Martini un sinjora Bolla! Brīnišķīgs laiks pēc lietus, vai ne? Vai jūs arī bijāt klausīties j-jauno Savonarolu?

Martini strauji apsviedās apkārt. Dundurs ar cigāru zobos un siltumnīcā audzētu ziedu pogcaurumā sniedza viņam savu šauro, elegantā cimdā tērpto roku. Saules gaisma atspoguļojās viņa nevainojami- spožajos zābakos un, atstarojot no ūdens, apmirdzēja viņa smaidošo seju, un Martini nodomāja, ka viņš vairs neizskatās tik sakropļots, bet vēl iedomīgāks nekā parasti. Kad viņi tā sasveicinājās — viens laipni, otrs diezgan īgni, Rikardo pēkšņi iesaucās:

—   Man liekas, sinjora Bolla nejūtas labi!

Džemma bija tik bāla, ka viņas seja cepures ēnā izskatījās gandrīz zilganpelēka, un sirds viņai sita tik stipri, ka lenta zem zoda trīcēja.

—   Es iešu uz mājām, — viņa neskanīgā balsī sacīja.

Pasauca ormani, un Martini iesēdās ratos Džemmai blakus, lai pavadītu viņu uz mājām. Kad Dundurs noliecās sakārtot Džemmas mēteli, kas nokarājās līdz ritenim, un pēkšņi ielūkojās viņai sejā, Martini redzēja, ka viņa ar izbaiļu pilnu skatienu atrāvās atpakaļ.

—   Džemma, kas jums notika? — Martini jautāja angliski, kad viņi sāka braukt. — Ko tas nelietis jums sacīja?

—   Nekā, Cezare. Viņš tur nav vainojams. Es … es … izbijos …

—   Izbijāties?

—   Jā. Man likās … — Viņa aizsedza ar roku acis, un Martini klusēdams gaidīja, kamēr viņa apmierinās. Viņas seja jau pamazām sāka atgūt dabisko krāsu.

—   Jums taisnība, — pavērsdamās pret Martini, viņa beidzot sacīja savā parastajā balsī, — nepavisam nav labi atcerēties briesmīgo pagātni. Tas maitā nervus un izraisa dažādas neiespējamas iedomas. Nerunāsim vairs nekad par to, Cezare, citādi es katra pretimnācēja sejā sākšu saskatīt fantastisku līdzību ar Arturu. Tā bija halucinacija, lietuvēns gaišā dienas laikā. Nupat, kad šis nejaukais švīts pienāca pie mums, man likās, ka tas ir Arturs.

V

Dunduram katrā ziņā bija sevišķas spējas iegūt ienaidniekus. FIo- rencē viņš ieradās augustā, bet oktobra beigās trīs ceturtdaļas komitejas locekļu jau bija vienis prātis ar Martini. Dundura mežonīgie uzbrukumi kardinalam Montanelli jau nepatika pat viņa cienītājiem, un arī Gaili, kas sākumā tiecās atbalstīt visu, ko sacīja vai darīja asprātīgais satiriķis,

sarūgtināts sāka atzīt, ka labāk būtu bijis likt Montanelli mierā. «Labu kardinalu nemaz nav tik daudz. Vajadzētu izturēties pieklājīgi, ja kāds pagadās.»

Vienīgais cilvēks, kas acīm redzot palika vienaldzīgs pret karikaturu un paskvilu vētru, bija pats Montanelli. Likās, kā jau Martini sacīja, ka nav vērts šķiest enerģiju, izsmejot cilvēku, kas to uzņem tik labsirdīgi. Pilsētā runāja, ka reiz, kad Montanelli bija uzaicinājis pusdienās Flo- rences arehibiskapu, viņš atradis savā istabā kādu no Dundura dzēlīgajiem pamfletiem, izlasījis to un pasniedzis arehibiskapam, piebilzdams: «Diezgan prātīgi pateikts, vai ne?»

Kādu dienu pilsētā parādījās lapiņa ar virsrakstu «Pasludināšanas mistērija»1 . Pat ja nebūtu pazīstamā «paraksta» — dundura ar izplestiem spārniem, vairums lasītāju nešaubīgi atklātu autoru pēc dzēlīgi asā stila. Pamflets bija rakstīts kā dialogs starp Toskanu jaunavas Marijas personā un Montanelli, kas kā eņģelis ar lilijām rokā un olivzaru vainagu galvā — šķīstības un miera simboliem — pavēstīja jezuitu atnākšanu. Pamflets bija pilns personīgu apvainojumu un pārdrošu mājienu, un visa Florence uzskatīja satiru par nekrietnu un netaisnu. Un tomēr visa Flo- rence smējās. Aplamībām, ko Dundurs bija pateicis ar lielu nopietnību, piemita kaut kas tik neatvairāms, ka par šīm zobgalībām viņa visniknākie pretinieki smējās tikpat nevaldāmi kā sirsnīgākie piekritēji. Nevērojot atbaidīgo toni, lapiņa tomēr ietekmēja pilsētas iedzīvotāju noskaņojumu. Montanelli reputācijā stāvēja pārāk augstu, lai pamflets, kaut arī asprātīgs, spētu tai nopietni kaitēt, bet kādu brīdi sabiedriskā doma gandrīz vērsās pret viņu. Dundurs bija zinājis, kur dzelt, un, kaut arī jūsmīgais pūlis vēl arvien drūzmējās kardinala mājas priekšā, lai redzētu viņu sēžamies karietē vai izkāpjam no tās, gavilēm un pateicības vārdiem bieži vien cauri skanēja draudīgi kliedzieni: «Jezuits!», «Sanfedistu spiegs!».

Bet kardinalam netrūka arī aizstāvju. Divas dienas pēc tam, kad parādījās pamflets, vadošajā baznīcas laikrakstā «Garīdznieks» bija ievietots lielisks raksts: «Atbilde uz «Pasludināšanas mistēriju»» ar parakstu «Baznīcas dēls». Tas dedzīgi aizstāvēja Montanelli pret Dundura melī

gajiem apvainojumiem. Daiļrunīgi un kvēli izskaidrojis mācību par mieru virs zemes un labvēlību pret cilvēkiem, ko sludināja jaunais pāvests, anonimais rakstītājs noslēgumā izaicināja Dunduru pierādīt kaut vai vienu no saviem apgalvojumiem un svinīgi lūdza lasītājus neticēt zemiskajam neslavas cēlējam. Ir pēc savas idejas pārliecinošā spēka, ir pēc literārās vērtības raksts pacēlās pietiekami augstu pāri viduvējam un saistīja visas pilsētas uzmanību, it īpaši tāpēc, ka pat laikraksta izdevējs nespēja iedomāties, kas ir autors. Raksts drīz vien iznāca atsevišķā brošūrā, un par «anonimo aizstāvi» runāja visās Florences kafejnīcās.

Dundurs atbildēja ar asu uzbrukumu jaunajam pāvestam un tā atbalstītājiem, sevišķi kardinalam Montanelli, kas — kā viņš piesardzīgi aizrādīja — varbūt pats ļāvis rakstīt par sevi slavinājumu. Anonimais aizstāvis atkal publicēja «Garīdzniekā» niknu noliegumu. Kamēr vien Montanelli uzturējās Florencē, kaislīgā polemika starp abiem rakstītājiem nodarbināja sabiedrības prātus pat vairāk nekā pats slavenais spre- diķotājs.

Daži liberālās partijas biedri mēģināja pārliecināt Dunduru, ka nav vajadzības tik ļauni izturēties pret Montanelli, bet bez panākumiem. Tādās reizēs viņš tikai laipni pasmaidīja un, gausi stostīdamies, atbildēja: «Kungi, jūs t-tiešām esat netaisni. Piekāpdamies sinjorai Bollai, es īpaši vienojos, ka tagad man atļauts m-m-mazliet pasmieties pēc savas patikas. Tāda bija mūsu noruna!»

Oktobra beigās Montanelli devās uz savu diecezi Romaņā un pirms aizbraukšanas no Florences teica atvadu sprediķi, kurā pieminēja arī polemiku, rāmi nosodīdams abu rakstītāju asumu un lūgdams savu nezināmo aizstāvi rādīt iecietības paraugu un izbeigt veltīgo un nepiedienīgo vārdu karu. Nākamajā dienā laikrakstā «Garīdznieks» bija ievietots paziņojums, ka sakarā ar monsinjora Montanelli publiski izteikto vēlēšanos «Baznīcas dēls» polemiku neturpinās.

Pēdējais vārds palika Dunduram. Viņš izdeva nelielu lapiņu, kurā atzina, ka Montanelli kristieša lēnprātība viņu atbruņojusi tin atgriezusi no maldu ceļiem un ka viņš gatavs raudāt izlīgšanas asaras pie pirmā pretimnācēja sanfedista krūtīm. «Esmu pat ar mieru,» viņš nobeidza, «apskaut savu anonimo izaicinātāju, un, ja mani lasītāji zinātu — kā mēs ar viņa eminenci zinām, — ko tas nozīmē un kāpēc viņš neatklāj savu vārdu, tie ticētu, cik patiesa ir mana atgriešanās.»

Novembra pēdējās dienās Dundurs paziņoja literarajai komitejai, ka aizbrauc divu nedēļu ilgā atpūtā uz jūrmalu. Viņš devās, kā likās, uz Livorno. Bet Dr. Rikardo, kas drīz pēc tam aizbrauca tur un gribēja viņu sastapt, veltīgi izmeklējās to pa visu pilsētu. Piektajā decembrī Pāvesta zemē gar visu Apeninu grēdu izcēlās sevišķi spēcīga politiska kustība, un visi sāka nojaust, kāpēc Dundurs pēkšņi iedomājies ņemt brīvdienas ziemas vidū. Viņš atgriezās Florencē, kad nemieri bija apspiesti, un, saticis uz ielas Rikardo, laipni sacīja:

—  Dzirdēju, jūs esot apjautājušies pēc manis Livorno. Es biju Pizā. Kas par jauku senlaicīgu pilsētu! Gluži kā Arkādijā[63]!

Ziemsvētku nedēļā Dundurs piedalījās kādā literārās komitejas pēcpusdienas sanāksmē, kas notika Dr. Rikardo dzīvoklī netālu no Porta alla Croce[64]. sanāksmē bija ļoti daudz cilvēku, un, kad viņš mazliet nokavējies ienāca, atvainodamies ar galvas mājienu un smaidu, izrādījās, ka nav nevienas brīvas vietas. Rikardo piecēlās, lai atnestu no blakus istabas krēslu, bet Dundurs viņu atturēja.

—   Nerūpējieties, — viņš sacīja, — man būs ļoti labi šeit. — Un, pārgājis pāri istabai pie loga, kur Džemma bija nolikusi savu krēslu, apsēdās uz palodzes, laiski atbalstīdams galvu pret aizvirtņiem.

Kad viņš piemiegtām acīm smaidot raudzījās lejup uz Džemmu ar to mīklaino sfinksas skatienu, kas darīja viņu līdzīgu Leonardo da Vinči portretiem[65], Džemmas instinktivā neuzticība pret viņu pārvērtās neizprotamās bailēs.

Sanāksmē apsprieda ierosinājumu izdot pamfletu, izsakot komitejas uzskatus par Toskanai draudošo badu un to, kas būtu darāms, lai šo nelaimi novērstu. Jautājumu nācās diezgan grūti izšķirt, jo komitejas locekļu domas, kā parasts, stipri dalījās. Radikalā daļa, pie kuras piederēja Džemma, Martini un Rikardo, ieteica publicēt enerģisku uzaicinājumu valdībai un sabiedrībai, lai nekavējoties sniedz zemniekiem palīdzību. Mērenākais novirziens — ieskaitot, protams, Grasini — baidījās,

ka pārāk kategorisks tonis varētu drīzāk sadusmot neka pārliecināt valdību.

—   Protams, kungi, būtu jau ļoti labi, ja cilvēkiem nekavējoties sniegtu palīdzību, — viņš sacīja, mierīgi un ar nožēlu lūkodamies apkārt uz satrauktajiem radikaļiem. — Lielais vairums no mums vēlas daudz ko tādu, ko laikam nekad neiegūs. Bet, ja sāksim tādā tonī, kā jūs ierosināt, valdība droši vien neko nedarīs, kamēr bads tiešām būs klāt. Ja mums tikai izdotos pārliecināt valdību, lai ievāc ziņas par ražas stāvokli valstī, tas jau būtu solis uz priekšu.

Gaili, kas sēdēja stūrī pie krāsns, pietrūkās kājās, lai atbildētu savam pretiniekam.

—   Solis uz priekšu … Jā, dārgais ser. Bet, ja pienāks bads, tas negaidīs, kamēr mēs virzīsimies uz priekšu tādā gaitā. Cilvēki var nomirt, iekāms mēs spēsim sniegt palīdzību.

—   Būtu interesanti zināt… — Sakoni iesāka, bet vairākas balsis viņu pārtrauca.

—   Runājiet skaļāk! Mēs nedzirdam.

—   Kā lai dzird, kad uz ielas tāds elles troksnis, — Gaili pikti sacīja. — Vai logs ciet, Rikardo? Te jau pats savu balsi nevar sadzirdēt!

Džemma palūkojās uz logu.

—   Jā, — viņa teica, — logs ir ciet. Man šķiet, tur iet garām ceļojošais cirks vai kaut kas tamlīdzīgs.

No ielas atskanēja kliedzieni un smiekli, zvārguļu šķindoņa un soļu troksnis, kas jaucās ar nejēdzīgu pūšamo instrumentu muziķu un neciešamiem bungu dārdiem.

—   Neko darīt, tā tas būs vēl dažas dienas, — Rikardo sacīja. — Ziemsvētku laikā parasti ir trokšņaini. Ko jūs teicāt, Sakoni?

—   Es sacīju, ka būtu interesanti dzirdēt, ko par šo jautājumu domā Pizā un Livorno. Varbūt sinjors Rivarecs var mums kaut ko pastāstīt, viņš nesen no turienes atgriezās.

Dundurs neatbildēja. Ar stingu skatienu viņš vērās ārā pa logu un, kā likās, nebija dzirdējis, par ko runā.

—   Sinjor Rivarec! — Džemma iesaucās. Viņa sēdēja vistuvāk Dunduram, un, tā kā tas klusēja, viņa paliecās uz priekšu un pieskārās tā. rokai. Viņš lēni pagriezās, un Džemma satrūkās, redzot viņa pārvērsto, sastingušo seju. Kādu mirkli tā atgādināja miroņa seju. Tad lūpas dīvainī, it kā bez dzīvības sakustējās.

—   Jā, — viņš čukstēja, — ceļojošais cirks.

Viņas pirmā instinktivā doma bija pasargāt Dunduru no citu ziņkārības. Nesaprazdama, kas viņam noticis, viņa tomēr nojauta, ka to pārņēmusi kāda briesmīga iedoma vai halucinacija uņ, viņš uz brīdi ar visu savu būtni atrodas tās varā. Viņa ātri piecēlās, aizsegdama Dunduru citu skatieniem, atgrūda vaļā logu, it kā ar nolūku paskatīties ārā. Tikai viņa vienīgā bija redzējusi Dundura seju.

Pa ielu gāja garām ceļojošais cirks ar arlekiniem raibos apģērbos un klauniem, kas sēdēja uz ēzeļiem. Maskējušos ļaužu bars smiedamies un grūstīdamies trieca jokus, apmētāja ar papīra lentu gūzmām klaunus un svieda papīra maisiņus ar konfektēm kolumbine.i, kas sēdēja savos ratos, izgreznota vizuļiem un spalvām, ar mākslīgām cirtām uz pieres un mākslotu smaidu uz krāsotajām lūpām. Ratiem sekoja raibs pūlis — klaidoņi, ubagi, kūleņojoši klauni un ielu tirgotāji, kas piedāvāja savu preci. Visi aplaudēja un grūstīja un apmētāja kādu, ko Džemma sākumā nevarēja saskatīt, jo pūlis plūda uz priekšu un viļņojās. Taču drīz vien viņa skaidri'redzēja, ka tas bija neglīts kuprains punduris nejēdzīgā āksta kostimā ar papīra cepuri un zvārguļiem. Viņš acīm redzot piederēja pie ceļojošās trupas un uzjautrināja pūli, nejauki vaibstīdamies un gorīdamies.

—   Kas tur ārā notiek? — Rikardo vaicāja, pieiedams pie loga. — Jūs, kā liekas, esat ļoti ieinteresēti.

Viņš bija mazliet pārsteigts, ka tie liek visai komitejai gaidīt ceļojošo klaunu dēļ. Džemma atskatījās.

—   Nav nekā interesanta, — viņa sacīja, — tikai ceļojošais cirks. Bet viņi sacēla tādu troksni, ka man likās, vai tikai tur kas nav noticis.

Viņa stāvēja, ar vienu roku atbalstījusies uz palodzes, un piepeši juta, ka Dundura aukstie pirksti cieši paspiež viņas roku.

—   Paldies, — viņš tikko dzirdami čukstēja. Tad, aizvēris logu, atkal apsēdās uz palodzes.

—   Man šķiet, kungi, ka esmu jūs aizkavējis, — viņš sacīja savā parastajā, nevērīgajā tonī. — Es s-skatījos uz ceļojošo cirku, tas bija 1-lieliski!

—    Sakoni jums kaut ko jautāja, — Martini skarbi sacīja. Dundura izturēšanās viņam likās muļķīga klīrēšanās, un viņš dusmojās, ka Džemma tik netaktiski sekojusi tā piemēram. Tas nemaz nebija viņas dabā.

Dundurs teica, ka nekā nezinot par noskaņojumu Pizā, paskaidrodams, ka viņš tur «tikai pavadījis brīvdienas». Tad viņš uzsāka dzīvas pārrunas, vispirms par lauksaimniecības izredzēm, pēc tam par pamfletu un runāja tik plaši un ilgi un tā stostījās, ka pārējie klausoties galīgi nogura. Likās, ka viņš rod slimīgu patiku pats savas balss skaņās.

Kad sanāksme beidzās un komitejas locekļi sāka izklīst, Rikardo piegāja pie Martini.

—  Vai nepaliksiet pie manis pusdienās? Fabrici un Sakoni apsolījās palikt.

—   Paldies! Bet es gribēju pavadīt sinjoru Bollu.

—   Vai jums tiešām liekas, ka es nevarēšu aiziet mājās viena? — Džemma jautāja, pieceldamās un aplikdama apmetni. —- Protams, viņš paliks, Dr. Rikardo, pārmaiņa nāks viņam tikai par labu. Viņš jau tā pārāk maz iet sabiedrībā.

—   Ja jums nekas nav pretī, es jūs pavadīšu, — ieteicās Dundurs. — Man jāiet uz to pusi.

—  Ja nu jums tiešām jāiet uz to pusi…

—  Jums droši vien nebūs laika šovakar atnākt pie manis, vai ne, Rivarec? — Rikardo jautāja, atvērdams viņiem durvis.

Dundurs smiedamies atskatījās pār plecu.

—   Man, mīļais cilvēk? Es iešu uz ceļojošo cirku.

—   Ir gan savādnieks, — Rikardo sacīja, atgriezdamies pie saviem viesiem. — Kas par dīvainām simpātijām pret klauniem!

—   Garīga radniecība, man liekas, — teica Martini. — Viņš jau pats ir tikai klauns.

—   Kaut man būtu pārliecība, ka viņš ir tikai āksts, — Fabrici nopietni ieteicās. — Un, ja arī tikai āksts, tad man šķiet — ļoti bīstams.

—   Kādā ziņā bīstams?

—   Nu, man nepatīk šie noslēpumainie izpriecas braucieni, ko viņš tā iecienījis. Jūs zināt, šī ir jau trešā reize, un es neticu, ka viņš vispār bijis Pizā.

—   Man šķiet, tas vairs nav nekāds noslēpums, ka viņš dodas kalnos, — Sakoni teica. — Viņš jau nemaz nav mēģinājis noliegt, ka joprojām uztur sakarus ar kontrabandistiem, ar ko iepazinies Savinjo[66] sacelšanās laikā, un ir gluži dabiski, ka viņš izmanto viņu draudzību, lai nogādātu savus pamfletus pāri Pāvesta zemes robežai. .

—   Es tieši par šo jautājumu gribēju ar jums runāt. Man ienāca prātā, ka vislabāk būtu lūgt Rivarecu uzņemties mūsu kontrabandas vadību. Pec manām domām, literatūras iespiešana Pistojā nav visai labi nokārtota un veids, kādā lapiņas nogādā pāri robežai — pastāvīgi cigāros ievīstītas, — ir vairāk nekā primitivs.

—   Līdz šim tas tomēr mums labi noderēja, — Martini ietiepīgi atcirta. Viņam bija apnicis klausīties, ka Gaili un Rikardo vienmēr nostādīja Dunduru par paraugu, kas jāatdarina, un viņš domāja, ka viss gājis diezgan labi, kamēr šis «klīrīgais jūras laupītājs» nebija ieradies, lai ikvienu pamācītu.

—   Noderēja tāpēc, ka nebija nekā labāka. Bet jūs zināt, cik daudz ir bijis arestu un konfiskācijas gadījumu. Esmu pārliecināts, ka viss tas izbeigtos, ja Rivarecs uzņemtos kārtot šo uzdevumu.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Pirmkārt, kontrabandisti mūs uzskata par svešiniekiem vai pat par aitām, ko var cirpt, bet Rivarecs ir viņu draugs, varbūt pat vadonis, pret ko viņi izturas ar cieņu un uzticību. Varat ticēt, ka Savinjo sacelšanās dalībnieku labā ikviens Apeninu kontrabandists darīs to, ko nedarīs mūsu labā. Tālāk — starp mums nav gandrīz neviena, kas tik labi pazītu kalnus kā Rivarecs. Paturiet prātā, viņš ir slēpies kalnos un ļoti labi zina kontrabandistu taciņas. Neviens kontrabandists neiedrošināsies viņu krāpt, pat ja gribētu, un nevarētu piekrāpt, ja arī uzdrīkstētos mēģināt.

—   Vai tad jūs ierosināt, ka mums jālūdz, lai Rivarecs uzņemas kārtot mūsu literatūras izplatīšanu aiz robežas — sadali, adreses, slēptuves un visu pārējo — vai arī tikai lai pārved to pāri robežai?

—   Nu, runājot par adresēm un slēptuvēm, man gribētos teikt, ka viņš droši vien jau zina tās, kas mums ir, un labu tiesu tādu, ko mēs nezinām. Nedomāju, ka šajā ziņā mēs būtu spējīgi dot viņam kādu padomu. Par sadali, protams, kā vairākums nolems. Svarīgākais, manuprāt, i-r tieši pārvešana pāri robežai. Ja grāmatas laimīgi nogādātas Boloņā, tad izplatīt tās ir jau daudz vienkāršāks uzdevums.

—  Man jāsaka, — Martini teica, — ka es gan esmu pret šo plānu. Pirmkārt, nostāsti par viņa veiklību ir tikai minējumi. īstenībā mēs neesam redzējuši viņu kontrabandas darbā un nezinām, vai viņš kritiskos brīžos nezaudē galvu.

—  O, par to nav ko šaubīties! — Rikardo pārtrauca. — Savinjo notikumi liecina, ka viņš nezaudē galvu.

—   Turklāt, — Martini turpināja, — spriežot pēc tā, ko zinu par Rivarecu, man neliekas pareizi uzticēt viņam visus partijas noslēpumus. Man viņš liekas vieglprātīgs un ārišķīgs. Nodot visa partijas kontrabandas darba vadību viena cilvēka rokās ir ļoti nopietns jautājums. Fabrici, kā jūs domājat?

—  Ja man būtu tikai tādi iebildumi kā jums, Martini, — profesors atbildēja, — es noteikti no tiem atsacītos, ja cilvēkam tiešām ir visas' tās spējas, ko minēja Rikardo un kas Rivarecam neapstrīdami ir. Es nešaubos ne par viņa drosmi, ne godīgumu, ne aukstasinību, un mums ir pietiekami daudz pierādījumu, ka viņš pazīst kalnus un kalniešus. Bet man ir cits iebildums. Es neesmu pārliecināts, ka viņš dodas kalnos vienīgi pārvest pāri robežai pamfletus. Man sāk rasties šaubas, vai viņam nav kāds cits nolūks. Tas, protams, lai paliek starp mums. Tās ir tikai aizdomas. Man liekas ļoti iespējams, ka viņam ir sakari ar kādu no «sektām» un varbūt ar pašu bīstamāko.

—   Kuru jūs domājat? Sarkanās jostas?

—   Nē. Nažu vīrus.

—   Nažu vīrus? Bet tā taču ir tikai neliela meža brāļu saujiņa, pa lielākai daļai zemnieki, bez izglītības un politiskas pieredzes.

—  Tādi paši, kādi bija Savinjo sacelšanās dalībnieki. Bet viņus vadīja daži izglītoti cilvēki, un tāpat varbūt ir ar šo mazo grupiņu. Un atcerieties to labi zināmo faktu, ka šajās vismežonīgākajās Romaņas sektās vairums locekļu ir bijušie Savinjo sacelšanās dalībnieki, kuri pārliecinājušies, ka nespēs atklāti cīnīties pret garīdzniekiem, un atkal ķērušies pie slepkavībām. Viņu rokas nav pietiekami stipras, lai turētu šautenes, un tāpēc viņi ņem nažus.

—   Bet kāpēc jūs domājat, ka Rivarecam ar viņiem sakari?

—   Man nav skaidras pārliecības, tikai aizdomas. Katrā ziņā, man šķiet, vajadzētu to noteikti uzzināt, iekāms uzticam viņam savu literatūras kontrabandu. Ja viņš mēģinātu veikt abus uzdevumus reizē, viņš

ārkārtīgi kaitētu partijai. Viņš tikai sagrautu tās reputāciju un nekā nepanāktu. Bet par to spriedīsim citreiz. Es gribēju pārrunāt ar jums par ziņām no Romas. Stāsta, ka gatavojoties iecelt komisiju, kam jāizstrādā pilsētas pašvaldības projekts.

VI

Džemma un Dundurs klusēdami gāja pa Lung' Arno. Viņš likās izšķiedis savus drudžainos runas plūdus un nebija pateicis gandrīz ne vārda, kopš viņi šķīrās no Rikardo. Džemma no sirds priecājās par viņa klusēšanu. Viņa arvien jutās neveikli Dundura sabiedrībā un todien vēl vairāk nekā parasti, jo Dundura dīvainā izturēšanās komitejas sanāksmē bija viņu stipri samulsinājusi.

Pie Uffici pils[67] dundurs pēkšņi apstājās un pievērsās Džemmai.

—   Vai esat nogurusi?

—   Nē. Kas tad ir?

—   Un šovakar neesat sevišķi aizņemta?

—   Nē. *

—   Es gribu jums kaut ko lūgt — nāciet pastaigāties ar mani!

—   Uz kurieni?

—   Bez kāda mērķa, kurp vien jūs vēlaties.

—   Bet kāpēc?

Viņš vilcinājās.

—   Es nevaru jums pateikt… vismaz tas ir ļoti grūti. Bet, lūdzu, nāciet, ja vien varat.

Viņš pēkšņi pacēla acis, un Džemma ievēroja viņa savādo skatienu.

—  Jums kaut kas noticis, — viņa maigi sacīja.

Viņš norāva lapu puķei, kas atradās tam pogcaurumā, un sāka to plucināt. Ko gan viņš tik dīvainā kārtā atgādināja? Kādu cilvēku ar tādām pašām pirkstu kustībām un ašiem, nervoziem žestiem.

—  Man ir smagi, — viņš tikko dzirdami sacīja, vērdamies lejup uz savām rokām. — Es negribu šovakar būt viens. Vai nāksiet?

JA protams. Bet varbut labāk iesim pie manis?

Nē, iesim un paēdīsim pusdienas restorānā. Sinjorijas laukumā ir restorāns. lūdzu. neatsakieties, jūs taču apsolījāt.

Viņi iegāja restoranā, kur viņš pasūtīja pusdienas, bet pats tām gandrīz nepieskārās un visu laiku klusēja, drupinādams maizi uz galdauta un nervozi plucinādams savas salvetes bārkstis. Džemma jutās pavisam neērti un n/ika nožēlot, ka nav atteikusi. Klusums kļuva nepatīkams. i.u ii viņa nespēja uzsāki vieglu tērzēšanu ar cilvēku, kas likās aizmirsis viņas klātbūtni. Beidzot viņš palūkojās uz Džemmu un strupi noteica:

ļP» Vai jūs negribētu noskatīties izrādi cirkā?

Džemma pavērās uz viņu izbrīnījusies. Kāpēc gan viņš tik neatlaidīgi domā par cirku?

—   Vai esat kādreiz redzējusi tādu izrādi? — viņš jautāja, iekāms Džemma bija paspējusi atbildēt.

—   Nē, neesmu. Es nedomāju, ka tas ir interesanti.

—   Tas ir ļoti interesanti. Man liekas, nav iespējams saprast cilvēku dzīvi, neredzot šādus priekšnesumus. Iesim atpakaļ uz Porta alla Croce.

Kad viņi ieradās, trupa bija uzcēlusi savu telti pie pilsētas vārtiem, un nejauka vijoļu čīgāšana un bungu rīboņa vēstīja, ka izrāde sākusies.

Priekšnesumi bija pavisam vienkārši. Visa trupa sastāvēja no dažiem klauniem, arlekiniem un akrobatiem, cirka jātnieka, kas lēca caur stīpām, izkrāsotas kolumbines un kuprīša, kas taisīja garlaicīgus un muļķīgus trikus. Joki visumā nebija ne rupji, ne arī piedauzīgi, bet ļoti sāji un nodeldēti, un visa izrāde likās nomācoši banala. Aiz iedzimtās toskaniešu pieklājības publika smējās un aplaudēja, bet šķita, ka skatītājus patiesi saistīja tikai kuprīša priekšnesumi, kuros Džemma nespēja saskatīt ne asprātības, ne izveicības. Viņš tikai ķēmīgi un riebīgi šķobījās, un skatītāji to atdarināja, pacēluši bērnus sev uz pleciem, lai mazie varētu redzēt «neglīto cilvēku».

—   Sinjor Rivarec, vai jums tiešām liekas, ka te ir kaut kas pievilcīgs? — Džemma jautāja, pievērsdamās Dunduram, kas stāvēja viņai blakus, aptvēris kādu no telts koka balstiem. — Man šķiet…

Viņa piepeši aprāvās un klusēdama vērās Dundurā. Kopš tās reizes, kad viņa ar Montanelli stāvēja pie dārza vārtiem Livorno, nekad viņai

nebija gadījies redzēt cilvēka sejā tik dziļas, bezcerīgas ciešanas. Rau- goties uz Dunduru, viņai ienāca prātā Dantes elle1 .

Pēkšņi kuprītis, dabūjis spērienu no kāda klauna, apmeta kūleni un kā neglīts kunkulis aizvēlās no arēnas. Sākās dialogs starp diviem klauniem, un Dundurs it kā pamodās no sapņa.

—   Vai iesim? — viņš jautāja. — Vai varbūt gribat vēl paskatīties?

—   Labāk iesim.

Viņi izgāja no telts un devās pāri tumšajam zālājam uz upes pusi. Mirkli abi klusēja, tad Dundurs iejautājās:

—   Kā jums patika izrāde?

—   Man tā likās diezgan garlaicīga un pa daļai pat nepatīkama.

—   Kas tieši jums nepatika?

—   Nu, visas šīs grimases un šķobīšanās. Tas ir vienkārši riebīgi, tur nav nekā asprātīga.

—  Vai jūs runājat par kuprīša priekšnesumu?

Atceroties, cik viņš ārkārtīgi jūtīgs pret visu, kas atgādina paša' fiziskos defektus, Džemma ar nodomu nebija minējusi tieši šo izrādes daļu, bet, kad Dundurs pats par to ierunājās, viņa atbildēja:

—  Jā. Tas man nepavisam nepatika.

—   Bet par to cilvēki visvairāk uzjautrinājās.

—   Diemžēl. Un tieši tas ir visļaunākais.

—  Vai tāpēc, ka bija bezgaumīgi?

—   N-nē, viss jau tur bija bezgaumīgi. Es gribēju teikt… tāpēc ka tas bija cietsirdīgi.

Viņš pasmaidīja.

—   Cietsirdīgi? Vai pret kuprīti?

—   Man liekas … Protams, šim cilvēkam pašam gluži vienalga. Tas viņam, bez šaubām, ir tāds pats peļņas veids kā cirka jātniekam lēcieni vai kolumbinei sava loma. Bet, noraugoties uz viņu, uzmācas skumjas. Tas ir pazemojums, necienība pret cilvēku.

—   Viņš droši vien tagad nejūtas vairāk pazemots kā toreiz, kad šo lomu uzņēmās. Vairums no mums ir pārcietuši tādu vai citādu pazemojumu.

1 Dantes elle — apzīmējums attiecas uz Dantes «Dievišķās komēdijas» pirmo daļu. «Dievišķā komēdija» — gara episka poēma, kurā attēlots Dantes iedomātais ceļojums cauri ellei un šķīstīšanās ugunīm, kamēr viņš nokļūst debesīs.

—  Jā, bet šis … Man liekas, jūs to uzskatīsiet par muļķīgu aizspriedumu, bet man cilvēka miesa ir svēta. Man nepatīk redzēt kā to izkropļo un tad ņirgājas par to.

—   Bet cilvēka dvēsele?

Viņš bija pēkšņi apstājies un, balstīdamies ar vienu roku pret krastmalas akmens margām, vērās tieši Džemmai sejā.

—   Dvēsele? — Džemma atkārtoja, arī apstādamās un izbrīnā viņu uzlūkodama.

Straujā, kaislā žestā viņš pastiepa uz priekšu rokas.

—   Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka šim nožēlojamajam klaunam var būt dvēsele — dzīva, alkstoša cilvēka dvēsele, ieslodzīta neveiklā, sakropļotā ķermenī un spiesta vergot tā labā? Jums ir tik atsaucīga, silta sirds, jūs žēlojat āksta drēbēs ģērbto un zvārguļiem apkarināto miesu — vai jūs nekad neesat padomājusi par nelaimīgo dvēseli, kam nav pat klauna tērpa, ar ko apsegt savu drausmīgo kailumu? Iedomājieties, kā tā dreb aiz aukstuma, kauna un bēdu nomākta, visu šo ļaužu priekšā, jūtot viņu nievas, kas šausta kā pātaga, viņu smieklus, kas dedzina kā nokaitēta dzelzs kailu miesu! Iedomājieties, kā tā — tik nevarīga visu priekšā — raugās apkārt pēc kalniem, kas nevēlas sabrukt pār viņu, pēc klin^m, kam trūkst žēlsirdības viņu apklāt, kā tā apskauž žurkas, kas var ielīst un paslēpties alās. Un atcerieties, ka dvēsele ir mēma, tai nav balss, tā nespēj kliegt, tai jāpacieš, jāpacieš un jāpacieš… O! Es runāju niekus! Kāpēc jūs nesmejaties? Jums nemaz nav humora izjūtas!

Lēnām, dziļā klusumā Džemma apgriezās un sāka iet gar upmalu. Visu vakaru viņai ne reizi nebija"ienācis prātā, ka Dundura neizprotamajam satraukumam varētu būt kāds sakars ar ceļojošo cirku, un tagad, kad pēkšņais jūtu uzbangojums bija atklājiš tai neskaidru viņa iekšējās dzīves ainu, Džemmu pārņēma tāds žēlums, ka viņa nespēja rast vārdus, lai kaut ko teiktu. Dundurs soļoja viņai blakus un novērsies raudzījās ūdenī.

—   Es gribu, lai jūs saprastu, — viņš pēkšņi iesāka, uzmezdams Džemmai izaicinošu skatienu, — ka viss, ko jums nupat teicu, ir skaidrs izdomājums. Man reizēm patīk fantazēt, bet es neciešu, ka ļaudis to uzņem nopietni.

Džemma neatbildēja, un tālāk viņi gāja klusēdami. Ejot garām Uffici

pils vātt /Dundurs pārgāja pāri ceļam un noliecās pie tumša kunkuļa, ka s guleja pie žoga.

—   Ķas tev lecies, mazais? — viņš jautāja maigāk, nekā Džemma jebkad bija dzirdējusi viņu runājam. — Kāpēc tu neej mājās?

Kunkulis sakustējās un kaut ko atbildēja klusā, kunkstošā balsī. Džemma piegāja klāt un ieraudzīja apmēram sešus gadus vecu bērnu, noskrandušu un netīru, kas kā izbiedēts dzīvnieks bija pie- placis pie . bruģa. Dundurs pieliecās un noglaudīja bērna izspūrušos matus.

—   Kas noticis? — viņš vaicāja, noliekdamies zemāk, lai sadzirdētu nesaprotamo atbildi. — Tev jāiet mājās un jāliekas gulēt; maziem zēniem nav ko darīt naktī uz ielas, tu te galīgi nosalsi. Dod roku un celies augšā kā brašs zēns! Kur tu dzīvo?

Viņš satvēra bērnu aiz rokas, lai palīdzētu tam piecelties. Zēns skaļi iekliedzās un atrāvās atpakaļ.

—   Nu, kas tev kaiš? — Dundurs jautāja, nomezdamies ceļos pie bērna. — Ā! Sinjora, paskatieties!

Bērna plecs un svārciņi bija asinīs.

—   Saki, kas tev noticis? — Dundurs mīļi turpināja. — Vai pakriti? Nē? Kāds tevi sita? Tā jau es domāju! Kas tas bija?

—   Mans tēvocis.

—   Nu jā! Un kad tas notika?

—   Šorīt. Viņš bija piedzēries, un es … es …

—   Un tu gadījies viņam ceļā, vai ne tā? Nav labi gadīties ceļā cilvēkiem, kad tie piedzērušies, mazais, viņiem tas nepatīk! Ko mēs iesāksim ar šo nabaga knislīti. sinjora? Panāc šurp gaismā, bērniņ, es apskatīšu tavu plecu. Liec roku man ap kaklu, es tev nekā nedarīšu. Nu re!

Viņš paņēma zēnu uz rokām un, pārnesis pāri ielai, nosēdināja to uz platās akmens balustrades. Izvilcis kabatas nazi, viņš veikli nogrieza saplēsto piedurkni, piespiedis bērna galvu sev pie krūtīm, kamēr Džemma turēja ievainoto roku. Plecs izrādījās stipri sadauzīts un nobrāzts, un rokā bija dziļa brūce.

—   Kā nu var tik nejēdzīgi dauzīt mazu bērnu, — Dundurs sacīja, apsiedams ievainojumu ar savu kabatas lakatiņu, lai apģērbs neskartos klāt. — Ar ko viņš sita?

Ar lāpstu. Es lūdzu, lai viņš man iedod soldo ko nopirkt stūra veikalā nedaudz polenta2 , bet viņš man iesita ar lāpstu.

Dundurs nodrebēja.

—   A! — viņš klusu noteica, — tas sāp. Vai ne, mazulīt?

—  Viņš iesita man ar lāpstu … un es aizbēgu … aizbēgu … tāpēc ka viņš man sita.

—   Un tā tu visu laiku klīdi apkārt bez pusdienām?

Atbildes vietā bērns sāka elsodams raudāt. Dundurs nocēla viņu no balustrades.

—   Nu, nu, būs jau labi! Drīz mēs visu nokārtosim. Diez vai varēsim kaut kur dabūt ormani. Laikam gan tie visi gaida pie teatra, tur šovakar liela izrāde. Man ļoti žēl, sinjora, ka jums iznāk tik daudz staigāt, bet.. .

—   Es noteikti iešu jums līdzi. Varbūt jums būs vajadzīga palīdzība. Vai varēsiet aiznest viņu tik tālu? Vai viņš nav ļoti smags?

—   O, gan jau varēšu, paldies.

Pie teatra durvīm gaidīja tikai daži ormaņi; tie visi jau bija aizņemti. Izrāde bija beigusies, un lielākā daļa publikas projām. Uz afišām pie sienām rēgojās ar lieliem burtiem iespiests Zitas vārds; viņa šovakar bija dejojusi baletā. Palūdzis Džemmu mirkli pagaidīt, Dundurs aizgāja pie aktieru ieejas un pajautāja apkalpotājam:

—   Vai m-me Reni jau aizgājusi?

—   Nē, ser, — tas atbildēja, pārsteigumā raudzīdamies uz labi ģērbto džentlmeni ar skrandainu ielas zēnu uz rokām. — Man šķiet, m-me Reni tūlīt nāks, viņas kariete jau gaida. Jā, tur jau viņa nāk.

Zita naca leja pa kapnem ar jaunu kavalerijas virsnieku zem rokas. Viņa bija apbrīnojami skaista liesmu krāsas samta apmetnī virs vakartērpa, ar lielu strausa spalvu vēdekli pie sāniem. Durvīs viņa pēkšņi apstājās un, atbrīvojusi roku, pārsteigta tuvojās Dunduram.

—   Feliče! — viņa čukstot iesaucās. — Kas jums tur ir?

—   Es atradu šo bērnu uz ielas. Viņš ir ievainots un izsalcis, un es gribu tikt mājās, cik ātri vien iespējams. Te nekur nevar dabūt ormani, tāpēc man vajadzīga jūsu kariete.

—   Feliče! Jūs taču nedomājat vest šo nejauko ubadzēnu uz savu dzīvokli! Pasauciet policistu, lai aizved viņu uz patversmi vai kādu citu piemērotu vietu. Jūs taču nevarat pievākt visus pilsētas ubagus …

—   Viņš ir ievainots, — Dundurs atkārtoja. — Uz patversmi viņu varēs aizvest rīt, ja būs vajadzīgs, bet vispirms man jāparūpējas par bērnu un jāpabaro tas.

Zita riebumā saviebās.

—  Jūs eSat piespiedis viņa galvu pie sava krekla! Kā jūs to varat? Viņš ir netīrs!

Dundurs palūkojās uz viņu pēkšņā dusmu uzliesmojumā.

—   Bērns ir izsalcis, — viņš nikni sacīja. — Jūs laikam nezināt, ko tas nozīmē?

—   Sinjor Rivarec, — iejaucās Džemma, paiedama uz priekšu. — Es dzīvoju tepat tuvumā. Aiznesīsim bērnu pie manis. Ja nevarēsiet dabūt ormani, viņš varēs palikt pa nakti pie manis.

Dundurs strauji apgriezās.

—  Jums nekas nebūs pretī?

—   Protams, ne. Labvakar, m-me Reni.

Čigāniete, vēsi palocījusies un sirdīgi paraustījusi plecus, atkal paņēma virsnieku zem rokas un, pacēlusi tērpa malu, aizlidoja uz karieti, ko tai bija izdevies paturēt sev.

—  Ja vēlaties, es atsūtīšu karieti atpakaļ pēc jums un bērna, monsieur Rivarec, — viņa sacīja, apstādamās pie durvīm.

—   Ļoti jauki, es pateikšu adresi.

Viņš piegāja pie važoņa, pateica tam adresi un atgriezās ar savu nesamo pie Džemmas.

Ketija bija nomodā, gaidot kundzi, un, uzzinājusi, kas noticis, aizsteidzās pēc silta ūdens un visa cita, kas nepieciešams pārsiešanai. Nolicis bērnu uz krēsla, Dundurs nometās pie viņa ceļos un, veikli novilcis noskrandušo apģērbu, ar maigām un prasmīgām rokām izmazgāja un pārsēja ievainojumu. Viņš tikko bija beidzis mazgāt zēnu un tina to siltā segā, kad ienāca Džemma ar paplāti rokās.

—  Vai jūsu pacients jau apkopts un var ēst vakariņas? — viņa jautāja, uzsmaidīdama dīvainajam, mazajam cilvēciņam. — Es viņam šo to sagatavoju.

Dundurs piecēlās un satina netīrās skrandas vīstoklī.

—   Mēs nu gan esam savandījuši jūsu istabu, — viņš sacīja. — Šo vajadzēs mest ugunī, rīt es viņam nopirkšu jaunu apģērbu. Vai jums ir mājā mazliet konjaka, sinjora? Man liekas, viņam noderētu kāds malks. Es tikai nomazgāšu rokas, ja atļausiet.

Kad bērns bija paēdis vakariņas, viņš tūlīt aizmiga Dunduram klēpī, savu izspūrušo galviņu piespiedis pie viņa baitā krekla krūtīm. Džemma palīdzēja Ketijai sakārtot istabu, tad apsēdās pie galda.

—   Sinjor Rivarec, jums kaut kas jāieēd, pirms braucat mājās; jūs tikpat kā nemaz neēdāt pusdienas, un ir jau vēls.

—   Es vēlētos tasi tējas pēc angļu paražas, ja jums ir. Man žēl, ka jūs tik ilgi aizkavēju.

—   Ak, tas nekas. Nolieciet bērnu uz dīvana, tā jūs nogursiet. Pagaidiet, es uzklāšu spilveniem palagu. Ko jūs domājat ar viņu darīt?

—   Rīt? Noskaidrošu, vai viņam ir kādi citi tuvinieki bez šī piedzērušā neģēļa, un, ja izrādīsies, ka nav, man liekas, vajadzēs darīt, kā m-me Reni ieteica, — aizvest viņu uz patversmi. Varbūt vislabākais būtu, žēlojot viņu, piesiet tam akmeni pie kakla un iemest upē. Bet tas man sagādātu nepatikšanas. Cieši iemidzis! Cik tev grūti klājas, mazo kukainīti, — pat tik tu nespēj sevi aizstāvēt kā noklīdis kaķis.

Kad Ketija ienesa paplāti ar tēju, zēns atvēra acis un apmulsis piecēlās sēdus. Ieraudzījis Dunduru, ko jau uzskatīja par savu īsto aizstāvi, viņš notrausās no dīvana un, pīdamies segā, pienāca un ierīkojās tam blakus. Viņš jau bija tiktāl atspirdzis, ka kļuva ziņkārīgs, un, rādīdams uz sakropļoto kreiso roku, kurā Dundurs turēja cepuma gabalu, jautāja:

—   Kas tas?

—  Tas? Cepums. Vai tu arī gribi? Man liekas, tev pagaidām pietiks. Pagaidi līdz rītam, mazais!

—   Nē — tas? — Viņš izstiepa rociņu un pieskārās amputēto pirkstu atliekām un lielajai rētai uz locītavas. Dundurs nolika cepumu.

—   Ak tas? Apmēram tas pats, kas tev uz pleca, — man iesita kāds, kas bija stiprāks par mani.

—   Vai tas briesmīgi sāpēja?

—  Ak, es nezinu… ne vairāk kā citas reizes. Ej nu liecies atkal gulēt! Tu nedrīksti tik daudz jautāt nakts laikā.

Kad piebrauca kariete, zēns atkal bija iemidzis, un Dundurs nemodinādams maigi pacēla viņu un nesa ārā.

—   Jūs šodien bijāt mans labais eņģelis, — viņš sacīja Džemmai, apstādamies pie durvīm. — Bet man liekas, tas mūs nekavēs turpmāk strīdēties pēc sirds patikas.

—   Man nemaz nav vēlēšanās strīdēties.

—  Ā! Bet man ir. Dzīve būtu neciešama bez strīdiem. Labs strīds ir zemes sāls, tas ir pat labāks par ceļojošo cirku.

To pateicis, viņš, klusi smiedamies pie sevis, devās lejā, nesdams aizmigušo bērnu uz rokām.

VII

Kādā no janvara pirmajām dienām Martini, kas bija izsūtījis uzaicinājumus ierasties literārās komitejas ikmēneša sanāksmē, saņēma no Dundura lakonisku, ar zīmuli uzšņīpātu paziņojumu: «Ļoti nožēloju, nevaru ierasties.» Viņš sadusmojās, jo aicinājumā bija minēts, ka sanāksme «ļoti svarīga». Tāda bezrūpīga izturēšanās viņam likās gandrīz vai nekaunīga. Turklāt tajā dienā bija pienākušas trīs vēstules ar nepatīkamām ziņām un pūta rietumu vējš1 , tāpēc Martini jutās saīdzis un nelabā omā, un, kad sanāksmē Dr. Rikardo jautāja — «Vai Rivarecs nav ieradies?», viņš īgni atbildēja: «Nē. Viņam laikam kaut kas interesantāks darāms, ja nevar vai negrib nākt.»

—   Tiešām, Martini, Florencē būs grūti atrast otru tik aizspriedumainu cilvēku kā jūs, — Gaili sakaitināts sacīja. — Ja jums kāds nepatīk, tad viss, ko viņš dara, ir nepareizi. Kā Rivarecs var ierasties, ja viņš ir slims?

—   Kas jums teica, ka viņš slims?

—   Vai tad jūs nezinājāt? Jau četras dienas viņš neceļas no gultas.

—   Kas viņam kaiš?

—   Es nezinu. Viņš neatnāca pie manis ceturtdien, aizbildinādamies ar slimību, un vakar vakarā, kad aizgāju pie viņa, man pateica, ka viņš pārāk slikti jūtoties un nevienu nevarot pieņemt. Es domāju, ka Rikardo viņu ārstē.

—   Es nekā par to nezināju. Šovakar aiziešu paraudzīties, vai viņam kaut kā nevajag.

Otrā rītā Rikardo ļoti bāls un noguris ienāca Džemmas mazajā darbistabā. Džemma sēdēja pie galda, lasīdama vienmuļīgas skaitļu virknes, un Martini ar palielināmo stiklu vienā rokā un rūpīgi noasinātu zīmuli otrā rakstīja sīkus cipariņus kādas grāmatas lappusēs. Viņa pamāja ar roku, lūgdama klusēt. Zinādams, ka nedrīkst traucēt cilvēku, kas raksta šifrā, Rikardo apsēdās uz dīvana viņai aiz muguras un žāvājās tā, it kā ar pūlēm atvairītu snaudu.

—  2,4; 3,7; 6,1; 3,5; 4,1; — Džemmas balss turpināja monotoni kā mašīna. — 8,4; 7,2; 5,1; ar to beidzas teikums, Cezare.

Viņa iedūra kniepadatu papīrā, lai atzīmētu vietu, kur apstājusies, un atskatījās.

—   Labrīt, doktor! Jūs izskatāties ļoti noguris. Vai neesat vesels?

—  O, esmu pilnīgi vesels, tikai galīgi pārguris. Pavadīju briesmīgu nakti pie Rivareca.

—   Pie Rivareca?

—  Jā. Es nosēdēju pie viņa visu nakti, bet tagad man jāiet uz slimnīcu pie saviem pacientiem. Atnācu apjautāties, vai jūs nezināt kādu, kas varētu viņu uzmanīt vēl dažas dienas. Viņš ir šausmīgā stāvoklī. Es, protams, darīšu, ko spēšu, bet man tiešām nav laika. Un par slimnieku kopēju viņš negrib ne dzirdēt.

—   Kas tad viņam kaiš?

—   Nu, dažādas komplikācijās. Vispirms…

—   Vispirms, vai jūs brokastis esat ēdis?

—  Jā, paldies. Rivarecam komplikācijās radušās sakarā ar nervu sistēmas traucējumu. Bet galvenais slimības cēlonis ir vecs ievainojums, kas savā laikā nožēlojamā kārtā ielaists. Vispār viņa veselība stipri iedragāta. Man liekas, tas noticis toreiz karā Dienvidamerikā, un viņš tur droši vien nav pienācīgi izārstēts, bet kaut kā — uz ātru roku, pavirši un nevērīgi. Laimīgs gadījums, ka viņš vispār palicis dzīvs. Bet ievainojumam ir chroniska tendence uz iekaisumu, un katrs nieks var izsaukt lēkmi…

—  Vai tas ir bīstami?

—  N-nē. Tādos gadījumos jābaidās galvenokārt no tā, ka slimnieks, sāpju nomocīts, neiedzer indi.

—   Viņam laikam stipras sāpes?

—  Tās ir šausmīgas. Nesaprotu, kā viņš spēj paciest. Naktī es biju spiests dot viņam opiju, ko parasti nekad nedodu nervoziem pacientiem. Bet vajadzēja kaut kā remdēt sāpes.

—  Viņš, jādomā, ir nervozs.

—   Ļoti. Bet ārkārtīgi izturīgs. Kamēr vien viņš nebija pilnīgi zaudējis apziņu aiz sāpēm, viņš tieši apbrīnojami savaldījās. Bet uz beigām man ar viņu klājās šausmīgi grūti. Vai varat iedomāties, cik ilgi tas jau turpinājies? Tieši piecas naktis. Un nevienas dzīvas dvēseles tuvumā, izņemot muļķa saimnieci, kas nepamostos, pat ja māja sagāztos, un, ja arī pamostos, labuma no viņas nebūtu nekāda.

'— Bet baletdejotāja?

—   Jā, vai tas nav savādi? Rivarecs nelaiž to sev tuvumā. Viņam no tās slimīgas bailes. Vispār, es diezin vai esmu redzējis otru tik neizprotamu cilvēku kā viņš, — īsts pretrunu jūklis.

Viņš izvilka pulksteni un bažīgi tajā palūkojās.

—   Es nevarēšu laikā tikt uz slimnīcu, bet neko darīt. Manam palīgam šoreiz būs jāsāk bez manis. Žēl, ka es visu to agrāk nezināju. Nevajadzēja viņu atstāt vienu tik ilgi.

—   Bet kāpēc tad viņš nepaziņoja mums, ka ir slims? — Martini pārtrauca. — Viņš gan varēja iedomāties, ka mēs viņu tā nepamestu.

—  Jums, doktor, — ierunājās Džemma, — vakarnakt vajadzēja atsūtīt pēc kāda no mums, nevis tā nomocīties.

—  Mana dārgā, es jau gribēju sūtīt pēc Gaili, bet Rivarecs tā pārskaitās, kad par to ieminējos, ka es neiedrošinājos. Kad jautāju, vai ir kāds, ko viņš vēlētos atsaukt, viņš brīdi vērās manī, kā prātu zaudējis aiz bailēm, tad aizklāja ar rokām acis un teica: «Nesakiet viņiem, viņi smiesies!» Likās, viņu tīri vai apstājusi kāda iedoma, ka cilvēki par kaut ko smejas. Es nesapratu, par ko, — viņš runāja spāniski. Bet slimnieki Jau dažreiz sarunā visādus brīnumus.

—   Kas tagad ir pie viņa? — Džemma vaicāja.

—   Tikai saimniece un tās kalpone.

—   Es tūlīt iešu pie viņa, — Martini teica.

—    Paldies! Vakarā es atkal aiziešu apraudzīt. Galda atvilktnē pie lielā loga jūs atradīsiet papīru — tur uzrakstīti norādījumi, kā jārīkojas, un opijs ir blakus istabā uz plaukta. Ja sāpes atkārtojas, iedodiet viņam vēl vienu devu, bet ne vairāk. Tikai neatstājiet pudeli, kur viņš var aizsniegt, viņam var rasties kārdinājums ieņemt vairāk, nekā drīkst.

Kad Martini iegāja patumšajā istabā, Dundurs strauji pagrieza galvu un, sniegdams viņam karstu roku, sāka runāt, veltīgi pūlēdamies atdarināt savu parasto vieglprātīgo izteiksmes veidu:

—   Ā! Martini! Jūs laikam atnācāt mazgāt man galvu par tām korektūrām. Nav vērts lamāt mani par to, ka vakar vakarā nebiju komitejā, es nejutos gluži vesels un …

—   Lai nu paliek komiteja! Es tikko runāju ar Rikardo un atnācu uzzināt, vai nevaru jums kaut kā palīdzēt.

Dundurs negribēja piekāpties.

—   Vai tiešām? Jūs esat ļoti laipns, bet nebija vērts pūlēties. Esmu tikai mazliet nevesels.

—   Tā Rikardo man sacīja. Viņš laikam visu nakti nosēdēja pie jums.

Dundurs nikni iekoda lūpā.

—   Es jūtos pavisam labi, paldies, un man nekā nevajag.

—   Nu labi, tad es sēdēšu blakus istabā. Varbūt jūs vēlaties būt viens. Atstāšu durvis pusviru, tad dzirdēšu, ja jūs mani sauksiet.

—   Lūdzu, nemaz nerūpējieties! Man tiešām nekā nevajag. Jūs tikai veltīgi kavēsiet laiku manis dēļ.

—   Kas par niekiem! — Martini skarbi pārtrauca. — Velti jūs cenšaties mani apmānīt! Vai domājat, ka man acu nav? Guliet mierīgi un mēģiniet aizmigt, ja varat.

Viņš iegāja blakus istabā un, atstājis durvis vaļā, apsēdās un sāka lasīt. Drīz vien viņš izdzirda, ka Dundurs divas trīs reizes nemierīgi sagrozās. Viņš nolika grāmatu un klausījās. īsu brīdi valdīja klusums, tad Dundurs atkal nemierīgi sakustējās, un bija dzirdama ātra, smaga elpošana — it kā caur sakostiem zobiem, lai apspiestu vaidu. Viņš atgriezās pie slimnieka.

—   Vai nevaru jums kaut kā palīdzēt, Rivarec?

Atbildes nebija, un viņš pārgāja pāri istabai pie gultas. Bāls kā mironis Dundurs viņu mirkli uzlūkoja un klusēdams papurināja galvu.

—  Vai neiedot jums vēl opiju? Rikardo sacīja, lai dodot, ja uznākot stipras sāpes.

—   Nē, paldies! Es vēl varu mazliet paciest. Varbūt vēlāk būs ļaunāk.

Martini paraustīja plecus un apsēdās pie gultas. Bezgalīgi garu

stundu viņš tā sēdēja klusējot, tad piecēlās un atnesa opiju.

—   Rivarec, es jums ilgāk neļaušu tā mocīties. Ja jūs varat to izturēt, tad es gan vairs nevaru. Jums jāiedzer zāles.

Dundurs iedzēra, neteicis ne vārda. Tad aizgriezās un aizvēra acis. Martini atkal apsēdās un klausījās, kā elpošana pamazām kļuva dziļa un vienmērīga.

Dundurs bija tā nomocījies, ka aizmidzis ilgi nepamodās. Viņš gulēja stundu pēc stundas pat nepakustēdamies. Martini vairākkārt piegāja pie viņa un palūkojās uz nekustīgo stāvu, bet, izņemot elpošanu, nemanīja nekādas citas dzīvības zīmes. Dundura seja izskatījās tik izmocīta un bāla, ka Martini pēkšņi nobijās: ja nu viņš iedevis pārāk daudz opija? Sakropļotā kreisā roka gulēja uz segas, un viņš to viegli papurināja, lai pamodinātu gulētāju. Neaizpogātā piedurkne paslīdēja atpakaļ, atsedzot dziļas, briesmīgas rētas, kas klāja roku no locītavas līdz elkonim.

—   Šī roka nu gan izskatījās jauka, kad brūces bijā svaigas! — atskanēja Rikardo balss viņam aiz muguras.

—  Ā, beidzot jūs atnācāt! Paklau, Rikardo, cik ilgi viņam tā jāguļ? Es viņam iedevu opiju pirms kādām desmit stundām, un kopš tā laika viņš nav ne muskuli pakustinājis.

Rikardo noliecās un brīdi klausījās.

—   Nē, viņš elpo normāli. Nekas- cits kā nogurums. Ko citu var gaidīt pēc tādas nakts? Uz rīta pusi lēkme var atkārtoties. Ceru, ka pie viņa kāds paliks.

—   Gaili. Viņš atsūtīja ziņu, ka atnākšot ap desmitiem.

—   Ir jau gandrīz desmit. Ā, viņš mostas. Parūpējieties, lai sagatavo karstu buljonu. Rāmāk, rāmāk, Rivarec! Nu, nu, nevajag cīnīties, es neesmu biskaps!

Dundurs uztrūkās ar izbaiļu pilnām acīm.

—   Vai man jāuzstājas? — viņš ātri jautāja spāniski. — Uzjautriniet vēl mirkli publiku, es … Ā! Es jūs neredzēju, Rikardo.

Viņš pavērās visapkārt un pārvilka ar roku pār pieri kā apmulsumā.

—   Martini! Un es domāju, ka esat aizgājis. Laikam biju iemidzis.

—  Jūs gulējāt kā Ērkšķrozīte pasakā. Desmit stundas no vietas! Bet tagad jums jāiedzer buljons un atkal jāliekas gulēt.

—   Desmit stundas! Martini, vai jūs tiešām visu laiku bijāt šeit?

—   Jā. Es jau sāku domāt, vai neesmu iedevis jums pārāk daudz opija.

Dundurs uzmeta viņam viltīgu skatienu.

—   Nelaimējās! Vai jums tad nebūtu jaukas, mierīgas komitejas sēdes? Ko jums vajag, Rikardo, velns lai parauj! Esiet jel žēlīgs, lieciet man reiz mieru! Nevaru ciest, ka ārsti ņemas man apkārt.

—   Nu labi, iedzeriet šo, un es likšu jūs mierā. Tomēr atnākšu pēc dažām dienām un pamatīgi jūs izmeklēšu. Man liekas, šoreiz ļaunākais jau pāri, jūs vairs neizskatāties kā no miroņiem uzcēlies.

—   O, drīz viss atkal būs labi, paldies. Kas tad tas? Gaili? Liekas, pie manis šovakar sapulcējušās visas gracijas.

—   Es atnācu palikt pie jums pa nakti.

—   Kas par muļķībām! Man neviena nevajag. Ejiet mājās, visi! Ja arī atkal uznāktu sāpes, jūs nevarat man palīdzēt. Es nedomāju visu laiku dzert opiju. To var tikai retumis.

—   Diemžēl, jums taisnība, — sacīja Rikardo. — Bet ne vienmēr ir viegli ievērot šo noteikumu.

Dundurs uzlūkoja viņu ar smaidu.

—   Nav ko baidīties! Ja es pēc tā būtu tiecies, es to jau sen būtu izdarījis.

—   Lai nu kā, bet mēs jūs neatstāsim vienu, — Rikardo vēsi atbildēja. — Gaili, ienāciet uz mirkli blakus istabā, man ar jums jārunā. Ar labu nakti, Rivarec, rīt es atkal atnākšu.

Martini, iedams viņiem nopakaļus ārā no istabas, izdzirda, ka viņu sauc klusa balss. Dundurs sniedza viņam roku.

—   Pateicos jums!

—   Ak, kas par niekiem! Mēģiniet gulēt!

—   Pagaidiet, lūdzu! — Zita sacīja.

Kad Martini apgriezās, lai sagaidītu viņu, tā pēkšņi apstājās, tad lēni nāca pretī, vilkdama roku gar žogu. Ielas stūrī dega viena vienīga laterna, un tās gaismā Martini redzēja, ka Zita bija nodūrusi galvu it kā apmulsumā vai kaunā.

—   Kā viņš jūtas? — viņa jautāja, nepaceldama skatienu.

—   Daudz labāk nekā šorīt. Viņš gulēja gandrīz visu dienu un neliekas vairs tik novārdzis. Man šķiet, ka lēkme ir pāri.

Viņa vēl arvien lūkojās uz zemi.

—   Vai viņam šoreiz bija ļoti grūti?

—   Cik grūti vien var būt, man liekas.

—   Es jau tā domāju. Kad viņš neļauj man ieiet istabā, tas vienmēr nozīmē, ka ir ļoti slikti.

—   Vai viņam bieži uznāk šādas lēkmes?

—   Kā kuro reizi … Ļoti neregulāri. Pērnvasar Šveicē viņš visu laiku bija vesels, bet pirms tam, ziemā, kad dzīvojām Vīnē, bija taisni briesmīgi. Viņš vairākas dienas nelaida mani sev tuvumā. Viņš necieš manu klātbūtni, kad ir slims.

Viņa palūkojās uz Martini, tad atkal nolaida acis un turpināja:

—   Viņš vienmēr mēdza aizsūtīt mani uz viesībām, koncertu vai kaut kur citur, izdomādams tādu vai citādu iemeslu, kad juta lēkmi tuvojamies. Tad viņš ieslēdzās savā istabā. Es parasti zagšus atgriezos un sēdēju aiz durvīm — viņš būtu sadusmojies, ja zinātu. Suni viņš ielaistu iekšā, ja tas iesmilkstētos, bet ne mani. Man liekas, suni viņš vairāk ieredz nekā mani.

Viņas balsī izskanēja dīvaina, drūma spīts.

—   Es ceru, ka tagad viņam vairs nebūs tik slikti, — Martini laipni sacīja. — Dr. Rikardo ļoti nopietni viņu ārstē. Varbūt viņš tagad pilnīgi izveseļosies. Lai nu kā, vismaz uz laiku var nomierināt sāpes. Citreiz jūs labāk paziņojiet mums tūlīt. Viņam būtu daudz mazāk bijis jācieš, ja mēs to agrāk būtu uzzinājuši. Ar labu nakti!

Martini pastiepa roku, bet Zita ar ātru, noraidošu kustību parāvās atpakaļ.

—   Nesaprotu, kāpēc jūs gribat sniegt roku viņa mīļākai.

—   Kā vēlaties, — viņš apmulsis noteica.

Viņa piespēra kāju.

—   Es jūs ienīstu! — viņa iesaucās, un viņas acis iedzalkstījās kā ogles. — Es ienīstu jūs visus! Jūs nākat šeit un runājat ar viņu par politiku, un viņš ļauj jums sēdēt naktī pie viņa un dot zāles, lai remdētu sāpes, bet es pat nedrīkstu ieskatīties pa durvīm. Kas viņš jums ir? Kādas jums tiesības nākt un man viņu atņemt? Es jūs ienīstu! Es jūs ienīstu! Es jūs ienīstu!

Viņa sāka nevaldāmi raudāt un, iesteigusies atpakaļ dārzā, aizcirta aiz sevis vārtiņus.

—  Ak dievs! — Martini pie sevis noteica, iedams projām pa ceļu. — Meiča tiešām viņu mīl! Cik dīvaini…

VIII

Dundurs strauji atlaba. Kādā pēcpusdienā nedēļu vēlāk Rikardo atrada viņu turku rīta svārkos guļam uz dīvana un tērzējam ar Martini un Gaili. Viņš pat ieminējās, ka iešot lejā, bet Rikardo par to tikai pasmējās un apjautājās, vai viņš labāk negribētu sākt ar pastaigu pa ieleju līdz Fjezolei.

—   Pārmaiņas pēc jūs varētu aiziet viesos pie Grasini, — viņš ķircinādams piebilda. — Esmu pārliecināts, ka sinjora Grasini priecātos jūs redzēt, īpaši tagad, kad jūs izskatāties tik interesanti bāls.

Dundurs traģiski sažņaudza rokas.

—   Ak tu manu dieniņ! Un man tas ne prātā nebija ienācis! Viņa mani uzskatītu par vienu no Italijas mocekļiem un runātu ar mani par patriotismu. Man būtu jāiztur sava loma līdz galam un jāpastāsta viņai, ka mani* sagraizīja gabalos kādā apakšzemes cietumā un pēc tam atkal diezgan nelāgi salipināja kopā, un viņa gribētu zināt visos sīkumos, kā es toreiz jutos. Vai jūs domājat, Rikardo, ka viņa nenoticētu? Es deru uz savu indiešu dunci pret lenteni spirtā, kas jums kabinetā, ka viņa uzņemtu par patiesību saltākos melus, kādus vien varu izdomāt. Tas ir labs piedāvājums, jums nevajadzētu palaist to garām.

—   Paldies! Man nāvējoši ieroči tik ļoti nepatīk kā jums.

—   Nu, lentenis var but tikpat nāvējošs, bet nav ne pusi tik glīts.

—  Bet izrādās, mīļais draugs, ka man nav vajadzīgs duncis, bet gan lentenis. Martini, man jāsteidzas. Vai šis skaļais pacients paliek jūsu gādībā?

—   Tikai līdz trijiem. Mums ar Gaili jābrauc uz San Miniato, un sinjora Bolla atnāks pasēdēt, kamēr es atgriezīšos.

—   Sinjora Bolla! — Dundurs uztraukts atkārtoja. — Nē, Martini, tas nav iespējams! Es nevaru pieļaut, ka par mani un manām kaitēm rūpējas dāma. Turklāt, kur viņa sēdēs? Viņai te nepatiks.

—   No kura laika jūs tik dedzīgi ievērojat pieklājības likumus? — Rikardo jautāja iesmiedamies. — Mīļais cilvēk, sinjora Bolla ir mūsu galvenā kopēja. Viņa jau tad uzraudzīja slimniekus, kad vēl staigāja īsos bruncīšos, un prot to labāk par jebkuru žēlsirdīgo māsu. Viņai nepatiks jūsu istabā? To jūs varētu teikt par sabiedrības dāmu Grasini. Ja sinjora Bolla nāk, Martini, tad man nekādi norādījumi nav jāatstāj. Ak vai, jau pustrīs! Man jāiet.

—   Rivarec, iedzeriet zāles, kamēr viņa nav atnākusi, — Gaili teica, pieiedams pie dīvana ar glāzi.

—   Pie joda zāles! — Dundurs bija sasniedzis to atveseļošanās stadiju, kad slimnieki mēdz būt sevišķi jutīgi un kaprizi, un sagādāja saviem labajiem kopējiem daudz rūpju. — K-kāpēc jūs d-d-dodat man visas šīs šausmīgās zāles, kad sāpes pārgājušas?

—   Tieši tāpēc, lai tās vairs neatkārtotos. Jūs taču negribēsiet, lai uznāk lēkme, kad sinjora Bolla būs šeit, un lai viņai būtu jādod jums opijs.

—   C-cienītais kungs, ja sāpēm jāatkārtojas, tad tās arī uznāks. Nav jau z-zobu sāpes, ko var aizbaidīt ar jūsu draņķīgajām mikstūrām. Tās palīdz apmēram tikpat, cik bērnu rotaļu šļūtenīte cīņā ar degošu māju. Tomēr, man šķiet, jūs jau nepiekāpsieties.

Viņš paņēma ar kreiso roku glāzi, un, redzot briesmīgās rētas, Gaili atcerējās viņu iepriekšējo sarunu.

—   Starp citu, — viņš jautāja, — kur tad jūs tā savainoja? Droši vien karā, vai ne?

—  Vai tad es tikko jums nestāstīju, ka tas notika slepenajos apakšzemes cietumos un …

—  Jā, tā ir sinjoras Grasini iepriecināšanai domāta versija. Tiešām, vai tas nebija karā ar Braziliju[69]?

—  Jā, mani tur mazliet ievainoja. Tad vēlāk medībās mežonīgajos apvidos un vēl dažos citos gadījumos.

—   Ak jā, zinātniskajā ekspedicijā. Varat aizpogāt kreklu, esmu pabeidzis. Tur nu laikam gan jūs daudz ko piedzīvojāt.

—   Protams, mežonīgos apgabalos jau neizbēgami gadās šad tad pa dēkai, — Dundurs nevērīgi noteica, — un nevar gribēt, lai tās visas būtu patīkamas.

—   Tomēr, es nesaprotu, kur jums varēja gadīties tik daudz ievainojumu. Varbūt vienīgi cīņā ar plēsīgiem zvēriem. Piemēram — retas kreisajā rokā.

—  Ā, tas bija pumas medībās. Redziet, es izšāvu …

Pie durvīm klauvēja.

—   Vai istaba kārtībā, Martini? Jā? Tad, lūdzu, atveriet durvis! Tiešām jūs esat ļoti laipna, sinjora. Piedodiet, ka nepieceļos.

—   Jums, protams, nav jāceļas. Es neesmu viesis. Atnācu mazliet par agru, Cezare. Es domāju, varbūt jums jāsteidzas.

—   Es vēl varu palikt ceturtdaļstundu. Atļaujiet nolikt jūsu mēteli otrā istabā. Vai varu ņemt arī groziņu?

—   Uzmanīgi, tur ir svaigas olas. Ketija tās šorīt atnesa no Montē Oliverto. Te jums būs dažas ziemsvētku rozes, sinjor Rivarec. Zinu, ka jums patīk ziedi.

Viņa apsēdās pie galda, sāka apgriezt puķēm kātus un kārtot tās vāzē.

—   Nu, Rivarec, — ierunājās Gaili, — pabeidziet, ko sākāt stāstīt par pumas medībām.

—   Ak jā! Gaili man jautāja par dzīvi Dienvidamerikā, sinjora, un es stāstīju, kā man gadījās sakropļot kreiso roku. Tas notika Peru. Mēs bridām pa upi, dzenoties pakaļ pumai, un, kad izšāvu uz zvēru, pulveris nesprāga. Tas bija samircis ūdenī. Gluži dabiski, ka puma negaidīja, kamēr sakārtošu šauteni, un te nu ir rezultāti.

—   Patīkams piedzīvojums, nav vārdam vietas.

—   Nu, nav tik briesmīgi. Protams, neizbēgamais jāuzņem mierīgi. Bet visā visumā tā ir lieliska dzīve. Čūsku ķeršana, piemēram …

Un viņš stāstīja epizodi pēc epizodes, gan par Argentinas karu, gan par Brazilijas ekspediciju[70], gan par veiksmēm medībās un dēkām ar mežoņiem un plēsīgiem zvēriem. Gaili, sajūsmināts kā bērns, kas klausās pasaku, ik brīdi pārtrauca ar jautājumiem. Viņš bija viegli ietekmējams kā jau neapolietis un alka pēc visa sensacionala. Džemma paņēma no sava groziņa adīkli un klausījās klusēdama, pievērsusi skatienu darbīgajiem pirkstiem. Martini rauca pieri un nervozēja. Viņam likās, ka Dundurs stāsta savus piedzīvojumus pārāk lielīgi un pašapzinīgi, un, kaut arī viņš pret paša gribu apbrīnoja cilvēku, kas ar tādu pārsteidzošu izturību spēja paciest fiziskas sāpes, kā viņš pats pirms nedēļas bija novērojis, viņam nepatika Dundurs un viss, ko tas darīja un kā darīja.

—   Tā gan ir bijusi brīnišķīga dzīve! — Gaili nopūtās naivā skaudībā. — Jābrīnās, kāpēc jūs nolēmāt aizbraukt no Brazilijas. Citas zemes, salīdzinot ar to, droši vien liekas tik garlaicīgas.

—   Man šķiet, vislabāk es jutos Peru un Ekvadorā, — teica Dundurs. — Tā ir tiešām lieliska zeme. Protams, tur ir ļoti karsts, sevišķi Ekva- doras piekrastes joslā, un pie tā vajag pierast, bet daba tur ir neiedomājami krāšņa.

—   Man liekas, — Gaili sacīja, — ka mani vairāk par jebkuru dabas ainavu valdzinātu pilnīga brīvība mežonīgā zemē. Tur cilvēks droši vien izjūt savu cilvēka cieņu tā, kā tas nekad nav iespējams mūsu drūzmai- najās pilsētās.

—   Jā, — Dundurs atbildē:a, — tas ir .. .

Džemma pacēla acis no adīkļa un pavērsās uz viņu. Viņš pēkšņi tumši pietvīka un apklusa. Uz mirkli iestājās klusums.

—  Vai tikai atkal nesākas lēkme? — Gaili norūpējies jautāja.

—   Nē, nekas tāds, par Ko būtu vērts runāt. Pateicoties jūsu m-m-mie- rinošajiem līdzekļiem, ko es tā n-n-nozākāju. Vai jūs jau aizejat, Martini?

—  Jā. Iesim, Gaili, mēs nokavēsimies.

Džemma izgāja no istabas reizē ar abiem vīriešiem un drīz atgriezās ar pienā iekultu olu.

—   Izdzeriet, lūdzu, — viņa teica maigi, bet noteikti un atkal apsēdās pie sava adīkļa. Dundurs rāmi paklausīja.

Kādu pusstundu abi klusēja. Tad Dundurs ļoti klusā balsī ierunājās:

—   Sinjora Bolla!

Džemma paraudzījās. Acis nepaceldams, viņš plucināja dīvana segas bārkstis.

—  Jūs taču nedomājat, ka es runāju patiesību, — viņš iesāka.

—   Es itin nemaz nešaubījos, ka viss, ko jūs stāstījāt, bija izdomāts.

—  Jums taisnība. Es visu laiku stāstīju izdomātus niekus.

—   Vai par karu?

—   Par visu. Es nemaz nepiedalījos tajā karā. Ekspedicijas laikā man, protams, gadījās daži piedzīvojumi, un vairums notikumu, par ko stāstīju, ir patiesi, bet mani tur nesakropļoja. Jūs pieķērāt mani vienos melos, tāpēc, man šķiet, es varu atzīties arī visos pārējos.

—  Vai jums neliekas, ka ir veltīgi šķiest enerģiju, izdomājot tik daudz nepatiesu notikumu? — viņa jautāja. — Pēc manām domām, tas nav vērts pūļu.

—   Ko lai dara? Atcerieties, jums, angļiem, ir sakāmvārds: «Nevaicājiet, tad jums nemelos.» Man nav nekādas patikas tā muļķot cilvēkus, bet esmu spiests kaut ko atbildēt, kad prašņā, kā es kļuvu par kropli, un, ja reiz melo, tad labāk izdomāt kaut ko jauku. Jūs taču redzējāt, kā Gaili priecājās.

—   Vai jums liekas svarīgāk iepriecināt Gaili nekā runāt patiesību?

—   Patiesību! — viņš pavērās uz Džemmu, turēdams rokā norauto bārksti. — Vai jūs gribētu, lai stāstu visiem šiem cilvēkiem patiesību? Es labāk nogrieztu sev mēli! — Tad pēkšņi piebilda neveikli un kautrīgi: — Es nevienam to neesmu stāstījis, bet izstāstīšu jums, ja vēlaties.

Džemma klusēdama nolika adīkli. Viņa juta kaut ko sāpīgi patētisku šai cietajā, noslēgtajā, nepievilcīgajā cilvēkā, kas pēkšņi atvēra savu dvēseli sievietei, kuru tik ļoti maz pazina un laikam pat neieredzēja.

Iestājās ilgs klusums. Tad Džemma palūkojās uz Dunduru. Viņš bija atbalstījies ar labo roku uz mazā galdiņa blakus dīvanam un aizsedzis acis ar sakropļoto plaukstu. Džemma redzēja, ka pirksti bija spraigi savilkti un rēta uz locītavas pulsēja. Viņa piegāja un klusi sauca viņu vārdā. Viņš sarāvās un pacēla galvu.

—   Es p-piemirsu, — viņš stostīdamies ierunājās, it kā atvainodamies. — G-gribēju s-stāstīt jums par …

—   Par … nelaimes gadījumu — vai nu kas tas bija, — kad jūs sakropļoja. Bet ja jums grūti par to runāt…

—    Nelaimes gadījumu? Ā, par to, kā mani sadauzīja! Jā. Tikai tas .nebija nelaimes gadījums, bet krāsns kruķis.

Džemma raudzījās uz viņu neizsakāmā pārsteigumā. Viņš ar stipri drebošu roku atglauda matus no pieres, tad smaidīdams pavērās uz Džemmu.

—   Vai neapsēdīsieties? Atnesiet, lūdzu, savu krēslu tuvāk! Piedodiet, ka nevaru jums to padot. Tiešām, atceroties šo gadījumu, man nāk prātā, ka es būtu bijis v-vērtīgs pacients doktoram Rikardo, ja viņam vajadzētu mani ārstēt. Viņam kā īstam ķirurgam patīk lauzti kauli, un laikam gan toreiz man bija salauzts viss, ko vien var salauzt, izņemot kaklu.

—   Un drosmi, — Džemma klusi piebilda. — Bet varbūt jūs to uzskatāt par vispār nesalaužamu?

Dundurs papurināja galvu.

—   Nē, — viņš sacīja, — manu drosmi zināmā mērā salaboja reizē ar visu' pārējo, bet toreiz tā bija pilnīgi sadragāta — kā sasista tējas tase. Tas bija pats ļaunākais visā šajā notikumā. Ā-… Jā, es sāku jums stāstīt par krāsns kruķi.

— Tas notika... atļaujiet padomāt... pirms kādiem trīspadsmit gadiem Limā . Es jums jau sacīju, ka Perū ir skaista zeme, tomēr tur nav nemaz tik jauka dzīve cilvēkam ar tukšu kabatu, bez darba un bez draugiem, kāds biju es. Biju pārstaigājis Argentīnu un pēc tam Čīli, gandrīz pastāvīgi ciezdams badu, un Limā ierados no Valparaiso  kā dažādu darbu strādnieks uz kuģa, kas pārvadāja lopus. Limā nekādu darbu nevarēju dabūt, tāpēc devos uz dokiem — jūs zināt, tie atrodas Kallao ostā , — lai tur izmēģinātu savu laimi. Visās šais ostas pilsētās, protams, ir trūcīgo kvartāli, kur mitinās jūrnieki, un pēc kāda laika mani tur pieņēma par apkalpotāju kādā spēļu ellītē. Man vajadzēja vārīt ēdienu, būt par marķieri biljarda spēlē, pienest dzērienus jūrniekiem un sievietēm, kas atnāca tiem līdzi, kā arī izpildīt dažādus citus uzdevumus. Ne sevišķi patīkams darbs, tomēr es priecājos, ka to dabūju. Vismaz varēju paēst un redzēt ap sevi cilvēku sejas un dzirdēt cilvēku balsis, lai arī kādi šie cilvēki. Jūs varbūt domājat, ka man tur nebija par ko priecāties. Bet es tikko biju pārcietis dzelteno drudzi, guļot viens pussagruvušās indiāņu jaukteņa būdas nojumē, un pēc tam mani biedēja vientulība. Kādā vakarā man lika izmest ārā piedzērušu matrozi, kas sāka ālēties. Viņš bija iznācis krastā, paspēlējis visu savu naudu un neganti noskaities. Protams, man vajadzēja izpildīt pavēli, ja negribēju zaudēt vietu un mirt badā. Bet matrozis bija divreiz stiprāks par mani — man vēl nebija divdesmit viens gads un pēc drudža jutos nespēcīgs kā kaķēns. Turklāt viņš paķēra krāsns kruķi.

Viņš brīdi klusēja, zagšus palūkojās uz Džemmu, tad turpināja:

—   Acīm redzot viņš gribēja nobeigt mani uz vietas, bet viņam ne visai veicās, un tieši tāds mazumiņš no manis palika nesadauzīts, ka vēl varēju vilkt dzīvību.

—   Bet ko tad citi, kāpēc tie neiejaucās? Vai tad tiešām visi bija nobijušies no viena matroža?

Viņš palūkojās uz Džemmu un sāka smieties.

—   Citi? Spēlētāji un spēļu elles saimnieki? Es redzu, jūs to nespējat saprast! Es biju viņu kalps, viņu īpašums. Viņi stāvēja apkārt un noskatījās ar prieku un interesi. Tādu notikumu tur uzskata par labu joku. Tā tas arī ir, tikai ne tam, kam gadās būt šāda uzjautrinājuma objektam.

Viņa nodrebēja.

—   Un kā tas beidzās?

—   Par to es jums nekā daudz nevaru pateikt. Parasti cilvēks dažas dienas pēc tam nekā neatceras. Tur gadījies tuvumā kāds kuģa ārsts, laikam kāds to ataicinājis, kad redzējuši, ka esmu dzīvs. Viņš mani šā tā salāpīja … Rikardo gan laikam domā, ka diezgan nemākulīgi, bet tas varbūt aiz profesionālās skaudības. Lai nu kā, kad atguvu samaņu, kāda veca iezemiete bija mani pievākuši aiz kristīgas žēlsirdības — vai tas neskan dīvaini? Viņa parasti, kamolā savilkusies, sēdēja būdas kaktā, smēķēja melnu pīpi, spļāva uz grīdas un klusi pie sevis kaut ko dūca. Viņa bija labsirdīga un teica, ka es varot mierīgi nomirt un neviens mani netraucēšot. Tomēr manī mājoja spēcīgs pretestības gars, un es atzinu par labāku dzīvot. Nebija nemaz tik viegli izķepuroties vērts. Vecā sieviete bija apbrīnojami pacietīga. Es nogulēju viņas būdā —» cik ilgi tas bija? — gandrīz četrus mēnešus, brīžiem murgoju kā ārprātā un pārējā laikā biju nikns kā aizkaitināts lācis. Sāpes tiešām bija neciešamas, un mans raksturs sabojāts ar pārmērīgu lutināšanu bērnībā.

—   Un tad?

—   Ak, tad … es kaut kā tiku uz kājām un aizvilkos projām. Nē, nedomājiet, ka tāpēc, lai nebūtu jāizmanto nabaga sievietes žēlsirdība — sāpes bija mani tā nomocījušas, ka man tāda smalkjūtība nemaz prātā neienāca, — bet es nespēju vairs ilgāk paciest to vietu. Jūs tikko pieminējāt manu drosmi. Jums vajadzēja mani toreiz redzet! Visstiprākās sāpes parasti uznāca vakaros, kad sāka krēslot, un pēcpusdienās es mēdzu gulēt viens un vērot, kā saule slīd arvien zemāk un zemāk . .. O, jūs to nevarat iedomāties! Vēl tagad man kļūst nelabi, redzot saulrietu!

Ilgi bija klusums.

—  Tad sāku klejot, meklēt darbu … Limā nespēju palikt, tur es būtu zaudējis prātu. Aizkļuvu līdz Kuzko[74] un tur… Tiešām nezinu, kāpēc moku jūs ar šo pagātnes stāstu! Tajā pat nav nekā interesanta.

Džemma pacēla galvu un uzlūkoja viņu ar dziļu, nopietnu skatienu.

—   Lūdzu, nerunājiet tā! — viņa sacīja.

Viņš iekoda lūpā un norāva vēl vienu bārksti.

—   Vai turpināt? — viņš pēc brīža jautāja.

—  Ja tikai… ja vēlaties. Varbūt jums ir drausmi visu to atcerēties.

—  Vai jums liekas, ka es aizmirstu, ja klusēju. Tad ir vēl ļaunāk. Bet nedomājiet, ka mani moka atmiņas par to, ko esmu pārdzīvojis. Nē, tikai tas, ka toreiz zaudēju varu pats pār sevi.

—   Es … īsti labi nesaprotu.

—   Es gribēju teikt, ka toreiz nonācu tiktāl, ka zaudēju drosmi, apzinājos, ka esmu kļuvis gļēvulis.

—   Ir taču zināma robeža cilvēka izturībai.

—  Jā. Un cilvēks, kas reiz sasniedzis šo robežu, nezina, kad viņš atkal var tik tālu nonākt.

—    Vai jūs man nevarētu pateikt, — viņa jautāja vilcinādamās, — kā jus divdesmit gadu vecumā gadījāties tur, svešā zemē, viens un bez līdzekļiem?

—   Ļoti vienkārši: mājās, dzimtenē, man bija labas nākotnes izredzes, bet es aizbēgu no visa tā.

—   Kāpēc?

Viņš atkal iesmējās, aprauti un skarbi kā parasti.

—    Kāpēc? Laikam tāpēc, ka biju jauns un iedomīgs. Uzaugu ļoti bagātā ģimenē, kur mani tā izlutināja, ka dzīve man sāka likties salda kā putu krējums ar iecukurotām mandelēm. Tad kādā dienā uzzināju, ka mani pievīlis cilvēks, kam uzticējos. Kāpēc jūs tā nodrebējāt? Kas jums notika?

—   Nekas. Turpiniet, lūdzu!

—   Es uzzināju, ka mani krāpj, liek ticēt meliem. Tas, protams, nav nekas neparasts, bet, kā jau teicu, es biju jauns un iedomīgs un ticēju, ka meļi nokļūst ellē. Tāpēc es aizbēgu no mājas un devos uz Dienvidameriku — bez centa kabatā, neprazdams ne vārda spāniski, ar baltām rokām un izsmalcinātām paražām metos dzīves bangās, nezinādams, vai noslīkšu vai izdosies sasniegt krastu. Un gluži dabiski, ka rezultātā es nonācu īstā ellē, kas mani izdziedināja no ticības iedomātai ellei. Es to •dabūju izbaudīt visā pilnībā — pagāja tieši pieci gadi, kamēr Diprē ekspedicija ieradās un mani izglāba.

—   Pieci gadi! Ak, tas ir briesmīgi! Vai jums nebija draugu?

/— Draugu! Man… — viņš pēkšņā jūtu uzliesmojumā pievērsās Džemmai.'— Man nekad nav bijis draugu!

Bet pēc mirkļa viņš jau it kā nokaunējās par savu nesavaldību un steidzīgi turpināja:

—   Jums nevajag pārāk nopietni uzņemt visu, ko stāstu. Jāatzīstas, ka attēloju notikušo pārāk drūmās krāsās, jo pirmajos pusotra gados man tiešām nemaz neklājās tik ļauni. Es biju jauns un spēcīgs un varēju izķepuroties puslīdz labi, kamēr nebiju kritis par upuri piedzērušajam matrozim. Bet pēc tam vairs nevarēju dabūt darbu. Taisni jābrīnās, cik varens ierocis ir krāsns kruķis, ja prot ar to rīkoties. Un kroplim neviens darbu dot negrib.

—   Ko tad jūs darījāt?

—   Ko vien varēju. Kādu laiku pārtiku no dažādiem sīkiem pakalpojumiem vergiem cukura plantacijās, atnesu kaut ko vai aiznesu un tamlīdzīgi. Bet man neveicās: uzraugi vienmēr mani padzina. Es biju pārāk klibs, nevarēju veikli kustēties un smagas nastas nespēju nest. Turklāt man bieži uznāca šīs iekaisuma lēkmes — jeb kā nu var saukt šo nolādēto kaiti … Pēc kāda laika devos uz sudraba raktuvēm un mēģināju tur dabūt darbu, bet bez panākumiem. Saimnieki smējās jau par tādu iedomu vien, ka varētu mani pieņemt, un strādnieki vienkārši uzbruka man.

—   Kāpēc tā?

—   Ak, tāda laikam ir cilvēka daba. Viņi redzēja, ka man tikai viena roka, ar ko sist pretī. Beidzot es vairs nevarēju izturēt un devos klaiņot apkārt uz labu laimi, gāju no vienas vietas uz otru, cerēdams, ka patrāpīsies kaut kas.

—   Klaiņot? Ar klibu kāju?

Viņš palūkojās uz Džemmu, un balss viņam pēkšņi sažņaudzās.

—   Es … es biju izsalcis, — viņš sacīja.

Viņa pagrieza galvu uz otru pusi un atbalstīja zodu rokā. Brīdi klusējis, Dundurs atkal sāka runāt, un viņa balss kļuva arvien klusāka un klusāka.

—   Tā es klaiņoju un klaiņoju, līdz biju tuvu ārprātam, bet darba neatradu. Nonācu Ekvadorā, bet tur man klājās ļaunāk nekā jebkur citur. Reizēm gadījās kāds skārdnieka darbs — es esmu puslīdz labs skārdnieks — vai kāds cits sīks uzdevums, dažreiz man lika izmēzt cūkkūti. Reizēm es … ak, es gandrīz vairs neatceros, ko tiku darījis. Un tad beidzot kādā dienā …

Viņa šaurā, tumšā roka pēkšņi sažņaudzās dūrē, un Džemma pacēla galvu un bažīgi pavērās uz viņu. Dundura seja bija pavērsta profilā, un varēja redzēt, ka asinis pulsē venā pie deniņiem kā veserītis — ātriem, nevienmērīgiem sitieniem. Viņa pieliecās un maigi satvēra viņa roku.

—   Lai paliek, nestāstiet vairāk! Gandrīz drausmi par to runāt.

Dundurs kā neziņā pavērās uz viņas roku, papurināja galvu un apņēmīgi turpināja:

—   Tad kādā dienā es sastapu ceļojošo cirku. Atcerieties to izrādi, ko mēs tovakar noskatījāmies. Nu, tas bija apmēram tāds pats, tikai vēl sliktāks, vēl vulgārāks. Tur notika arī vēršu cīņas. Trupa bija apmetusies pa nakti ceļmalā, un es piegāju pie telts palūgt kādu dāvanu. Bija ļoti karsts, un es, badā novārdzis, ar pūlēm vilku kājas un tā …

es zaudēju samaņu pie telts ieejas. Tajā laikā es bieži vien pēkšņi kritu nesamaņā kā korsetē iežņaugta skolas skuķe. Tad viņi ieveda mani iekšā, iedeva man degvīnu, pabaroja un tā tālāk. Un tad … otrā rītā … viņi uzaicināja mani . ..

Atkal klusums.

—  Viņiem bija vajadzīgs kuprītis vai kāda cita veida kroplis, ko skatītājiem apmētāt ar apelsinu vai bananu mizām … kaut kas, par ko tie varētu smieties … Jūs tovakar redzējāt klaunu . .. nu, tāds es biju divus gadus.

Iemācījos taisīt trikus. Es nebiju necik sakropļots, bet viņi šo trūkumu novērsa ar mākslīgu kupri un centās, cik vien iespējams, izcelt manas rokas un kājas kroplumu. Ļaudis tur nav izvēlīgi, tie ir viegli apmierināmi, ja tikai viņiem dod kādu dzīvu radījumu, ko spīdzināt. .. Arī nerra apģērbs krietni vien palīdz mainīt izskatu.

Grūtības sagādāja tikai tas, ka es bieži biju slims un nevarēju uzstāties. Dažreiz, kad saimnieks bija noskaities, viņš prasīja, lai eju arēnā arī lēkmes laikā, un man liekas, ka šie vakari publikai vislabāk patika. Atceros, reiz paģību aiz sāpēm priekšnesuma laikā … Kad atkal atguvu samaņu, skatītāji bija sapulcējušies ap mani — smējās un kliedza un apmētāja mani ar …

—   Nevajag! Es vairs nevaru izturēt! Beidziet, dieva dēļ!

Džemma bija piecēlusies un ar abām rokām aizspiedusi ausis. Viņš apklusa un, palūkojies uz Džemmu, ieraudzīja, ka viņai acīs mirdz asaras.

—   Pie joda, kas es esmu par idiotu! — viņš čukstēja.

Viņa pārgāja pāri istabai un brīdi stāvēja, lūkodamās ārā pa logu. Kad viņa atskatījās, Dundurs atkal bija atbalstījies pret galdu un aizsedzis ar roku acis. Kā likās, viņš bija aizmirsis Džemmas klātbūtni, un viņa klusēdama apsēdās tam blakus. Pēc ilga klusuma viņa lēni sacīja:

—   Es gribētu jums ko jautāt.

—   Jā? — viņš vaicāja nepakustēdamies.

—   Kāpēc jūs toreiz nepārgriezāt sev rīkli?

Viņš palūkojās ar nopietnu, izbrīna pilnu skatienu.

—   Negaidīju no jums tādu jautājumu, — viņš sacīja. — Bet mans darbs? Kas to būtu darījis manā vietā?

—   Jūsu darbs … Ā, es saprotu! Jūs tikko pieminējāt gļēvulību. Bet, ja jūs visu to pārdzīvojāt un tomēr palikāt uzticīgs savam mērķim, tad jūs esat drosmīgākais cilvēks pasaulē.

Viņš atkal aizsedza acis, cieši, kaisli satvēra viņas roku un neatlaida. Viņus apņēma klusums, kas likās bezgalīgs.

Piepeši lejā, dārzā, atskanēja skaidrs, spēcīgs soprans, dziedot jautru franču dziesmiņu:

Eh, Pierrot! Danse, Pierrdt!

Danse un peu, mon pauvre Jeanndt'l

Vive la danse et Vallegresse!

Jouissons de notre bell'jeunesse!

Si moi je pleure ou moi je soupire,

Si moi je fais la triste figurē —

Monsieur, ce nesi que pour rire.

Hat Ha, ha, ha!

Monsieur, ce nest que pour rirett

Pirmos vārdus dzirdot, Dundurs strauji palaida vaļā Džemmas roku un atrāvās atpakaļ, apspiezdams vaidu. Džemma ar abām rokām satvēra viņa roku un cieši to saturēja, kā cilvēkam uz operācijās galda. Kad dziesma apklusa un dārzā atskanēja smiekli un aplausi, viņš palūkojās uz Džemmu ar vajāta dzīvnieka skatienu.

—   Jā, tā ir Zita, — viņš lēni sacīja, — ar saviem draugiem virsniekiem. Viņa gribēja ienākt pie manis tajā vakarā pirms Rikardo atnākšanas. Es būtu prātu zaudējis, ja viņa man pieskartos.

—   Bet viņa to nezina, — Džemma saudzīgi iebilda. — Viņai ne prātā nenāk, ka sagādā jums ciešanas.

No dārza atkal atskanēja smiekli. Džemma piecēlās un atvēra logu. Zita stāvēja uz dārza taciņas, koķeti apmetuši ap galvu ar zeltu izšūtu šalli, un turēja rokā vijolīšu pušķi, pēc kura, kā likās, savā starpā sacentās trīs kavalerijas virsnieki.

—   M-me Reni! — Džemma pasauca.

Zitas seja satumsa kā negaisa mākonis.

—   Madame? — viņa atsaucās, apgriezdamās un izaicinoši paraudzī- damās uz Džemmu.

—   Vai jūsu draugi nevarētu runāt mazliet klusāk? Sinjors Rivarecs jūtas ļoti slikti.

Čigāniete nometa vijolītes zeme.

Viņa lēnām izgāja ārā uz ceļa. Džemma aizvēra logu.

—   Viņi aizgāja, — viņa teica Dunduram.

—   Paldies! Man … man žēl, ka jūs apgrūtināju.

—   Tas nebija nekāds apgrūtinājums.

Pēc Džemmas balss noskaņas Dundurs nojauta, ka viņa nav pateikusi visu.

—   Bet? — viņš sacīja. — Jūs nepabeidzāt teikumu, sinjora. Jūsu domās palika kāds neizteikts «bet».

—  Ja jūs ielūkojaties cilvēku domās, tad nedrīkstat apvainoties par to, ko tur izlasāt. Tā, protams, nav mana darīšana, bet es nevaru saprast…

—   Manu riebumu pret m-me Reni? Tas ir tikai tad, kad . . .

—   Nē, es nesaprotu, kā jūs varat dzīvot ar viņu, jūtot tādu riebumu. Man liekas, tas apvaino viņu kā sievieti un . . .

—   Sievieti! — Viņš pēkšņi skarbi iesmējās. — Vai t o jus saucat par sievieti? Madame, ce n'est que pour rireP

—   Tas nav godīgi! — viņa sacīja. — Jūs nedrīkstat tā runāt par viņu ar citiem, īpaši ar citu sievieti!

Viņš novērsās un gulēja ar plaši ieplestām acīm, vērdamies ār.ā pa logu uz sauli, kas slīga lejup. Džemma nolaida aizkarus un aiztaisīja aizvirtņus, lai viņš nevarētu redzēt saulrietu. Tad apsēdās pie galda pretī otram logam un atkal paņēma savu adīkli.

—   Vai neaizdegt lampu? — viņa pēc brītiņa jautāja.

Dundurs papurināja galvu.

Kad kļuva tik tumšs, ka nevarēja vairs redzēt, Džemma salocīja adīkli un ielika groziņā. Laiciņu viņa sēdēja, rokas salikusi, un klusēdama vēroja Dundura nekustīgo stāvu. Likās, ka nespodrā vakara gaisma, kas krita viņam sejā, izdzēš tās cieto, zobgalīgo, pašapzinīgo izteiksmi un padziļina traģiskos vilcienus ap muti. Kaut kādas dīvainas domu asociacijas vadīta, Džemma pēkšņi skaidri atcerējās akmens krustu, ko viņas tēvs bija uzcēlis Artura piemiņai, un uzrakstu uz tā:

«Visi tavi viļņi un bangas gājuši man pāri.»

Dziļā klusumā pagāja stunda. Beidzot Džemma piecēlās un klusi izgāja no istabas. Atgriezdamās ar lampu, viņa uz mirkli apstājās, domādama, ka Dundurs iemidzis. Kad gaisma krita viņam sejā, tas. apgriezās.

—   Es uzvārīju jums kafiju, — viņa sacīja, nolikdama lampu.

—   Nolieciet to uz mirkli! Atnāciet, lūdzu, pie manis!

Viņš satvēra abas Džemmas rokas.

—   Es visu pārdomāju, — viņš sacīja. — Jums taisnība, esmu samezglojis savu dzīvi nejaukā mudžeklī. Bet neaizmirstiet, ka ne vienmēr gadās satikt sievieti, ko var… mīlēt. Un es … es esmu daudz pārcietis. Es baidos . ..

—   Baidāties …

—   No tumsas. Dažreiz es neiedrošinos naktī palikt viens. Man vajag just kaut ko dzīvu, kaut ko reālu sev tuvumā. Tā ir ārējā tumsa, kur būs … Nē, nē! Ne tā, kas nu tā par elli … Tā ir iekšējā tumsība. Tur nav ne raudu, ne vaimanu, tikai klusums … klusums …

Viņa acis iepletās. Džemma klusēja, gandrīz aizturēdama elpu, fidz viņš atkal sāka runāt.

—   Jums tas viss liekas-mistiski, vai ne? Jūs nespējat saprast — un varat par to tikai priecāties. Es gribēju teikt, ka droši vien zaudētu prātu, ja mēģinātu dzīvot pilnīgi viens … Nesodiet mani pārāk bargi, ja varat. Es nemaz neesmu tāds neģēlis, par kādu jūs varbūt mani turat.

—    Es nevaru spriest par jums, —; Džemma atbildēja. — Neesmu tik daudz pārcietusi kā jūs. Bet… arī man ir bijuši dziļi pārdzīvojumi, citā veidā. Un man liekas … esmu pārliecināta … ja cilvēks neapvaldītās bailēs izdara kaut ko patiešām nežēlīgu un netaisnu, tad vēlāk viņš to noteikti nožēlo. Bet par jums… ja jūs cietāt tādu neveiksmi… es zinu, jūsu vietā es būtu pilnīgi sabrukusi, nolādējusi dievu un nomirusi.

Viņš vēl arvien turēja Džemmas rokas.

—   Sakiet, — viņš teica tikko dzirdami, — vai jūs kādreiz savā dzīvē esat izdarījusi kaut ko patiesi ļaunu?

Džemma neatbildēja, bet viņas galva noslīga uz leju, un divas lielas asaras nokrita viņam uz rokas.

—   Sakiet! — viņš kaismi čukstēja, stiprāk sažņaugdams viņas rokas. — Sakiet! Es jums izstāstīju visu, visu …

—   Jā … reiz … sen. Es ļauni izturējos pret cilvēku, ko mīlēju vairāk par visiem pasaulē.

Viņa rokas stipri drebēja, bet ciešais tvēriens neatlaidās.

—   Viņš bija mans biedrs, — Džemma turpināja, — un es noticēju apmelojumam, rupjiem, nejēdzīgiem meliem, ko bija izdomājusi policija. Iesitu viņam sejā kā nodevējam, un viņš aizgāja un noslīcinājās. Tad divas dienas vēlāk es uzzināju, ka viņš ir pilnīgi nevainīgs. Varbūt atmiņas par to ir smagākas nekā visi jūsu pārdzīvojumi. Es būtu ar mieru nocirst sev labo roku, lai vērstu par labu, ko tā padarījusi.

Viņa acis strauji un draudīgi iezibējās — kaut ko tādu Džemma nekad agrāk nebija ievērojusi. Viņš pēkšņi it kā zagšus noliecās un noskūpstīja Džemmas ,roku.

Viņa izbiedēta atrāvās.

—   Nevajag! — viņa žēli iesaucās. — Lūdzu, nedariet tā vairs nekad! Jūs mani sāpināt!

—   Vai jūs domājat, ka cilvēkam, ko jūs nogalinājāt, nesāpēja?

—   Cilvēkam, ko es .. . nogalināju … Ā, tur jau beidzot ir Cezare pie vārtiem! Man … man jāiet!

Kad Martini ienāca istabā, Dundurs gulēja viens ar neaiztiktu kafijas tasi blakām un klusu lādējās pie sevis, gurdi un apatiski, it kā tas viņam nesniegtu mierinājuma.

Dažas dienas vēlāk Dundurs, vēl stipri bāls; klibodams vairāk nekā parasti, iegāja pilsētas bibliotēkas lasītavā un palūdza kardinala Montanelli sprediķus. Rikardo, kas sēdēja un lasīja pie kāda no blakus galdiem, paraudzījās uz viņu. Rikardo ļoti cienīja Dunduru, taču nevarēja paciest šo vienu viņa rakstura vilcienu — dīvaino naidu pret saviem pretiniekiem.

—  Vai jūs gatavojat jaunu krusas negaisu šim nelaimīgajam kardi- nalam? — viņš gandrīz īgni jautāja.

—   Mīļais draugs, kāpēc jūs v-v-vienmēr domājat tik ļ-ļ-ļauni par cilvēkiem? Tas nepavisam nav kristīgi. Es rakstu eseju par mūsdienu teoloģiju j-j-jaunajam laikrakstam.

—   Kādam jaunajam laikrakstam? — Rikardo nepatikā sarauca pieri. Kaut arī visi jau zināja, ka sagaidāms jauns preses likums un ka opozicija gatavojas pārsteigt pilsētu ar radikalu laikrakstu, taču formāli tas vēl bija noslēpums.

—   Krāpnieku vēstnesim, protams, vai Baznīcas k a- lendaram. *

—   Cstl Rivarec, mēs traucējam citus lasītājus.

—   Nu, tad nodarbojieties ar ķirurģiju, ja esat to izvēlējies, un at- s-s-stājiet man teoloģiju — tas ir mans pētījumu objekts. Es jūs n-n-netrau- cēju ārstēt lauztus kaulus, kaut gan zinu par tiem k-k-krietni vairāk nekā jūs.

Viņš apsēdās pie sava sprediķu krājuma un pilnīgi iedziļinājās lasīšanā. Pienāca kāds no bibliotekāriem.

—  Sinjor Rivarec! Ja nemaldos, jūs piedalījāties Diprē ekspedicijā, kas pētīja Amazones pietekas. Varbūt jūs varētu mums izlīdzēt. Kāda dāma lūdz ekspedicijas aprakstu, bet tas pašlaik ir sietuvē.

—   Ko viņa vēlas zināt?

—  Tikai gadu, kad ekspedicijā devusies ceļā un kad tā gājusi caur Ekvadoru.

—  Ekspedicijā devās ceļā no Parizes 1837. gada rudenī un brauca caur Kito1 1838. gada aprilī. Mēs pavadījām trīs gadus Brazilijā, tad

1 Kito — Ekvadoras galvaspilsēta.

« devāmies uz Rio[77] un atgriezāmies Parizē 1841. gada vasarā. Vai dāmai vajadzīgas ziņas par atsevišķiem pētījumiem?

— Nē, paldies, tikai šīs. Es tās pierakstīju. Bepo, lūdzu, aiznesiet zīmīti sinjorai Boli ai! Paldies, sinjor Rivarec! Piedodiet, ka jūs apgrūtināju.

Dundurs atlaidās .krēslā, neizpratnē saraucis pieri. Kādam nolūkam viņai vajadzīgi šie dati? Kad viņi gājuši caur Ekvadoru …

Džemma atgriezās mājās ar papīra strēmelīti rokā. 1838. gada aprilis … un Arturs nomira 1833. gada maijā. Pieci gadi …

Viņa sāka staigāt pa istabu uz priekšu un atpakaļ. Pēdējās naktis viņa bija slikti gulējusi, zem acīm iegulušas tumšas ēnas.

Pieci gadi … un «ļoti bagāta ģimene» … un «viņu pievīlis kāds, kam viņš uzticējies» .. . pievīlis viņu … un viņš to uzzinājis .. .

Viņa apstājās un piespieda abas rokas pie galvas. Ak, kas par neprātīgu iedomu … tas nav iespējams … tas būtu absurds …

Un tomēr — cik rūpīgi viņi toreiz pārmeklēja ostu!

Pieci gadi…. un viņam «vēl nebija divdesmit viens», kad piedzērušais matrozis. . . Tātad viņš pameta māju ap deviņpadsmit gadu vecs. Vai viņš neteica: «Pusotra gada …» No kurienes viņam šīs zilās acis un pirkstu nervozās kustības? Un kāpēc viņš tik ļauns pret Montanelli? Pieci gadi … pieci gadi…

Ja tikai viņa skaidri zinātu, ka viņš noslīcis … ja viņa toreiz būtu redzējusi līķi, tad droši vien vecā rēta reiz rimtu sūrstēt, senās atmiņas viņu vairs nebiedētu. Varbūt, kad paietu vēl divdesmit gadi, viņa spētu nenodrebot atcerēties pagātni.

Visu viņas jaunību bija saindējusi doma par to, ko viņa nodarījusi. Ciešā apņēmībā dienu pēc dienas un gadu pēc gada- viņa bija cīnījusies pret sirdsapziņas pārmetumiem. Vienmēr paturējusi prātā, ka viņas nākotne pieder darbam, vienmēr centusies atvairīt baismīgo pagātnes rēgu. Taču dienu pēc dienas, gadu pēc gada viņu neatlaidīgi vajāja iedomu tēls — slīkonis, ko ūdeņi nes uz jūru, un no viņas dvēseles lauzās neapklusināms sāpju kliedziens: «Es nogalināju Arturu! Arturs ir miris!» Brīžiem viņai bija licies, ka tā sabruks zem savas smagās bēdu nastas.

Tagad viņa atdotu pusdzīves, lai atkal justu šo nastu uz saviem pleciem. Doma, ka viņa nogalinājusi Arturu, jau bija kļuvusi pierasta, un šīs sāpes, tik ilgi ciestas, viņu tagad vairs nesalauztu. Un ja nu viņa nav iedzinusi to ūdenī, bet.. . Viņa apsēdās, ar abām rokām aizsegdama acis. Visu viņas dzīvi bija aptumšojusi doma, ka Arturs miris! Ja tikai viņa nebūtu iegrūdusi to vēl daudz lielākā postā nekā nāve!

Neatlaidīgi, bez žēluma viņa domās soli pa solim izstaigāja Dundura pagātnes elli. Tā nostājās tik spilgti viņas acu priekšā, it kā viņa pati to visu būtu redzējusi un izjutusi: kailās dvēseles nevarīgās trīsas, izsmieklu, rūgtāku par nāvi, vientulības baismas, lēno, mokošo, nežēlīgo agoniju. Tik spilgti, it kā viņa būtu sēdējusi tam blakus netīrajā indiāņu būdā, it kā būtu cietusi kopā ar viņu sudraba raktuvēs, kafijas laukos, drausmīgajā ceļojošajā cirkā …

Ceļojošais cirks . .. Nē, vismaz šis rēgs viņai jāaizdzen. Par to domājot vien, jau varēja zaudēt prātu.

Viņa atvēra rakstāmgalda mazo atvilktni. Tur glabājās dažas piemiņas lietiņas, ko viņa nespēja iznīcināt. Viņa nemēdza krāt sentimentālus nieciņus, un, uzglabājot šīs piemiņas, viņa bija padevusies vājībai, ko neatlaidīgi centās pārvarēt. Viņa ļoti reti atļāva sev palūkoties uz tām.

Viņa ņēma tās ārā citu pēc citas: Džovanni pirmo vēstuli un ziedus, kas viņam nomirušam bija rokās, sava bērna matu sprogu un sakaltušu lapiņu no tēva kapa. Atvilktnes dibenā atradās maza miniatūra — Arturs desmit gadu vecumā, — vienīgais viņa attēls, kas saglabājies.

Viņa apsēdās ar ģīmetni rokā un aplūkoja skaisto bērna galviņu tik ilgi, kamēr Artura seja kā dzīva nostājās viņas acu priekšā. Cik skaidri viņa to redzēja! Smalkās mutes līnijas, lielās, nopietnās acis, skaidrā, apgarotā izteiksme — viss tas bija tik cieši iespiedies atmiņā, it kā viņš tikai vakar būtu miris. Lēnām asaras aizmigloja acis un paslēpa skatienam ģīmetni.

Ai, kā viņai tāda doma varēja ienākt prātā! Likās kā svētuma zaimošana šo gaišo, cēlo dvēseli pat domās saistīt ar dzīves netīrajām likstām. Droši vien dievi viņu mīlējuši un ļāvuši tam nomirt jaunam! Tūkstošreiz labāk, ja viņš aizgājis nebūtībā, nekā palicis dzīvs un kļuvis par

Dunduru.. . Dunduru ar nevainojamām kaklasaitēm un apšaubamam asprātībām, ar dzēlīgo mēli un baletdejotāju. Nē, nē! Tā bija tikai briesmīga, nejēdzīga fantazija, viņa velti mocījusi savu sirdi ar tukšām iedomām. Arturs ir miris.

—   Vai drīkstu ieiet? — jautāja klusa balss pie durvīm.

Džemma tā satrūkās, ka ģīmetne izkrita viņai no rokām, un Dundurs,

pārklibojis pāri istabai, pacēla to un pasniedza viņai.

—   Kā jūs mani nobiedējāt! — viņa sacīja.

—   Man ļ-ļoti žēl. Varbūt traucēju jūs?

—   Nē. Es tikai pārcilāju dažas vecas lietiņas.

Viņa mirkli vilcinājās, tad sniedza viņam atpakaļ ģīmetni.

—   Ko jūs domājat par šo galviņu?

Kamēr Dundurs aplūkoja ģīmetni, Džemma vēroja viņa seju, it kā no šīs sejas izteiksmes būtu atkarīga viņas dzīve, bet tā pauda tikai rūpīgu interesi.

—   Tas ir grūts uzdevums, — viņš sacīja. — Ģīmetne izbalējusi, un par bērna seju parasti grūti spriest. Bet man liekas, šis bērns dzīvē kļūtu nelaimīgs, un prātīgākais būtu viņam vispār neaugt lielam.

—   Kāpēc?

—   Paskatieties, kā veidota apakšējā lūpa. T-t-tādi raksturi uztver sāpes kā sāpes un netaisnību kā netaisnību, un pasaulē tiem nav vietas. Te vajadzīgi cilvēki, kas domā tikai par savu darbu.

—   Vai viņš nav līdzīgs kādam, ko jūs pazīstat?

Viņš aplūkoja ģīmetni rūpīgāk.

—   Jā. Cik dīvaini! Tiešām, viņš ir līdzīgs, pat ļoti.

—   Kam?

—   K-k-kardinalam Montan-nelli. Interesanti zināt, starp citu, vai viņa eminencei ar nevainojamo dzīves veidu nav kāds brāļa vai māsas dēls? Kas viņš ir, ja drīkstu vaicāt?

—   Mans bērnības draugs, par ko jums reiz stāstīju …

—   Ko jūs nogalinājāt?

Džemma neviļus sarāvās. Cik bezrūpīgi, cik nežēlīgi viņš izrunāja šo briesmīgo vārdu!

—   Jā, tas, ko es nogalināju … ja viņš tiešām ir miris.

—  Ja…?

Džemma nenovērsa acis no viņa sejas.

—   Dažreiz man rodas šaubas, — viņa sacīja. — Viņa līķi neatrada. Varbūt viņš, tāpat kā jūs, aizbēga no mājām un devās uz Dienvidameriku.

—   Cerēsim, ka ne. Jums tā būtu ļauna atmiņu nasta. Savā laikā esmu diezgan daudz c-c-cīnījies un varbūt ne vienu vien cilvēku aizraidījis uz ēnu valstību. Bet, ja manu sirdsapziņu nospiestu doma, ka esmu kādu dzīvu radījumu aizdzinis uz Dienvidameriku, man naktīs nenāktu miegs …

—  Tātad jūs domājat, — viņa pārtrauca, ar sažņaugtām rokām tuvodamās Dunduram, — ja viņš nebūtu noslīcis … ja viņš būtu pārdzīvojis visu to, ko jūs.. . viņš nekad neatgrieztos un neizdzēstu pagātni no savas atmiņas? Vai jūs domājat, ka viņš nekad neaizmirstu? Ievērojiet, arī es tādēļ esmu daudz cietusi! Paskatieties!

Viņa atgrūda smago matu vilni no pieres. Melnajās cirtās pavīdēja plata, balta svītra.

Ilgi valdīja klusums.

—  Man liekas, — Dundurs lēni ierunājās, — ka mirušajiem labāk palikt mirušiem. Dažreiz ir ļoti grūti aizmirst. Un, ja es būtu jūsu mirušā drauga vietā, es p-p-paliktu miris. Ir drausmi redzēt viņpasaules rēgus.

Džemma ielika ģīmetni atpakaļ atvilktnē un aizslēdza to.

—   Tā ir smaga mācība, — viņa sacīja. — Bet tagad runāsim par ko citu.

—   Es atnācu apspriesties ar jums par kādu plānu, kas man padomā. Ja iespējams, šī saruna lai paliek starp mums.

Viņa pievilka krēslu pie galda un apsēdās.

—   Ko jūs domājat par gaidāmo preses likumu? — viņš iesāka, nemaz vairs nestostīdamies.

—   Ko es par to domāju? Man liekas, ka lielas nozīmes tam nebūs, tomēr labāk puskukulis nekā pavisam bez maizes.

—  Bez šaubām. Tātad jūs gribat strādāt kādā no jaunajiem laikrakstiem, ko viņi gatavojas izdot?

—  Tā es domāju. Kad sāk izdot jaunu laikrakstu, tad vienmēr ir ļoti daudz techniska darba — jāorganizē iespiešana un izplatīšana un . ..

—   Cik ilgi jūs tā velti šķiedīsiet savas garīgās spējas?

—   Kāpēc «šķiedīsiet»?

—   Tāpēc, ka tā ir šķiešana. Jūs gluži labi zināt, ka jums ir daudz gaišaka galva nekā vairumam vīriešu, ar kuriem kopā strādājat, tomēr jūs ļaujat viņiem izmantot sevi par nastnesēju ēzeli un uzņematies visus grūtos un nepatīkamos darbus. Garīgā ziņā Grasini un Gaili ir tikai skolas zēni, salīdzinot ar jums, tomēr jūs sēžat un lasāt viņu korektūras kā spiestuves māceklis.

—   Pirmkārt, es nemaz visu laiku nelasu korektūras, turklāt man liekas, jūs pārvērtējat manas garīgās spējas. Tās nekādā ziņā nav tik izcilas, kā jūs domājat.

—   Es nemaz nedomāju, ka tās ir tik izcilas, — viņš mierīgi atbildēja, — bet jums ir gaišs un veselīgs saprāts, urt tas ir daudz svarīgāk. Garlaicīgajās komitejas sanāksmēs arvien jūs esat tā, kas atklāj vājo vietu ikviena cita loģikā.

—  Jūs esat netaisns pret pārējiem. Martini, piemēram, spriež ļoti loģiski, un nevar būt šaubu arī par Fabrici un Legas spējām. Un Grasini zina Italijas ekonomisko statistiku pamatīgāk nekā varbūt dažs labs valsts ierēdnis.

—   Tas vēl neko nenozīmē. Bet atstāsim pie malas viņus un viņu spējas. Nav apstrīdams tomēr tas, ka jūs ar savām dotībām varētu strādāt daudz nozīmīgāku darbu un ieņemt atbildīgāku posteni nekā pašlaik.

—   Esmu pilnīgi apmierināta ar savu vietu. Mans darbs varbūt nav sevišķi svarīgs, bet mēs visi darām, ko varam.

—   Sinjora Bolla, mēs pārāk labi viens otru jau pazīstam, lai teiktu komplimentus un kautrīgi noliegtu savas spējas. Sakiet atklāti — vaī jūs atzīstat, ka izlietojat savu saprātu darbā, ko tikpat labi varētu veikt cilvēki, mazāk spējīgi par jums?

—   Ja jūs tā piespiežat mani atbildēt, tad — jā, zināmā mērā.

—   Kāpēc jūs to pieļaujat?

Atbildes nebija.

—   Kāpēc jūs to pieļaujat?

—   Tāpēc, ka citādi nevaru.

—   Kāpēc?

Viņa pārmetoši uzlūkoja Dunduru.

—   Nav labi… nav godīgi tik uzstājīgi prasīt atbildi.

—   Tomēr jūs man pateiksiet — kāpēc.

—   Ja nu jums katrā ziņā jāzina, tad . .. tāpēc, ka mana dzīve ir sadragāta un man vairs nav spēka sākt kaut ko īstu. Es varu būt tikai revolūcijas darba zirgs partijas sīkajiem darbiem. Vismaz es veicu tos apzinīgi, un kādam taču tie jādara.

—   Zināms, kādam tie jādara, bet ne vienmēr vienam un tam pašam cilvēkam.

—   Tas ir viss, ko es spēju.

Piemiegtām acīm Dundurs pavērās uz Džemmu ar mīklainu skatienu. Viņa tūlīt pacēla galvu.

—   Mēs atkal atgriežamies pie vecās tēmas, bet gribējām taču runāt lietišķi. Tiešām, nav nozīmes stāstīt man, ka es varētu veikt dažādus citus darbus. Tagad es to vairs nekad nespēšu. Bet varbūt varu palīdzēt apspriest jūsu plānu. Kāds tas ir?

—   Vispirms jūs aizrādāt, ka neko nespēsiet veikt, un tad jautājat, ko gribu ierosināt. Manam plānam nepieciešama aktiva jūsu palīdzība, ne tikai apspriešana.

—   Izstāstiet man un tad pārrunāsim!

—   Vispirms pasakiet — vai esat dzirdējusi, ka gatavojas sacelšanās Venecijā[78]?

—   Kopš amnestijas tikai par sacelšanās plāniem un sanfedistu intrigām vien runā, bet es esmu skeptiski noskaņota tiklab pret vieniem, kā pret otriem.

—   Tāpat kā es, pa lielākai daļai. Bet šoreiz es runāju par nopietnu visas provinces gatavošanos sacelties pret austriešiem. Pāvesta zemē — "īpaši Četrās legacijās[79] — daudz jauniešu grib slepeni pāriet pār robežu un brīvprātīgi pievienoties nemierniekiem. Un es uzzināju no saviem draugiem Romaņā …

—   Sakiet, — viņa pārtrauca, — vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka jūsu draugiem var uzticēties?

—   Pilnīgi. Es viņus pazīstu un esmu darbojies kopā ar viņiem.

—    Citiem vārdiem — viņi ir tās sektas locekļi, pie kuras jūs piederat? Piedodiet manu skepticismu, bet man arvien rodas šaubas par ziņām, ko sniedz slepenas apvienības. Man liekas, ka paraša…

—   Kas jums teica, ka es piederu pie kādas sektas? — viņš asi pārtrauca.

—   Neviens. Es tikai tā iedomājos.

—   Ā! — Viņš atlaidās krēslā un lūkojās uz Džemmu, pieri saraucis. — Vai jūs vienmēr tā uzminat citu cilvēku noslēpumus? — viņš pēc mirkļa vaicāja.

—   Ļoti bieži. Protu diezgan labi novērot un saistīt kopā savus novērojumus. Es jums to pasaku, lai jūs varētu uzmanīties, ja gribat man ko slēpt.

—  Man nav nekas pretī, ka jūs zināt, ja tikai tas paliek pie jums. Es ceru, ka šo …

Viņa pacēla galvu izbrīnījusies, gandrīz vai apvainota.

—   Pilnīgi lieks jautājums! — viņa sacīja.

—   Es, protams, zinu, ka .jūs neko nestāstīsiet nepiederīgiem, bet man ienāca prātā, ka varbūt saviem partijas biedriem …

—   Partiju var interesēt fakti, nevis mani minējumi un iedomas. Pats par sevi saprotams, ka es nevienam par to neesmu teikusi.

—   Paldies! Varbūt jūs esat arī uzminējusi, pie kuras sektas es piederu?

—   Es ceru — neapvainojieties par manu atklātību, jūs taču pats sākāt par to runāt — ceru, ka ne pie Nažu vīriem.

—   Kāpēc jūs tā cerat?

—   Tāpēc, ka jūs esat piemērots labākiem uzdevumiem.

—   Mēs visi esam piemēroti labākiem uzdevumiem nekā tie, ko veicam. Tā jūs pati sacījāt. Tomēr es nepiederu pie Nažu vīriem, bet pie S a r k a n a j ā m jostām. Tie ir nosvērtāki, ar nopietnāku pieeju savam darbam.

—   Vai jūs gribat teikt, ka slepkavība ir darbs?

—   Jā, arī slepkavība dažreiz ir ļoti noderīga, bet vienīgi tādā gadījumā, ja tā savienota ar labu, organizētu propagandu. Tieši šajā jautājumā es nepiekrītu Nažu vīriem. Viņi domā, ka nazis spēj atrisināt visus pasaules sarežģījumus, bet tie ir maldi. Tas palīdz daudzos gadījumos, taču ne vienmēr.

—   Vai jūs tiešām domājat, ka ar nazi var atrisināt kādu sarežģījumu?

Dundurs pārsteigts pavērās uz Džemmu.

—   Protams, — viņa turpināja, — ar to var uz laiku novērst praktiskas dabas grūtības — atbrīvoties no veikla spiega vai nepatīkama ierēdņa, bet vai tādā gadījumā neradīsies vēl lielākas grūtības šīs vienas novērstās vietā — tas ir cits jautājums. Man tas izklausās kā līdzība par izslaucīto un izrotāto māju un septiņiem velniem[80]. katra slepkavība tikai vairāk sanikno policiju un pieradina ļaudis būt varmācīgiem un brutāliem, un jaunais stāvoklis sabiedrībai var izrādīties ļaunāks nekā iepriekšējais.

—   Bet kas, pēc jūsu domām, notiks revolūcijas laikā? Vai jums liekas, ka tad ļaudīm nebūs jāpierod pie vardarbības? Karš paliek karš.

—   Jā, bet atklāta revolūcija ir pavisam kas cits. Tas ir tikai viens mirklis tautas dzīvē, un šis mirklis ir samaksa par mūsu augšupeju. Bez šaubām, būs baigi notikumi, tādi neizbēgami ikvienā revolūcijā. Bet tie būs atsevišķi fakti — ārkārtēji notikumi ārkārtējā brīdī. Ļaunākais tas, ka šīs gadījuma rakstura slepkavības kļūst par paradumu. Ļaudis sāk uzskatīt tās par ikdienišķu parādību, un viņiem zūd cieņa pret cilvēka dzīvību kā kaut ko svētu. Man maz gadījies būt Romaņā, bet no tā, ko esmu novērojusi, man radies iespaids, ka cilvēkiem tur vardarbība kļuvusi vai pamazām kļūst par mechanisku paradumu.

—   Pat tas katrā ziņā ir labāk nekā mechaniska paklausība un padevība.

—   Es tā nedomāju. Visi mechaniski paradumi ir ļauni un verdziski, bet mechaniska vardarbība turklāt arī nežēlīga. Protams, ja jūs uzskatāt, ka revolucionārā darba mērķis ir tikai panākt zināmu piekāpšanos no valdības puses, tad laikam gan slepenā sekta un nazis jums var likties vislabākie ieroči, jo tie vairāk par visu pasaulē iedveš bailes ikvienai valdībai. Bet, ja jūs domājat tāpat kā es, ka izrēķināties ar valdību nav mērķis, bet tikai līdzeklis mērķa sasniegšanai un ka īstenībā mūsu uzdevums ir pārveidot cilvēku savstarpējās attiecības, tad jums jārīkojas pavisam citādi. Pieradinot neizglītotus cilvēkus pie asinīm, nav iespējams pacelt viņu apziņā cilvēka dzīvības vērtību.

—   Bet reliģijas vērtību?

—   Es nesaprotu.

Viņš pasmaidīja.

—   Man šķiet, mums ir dažādi uzskati par to, kur slēpjas ļaunuma sakne. Jūs to atrodat apstāklī, ka ļaudis nespēj pienācīgi apjaust cilvēka dzīvības vērtību.

—   Labāk sakot, cilvēka personības svētumu.

—   Varat izteikt to, kā jums tīk. Es uzskatu, ka mūsu likstu un kļūdu galvenais cēlonis ir garīgā slimība, ko sauc par reliģiju.

—   Vai jūs domājāt kādu atsevišķu reliģiju?

—   O ne! Tas ir tikai ārējo simptomu jautājums. Pati slimība izpaužas tā sauktajā prāta reliģiskajā noskaņojumā. Tā ir slimīga tieksme rast fetišu un dievināt to, krist pie zemes un kaut ko pielūgt. Nav svarīgi, vai šis kaut kas ir Jēzus, Buda vai tam-tam koks[81]. jūs, protams, man nepiekrītat. Jūs varat būt ateiste vai agnostiķe, vienalga — kas, taču -es jau pa gabalu justu jūsu reliģisko temperamentu. Bet mums nav vērts par to runāt. Tomēr jūs dziļi maldāties, domādama, ka es uzskatu slepkavību vienīgi par līdzekli, kā atbrīvoties no nepatīkamiem ierēdņiem. Vis- pirmā kārtā tā ir līdzeklis — un, man šķiet, pats labākais līdzeklis, — lai iedragātu baznīcas autoritati un pieradinātu ļaudis raudzīties uz garīdzniekiem kā uz jebkuriem citiem parazitiem.

—   Un, kad jūs to būsiet panācis, kad būsiet pamodinājis zvēru, kas snauž cilvēkos, un uzkūdījis to baznīcai, tad …

—   Tad būšu paveicis darbu, kura dēļ vērts dzīvot…

—   Vai par šādu darbu jūs todien runājāt?

—  Jā, tieši par to.

Viņa nodrebēja un novērsās.

—  Vai esat manī vīlusies? — viņš jautāja, ar smaidu uzlūkodams Džemmu.

—   Nē, ne tieši tā. Es… man liekas… es mazliet baidos no jums.

Pēc mirkļa viņa pagriezās pret Dunduru un sacīja savā parastajā,

lietišķajā balsī:

—   Tas ir veltīgs strīds. Mūsu viedokļi ir pārāk dažādi. Vienīgais, ko es atzīstu, ir propaganda, propaganda un vēlreiz propaganda un atklāta sacelšanās, ja tā iespējama.

—  Tad atgriezīsimies pie mana plāna. Tam ir sakars ar propagandu un vēl vairāk ar sacelšanos.

—   Jā?

—   Kā jau sacīju, daudz brīvprātīgo no Romaņas gatavojas pievienoties veneciešiem. Mēs vēl nezinām, cik drīzā laikā sacelšanās uzliesmos. Iespējams, ka ne agrāk par rudeni vai ziemu, bet Apeninu brīvprātīgajiem jābūt apbruņotiem un gataviem doties uz ieleju, tiklīdz viņiem paziņos. Es esmu uzņēmies slepeni nogādāt viņiem Pāvesta zemē ieročus un municiju.

—   Pagaidiet! Kā jūs varat darboties kopā ar šiem cilvēkiem? Lom- bardijas un Venecijas revolucionāri visi ir jaunā pāvesta pusē. Viņi grib izvest liberālās reformas roku rokā ar baznīcas progresivo kustību. Kā jūs, bezkompromisu antiklerikalis, varat ar viņiem saprasties?

Dundurs paraustīja plecus.

—   Kas man par to, ka viņiem patīk uzjautrināties ar lelli, ja tikai viņi dara savu darbu. Protams, viņi domā vienīgi par pāvestu. Bet kas man par daļu, ja tikai izdodas sacelt nemierus. Man šķiet, kura katra runga noder, lai sistu suni, un ikviens lozungs labs, ja ar to var sakūdīt ļaudis pret austriešiem.

—   Kas tad man būtu jādara?

—   Galvenokārt jāpalīdz man nogādāt ieročus pāri robežai.

—   Bet kā es to varu?

—   Tieši jūs to varat labāk par visiem. Es domāju pirkt ieročus Anglijā, un to pārvešana sagādā ievērojamas grūtības. Nav iespējams ievest tos caur kādu no Pāvesta zemes ostām, vajadzēs vest uz Toskanu un no turienes pāri Apeniniem.

—   Tādā gadījumā vienas robežas vietā jāpāriet divas.

—  Jā. Bet cita ceļa nav. Nevar ievest lielu kontrabandas transportu ostā, kur nav tirdzniecības, un Civitavekjā[82], piemēram, ir tikai kādas trīs airu laivas un neliels zvejas burenieks. Ja vien krava nonāk Toskanā, tad es varu nogādāt to pāri Pāvesta zemes robežai. Mani biedri zina katru taciņu kalnos, un mums ir daudz slēptuvju. Transports jāved pa jūru uz Livorno, un tas man sagādā lielas grūtības. Man nav sakaru ar turienes kontrabandistiem, bet jums laikam ir.

—   Ļaujiet man piecas minūtes padomāt!

Viņa noliecās uz priekšu, atbalstīja"elkoni pret celi un iespieda zodu paceltajā rokā. Brīdi klusējusi, viņa palūkojās uz Dunduru.

—   Iespējams, ka šajā darba posmā varu būt jums noderīga, — viņa sacīja, — bet, pirms runājam tālāk, es gribu jums ko jautāt. Vai varat galvot, ka šis pasākums nav saistīts ar slepkavībām vai kāda cita veida slepenu vardarbību?

—  Zināms. Pats par sevi saprotams, ka es neaicinātu jūs saistīties uzdevumā, kas jums nepatīk.

—   Kad jums vajadzīga noteikta atbilde?

—   Ilgi kavēties nedrīkstam, bet dažas dienas varat apdomāties.

—   Vai esat brīvs sestdienas vakarā?

—   Pag… šodien ceturtdiena. Jā.

—  Tad atnāciet pie manis! Es visu pārdomāšu un došu jums galīgo atbildi.

~ * * *

Nākamajā svētdiena Džemma iesniedza Madzini partijas Florences nodaļas komitejai paziņojumu, ka gribot uzņemties speciālu politisku darbu, tāpēc dažus mēnešus nevarēšot veikt tās funkcijas, par kurām līdz šim bijusi atbildīga partijai.

Sī ziņa radīja zināmu pārsteigumu, bet komiteja necēla iebildumus. Džemmu partijā pazina jau vairākus gadus kā cilvēku, kura spriedumam var uzticēties, un komitejas locekļi saprata, ka sinjorai Bollai droši vien ir pamatoti iemesli, ja viņa sper tādu negaidītu soli.

Ar Martini viņa runāja atklāti un pateica, ka uzņēmusies palīdzēt Dunduram kādā «robežas darbā». Viņa jau agrāk bija nodrošinājusi sev tiesības sacīt visu savam vecajam draugam, lai starp viņiem nebūtu pārpratumu vai sāpīgas šaubu un noslēpumu apziņas. Džemmai likās, ka viņas pienākums uzticēties Martini. Viņš noklausījās un neteica ne vārda, bet Džemma juta, ka šī ziņa Martini ļoti sāpinājusi, un nezināja — kāpēc.

Viņi sēdēja Džemmas dzīvoklī uz terases, no kurienes pāri sarkanajiem jumtiem varēja redzēt Fjezoli. Ilgi klusējis, Martini piecēlās un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ, rokas kabatās sabāzis un svilpodams pie sevis. Tā bija zīme, ka viņš satraukts. Džemma brīdi sēdēja, vērodama viņu.

—   Cezare, jūs esat noraizējies, — viņa beidzot sacīja. — Man ļoti žēl, ka tas jūs tā nomāc, bet es varu rīkoties vienīgi tā, kā man liekas pareizi.

—   Ne jau par šo darbu, — viņš drūmi atbildēja. — Es nekā par to nezinu, un. droši vien tur viss kārtībā, ja jau jūs esat ar mieru to uzņemties. Bet es neuzticos tam cilvēkam.

—   Man liekas, jūs viņu pārprotat. Tāpat kā es, kamēr viņu tuvāk nepazinu. Viņš nav nekāds pilnības ideāls, tomēr daudz labāks, nekā jūs domājat.

—   Iespējams, ka tā ir.

Brīdi viņš klusēdams soļoja šurpu turpu, tad pēkšņi apstājās blakus Džemmai.

*

—   Džemma, atsakieties! Atsakieties, kamēr nav par vēlu! Neļaujiet šim cilvēkam ievilkt jūs pasākumos, ko vēlāk nožēlosiet.

—   Cezare, — viņa saudzīgi teica, — jūs nemaz nepadomājat, ko sakāt. Neviens mani nekur nevelk. Es pati pieņēmu šo lēmumu, kad biju vienatnē visu pārdomājusi. Jums nepatīk Rivarecs kā cilvēks, es zinu, bet mēs pašlaik runājam par politiku, nevis par personām.

—   Madonna! Atsakieties! Tas cilvēks ir bīstams. Viņš ir noslēpumains un nežēlīgs, bez sirdsapziņas … un viņš jūs mīl!

Džemma parāvās atpakaļ.

—   Cezare, kā jums tādas domas var nākt prātā?

—   Viņš jūs mīl, — Martini atkārtoja. — Sargieties no viņa, madonna!

—   Dārgais Cezare, es nespēju sargāties no vīņa. Un nevaru izskaidrot jums — kāpēc. Mēs esam saistīti, paši to nevēlēdamies.

—  Ja jūs esat tā, saistīti, tad man nav vairs ko teikt, — Martini gurdi atbildēja.

Viņš aizgāja, aizbildinādamies ar nevaļu, un stundām ilgi klīda pa dubļainajām ielām. Pasaule viņam likās ļoti tumša tajā vakarā. Šis glumais radījums bija iejaucies viņa dzīvē, nolaupot tai vienīgo gaišumu.

X

Ap februara vidu Dundurs devās uz Livorno. Džemma bija iepazīstinājusi viņu ar kādu jaunu turienes kuģu aģentu, liberāli noskaņotu angli, savu un vīra paziņu no Anglijas. Viņš bija vairākas reizes izdarījis nelielus pakalpojumus Florences radikaļiem: aizdevis naudu, kad bija radusies neparedzēta vajadzība, atļāvis izmantot sava biroja adresi partijas vēstulēm un tā tālāk, bet vienmēr ar Džemmas starpniecību, kā viņas draugs. Partijas noteikumi arī ļāva viņai izmantot šo pazīšanos pēc saviem ieskatiem. Bet, vai to vienmēr varēja izmantot, tas bija pavisam cits jautājums. Palūgt labvēlīgi noskaņotu cilvēku, lai atļauj sūtīt uz savu adresi vēstules no Sicilijas vai uzglabā savā birojā, seifa stūrītī dažus dokumentus — tas nebija pārāk grūti; bet lūgt viņu kontrabandas ceļā ievest ieroču transportu sacelšanās vajadzībām — tas bija pavisam kas cits. Un Džemma gandrīz necerēja, ka viņš būs ar mieru.

—  Jūs, protams, varat mēģināt, — viņa bija sacījusi Dunduram, — bet nedomāju, ka tur kaut kas iznāks. Ja jūs aizietu pie viņa ar manu ieteikumu un lūgtu piecsimt scudi viņš katrā ziņā jums tūlīt iedotu šo sumu — viņš ir ļoti devīgs — un varbūt ārkārtējā gadījumā pat aizdotu jums savu pasi vai paslēptu savā pagrabā bēgli, bet, ja sāksiet runāt par šautenēm, viņš raudzīsies uz jums ar platām acīm un domās, ka mēs abi esam jukuši.

—  Varbūt viņš man tomēr varēs dot kādus norādījumus vai iepazīstināt ar vienu otru draudzīgi noskaņotu jūrnieku, — Dundurs atbildēja. — Katrā ziņā vērts mēģināt. Ј

Kādu dienu mēneša beigās viņš ienāca Džemmas darbistabā ne tik rūpīgi ģērbies kā parasti, un viņa tūlīt pēc Dundura sejas noprata, ka viņam labas ziņas.

—   Ā, beidzot! Es jau sāku domāt, ka jums kas noticis.

—   Man likās, ka labāk nerakstīt, bet agrāk atgriezties nevarēju.

—   Vai jūs tikko atbraucāt?

—  Jā, nāku tieši no diližansa. Iegriezos pie jums pastāstīt, ka viss nokārtots.

—   Vai tiešām Beilijs ar mieru palīdzēt?

—  Vēl vairāk nekā palīdzēt. Viņš uzņēmās visu — iesaiņošanu, transportu — pilnīgi visu. Šautenes, paslēptas preču saiņos, atvedīs tieši no Anglijas. Viņa kompanjons un draugs Viljamss apņēmās nosūtīt kravu no Sauthemptonas, un Beilijs gādās, lai tā tiek cauri

Livorno muitai. Tāpēc es tik ilgi aizkavējos. Viljamss devās uz Sauthemptonu, un es braucu kopā ar viņu līdz Dženovai.

—   Lai pa ceļam pārrunātu visu sīkāk?

—  Jā, kamēr mani vēl nemocīja jūras slimība, jo tad vairs nespēju ne par ko runāt.

—   Vai jums vienmēr uznāk jūras slimība? — viņa ātri iejautājās, atcerēdamās, kā Arturu bija mocījusi jūras slimība, kad viņas tēvs reiz veda tos izpriecas braucienā.

—   Noteikti vienmēr, kaut gan tik daudz esmu bijis uz jūras. Bet mēs paspējām apspriesties, kamēr kuģis Dženovā uzņēma kravu. Man šķiet, jūs pazīstat Viljamsu. Viņš ir'lielisks puisis, uzticams un prātīgs, tāds pats kā Beilijs, un abi prot klusēt.

—  Tomēr man liekas, ka Beilijs uzņemas nopietnu risku, saistīdamies šādā pasākumā.

—   Tā es arī viņam sacīju, bet viņš tikai īgni palūkojās un teica: «Kas jums par daļu?» Tieši tādu atbildi no viņa varēja sagaidīt. Ja es Beiliju satiktu Timbuktu pilsētā, es pieietu pie viņa un sacītu: «Labdien, angli!»

—   Es tiešām nevaru saprast, kā jums izdevās viņus pierunāt. Pat Viljamsu — to gan es necerēju.

—  Jā, sākumā viņš stipri pretojās. Ne jau tāpēc, ka pasākums bīstams, bet tāpēc, ka tas esot «tik nepraktiski». Taču beidzot man izdevās

dabūt viņu savā pusē. Un tagad pastāstīšu jums visu sīkāk.

* * *

—   Ai Feliče, es domāju, ka tu vairs neatgriezīsies!

Viņš jau taisījās asi noprasīt Zitai, ko viņa meklē darbistabā, bet, atcerējies, ka nav redzējušies trīs nedēļas, izstiepa roku un auksti sacīja:

—   Labvakar, Zila. Kā tev klājas?

Zita pastiepās viņam pretī, lai saņemtu skūpstu, bet Dundurs pagāja garām, it kā nebūtu manījis šo kustību, un paņēma vāzi, kur ielikt pyrus zarus. Nākamajā mirklī durvis plaši atvērās, istabā iebrāzās suns un sāka lēkāt Dunduram apkārt, priecīgi riedams un smilkstēdams. Dundurs nolika ziedus un pieliecās, lai noglaudītu suni.

—   Nu, Šaitan, kā klājas, vecais draugs? Jā, tas tiešām esmu es. Dod ķepu, labo sunīt!

Zitas sejā iegula cieta, īgna izteiksme.

—   Vai ēdīsim pusdienas? — viņa vēsi jautāja. — Es tev pasūtīju pusdienas savā dzīvoklī, jo tu rakstīji, ka šovakar būsi mājā.

Dundurs strauji apgriezās.

—   P-p-piedod! Tev n-n-nevajadzēja mani gaidīt. Es tikai mazliet sakārtošos un tūlīt iešu. V-v-varbūt tu varētu ielikt šos ziedus ūdenī?

'Kad Dundurs iegāja Zitas ēdamistabā, viņa stāvēja pie spoguļa un sprauda sev pie tērpa ziedus. Acīm redzot viņa bija nolēmusi būt labā omā un piegāja pie Dundura ar sarkanu pumpuru čemuru rokā.

—   Te būs ziedi. Atļauj, es tev piespraudīšu.

Pusdienojot viņš visu laiku centās būt laipns un tērzēja bez mitas, bet Zita apveltīja viņu ar līksmiem smaidiem. Dunduru mazliet mulsināja nepārprotamais prieks, ko Zitai sagādāja viņa atgriešanās. Viņš bija apradis ar domu, ka Zita dzīvo savu dzīvi sev līdzīgu draugu un paziņu pulkā, un viņam pat prātā nenāca, ka tā varētu skumt pēc viņa. Un tomēr viņa laikam bija ilgojusies, spriežot pēc tā, cik tagad tā satraukta.

—   Dzersim kafiju uz terases, — viņa sacīja, — šovakar ir ļoti silts.

—   Labi. Vai nepaņemt ģitāru? Varbūt tu padziedāsi.

Zita pietvīka aiz prieka. Dundurs ar savu izkopto muzikālo gaumi reti lūdza viņu dziedāt.

Visapkārt terasei gar sienu bija plats koka sols. Dundurs izvēlējās stūrīti, no kurienes atklājās jauks skats uz kalniem, bet Zita, apsēdusies uz zemā mūra un uzlikusi kājas uz sola, atlaidās pret kolonu, uz kuras balstījās jumts. Viņu sevišķi nevaldzināja dabas ainavas, viņai labāk patika lūkoties uz Dunduru.

—   Iedod man cigareti, — viņa sacīja. — Laikam neesmu ne reizes smēķējusi, kopš tu aizbrauci.

—   Lieliska doma! Tieši c-c-cigarete vēl vajadzīga, lai mana laime būtu pilnīga.

Viņa paliecās uz priekšu un nopietni pavērās uz Dunduru.

—   Vai tu tiešām esi laimīgs?

Dundura kustīgās uzacis pacēlās.

—  Jā. Kāpēc gan ne? Esmu paēdis labas pusdienas, raugos uz vienu no skaistākām Eiropas ainavām un tūlīt dzeršu kafiju un klausīšos ungāru tautas dziesmu. Nekas nenospiež manu sirdsapziņu, vēders man kārtībā. Ko vēl vairāk var vēlēties?

—   Zinu gan, ko tu vēl kāro!

—   Ko tad?

—   Šo! — Vjņa iemeta tam rokās nelielu kartona kārbiņu.

—  G-grauzdētas mandeles! Kāpēc n-neteici, kamēr nebiju sācis s-smēķēt! — viņš iesaucās pārmetoši.

—   Ak tu mazulīti Vari apēst tās, kad būsi izsmēķējis papirosu. Arī kafija jau klāt.

Dundurs maziem malkiem dzēra kafiju un ēda grauzdētās mandeles tik nopietni un ar tādu tīksmi kā kaķis, kas lok krējumu.

i— Cik patīkami atkal dzert k-kārtīgu kafiju pēc tās s-s-suslas, kas dabūjama Livorno! — viņš teica, kā parasti stiepdams vārdus.

—   Ļoti labs iemesls palikt mājās, kad reiz esi atgriezies.

—   Nav laika ilgi kavēties. Rīt es atkal aizbraucu.

Smaids nozuda viņai no sejas.

—   Rīt? Kāpēc? Uz kurieni tu brauksi?

—   Ak! Uz divām trim v-v-vielām, darīšanās.

Viņi ar Džemmu biji nolēmuši, ka Dunduram pašam jādodas uz Apeniniem vienoties ar pierobežas apgabala kontrabandistiem par ieroču transportu. Viņam bija ļoti bīstami doties pāri Pāvesta zemes robežai, bet tas bija nepieciešams, lai darbs sekmētos.

—   Vienmēr darīšanas! — Zita klusi nopūtās, tad skaļi jautāja:

—   Vai ilgi būsi projām?

—   Nē. V-v-varbūt tikai divas vai trīs nedēļas.

—   Laikam tās darīšanas? — viņa strupi jautāja.

—   Tās darīšanas?

. — Tās, kuru dēļ tu arvien centies lauzt sev kaklu, — mūžīgā politika.

—   Ir jau kaut kāds sakars ar politiku.

Zita nometa cigareti.

—   Tu mani muļķo, — viņa sacīja. — Tu noteikti dodies briesmās.

—   Es dodos t-t-taisnā ceļā uz apakšzemes valstību, — viņš gausi atbildēja. — V-varbūt tev tur ir draugi, kam gribi aizsūtīt šīs efejas? Tomēr n-nevajag tās visas noplūkt.

Viņa bija nikni norāvusi sauju lapu vīteņaugam, kas tinās ap kolonu, un dusmu uzliesmojumā strauji nometa tās zemē.

—   Tev draud briesmas, — viņa atkārtoja, — un tu pat negribi godīgi to pasacīt! Vai tu domā, ka ar mani var tikai pļāpāt niekus un jokoties? Kādā jaukā dienā tevi pakārs, un tu pat neatvadīsies no manis. Vienmēr tikai politika un politika — apnikusi man šī politika!

—  T-tāpat kā man, — Dundurs, laiski žāvādamies, noteica, — tāpēc labāk runāsim par ko citu. Bet varbūt tu padziedāsi?

—   Labi, dod man ģitāru! Ko lai dziedu?

—   Baladi par pazudušo zirgu. Tā tik piemērota tavai balsij.

Viņa sāka dziedāt senu ungāru baladi par vīru, kas pazaudē vispirms zirgu, tad māju un beidzot iemīļoto un mierina sevi ar domām, ka «vēl vairāk zaudēts Mohačas[84] laukā». tā bija viena no Dundura mīļākajām dziesmām, tās spēcīgā, traģiskā melodija un ref- rena rūgtais stoicisms valdzināja viņu daudz vairāk nekā pati maigākā muziķa.

Zitas balss skanēja lieliski. Akordi plūda no viņas lūpām spēcīgi un skaidri, pilni kaislu dzīves alku. Itāliešu un slavu dziesmas viņai varbūt nebūtu padevušās, vācu nepavisam ne, bet maģaru tautas dziesmas viņa dziedāja brīnišķīgi.

Dundurs klausījās plaši ieplestām acīm un pavērtu muti. Viņš nekad agrāk nebija dzirdējis Zitu tā dziedam. Dziedot pēdējo vārsmu, viņai balss pēkšņi iedrebējās.

«Ak, kam skumt! Vēl vairāk zaudēts …»

Dziesma aprāvās, un Zita raudādama paslēpa seju efeju lapās.

—   Zita! — Dundurs piecēlās un izņēma ģitāru viņai no rokām. — Kas tev kaiš?

Viņa tikai raudāja raustīdamās, paslēpusi seju rokās. Dundurs pieskārās viņai pie pleca.

—   Saki, kas noticis! — viņš miji teica.

—   Liec mani mierā! — viņa elsodama rāvās projām. — Liec mani mierā!

Viņš ātri aizgāja atpakaļ savā vietā un gaidīja, kamēr raudas aprimst. Piepeši viņš juta Zitas rokas sev ap kaklu. Viņa bija nometusies tam blakus ceļos uz grīdas.

—   Feliče, nebrauc! Nebrauc projām!

—   Parunāsim par to vēlāk, — viņš teica, saudzīgi atbrīvodamies no ciešajām skavām. — Vispirms pasaki, kas tevi tā satraucis. Vai tevi kaut kas biedē?

Viņa klusēdama papurināja galvu.

—   Vai esmu tevi kaut kā sāpinājis?

—   Nē.

Viņa pielika roku Dunduram pie kakla.

—   Kas tad?

—   Tevi nogalinās, — viņa beidzot čukstēja. — Es dzirdēju, viens no vīriešiem, kas te nāk, viņdien sacīja otram, ka tev draudot briesmas… Bet, kad es tev par to jautāju, tu mani izzobo.

—  Mīļais bērns, Dundurs sacīja, pārvarējis izbrīnu, — tā ir pārspīlēta iedoma. Ļoti iespējams, ka mani reiz nogalinās — tāds gals gluži dabisks revolucionārām. Bet nav iemesla domāt, ka mani n-n-no- galinās tieši tagad. Es neriskēju vairāk kā citi.

—   Citi… kas man daļas gar citiem! Ja tu mani mīlētu, tu tā neaizbrauktu un neatstātu mani vienu, lai guļu naktī vaļējām acīm, domājot, ka tu varbūt esi arestēts, un, tiklīdz iemiegu, sapņos redzu tevi mirušu. Tavās domās man mazāk vietas nekā šim sunim!

Dundurs piecēlās un lēni aizgāja uz terases otru galu. Viņš nepavisam nebija gaidījis šādu scēnu un nezināja, ko atbildēt. Jā, Džemmai taisnība, viņš sarežģījis savu dzīvi mudžeklī, ko būs grūti atšķetināt.

—   Apsēdies, parunāsim mierīgi, — viņš pēc brīža sacīja atgriezdamies. — Man liekas, mēs esam viens otru pārpratuši. Es, protams, nebūtu zobojies, ja būtu iedomājies, ka tu nopietni baiļojies. Pamēģini izstāstīt man, kas tevi nospiež. Ja tur būs kāds pārpratums, tad mēs varēsim to noskaidrot.

—   Nav ko noskaidrot. Redzu, ka es tev nekas neesmu.

—    Mīļais bērns, labāk būsim pavisam atklāti. Es vienmēr esmu centies būt godīgs mūsu attiecībās un, man šķiet, neesmu devis tev iemesla ticēt, ka …

—  Ai nē! Tu esi bijis ļoti godīgs. Tu pat nekad neesi izlicies, ka uzskati mani par ko citu nekā pērkamu sievieti . .. par apvazātu rotas lietu, kas daudziem citiem piederējusi pirms tevis …

—   Rimsties, Zita! Tā es nekad neesmu domājis par kādu dzīvu radījumu. '

—   Tu nekad neesi mani mīlējis, — viņa teica drūmā neatlaidībā.

—   Nē, es tevi nekad neesmu mīlējis. Uzklausi mani un mēģini nedomāt par mani pārāk ļauni!

—   Kas teica, ka es par tevi ļauni domāju? Es . ..

—   Pagaidi mazliet! Redzi, ko es gribu teikt: es neticu vispārpieņemtajiem morāles noteikumiem un neatzīstu tos. Es uzskatu, ka attiecības starp vīrieti un sievieti noteic viņu pašu patika vai nepatika …

—   Un nauda, — viņa pārtrauca, skarbi iesmiedamās.

Viņš sarauca pieri un brīdi vilcinājās.

—   Tā, protams, ir šo attiecību nejaukā puse. Bet tici man, ja es būtu domājis, ka tu mani neieredzi vai jūti nepatiku pret šādām attiecībām, es nekad nebūtu pēc tām tiecies vai izmantojis tavus apstākļus, lai tevi pārliecinātu nākt pie manis. Es nekad savā mūžā neesmu tā izturējies pret sievieti, neesmu liekuļojis savas jūtas. Vari būt pārliecināta, ka runāju patiesību …

Viņš mirkli klusēja, bet Zita neatbildēja.

—   Es domāju, — viņš turpināja, — ja vīrietis ir viens pasaulē un jūt vajadzību pēc … pēc sievietes tuvuma un var atrast sievieti, kas viņu valdzina un kam viņš nav nepatīkams, tad viņam ir tiesības pieņemt šīs sievietes labvēlību, nenodibinot nekādas ciešākas saites. Man liekas, tas nav nekas ļauns, ja tikai abi izturas godīgi, bez apvainojumiem un krāpšanas. Es nemaz nedomāju par to, ka tev bijušas tādas attiecības ar citiem vīriešiem pirms manis. Es tikai domāju, ka šis sakars mums abiem būs patīkams un katram no mums tiesības izbeigt to, tiklīdz tas kļūst nevēlams. Ja esmu maldījies … ja tev radušies citādi ieskati par to … tad .. .

Viņš atkal apklusa.

—   Tad? — viņa čukstēja, nepaceldama acis.

—   Tad esmu tev darījis pāri un ļoti nožēloju. Bet es to negribēju.

—   Tu «to negribēji», un «domāji»… Feliče, vai tu esi no akmens? Vai tu nekad savā mūžā neesi mīlējis sievieti, ja nesaproti, ka es tevi mīlu?

Viņam pēkšņi pārskrēja trīsas. Tik sen neviens viņam nebija teicis: «Es tevi mīlu.» Zita pietrūkās kājās un apskāva viņu.

—   Feliče, brauksim projām! Brauksim projām no šīs briesmīgās zemes, no visiem šiem cilvēkiem un viņu politikas! Kam mums viņi? Aizbrauksim un būsim abi laimīgi. Dosimies uz Dienvidameriku, kur tu kādreiz dzīvoji!

Fiziskās šausmas, ko izraisīja baismās atmiņas, palīdzēja viņam atgūt savaldību. Viņš atņēma Zitas rokas no sava kakla un cieši tās saspieda.

—   Zita! Papūlies saprast, ko tev teikšu! Es tevi nemīlu un, ja arī mīlētu, nebrauktu projām no šejienes. Itālijā man ir. darbs un biedri…

—   Un vēl kāds, ko tu mīli vairāk nekā mani! — viņa kaisli iesaucās. — Ak, es tevi varētu nogalināt! Tev nerūp tavi biedri, tev rūp … es zinu, kas!

—   Ciet klusu! — viņš mierīgi sacīja. — Tu esi uztraukta un iedomājies to, kas nemaz nav taisnība.

—   Tu laikam domā, ka es runāju par sinjoru Bollu? Neesmu tik viegli piekrāpjama! Ar viņu tu runā tikai par politiku, viņa tev patīk tikpat maz kā es. Tev prātā tikai kardinals!

Dundurs sarāvās kā no šāviena.

—   Kardinals? — viņš mechaniski atkārtoja.

—   Kardināls Montanelli, kas rudenī te sprediķoja. Vai tu domā, ka es neredzēju tavu seju, kad viņa kariete brauca garām? Tu biji balts kā mans kabatas lakatiņš. Un tagad tu drebi kā lapa, tāpēc ka pieminēju viņa vārdu.

Dundurs piecēlās.

—   Tu nezini, ko runā, — viņš teica ļoti lēni un klusi. — Es . .. ienīstu kardinalu. Viņš ir mans lielākais ienaidnieks.

—   Vai nu ienaidnieks vai ne, bet tu viņu mīli vairāk par visiem pasaulē. Ja vari, skaties man acīs un saki, ka tas nav taisnība.

Viņš novērsās un raudzījās ārā, dārzā. Zita paslepšus vēroja viņu, gandrīz izbijusies par to, ko padarījusi. Dundura klusēšana viņu

biedēja. Beidzot viņa piezagās tam klāt kā izbiedēts bērns un kautri paraustīja viņu aiz piedurknes. Viņš apgriezās. ' — Tas ir tiesa, — viņš sacīja.

XI

—   Bet vai mēs n-n-nevarētu satikties ^aut kur kalnos? Brizigella man ir bīstama vieta.

—   Katra pēda zemes Romaņā jums bīstama, bet tieši šobrīd Brizigellā jums drošāk nekā jebkur citur.

—   Kāpēc?

—   Es jums tūlīt paskaidrošu. Uzmaniet, lai cilvēks zilajā žaketē neredz jūsu seju, no viņa jāpiesargās. Jā, tā bija briesmīga vētra. Sen neatceros redzējis vīna dārzus tā nopostītus.

Dundurs izstiepa rokas uz galda un nolika uz tām galvu kā cilvēks, ko pieveicis nogurums vai izdzertais vīns, un bīstamais ienācējs zilajā žaketē, ātri paraudzījies apkārt, redzēja tikai divus fermerus, kas pie vīna pudeles sprieda par ražu, un miegainu kalnieti, kas snauda, nolaidis galvu uz galda. Tāds skats nav nekas neparasts šādos mazos ciematos kā Maradi, un zilās žaketes īpašnieks acīm redzot nolēma, ka nav vērts noklausīties sarunu, jo vienā paņēmienā izdzēra savu vīnu un iegāja priekšējā istabā. Tur viņš pastāvēja, atbalstījies pret leti un laiski pļāpādams ar saimnieku, un šad tad piemiegtām acīm pameta skatienu pa vaļējām durvīm, aiz kurām pie galda sēdēja trīs vīri. Abi fermeri joprojām sūca vīnu un vietējā izloksnē runāja par laiku, bet Dundurs krāca kā cilvēks, kam tīra sirdsapziņa.

Beidzot spiegs acīm redzot nolēma, ka krodziņā nav nekā tāda, kā dēļ būtu vērts vēl ilgāk tērēt laiku. Viņš samaksāja tēriņu, laiskā gaitā izgāja ārā un lēni aizsoļoja pa šauro ielu. Dundurs žāvādamies un staipīdamies piecēlās un miegaini paberzēja acis ar savas audekla blūzes piedurkni.

—   Diezgan veikli, nelieši, — viņš sacīja, izvilkdams no kabatas saliecamo nazi un nogriezdams riecienu rudzu maizes no klaipa, kas atradās uz galda. — Vai viņi pēdējā laikā jūs stipri traucēja, Mikele?

—    Viņi ir ļaunāki par moskitiem augustā. Nav ne mirkli miera. Ej kur iedams, vienmēr spiegs grozās apkārt. Pat augšā, kalnos, kur tie agrāk neiedrošinājās iet, viņi tagad sākuši klaiņot grupās pa trim četriem — vai ne, Džino? Tāpēc mēs norunājām, ka jūs ar Dominikino sastapsieties pilsētā.

—   Jā. Bet kāpēc Brizigellā? Robežas pilsētas vienmēr ir pilnas spiegu.

—   Brizigellā pašlaik ir lieliska vieta. Tur saplūduši svētceļnieki no visām zemes malām.

—   Bet tā viņiem nemaz nav pa ceļam.

—  Tā nav tālu no ceļa uz Romu, un daudzi no lieldienu svētceļniekiem iegriežas tur noklausīties dievkalpojumu.

—   Es n-n-nezināju, ka Brizigellā ir kaut kas sevišķs.

—   Tur dzīvo kardinals. Vai jūs neatceraties — viņš pagājušā gada decembrī brauca sprediķot uz Florenci. Tas pats kardinals Montanelli. Stāsta, ka viņš sacēlis lielu sensāciju.

—   Laikam gan. Es neeju klausīties sprediķus.

—   Bet zināt, viņu uzskata par svēto.

—   Kā viņš to panācis?

—   Nezinu. Man liekas, tas tāpēc, ka viņš atdod nabagiem visus savus ienākumus un iztiek kā vienkāršs draudzes mācītājs ar četri pieci simti scudi gadā.

—   Ā! — iejaucās vīrs, ko sauca par Džino. — Tas vēl nav viss. Viņš ne tikai atdod visu naudu. Visu savu dzīvi viņš pavada, palīdzēdams nabagiem, rūpēdamies, lai slimos pienācīgi koptu, un no rīta līdz vakaram uzklausīdams sūdzības un žēlošanos. Es necienīju garīdzniekus vairāk kā tu, Mikele, bet monsinjors Montanelli nav tāds kā citi kardinali.

—   Ak, man liekas, ka viņš drīzāk ir muļķis nekā nelietis! — teica Mikele. — Lai nu kā, bet ļaudis viņu dievina, un tagad svētceļnieki sākuši pa ceļam iegriezties tur, lai izlūgtos viņa svētību. Dominikino ir nolēmis pārģērbties par pauninieku un nēsāt groziņu ar lētiem krustiņiem un rožu kroņiem. Ļaudis mēdz pirkt tādas lietiņas un lūdz kārdinātu tām pieskarties. Tad viņi tās kar saviem bērniem kaklā, lai pasargātu no ļaunas acs.

—   Pagaidiet mirkli! Kā tad man jāiet — kā svētceļniekam? Man liekas, tāda maska man noderēs, bet es nevaru rādīties Brizigellā tādā pašā izskatā kā šeit. Tas būtu p-p-pierādījums pret jums, ja mani arestētu.

—  Jūs nearestēs. Mēs jums esam sagādājuši lielisku maskēšanās apģērbu ar pasi un visu pārējo nepieciešamo.

—   Kas tas ir?

—   Kāds vecs spāniešu svētceļnieks no Sjeras, laupītājs, kas nožēlo savus grēkus. Viņš saslima pērngad Ankonā[85], un kāds no mūsu draugiem aiz līdzcietības paņēma viņu uz tirdzniecības kuģa un aizveda uz Vene- ciju, kur viņam bija draugi. Aiz pateicības vecais atstāja mums savus dokumentus. Tie jums labi noderēs.

—   L-l-laupītājs, kas nožēlo grēkus? Bet k-kā tad ar policiju?

—  Tur viss kārtībā. Viņš bija izsūtīts uz galerām, savu sodu izcietis un nu jau kopš vairākiem gadiem staigā gan uz Jeruzalemi, gan uz dažādām citām vietām, glābdams savu dvēseli. Viņš nogalinājis savu dēlu, noturēdams to par kādu citu, un, sirdsapziņas mocīts, pats pieteicies policijā.

—   Vai viņš jau vecs?

—   Jā, bet balta bārda un parūka jūs pārvērtīs, un viņa apraksts atbilst jums visā pilnībā. Viņš ir vecs kareivis ar klibu kāju un zobena cirtiena rētu sejā, tāpat kā jums. Turklāt viņš ir spānietis. Ja jums gadīsies sastapt spāniešu svētceļniekus, jūs varēsiet ar viņiem sarunāties.

—   Kur man jāsatiekas ar Dominikino?

—   Jūs pievienojieties svētceļniekiem uz krustceļa, ko mēs jums parādīsim uz kartes, un sakiet, ka bijāt nomaldījies kalnos. Kad nonāksiet pilsētā, ejiet kopā ar pārējiem uz tirgus laukumu kardinala pils priekšā.

—   O, tātad viņš dzīvo pilī — ar visu savu svētumu?

—   Viņš apdzīvo pils vienu spārnu, bet pārējās telpās ierīkojis slimnīcu. Tad jūs visi gaidiet tur, kamēr viņš iznāks un dos jums savu svētību. Tajā brīdī pienāks Dominikino ar groziņu un jautās: «Vai jūs esat svētceļnieks, tēv?» — un jūs atbildiet: «Es esmu nabaga grēcinieks.» Tad viņš noliks zemē savu groziņu, noslaucīs ar piedurkni seju, un jūs piedāvāsiet viņam sešus soldi par rožukroņi.

—   Tad laikam viņš pasacīs, kur mēs .sastapsimies?

—   Jā. Viņam būs pietiekami daudz laika pateikt jums adresi, kamēr

ļaudis skatīsies uz Montanelli. Tāds ir mūsu plāns, bet, ja jums tas nepatīk, mēs varam paziņot Dominikino un izdomāt kaut ko citu.

—  Nē, būs labi. Tikai parūpējieties, lai bārda un parūka izskatītos dabiska.

—  Vai jūs esat svētceļnieks, tēv?

Dundurs, kas sēdēja uz biskapa pils kāpnēm, palūkojās no savu balto matu šķipsnu apakšas un aizsmakušā, drebošā balsī ar stipru ārzemnieka akcentu pateica paroli. Dominikino nolaida no pleca ādas siksnu un nolika savu groziņu ar svētajām lietiņām uz pakāpieniem. Zemnieku un svētceļnieku pūlis, kas sēdēja uz kāpnēm un staigāja šurpu turpu pa tirgus laukumu, nepievērsa viņiem uzmanību, tomēr piesardzības labad viņi sarunājās par šo un to: Dominikino vietējā dialektā, Dundurs lauzītā itāliešu valodā ar spāniešu vārdu piejaukumu.

—  Viņa eminence! Viņa eminence nāk! — iesaucās cilvēki, kas stāvēja pie durvīm. — Paejiet sānis! Viņa eminence nāk!

Viņi abi piecēlās.

—   Ņemiet arī šo, tēv, — teica Dominikino, ielikdams Dunduram rokā mazu papīrā ievīstītu svētbildīti, — un lūdziet par mani, kad būsiet Romā!

Dundurs steidzīgi noglabāja to uz krūtīm un pievērsa skatienu cilvēkam violetā gavēņa laika tērpā un sarkanā cepurē, kurš stāvēja uz augšējā pakāpiena un izstieptām rokām svētīja ļaudis.

Montanelli lēni nonāca lejā pa kāpnēm, un cilvēki sadrūzmējās ap to, lai noskūpstītu viņam rokas. Daudzi nometās ceļos un cēla pie lūpām viņa sutanas malu, kad viņš gāja garām.

—   Miers ar jums, mani bērni!

Dzirdot skaidrās, sudrabainās balss skaņas, Dundurs nolieca galvu tā, ka baltie mati krita pāri sejai, un Dominikino, redzot, kā dreb spieķis svētceļnieka rokā, apbrīnā nodomāja: «Kas par aktieri!»

Kāda sieviete, kas stāvēja netālu no viņiem, noliecās un paņēma uz rokām bērnu.

—   Nāc, Cekko, — viņa sacīja. — Viņa eminence svētīs tevi, kā Kristus svētīja bērnus.

Dundurs paspēra soli uz priekšu, tad apstājās. Ak, cik grūti! Visi šie svešie cilvēki, svētceļnieki un kalnieši, varēja iet klāt un runāt ar viņu, un viņš liks savu roku viņu bērniem uz galvas. Varbūt viņš teiks ■carino šim zemnieku zēnam, kā mēdza sacīt…

Dundurs atkal noslīga uz kāpnēm, novērsdamies, lai nebūtu jāredz. Kaut varētu ielīst kādā kaktiņā un aizbāzt ausis, lai nedzirdētu šīs skaņas! Tiešām, tas bija vairāk, nekā cilvēks spēj paciest, — būt tik tuvu, tik tuvu, ka, izstiepjot roku, viņš varēja pieskarties šai dārgajai rokai.

—• Vai neienāksiet iekšā, mans draugs? — klusa balss jautāja. — Man liekas, jūs esat nosalis.

Dunduram sirds apstājās. Mirkli viņš juta vienīgi, ka asinis saplūst sirdī, draudot pārplēst krūtis. Tad tās atplūda atpakaļ un kā dunoša, svelmaina straume izlējās pa visu ķermeni, un viņš pacēla skatienu. Nopietnās, dziļās acis, kas vērās uz viņu, pēkšņi iemirdzējās maigā līdzjūtībā, redzot viņa seju.

—   Paejiet sāņus, draugi, — Montanelli sacīja, pagriezdamies pret pūli, — es gribu parunāt ar viņu.

Ļaudis lēnām atkāpās, sačukstēdamies savā starpā, un Dundurs, kas sēdēja nekustēdamies, sakostiem zobiem raudzīdamies uz zemi, juta, ka Montanelli roka viegli nolaižas viņam uz pleca.

—   Jums ir bijušas lielas bēdas. Vai nevaru jums kaut kā palīdzēt?

Dundurs klusēdams papurināja galvu.

—   Vai jūs esat svētceļnieks? .

—   Es esmu nabaga grēcinieks.

Montanelli jautājuma nejaušā līdzība parolei Dunduram bija kā salmiņš, pie kā viņš savā izmisumā pieķērās, atbildot automatiski. Viņš jau bija sācis drebēt no rokas liegā pieskāriena, kas-likās dedzinām viņa plecu.

Kardinals pieliecās viņam tuvāk.

—   Varbūt jūs vēlaties runāt ar mani vienatnē? Ja varēšu kaut ko darīt jūsu labā . ..

Tikai tagad Dundurs cieši ielūkojās Montanelli acīs. Viņš jau sāka atgūt savaldību.

—   Nav vērts, — viņš sacīja, — es esmu pazudis cilvēks.

Kāds policists iznāca no pūļa.

—   Piedodiet, ka iejaucos, jūsu eminence. Man šķiet, vecais nav pie pilna prāta. Viņš neviena neaiztiek, un papīri viņam kārtībā, tāpēc mēs

Dominikino. — Ja monsinjors Montanelli būtu pieņēmis posteni, ko viņam piedāvāja Romā, tad Rivarecs nebūtu varējis viņu izmuļķot.

—   Viņš nepieņēma to tāpēc, ka negribēja šeit pamest savu darbu.

—   Vairāk gan laikam tāpēc, ka negribēja, lai Lambruskini aģenti viņu noindē. Tiem nav labs prāts uz viņu, varat man ticēt. Ja kardinals, īpaši tik populārs, paliek tādā pamestā nomalē kā šī, tad mēs visi zinām, ko tas nozīmē — vai ne, Rivarec?

Dundurs laida gaisā dūmu gredzenus.

—   Varbūt tur v-v-vainīga «s-s-salauzta sirds, kas nožēlo grēkus», — viņš piebilda, atmezdams galvu un vērodams, kā izgaist dūmi. — Bet tagad, draugi, ķersimies pie darba.

Viņi sāka visos sīkumos apspriest dažādus plānus, kā slepeni ievest un paslēpt ieročus. Dundurs klausījās ar spraigu uzmanību, ik pa brīdim pārtraukdams, lai izlabotu kādu paviršu apiesi vai nepārdomātu ierosinājumu. Kad visi bija beiguši runāt, viņš deva dažus praktiskus norādījumus, no kuriem lielāko tiesu pieņēma bez apspriešanas. Tad sanāksme beidzās. Bija nolemts izvairīties no ļoti vēlām sanāksmēm, kas varētu saistīt policijas uzmanību, vismaz līdz tam laikam, kamēr Dundurs būs laimīgi atgriezies Toskanā. Ap desmitiem visi bija aizgājuši, izņemot ārstu, Dunduru un Dominikino, kuri palika apspriest speciālus jautājumus. Pēc ilgām un karstām debatēm Dominikino paraudzījās pulkstenī.

—  Pusdivpadsmit. Mēs nedrīkstam ilgāk palikt šeit, citādi naktssargs mūs pamanīs.

—   Cikos viņš iet garām? — Dundurs vaicāja.

—  Ap divpadsmitiem. Es gribu tikt mājās, kamēr viņš nav ieradies. Ar labu nakti, Džordani! Rivarec, vai iesim reizē?

—   Nē. Man liekas, pa vienam būs drošāk. Tātad es jūs atkal sastapšu?

—  Jā, sastapšanās vieta — Castel Bolognese. Es vēl nevaru pateikt, kā būšu pārģērbies, bet jūs zināt paroli. Rīt jūs aizejat no šejienes, vai ne?

Dundurs spoguļa priekšā rūpīgi piestiprināja sev bārdu un parūku.

—   Rīt no rīta kopā ar svētceļniekiem. Parīt es izlikšos slims uri palikšu kādā ganu būdā un tad došos pa taisnāko ceļu pāri kalniem. Es būšu ielejā agrāk par jums. Ar labu nakti!

Katedrāles zvanu tornī pulkstenis sita divpadsmit, kad Dundurs ieskatījās pa durvīm lielajā, tukšajā šķūnī, kas bija nodots svētceļniekiem par apmešanās vietu. Visu grīdu aizņēma bezveidīgi cilvēku stāvi, vairums no tiem sparīgi krāca, un gaiss bija neciešami smags un'smirdošs. Dundurs atrāvās atpakaļ, nodrebedams aiz pretīguma. Būtu veltīgi-mēģi- nāt tur iekšā aizmigt. Viņš nolēma pastaigāties un pēc tam sameklēt kādu būdu vai siena kaudzi, kur vismaz būtu tīri un mierīgi.

Bija brīnišķīga nakts, pie mēļajām debesīm mirdzēja pilns mēness. Dundurs sāka bez mērķa klejot pa ielām, ar nožēlu atcerēdamies šīrīta notikumu un velēdamies, kaut nebūtu piekritis Dominikino plānam sasaukt sanāksmi Brizigellā. Ja viņš pašā sākumā būtu pateicis, ka šis projekts pārāk bīstams, tad izvēlētos kādu citu vietu un viņi ar Montanelli būtu pasargāti no šī drausmīgā, smieklīgā farsa.

Cik ļoti padre pārvērties! Tomēr viņa balss nemaz nebija mainījusies, tā palikusi tāda pati kā senajās dienās, kad viņš mēdza teikt «carino».

Ielas otrā galā parādījās naktssarga laterna, un Dundurs iegriezās kādā šaurā, līkumotā sānieliņā. Gabaliņu pagājis, viņš nonāca katedrales laukumā, pie biskapa pils kreisā spārna. Mēness apspīdēja laukumu, neviena cilvēka neredzēja, bet Dundurs pamanīja, ka katedrales sān- durvis pusviru. Droši vien apkalpotājs aizmirsis tās aizslēgt. Tik vēlu naktī taču baznīcā vairs nekas nenotika. Viņš varētu ieiet un pārgulēt uz sola, būtu daudz labāk nekā smacīgajā šķūnī. No rīta viņš nemanot aizietu, kamēr apkalpotājs vēl nav atnācis. Un, pat ja kāds viņu tur atrastu, gluži dabiski nodomātu, ka trakais Diego kādā kaktiņā lūdzis dievu un nejauši ieslēgts.

Viņš mirkli klausījās pie durvīm, tad iegāja iekšā savā klusajā gaitā, kā viņš vēl arvien mēdza iet, kaut arī kliboja. Mēness gaisma bagātīgi plūda pa logiem un plašām joslām krita uz marmora grīdas. Sevišķi skaidri varēja redzēt altari, gluži kā dienas gaismā. Pie altara pakāpieniem bija nometies ceļos kardinals Montanelli ar kailu galvu un saliktām rokām.

Dundurs pavirzījās atpakaļ ēnā. Vai nevajadzētu aiziet, kamēr Montanelli nav viņu ieraudzījis? Tas nenoliedzami būtu visprātīgākais,, ko varēja darīt, varbūt tas būtu arī- žēlsirdīgi. Un tomēr, nenotiks taču nekas ļauns, ja viņš pieies mazliet tuvāk, lai vēlreiz redzētu padres seju, tagad, kad nebija apkārt pūļa un nevajadzēja turpināt šīrīta nejauko komēdiju. Varbūt šī ir viņa pēdējā izdevība, un padrem jau nevajag viņu redzēt. Viņš klusu piezagsies klāt un palūkosies, tikai šo vienu reizi. Tad atgriezīsies pie sava darba.

Turēdamies kolonu ēnā, viņš klusi aizslīdēja līdz altara margām un apstājās pie sānu ieejas, tuvu altarim. Ēna, kas krita no biskapa krēsla, bija pietiekami plaša, lai viņu paslēptu, un viņš pieplaka tumsā, aizturēdams elpu.

—   Mans nabaga zēns! Ak dievs, mans nabaga zēns!

Šie saraustītie, čukstus izteiktie vārdi pauda tik bezgalīgu izmisumu, ka Dundurs neviļus nodrebēja. Tad atskanēja dziļas, smagas bezasaru elsas, un Dundurs redzēja, ka Montanelli lauzīja rokas kā cilvēks, kas cieš fiziskas sāpes.

Viņš nebija domājis, ka padre tik ļoti cieš. Cik reižu viņš rūgtā pārliecībā netika teicis pats sev: «Nevajag par to raizēties; tā brūce jau sen sadzijusi.» Tagad, pēc visiem šiem gadiem, satiekot Montanelli, viņš redzēja, ka tā vēl asiņo. Un cik viegli būtu beidzot to izdziedināt! Jāizstiepj tikai roka, jāsper tikai solis uz priekšu un jāsaka: «Padre, tas esmu es.» Arī Džemmai matos balta šķipsna. Ak, kaut spētu piedot! Kaut varētu izdzēst no atmiņas pagātni, kas tik dziļi tajā iespiedusies, — matrozi un cukura plantaciju un ceļojošo cirku! Nekādas ciešanas nevarēja būt ļaunākas par šīm — viņš vēlējās piedot, alka piedot, bet zināja, ka viss velti, ka viņš nespēj, nedrīkst piedot.

Montanelli beidzot piecēlās, pārmeta krustu un aizgāja no altara. Dundurs atkāpās tālāk ēnā, drebēdams bailēs, ka viņu nepamana, ka sirds puksti viņu nenodod, tad dziļi, atviegloti uzelpoja. Montanelli pagāja viņam garām tik tuvu, ka violetais tērps skāra viņa vaigu, pagāja garām un nepamanīja.

Nepamanīja viņu . .. Ak, ko viņš izdarījis? Šo savu pēdējo iespēju, šo dārgo mirkli palaidis garām! Viņš izslējās un izgāja gaismā.

—   Padre!

Viņa paša balss, atskanot un izgaistot zem jumta velvēm, pildīja Dunduru ar mistiskām šausmām. Viņš atkal atrāvās atpakaļ ēnā. Montanelli nekustēdamies stāvēja pie kolonas plaši ieplestām, nāves šausmu pilnām acīm. Cik ilgi vilkās klusums, Dundurs nevarēja pateikt. Varbūt tikai mirkli, varbūt veselu mūžību. Pēkšņi viņš atguvās. Montanelli sagrīļojās, it kā taisītos krist, un viņa lūpas kustējās, taču nevarēja izteikt ne vārda.

—   Artur! — beidzot atskanēja kluss čuksts. — Jā, ūdeņi ir dziļi…

Dundurs panācās uz priekšu.

—   Piedodiet, jūsu eminence! Es domāju, ka te ir kāds no garīdzniekiem.

— Ā, tas esat jūs, svētceļnieki — Montanelli jau bija savaldījies, kaut gan pēc safira nemierīgās mirgošanas uz viņa pirksta Dundurs varēja nojaust, ka viņš vēl drebēja. — Vai jums kaut kas vajadzīgs, draugs? Ir vēls, un katedrale naktī slēgta.

—   Lūdzu piedošanu, jūsu eminence, ja esmu nepareizi rīkojies. Es redzēju durvis vaļā un ienācu pielūgt dievu. Ieraudzīdams garīdznieku, kā man likās, lūgšanā nogrimušu, es gaidīju, lai izlūgtos svētību.

Viņš pacēla uz augšu mazu alvas krustiņu, ko bija nopircis no Dominikino. Montanelli paņēma to un, atgriezies atpakaļ, paturēja to mirkli uz altara.

—   Ņem to, mans dēls, — viņš sacīja, — un staigā mierā, jo tas kungs ir žēlīgs un lēnprātīgs. Ej uz Romu un izlūdzies svētību no viņa kalpa — svētā tēva. Miers ar tevi!

Dundurs nolieca galvu, lai saņemtu svētību, tad lēnām sāka iet projām.

—   Pagaidi! — Montanelli iesaucās.

Viņš stāvēja, ar vienu roku atbalstījies pret altara margām.

—   Kad tu Romā saņemsi svēto vakarēdienu, — viņš sacīja, — tad aizlūdz par kādu, ko nospiež lielas bēdas… par kādu, ko smagi sodījusi tā kunga roka.

Viņa balsī skanēja gandrīz raudas, un Dundurs jau sāka svārstīties. Vēl mirklis, un viņš būtu sevi nodevis. Tad atkal atmiņā pazibēja doma par ceļojošo cirku, un viņš, tāpat kā Jonass[86], atcerējās, ka pareizi dara dusmodamies.

—   Kas gan es esmu, ka viņš uzklausīs manas lūgšanas? Spitālīgais un izstumtais! Ja es varētu kā jūsu eminence nolikt pie viņa troņa par ziedojumu svētu dzīvi … dvēseli bez neviena kauna traipa …

Montanelli pēkšņi novērsās.

—   Es varu nest tikai vienu ziedojumu, — viņš sacīja, — salauztu sirdi.

* * *

Pēc dažām dienām Dundurs no Pistojas ar diližansu atgriezās Flo- rencē. Viņš devās tieši uz Džemmas dzīvokli, bet viņas nebija mājās. Atstājis zīmīti, ka atnāks otrā rītā, viņš gāja uz mājām cerībā, ka šoreiz Zita nebūs ielauzusies viņa darbistabā. Ja viņam šovakar būtu jāklausās viņas greizsirdības pilnie pārmetumi, tie kairinātu viņa nervus kā zobārsta urbjmašīna.

—   Labvakar, Bianka, — viņš sacīja, kad kalpone atvēra durvis. — Vai m-me Reni šodien ir bijusi šeit?

Bianka apmulsusi pavērās uz viņu.

—  M-me Reni? Vai tad viņa ir atgriezusies, ser?

—   Ko jūs gribat teikt? — viņš izbrīnā jautāja, apstādamies uz sliekšņa.

—   Viņa aizbrauca pavisam pēkšņi tūlīt pēc jums un atstāja visas savas mantas šeit. Viņa pat neteica, ka aizbrauc.

—  Tūlīt pēc manis? Kā, pirms divām nedēļām?

—   Jā, ser, tai pašā dienā, un viņas mantas mētājas apkārt juku jukām. Visi kaimiņi runā par to.

Viņš klusēdams apgriezās un steidzīgi aizgāja pa celiņu uz māju, kur Zita bija dzīvojusi. Viņas istabās viss bija kā agrāk, visas viņa dāvanas Zitai atradās savās parastajās vietās. Nekur neredzēja vēstules, pat ne. raksta galiņa.

—   Ser, — teica. Bianka, paraudzīdamās pa durvju spraugu, — atnākusi kāda veca sieviete.

Dundurs nikni apgriezās.

—   Ko jums te vajag? Kāpēc sekojat man?

—   Kāda veca sieviete vēlas jūs sastapt.

—   Ko viņa grib? Pasakiet, ka n-nevaru viņu pieņemt, esmu aizņemts.

—   Viņa te nāk gandrīz katru dienu kopš jūsu aizbraukšanas, taujādama, kad jūs atgriezīšoties.

—   Pavaicājiet, k-ko viņa vēlas. Nē, lai paliek. Laikam jau būs jāiet man pašam.

Vecā sieviete gaidīja Dunduru pie viņa dzīvokļa durvīm. Viņa bija ļoti nabadzīgi ģērbusies, ar brūnu, krunkainu, ceptam ābolam līdzīgu seju, spilgti raibu šalli ap galvu. Kad Dundurs iegāja, viņa piecēlās un uzlūkoja viņu ar dzīvām, melnām acīm.

—  Jūs esat tas klibais džentlmenis, — viņa teica, kritiski apskatīdama Dunduru no galvas līdz kājām. — Es atnācu pie jums ar ziņu no Zitas Reni.

Dundurs atvēra darbistabas durvis un ielaida viņu, tad iegāja pats un aizvēra durvis, lai Bianka nedzirdētu.

—   Sēdieties, lūdzu! T-tagad pasakiet, kas jūs esat.

—   Nav jūsu darīšana, kas es esmu. Atnācu pateikt jums, ka Zita Reni aizgāja līdzi manam dēlam.

—   Līdzi . . . jūsu . . . dēlam?

—   Jā, ser. Ja jūs neprotat noturēt savu mīļāko, tad nevajag žēloties, ja citi vīrieši to atņem. Manam dēlam ir asinis dzīslās, nevis piens un ūdens. Viņš ir čigānu dzimuma.

—  Ā, jūs esat čigāniete! Tātad Zita atgriezusies pie savējiem?

Viņa raudzījās uz Dunduru ar pārsteiguma un nicinājuma pilnu

skatienu. Acīm redzot šiem kristīgajiem pat trūkst vīrišķības dusmoties, kad viņus apvaino.

—   Kas gan jūs tāds esat, ka viņai pie jums jāpaliek? Mūsu meičas var kādreiz padzīvot laiciņu ar jums, ja uznāk patika vai arī par labu samaksu, bet čigānu asinis tomēr atgriežas pie čigāniem.

Dundura seja palika tikpat auksta un mierīga, kā bijusi.

—   Vai viņa aizgāja līdzi čigānu nometnei vai tikai jūsu dēlam?

Sieviete sāka smieties.

—  Vai gribat viņai sekot un vest viņu atpakaļ? Par vēlu, ser, jums vajadzēja par to agrāk padomāt.

—   Nē. Es tikai vēlos zināt patiesību, ja varat man pateikt.

Viņa paraustīja plecus. Nebija vērts zākāt cilvēku, kas visu uzņēma tik mierīgi.

—   Patiesība ir tāda, ka viņa satika manu dēlu uz ceļa tajā dienā, kad jūs viņu atstājāt, un uzrunāja to čigānu valodā, un, kad viņš redzēja, ka tā ir viena no mūsējām, kaut ari grezni ģērbusies, viņš iemīlēja tās skaisto seju, kā mūsu vīrieši iemīl, un aizveda viņu līdzi uz nometni. Viņa izstāstīja mums savas bēdas un raudāja un elsoja, nabaga meiča, un mums sirds sāpēja, viņu redzot. Mēs viņu mierinājām kā varēdami, un galu galā viņa novilka savas skaistās drēbes un apģērbās tādās, kādas mūsu meičas valkā, un aizgāja pie mana dēla, lai būtu viņa sieva un viņš tās vīrs. Viņš neteiks tai — «es tevi nemīlu» un «man ir citas darīšanas». Kad sieviete ir jauna, viņai vajadzīgs vīrietis. Bet kas jūs esat par vīrieti, ja nevarat pat noskūpstīt skaistu meiču, kad tā jūs apskauj?

—  Jūs sacījāt, — Dundurs pārtrauca, — ka viņa man sūtījusi ziņu.

—  Jā. Es paliku šeit, kad nometne devās tālāk, lai šo ziņu nodotu. Viņa lika man pateikt jums, ka viņai apnikuši jūsu ļaudis, viņu strīdēšanās par niekiem un viņu remdenās asinis. Viņa gribot atgriezties pie savējiem un būt brīva. «Pasaki viņam,» tā viņa teica, «ka es esmu sieviete un ka es viņu mīlēju, tāpēc vairs ilgāk negribu pārdoties viņam.» Meiča pareizi darīja, aiziedama no jums. Nav nekas ļauns, ja meitene saņem naudu par savu skaistumu, ja viņa to var, — tāpēc jau skaistums pasaulē ir. Bet čigānu meičai neklājas mīlēt cilvēku no jūsu dzimuma.

Dundurs piecēlās.

—  Vai tas ir viss, ko viņa man lika teikt? — viņš vaicāja. — Lūdzu, pasakiet viņai, ka es atzīstu viņas rīcību par pareizu un ceru, ka viņa būs laimīga. Tas ir viss, kas man sakāms. Ar labu nakti!

Viņš stāvēja nekustēdamies, kamēr aiz viņas aizvērās dārza vārtiņi. Tad apsēdās un paslēpa seju rokās.

Vēl viens pliķis sejā! Vai tiešām viņam atņems pēdējo drupatiņu lepnuma, pēdējo pašcieņas mazumiņu! Viņš jau ir pārcietis visu, ko cilvēks spēj. Pat viņa sirds gulējusi dubļos, un garāmgājēji to minuši kājām. Viņa dvēselē vairs nebija vietas, kur kāds nebūtu uzspiedis zīmi ar savu nicināšanu, kur izsmiekls nebūtu .atstājis neizdzēšamas pēdas. Un nu arī šai čigānietei, ko viņš pacēlis ceļmalā, — arī viņai pātaga rokā.

Šaitans smilkstēja aiz durvīm, un Dundurs piecēlās ielaist to iekšā. Suns kā parasti nevaldāmā priekā pieskrēja pie sava kunga, bet drīz vien nojauta, ka kaut kas nav labi, nogūlās uz paklāja Dunduram pie kājām un iegrūda auksto degunu viņa nekustīgajā rokā.

Stundu vēlāk pie ārdurvīm apstājās Džemma. Viņa pieklauvēja, bet neviens nenāca. Bianka, uzzinājusi, ka Dunduram pusdienas nav vajadzīgas, bija aizgājusi paciemoties pie kaimiņu virējas. Viņa bija atstājusi durvis neaizslēgtas un priekšnamā uguni degam. Brītiņu pagaidījusi, Džemma nolēma iet iekšā un uzmeklet Dunduru, jo gribēja runāt ar viņu par kādu svarīgu ziņu, ko bija saņēmusi no Beilija. Viņa pieklauvēja pie darbistabas durvīm, un Dundura balss atbildēja:

—   Jūs varat iet, Bianka. Man nekā nevajag.

Džemma klusi atvēra durvis. Istabā bija pavisam tumšs, bet priekšnama lampa meta tai pāri gaismas strēli, un ieejot viņa redzēja, ka Dundurs sēž vienatnē, galvu nokāris, un suns guļ viņam pie kājām.

—   Tā esmu es, — viņa sacīja.

Viņš pietrūkās kājās.

—   Džemma… Džemma! Ak, kā es jūs gaidīju!

Pirms viņa paspēja ko teikt, Dundurs nometās ceļos viņai pie kājām un paslēpa seju viņas drēbju krokās. Viss viņa augums raustījās kon- vulsivās trīsās, un to bija sāpīgāk redzēt nekā asaras.

Džemma stāvēja nekustēdamās. Nekā viņa nevarēja darīt, lai viņam palīdzētu, nekā. Tas bija pats ļaunākais. Viņai vajadzēja stāvēt un pasivi noraudzīties, viņai, kas būtu atdevusi savu dzīvību, lai remdētu viņa mokas. Ja tikai drīkstētu noliekties un slēgt viņu savās rokās, piekļaut viņu pie savas sirds un pasargāt, kaut vai ar savu ķermeni, no visa ļaunā, kas viņam vēl draudēja, tad viņš droši būtu atkal senais Arturs. Tad droši vien uzaustu diena un ēnas izklīstu.

Ai nē, nē! Vai gan viņš spēja aizmirst? Vai tad viņa to nebija iegrūdusi ellē, viņa pati ar savu labo roku?

Viņa bija palaidusi garām īsto brīdi. Viņš steidzīgi piecēlās un apsēdās pie galda, ar vienu roku aizsegdams acis un kozdams lūpā, it kā gribētu to pārkost.

Tad viņš pavērās uz Džemmu un mierīgi teica:

—   Es laikam jūs izbiedēju.

Džemma izstiepa viņam pretī abas rokas.

—   Dārgais, — viņa sacīja, — vai mūsu draudzība jau nav tik cieša, ka jūs varētu man mazliet uzticēties? Kas jums noticis?

—   Tikai manas paša bēdas. Kāpēc ar tām jūs mocīt?

—   Paklausieties! — Džemma turpināja, satverdama viņa roku savējās, lai nomierinātu tās konvulsivās trīsas. — Es neesmu mēģinājusi pieskarties kaut kam tādam, ko man nevajag zināt. Bet tagad, kad jūs pats aiz savas gribas tik daudz man esat uzticējis, — vai nevarat uzti- cēlies vēl mazliet vairāk, tā, it kā es būtu jūsu māsa. Paturiet masku uz sejas, ja tas jums dod mierinājumu, bet nometiet masku no savas dvēseles, sevis paša labad.

Viņš vēl zemāk nolieca galvu.

—   Esiet pacietīga ar mani, — viņš teica. — Man liekas, maz labuma jums būtu no tāda brāļa kā es. Bet ja jūs zinātu … Es biju tuvu ārprātam šonedēļ. Tas bija atkal kā Dienvidamerikā. Mani pārņem kaut kas tāds un .. . — Viņš apklusa.

—   Vai es nevaru dalīties jūsu bēdās? — viņa beidzot čukstēja.

Dundūra galva noslīga viņai uz rokas.

—   «Smagi soda tā kunga roka.»

TREŠĀ DAĻA

I

nākamās piecas nedēļas Džemmai un Dunduram pagāja pastāvīgā satraukumā un spraigā darbā, tā ka atlika maz laika un enerģijas domāt pašiem par sevi. Kad ieroči bija kontrabandas ceļā laimīgi ievesti Pāvesta zemē, vēl palika grūtākais un bīstamākais uzdevums: no slepenajām noliktavām kalnu alās un aizās vajadzēja tos nemanot nogādāt uz vairākiem vietējiem centriem un no turienes uz atsevišķiem ciematiem. Viss apgabals bija pilns spiegu, un Dominikino, kam Dundurs bija uzdevis municijas piegādi, atsūtīja uz Florenci ziņnesi ar noteiktu prasību pēc palīdzības vai termiņa pagarinājuma. Dundurs bija noteicis, ka darbs katrā ziņā jāpabeidz līdz jūnija vidum, un Dominikino bija tuvu izmisumam: lielas grūtības sagādāja smago kravu pārvadāšana pa sliktajiem ceļiem, turklāt nepieciešamība pastāvīgi uzmanīties un piesargāties radīja nebeidzamus kavēkļus un novilcināšanos. «Es atrodos starp Scillu un Charibdu[87],» viņš rakstīja. «Neiedrošinos steigties, baidoties, ka mani' neatklāj, un nav iespējams strādāt lēni, ja gribam pabeigt laikā. Vai nu nekavējoties sūtiet man spējīgu palīgu, vai arī ziņojiet veneciešiem, ka mēs nebūsim gatavi ātrāk kā jūlija pirmajā nedēļā.»

Dundurs aiznesa vēstuli Džemmai, un, kamēr viņa to lasīja, viņš sēdēja, drūmi lūkodamies grīdā un glaudīdams kaķi pret spalvu.

— Tas ir slikti, — viņa sacīja. — Mēs nevarēsim likt veneciešiem gaidīt trīs nedēļas.

—   Protams, nevarēsim, nav ko domāt. Dominikino pašam v-vajadzēja to s-saprast. Mums jāpakļaujas veneciešiem, nevis viņiem mums.

—  Man šķiet, Dominikino nav vainojams. Acīm redzot viņš ir darījis, ko vien varējis, bet nevar veikt neiespējamo.

—   Zināms, tā nav Dominikino vaina, jo viņš ir viens, kur vajadzīgi divi. Mums vajadzētu vismaz vienu atbildīgu cilvēku, kas sarga noliktavu, un otru, kas nosūta transportu. Viņam taisnība, nepieciešams labs palīgs.

—  Bet ko mēs varētu dot viņam palīgā? Florencē mums nav neviena ko sūtīt.

—   Tad j-jābrauc man pašam.

Džemma atlaidās pret krēsla atzveltni un lūkojās viņā, mazliet saraukusi uzacis.

—   Nē, to nevar; pārāk riskanti.

—   Tomēr tas būs jādara, ja n-nevarēsim rast citas izejas.

—  Jāatrod cita izeja, tas ir viss. Jūs tagad nevarat braukt nekādā ziņā.

Spītīgs vaibsts parādījās viņam lūpu kaktiņos.

—  N-nesaprotu, kāpēc nekādā ziņā.

—   Jūs sapratīsiet, ja kaut mirkli visu mierīgi pārdomāsiet. Pagājušas tikai piecas nedēļas, kopš atgriezāties; policija kaut ko nojautusi par notikumu ar svētceļnieku un pārmeklē visu apvidu, lai sadzītu pēdas. Jā, es zinu, jūs protat lieliski pārģērbties; bet paturiet prātā, cik daudz cilvēku jūs redzēja kā Diego un kā zemnieku un ka jūs nevarat paslēpt savu klibo kāju, ne arī rētu sejā.

—   Pasaulē ir d-daudz klibu cilvēku.

—  Jā, bet Romaņā nav daudz cilvēku ar klibu kāju, rētu vaigā un sakropļotu kreiso roku kā jums, turklāt ar zilām acīm un tik tumšu sejas krāsu.

—   Acu krāsa nav svarīga, to var izmainīt ar beladonu.

—  Jūs nevarat izmainīt visu pārējo. Nē, tas neiet. Ja jūs brauksiet tagad, ar visām savām pazīmēm, tas būs tikpat kā vaļējām acīm iet lamatās. Jūs noteikti apcietinās.

—   Bet k-k-kādam taču jāpalīdz Dominikino.

:— Kas tā būs par palīdzību, ja jūs iekritīsiet tieši tagad, tik kritiskā brīdī. Jūsu arests nozīmēs visa pasākuma izjukšanu.

Bet Dunduru bija grūti pārliecināt, un viņi ilgi strīdējās, nevarēdami

vienoties. Džemma sāka saprast, cik daudz mierīgas stūrgalvības piemita viņa raksturam; un, ja viņa šoreiz nebūtu tik pārliecināta par savu taisnību, droši vien tā būtu padevusies, lai izbeigtu strīdu. Bet šajā gadījumā viņa nevarēja piekāpties: praktiskais labums, ko dotu ierosinātais brauciens, viņai nelikās pietiekami liels, lai būtu vērts riskēt, un viņai uzmācās nojauta, ka Dundurs vēlējās braukt ne tikdaudz aiz nopietnas politiskas nepieciešamības kā aiz slimīgas kāres doties briesmās un just satraukumu, ko tās nes sev līdzi. Viņam bija kļuvis par paradumu riskēt ar savu galvu, un viņa alkas pēc nevajadzīgām briesmām Džemmai likās vājība, pret ko mierīgi, bet neatlaidīgi jācīnās. Redzot, ka viņas iebildumi nespēj grozīt Dundura stūrgalvīgo lēmumu braukt, Džemma laida darbā savu pēdējo argumentu.

—  Lai nu kā, bet būsim godīgi, — viņa sacīja, — un runāsim pilnīgi atklāti. Ne jau Dominikino grūtības rada jūsos apņēmību braukt. Jūs mīlat…

—   Nav tiesa! — viņš dedzīgi pārtrauca. — Viņš man neko nenozīmē. Man vienalga, vai redzu viņu vēl kādreiz vai ne.

Viņš pēkšņi apklusa, lasīdams Džemmas sejā, ka nodevis sevi. Viņu acis uz mirkli satikās, tad novērsās; bet ne viens, ne otrs neizteica vārdu, kas abiem bija prātā.

—  Tas. . . tas nav Dominikino, ko gribu glābt, — viņš beidzot stostīdamies teica, pa pusei paslēpis seju kaķa biezajā spalvā. — Es tikai . . . tikai saprotu, ka viss pasākums draud' izjukt, ja viņam nebūs palīga.

Viņa neveltīja vērības šim niecīgajam aizbildinājumam un turpināja, it kā nemaz nebūtu pārtraukta:

—  Jūs mīlat;briesmas, tāpēc gribat braukt turp. Kad esat noraizējies, jums ir tāda pati kāre pēc briesmām kā pēc opija, kad bijāt slims.

—  Es taču nelūdzu opiju, — viņš izaicinoši teica. — Citi apgalvoja, ka man tas jādzer.

—  Protams, jūs jau dižojaties ar savu stoicismu, un lūgums atvieglot fiziskas sāpes būtu jūs aizvainojis; bet jūsu pašlepnumam glaimo riskēt ar savu dzīvību, lai atvieglotu nervu sasprindzinājumu. Un tomēr galu galā tur nav būtiskas atšķirības.

Viņš pavilka kaķa galvu atpakaļ un lūkojās apaļajās, zaļajās acīs.

—   Vai ,tas taisnība, Pašt? — "viņš jautāja. — Vai tiesa tavai kundzei, kas mani te dažādi apvaino? vai tā ir mea culpa, mea m-maxima culpax ? Tu, gudrais dzīvniek, tu nekad nelūdz opiju, vai ne? Tavi senči bija Ēģiptes dievi, un neviens tiem n-nekāpa uz astes. Es tomēr gribētu zināt, kas notiktu ar tavu mierīgo nevērību pret pasaulīgām likstām, ja es ņemtu tavu ķepiņu un turētu uz s-sveces liesmas. Vai tad tu lūgtu opiju? Lūgtu? Vai varbūt nāvi? Nē, kaķīt, mums nav tiesību mirt, kad pašiem izdevīgāk. Mēs varam spļaudīties un 1-lādēties, ja tas mūs nomierina, bet ķepiņu projām aizvilkt nedrīkstam.

—   Pietiek! — Džemma paņēma kaķi viņam no klēpja un nolika uz soliņa. — Mums būs vēlāk laiks pārspriest šādus jautājumus. Tagad jādomā, kā palīdzēt Dominikino izkļūt no grūtībām. Kas tur ir, Ketij, vai kāds atnācis? Esmu aizņemta.

—   Kāds cilvēks atnesis jums sūtījumu no miss Raitas, kundze.

Rūpīgi aizzīmogotajā^ sūtījumā bija miss Raitai adresēta, bet neatplēsta vēstule ar Pāvesta zemes marku. Džemmas vecie skolas draugi vēl dzīvoja Florencē, un savas svarīgākās vēstules tā drošības labad bieži vien saņēma uz viņu adresēm.

—   Tā ir Mikeles zīme, — viņa sacīja, pārlaizdama ātru skatienu vēstulei, kas, kā likās, ziņoja par vasaras maksu kādā pansionatā Ape- ninos, un rādīdama uz diviem maziem traipiņiem lapas stūrī. — Rakstīts ar ķīmisko tinti; reaktivs ir rakstāmgalda trešajā atvilktnē. Jā, tas pats ir.

Dundurs izklāja vēstuli uz galda un pārvilka pāri ar otiņu. Kad spoži zilā rindā uz papīra parādījās īstais vēstījums, viņš atlaidās krēslā un sāka nevaldāmi smieties.

—   Kas tur ir? — Džemma steidzīgi jautāja. Dundurs pasniedza viņai lapiņu. «DOMINIKINO ARESTĒTS. BRAUCIET TŪLĪT.»

Viņa apsēdās ar vēstuli rokā un bezcerīgi vērās Dundurā.

—   N-nu? — viņš beidzot sacīja savā klusajā, stieptajā, ironiskajā balsī. — Vai nu jums neliekas, ka man jābrauc?

—  Jā, man šķiet, jums tas jādara, — viņa atbildēja nopūzdamās. — Un man ari.

Viņš satrūcies palūkojās uz Džemmu.

—   Jums arī? Bet.. . .

—   Protams. Es zinu, būs ļoti nepatīkami, ka neviens nepaliks šeit, Plorencē; bet pašlaik jāmet pie malas viss cits, lai tikai varētu sniegt nepieciešamo palīdzību.

—   Tur būs palīgu, cik vajadzīgs.

—  Tie tomēr nav cilvēki, kam var pilnīgi uzticēties. Jūs pats tikko sacījāt, ka nepieciešamas divas atbildīgas personas; un, ja Dominikino nespēja tikt galā viens, tad jūs jau nu noteikti neveiksiet. Iegaumējiet, ka cilvēkam, kas tik ārkārtīgi kompromitēts kā jūs, šādā darbā radīsies ļoti daudz kavēkļu un vairāk nekā jebkuram citam nepieciešama palīdzība. Dominikino un jūsu vietā tagad jābūt jums un man.

Viņš brīdi pārdomāja, saraucis pieri.

—   Jā, jums taisnība, — viņš teica. — Un, jo ātrāk mēs tur nokļūstam, jo labāk. Bet mēs nedrīkstam braukt reizē. Ja es dodos ceļā šovakar, jūs varētu braukt, teiksim, rīt ar pēcpusdienas diližansu.

—   Uz kurieni?

—   Tas mums jāapspriež. Man šķiet, v-v-vislabāk tieši uz Faencu[88]. ja es dodos ceļā šonakt un jāju līdz Dorgo San Lorenco, es varu tur pārģērbties un doties tālāk.

—  Nezinu, kā citādi varētu rīkoties, — viņa teica, bažīgi saraukusi pieri, — tomēr ir ļoti riskanti aizbraukt tādā steigā un paļauties, ka kontrabandisti Borgo sagādās jums maskēšanās apģērbu. Jums vajadzētu vismaz trīs dienas, lai sajauktu pēdas, pirms pārejat robežu.

—   Va at būt bez rūpēm, — viņš smaidīdams atbildēja. — Mani var notvert kaut kur tālāk, bet ne uz robežas. Ja tieku kalnos, esmu tikpat drošs kā šeit. Apeninos neviens kontrabandists mani nenodos. Man tikai vēl nav skaidrs, kā jūs tiksiet pāri robežai.

—  O, tas ir ļoti vienkārši! Es paņemšu Luizes Raitas pasi un došos izbraukumā. Romaņā neviens mani nepazīst, bet jūs pazīst katrs spiegs.

—   Par laimi arī katrs kontrabandists.

Viņa paskatījās pulkstenī.

—   Pustrīs. Tātad mūsu rīcībā ir pēcpusdiena un vakars, ja jūs gribat doties ceļā šonakt.

—  Tad es labāk tūlīt iešu mājās, visu nokārtošu un sadabūšu labu zirgu. Došos uz San Lorenco jāšus, tā būs drošāk.

—   Bet nepavisam nebūs droši īrēt zirgu. Tā īpašnieks .. .

—   Es nemaz neīrēšu. Zirgu dabūšu no kāda paziņas, kam var uzticēties. Viņš jau agrāk ir man izlīdzējis. Pēc divām nedēļām kāds no ganiem atvedīs zirgu atpakaļ. Tātad es atkal būšu šeit piecos vai pussešos. Pa to laiku jums vajadzētu uzmeklēt Martini un viņam visu izstāstīt.

—   Martini! — Džemma apgriezās un pārsteigta vērās Dundurā.

—  Jā, mums viņam viss jāatklāj, ja jums nav kāds cits padomā.

—   Es īsti labi nesaprotu, ko jūs domājat.

—   Mums vajadzīgs šeit cilvēks, uz ko var paļauties, ja rastos kādas sevišķas grūtības. Un no visiem šejieniešiem es visvairāk uzticos Mārtiņi. Protams, Rikardo darītu mūsu labā, ko vien spētu, bet man šķiet, ka Martini ir nosvērtāks. Jūs taču viņu labāk pazīstat nekā es, jums jāizlemj.

.— Man nav ne mazāko šaubu par Martini spējām un uzticamību, un es domāju, ka viņš bus ar mieru mums palīdzēt, cik vien viņa spēkos. Bet…

Dundurs tūlīt saprata.

—   Džemma, padomājiet, ko jūs izjustu, ja uzzinātu, ka biedrs grūtā brīdī nav lūdzis palīdzību, ko jus tam būtu varējusi sniegt, tikai tāpēc, ka baidījies jums sagādāt ciešanas. Vai jūs teiktu, ka tā ir īsta draudzība?

—   Nu labi, — viņa pēc brītiņa teica. — Es tūlīt aizsūtīšu Ketiju pie Martini un lūgšu, lai viņš atnāk; bet tikmēr aiziešu pie Luizes pēc pases. Viņa apsolīja to aizdot, kad vien man radīsies vajadzība. Kā būs ar naudu? Vai nepaņemt no bankas?

—   Ne, nekavējiet velti laiku! Pagaidām varēsim iztikt ar manu. Jūsu nauda noderēs, ja man aptrūks. Tātad atgriezīšos pussešos. Jūs taču būsiet mājās, vai ne?

—   Katrā ziņā! Es būšu atpakaļ daudz agrāk.

Pusstundu pēc norunātā laika viņš atgriezās un atrada Džemmu un Martini sēžot uz terases. Viņš uzreiz redzēja, ka tiem bijusi smaga saruna. Abu sejas vēl pauda satraukumu, un Martini bija neparasti kluss un saīdzis.

—   Vai jūs visu nokārtojāt? — viņa jautāja, palūkodamās uz Dunduru.

—  Jā, un atnesu jums mazliet naudu ceļam. Zirgs gaidīs mani pie Ponte Rosso posteņa vienos naktī.

—  Vai nebūs par vēlu? Jums vajadzētu nokļūt San Lorenco agri no rīta, kamēr tur ļaudis vēl nav piecēlušies.

—   Tā arī būs, zirgs ir ļoti straujš; un es negribu aiziet no šejienes, kamēr kāds var mani pamanīt. Mājās es vairs neatgriezīšos; tur spiegs stāv pie durvīm, domādams, ka neesmu izgājis.

—   Kā jums izdevās tikt ārā nemanītam?

Pa virtuves logu dārzā, kas atrodas aiz mājas, un pāri kaimiņu sakņu dārza žogam; tāpēc es tā aizkavējos. Man vajadzēja viņu piekrāpi. Es atstāju zirga īpašnieku sēžam kabinetā un lampu degam. Kad spiegs redzēs gaismu logā un cilvēka ēnu uz aizkariem, tas būs pilnīgi pārliecināts, ka šovakar esmu mājās un rakstu.

—   Tad jūs paliksiet šeit, kamēr būs laiks doties ceļā?

—  Jā. Es negribu, ka mani šovakar vel redz uz ielas. Vai vēlaties cigāru, Martini? Es zinu, ka sinjorai Bollai nav iebildumu pret smēķēšanu.

—   Un lai arī būtu. Man jāiet lejā Ketijai palīgā gatavot pusdienas.

Kad viņa aizgāja, Martini piecēlās un sāka soļot pa istabu šurpu

turpu, salicis rokas uz muguras. Dundurs sēdēja, smēķēja un klusu ciešot lūkojās ārā uz ielu, kur smidzināja sīks lietiņš.

—   Rivarec! — Martini ieteicās, apstādamies viņa priekšā, bet vēl arvien lūkodamies zemē. — Kādā pasākumā jūs gribat viņu ievilkt?

Dundurs izņēma cigāru no mutes un izpūta garu dūmu strēli.

—   Viņa pati izvēlējās, — viņš teica. — Neviens viņu nespieda.

—   Jā, jā . . . es zinu. Bet sakiet man . ..

Viņš apklusa.

—   Es jums pateikšu visu, ko varēšu.

—  Tad sakiet… es nezinu visos sīkumos, kas tur kalnos notiek… sakiet, vai viņai draud nopietnas briesmas?

—   Vai gribat zināt patiesību?

—   Protams.

—   Nu tad — jā.

Martini novērsās un no jauna sāka soļot uz priekšu un atpakaļ. Tad atkal apstājās.

—   Es gribu jums vēl ko jautāt. Ja nevēlaties atbildēt, tad, protams, neatbildiet. Bet, ja atbildat, tad godīgi. Vai jūs viņu mīlat?

Dundurs rūpīgi nopurināja pelnus no cigara un joprojām smēķēja klusēdams.

—   Vai tas nozīmē, ka jūs negribat atbildēt?

—   Nē. Es tikai domāju, ka man ir tiesības zināt, kāpēc jūs man to jautājat.

—   Kāpēc? Augstais dievs, vai tad jūs nesaprotat — kāpēc?

—   Ā! — Viņš nolika cigāru un cieši pavērās uz Martini.

—   Jā, — viņš beidzot sacīja lēnām un klusi, — es viņu mīlu. Bet nedomājiet, ka atklāšu viņai mīlestību, varat būt mierīgs. Es tikai …

Pēdējie vārdi izskanēja dīvainā, tikko dzirdamā čukstā. Martini piegāja soli tuvāk.

—   Jūs tikai…?

—   Tikai miršu.

Dundurs stīvi lūkojās savā priekšā ar aukstu, sastingušu skatienu, it kā jau būtu miris. Kad viņš atkal ierunājās, balss bija savādi nedzīva un mierīga.

—   Jums nevajag viņu jau tagad uztraukt, — viņš sacīja, — bet man tiešām nav ne mazākās cerības. Ikvienam tas būtu bīstami, to viņa zina tikpat labi kā es. Kontrabandisti tomēr darīs visu, ko spēs, lai viņa neiekristu. Tie ir jauki puiši, kaut arī mazliet parupji. Bet man virve ir ap kaklu, un, pāriedams robežu, es savilkšu cilpu.

—   Rivarec, ko jūs ar to gribat teikt? Zināms, briesmas ir lielas un īpaši jums, to es saprotu. Bet jūs bieži esat gājis pāri robežai, un vienmēr jums ir laimējies.

—  Jā, bet šoreiz man neveiksies.

—   Bet kāpēc? Kā jūs to varat zināt?

Dundurs drūmi pasmaidīja.

—   Vai atceraties vācu leģendu par cilvēku, kas nomira, kad bija saticis savu līdzinieku? Nē? Tas parādījies viņam naktī — vientulīgā vietā, izmisumā lauzīdams rokas. Es satiku savējo, kad pēdējo reizi biju kalnos. Un, kad es atkal pāriešu robežu, tad vairs neatgriezīšos.

Martini piegāja pie Dundura un uzlika roku uz viņa krēsla atzveltnes.

—   Klausieties, Rivarec, es nesapratu ne vārda no šī metafiziskā murgojuma, bet vienu es sapratu: ja jums ir tādas priekšnojautas, jūs nedrīkstat braukt. Ja jūs ejat pārliecināts, ka jūs notvers, tad tā arī notiks. Jūs droši vien neesat īsti vesels, ja jums tādas muļķības nāk prātā. Varbūt man braukt jūsu vietā? Es varu veikt katru praktisku darbu, kas tur darāms, bet saviem cilvēkiem aizsūtiet ziņu, ka …

—   Un lai jūs nogalina manā vietā? Tas nu gan būtu prātīgi.

—   O, mani nenogalinās! Viņi nepazīst mani tik labi kā jūs. Turklāt pat ja mani…

Viņš apklusa, un Dundurs lēni pievērsa viņam ciešu, jautājošu skatienu. Martini roka nokrita gar sāniem.

—   Viņai droši vien nebūtu tik sāpīgi zaudēt mani kā jūs, — viņš teica visparastākajā balsī. — Turklāt tas ir sabiedrisks pasākums, Rivarec, un mums tas jāaplūko no derīguma viedokļa — iespējami lielāko labumu iespējami lielākam cilvēku skaitam. Jūsu «galīgā vērtība» — tā laikam ekonomisti to apzīmē — ir augstāka par manējo, to es saprotu, kaut arī man nav nekāda iemesla jūs sevišķi mīlēt. Jūs esat lielāka personība nekā es; neesmu pārliecināts, ka labāks par mani, bet nozīmīgāks gan, un jūsu nāve būs smagāks zaudējums nekā manējā.

Martini runāja tā, it kā apspriestu akciju cenas biržā. Dundurs nodrebēja kā salstot un palūkojās uz viņu.

—  Vai jums patiktu, lai gaidu, kamēr mans kaps pats atvērsies un mani aprīs?

Ja mirt man lemts,

Kā līgavu tad tumsību es sveikšu .. -[89]

Paklau, Martini, mēs runājam niekus.

—  Jūs to darāt noteikti, — Martini skarbi atbildēja.

—  Jā, un jūs tāpat. Dieva dēļ, neaizrausimies ar romantisku pašuzupurēšanos kā Dons Karloss un marķizs Poza[90]. tagad ir deviņpadsmitais gadsimts. Un, ja man jāmirst, tad jāmirst.

—  Un, ja man jādzīvo, tad jādzīvo, vai ne? Jūs esat tas laimīgais, Rivarec.

—  Jā, — Dundurs lakoniski piekrita. — Man vienmēr ir laimējies.

Brīdi viņi smēķēja klusēdami, tad sāka tuvāk pārrunāt paredzamo

braucienu. Kad ienāca Džemma aicināt viņus pusdienās, ne viņu sejas izteiksme, ne izturēšanās vairs neliecināja, ka bijusi neparasta saruna. Pēc pusdienām viņi sēdēja līdz vienpadsmitiem, apspriezdami plānus un pārrunādami visu nepieciešamo. Tad Martini piecēlās un paņēma cepuri.

—   Es iešu uz mājām un atnesīšu jums savu ceļa mēteli, Rivarec. Man šķiet, tajā būs grūtāk jūs pazīt nekā jūsu gaišajā uzvalkā. Turklāt gribu mazliet izlūkot apkārtni, pirms dodamies ceļā, un pārliecināties, vai tuvumā nav spiegu.

—   Vai jūs pavadīsiet mani līdz robežsargu postenim?

—  Jā. Drošāk skatīties ar četrām acīm nekā ar divām, ja kāds seko. Es būšu atpakaļ divpadsmitos. Nekādā ziņā neaizejiet bez manis. Es labāk paņemšu atslēgu, Džemma, lai kādu neuzmodinātu zvanot.

Džemma ielūkojās Martini sejā, kad viņš ņēma atslēgu. Viņa saprata, ka iegansts izdomāts, lai atstātu viņu divatā ar Dunduru.

—  Mēs parunāsimies rīt, — viņa sacīja. — Mums būs laiks no rīta, kad būšu visu sakārtojusi.

—  Jā, jā! Pietiekami daudz laika. Gribēju jums vēl šo to pajautāt, Rivarec, bet mēs varēsim parunāties pa ceļam līdz postenim. Labāk sūtiet Ketiju gulēt, Džemma, un jūs abi runājiet, cik klusu vien iespējams. Nu tad uz redzēšanos līdz divpadsmitiem!

Viņš aizgāja, pamādams ar galvu un pasmaidīdams, un ar troksni aizcirta durvis, lai kaimiņi dzirdētu, ka sinjoras Bollas viesis aizgājis.

Džemma aizgāja uz virtuvi pateikt Ketijai ar labu nakti un atgriezās, nesot paplāti ar tasi melnas kafijas.

—   Vai jūs negribat mazliet atgulties? — viņa jautāja. — Šonakt jums vairs neiznāks gulēt.

—  Nē, nē! Es pagulēšu, kad būšu nokļuvis San Lorenco, kamēr man sagādās drēbes.

—  Tad izdzeriet tasi kafijas! Pagaidiet, es paņemšu biskvitus.

Kad Džemma nometās ceļos pie bufetes, Dundurs pēkšņi noliecās pāri viņas plecam.

—   Kas jums tur ir? Šokolādes konfektes un angļu irisi! Tie taču ir karaliski gardumi!

Džemma palūkojās un mazliet pasmaidīja par viņa jūsmīgo toni.

—   Vai jūs cienāt saldumus? Es vienmēr tos turu mājās Cezarem, viņš ir uz kārumiem gluži kā bērns.

—   P-p-patiešām? Nu, rīt pagādājiet viņam c-citus, bet šos dodiet man līdzi! Nē, irisus es ielikšu k-k-kabatā; tie būs man atmaksa par visiem zaudētiem dzīves priekiem. Es c-ceru, ka man dos kādu irisu pasūkāt tai dienā, kad mani kārs.

—  Pag, es dabūšu kārbiņu, nelieciet tos kabatā. Tie ir tik lipīgi. Vai ielikt arī šokolādi?

— Nē, to es gribu apēst tagad kopā ar jums.

—   Man negaršo šokolāde. Un nāciet taču, apsēdieties kā prātīgs cilvēks! Iespējams, ka mums vairs neizdosies mierīgi parunāties, pirms vienu vai otru no mums nogalinās, un …

—  Viņai negaršo šokolāde! — Dundurs klusu nomurmināja. — Tad man vajadzēs mieloties vienam. Tās būs nāvei nolemtā vakariņas, vai ne? Jums šovakar jāpadodas visiem maniem untumiem. Vispirms, apsēdieties šajā krēslā, un, tā kā jūs vēlējāties, lai es atguļos, tad atlaidīšos šeit, tā būs ļoti patīkami.

Viņš nometās uz paklāja Džemmai pie kājām, atbalstīdamies ar elkoni uz krēsla un vērdamies augšup viņai sejā.

—   Cik jūs bāla! — viņš teica. — Tas tāpēc, ka jūs pārāk drūmi raugāties uz dzīvi un necienāt šokolādi…

—   Esiet taču kaut piecas minūtes nopietns! Galu galā runa ir par dzīvību un nāvi.

—   Pat divas minūtes ne, dārgā! Ne dzīvība, ne nāve nav tikdaudz vērts.

Viņš bija satvēris abas Džemmas rokas un glāstīja tās ar pirkstu galiem.

—   Neskatieties tik nopietni, MinervaM Vēl mirkli, un es sākšu raudāt. Tad jums būs žēl. Es gribu, kaut jūs atkal smaidītu, jūs protat tik brīnum jauki negaidīti pasmaidīt. Nu, nu, nerājiet mani, dārgā!" Ēdīsim cepumus kā divi labi bērniņi, neķildodamies ap tiem, jo rīt mēs mirsim.

Viņš paņēma no šķīvja saldu cepumu un uzmanīgi sadalīja uz pusēm, rūpīgi pārlauzdams arī cukuroto garnējumu tieši vidū.

—  Tas būs kaut kas līdzīgs svētajam vakarēdienam, ko labi ļaudis bauda baznīcā. «Ņemiet un ēdiet, tā ir mana miesa.»[91] un mums j-jādzer vīns no v-v-vienas glāzes, jā, tieši tā. «To dariet, mani pieminēdami.»

Džemma nolika glāzi.

—   Rimstiet! — viņa sacīja asaru aizžņaugtā balsī. Dundurs paraudzījās uz viņu un atkal satvēra viņas rokas.

—   Nu labi. Pasēdēsim brītiņu klusi un mierīgi. Kad viens no mums bus miris, otrs atcerēsies šo mirkli. Aizmirsīsim skaļo, uzmācīgo pasauli, kas dārd ap mums; aiziesim abi no tās roku rokā, dosimies nāves noslēpumainajos mājokļos un gulēsim ziedošu magoņu laukā. Klusu! Būsim pavisam, pavisam mierīgi.

Viņš ļava galvai noslīgt uz viņas ceļiem un paslēpa tur seju. Klusēdama viņa noliecās un uzlika roku uz viņa melnajiem matiem. Tā aizritēja laiks, bet viņi nepakustējās un nerunāja ne vārda.

—   Dārgais, jau gandrīz divpadsmit, — viņa beidzot ierunājās. Viņš pacēla galvu.

—   Mums atlikušas vairs tikai nedaudz minūtes. Martini tūlīt atgriezīsies. Varbūt mēs nekad vairs neredzēsimies. Vai jums nekā nav man ko teikt?

Viņš lēnām piecēlās un aizgāja uz istabas otru galu. Brīdi valdīja klusums.

—   Man jums jāsaka, — viņš iesāka tikko dzirdami. — Kaut kas … jāsaka jums …

Viņš apklusa un apsēdās pie loga, paslēpdams seju plaukstās.

—   Daudz laika jums vajadzēja, lai nolemtu pažēlot mani, — viņa klusi sacīja.

—   Neesmu daudz žēlsirdības baudījis savā dzīvē; un es domāju … sākumā, ka jums vienalga …

—   Tagad jūs tā nedomājat. .

Džemma brīdi gaidīja atbildi, tad pārgāja pāri istabai un nostājās viņam blakus.

—   Sakiet man beidzot taisnību! — viņa čukstēja. — Padomājiet: ja jūs nogalinās un es palikšu, man būs jānodzīvo viss mūžs, nezinot — skaidri nezinot.. .

Viņš saņēma Džemmas rokas un cieši tās saspieda.

—  Ja mani nogalinās … Redziet, kad es aizbraucu uz Dienvidameriku … Ā, Martini atnācis!

Viņš nodrebēdams pietrūkās kājās un plaši atvēra istabas durvis. Martini slaucīja zābakus uz paklāja.

—   Akurāts uz m-m-minuti kā parasti! Jūs esat dz-dzlvs chronometrs, Martini. Vai tas ir c-c-ceļa mētelis?

—   Jā. Un vēl $ažas citas lietas. Es gan centos atnest tās sausas, bet gāž kā ar spaiņiem. Man šķiet, jums būs ļoti nepatīkams jājiens.

—   Ak, tas nekas. Vai iela tukša?

—  Jā. Visi spiegi laikam aizgājuši gulēt. Nav arī brīnums — tādā nejēdzīgā laikā. Vai tā ir kafija, Džemma? Viņam vajadzētu iedzert kaut ko karstu, pirms dodas ārā, lietū, citādi saaukstēsies.

—   Tā ir melna kafija un ļoti stipra. Es uzvārīšu pienu.

Viņa izgāja virtuvē, cieši sakodusi zobus un sažņaugusi rokas, lai nesabruktu. Kad viņa atgriezās ar pienu, Dundurs bija uzvilcis mēteli un pogāja ciet Martini atnestās ādas getras. Stāvot viņš izdzēra kafiju un paņēma jātnieka platmali.

— Man liekas, laiks iet, Martini. Mums vispirms jāapmet kāds līkums drošības pēc. Palieciet sveika, sinjora! Satiksimies piektdien Forli pilsētā, ja nekas sevišķs negadīsies. Pagaidiet mirklīti, t-te būs adrese.

Viņš izplēsa lapiņu no piezīmju grāmatiņas un ar zīmuli uzrakstīja dažus vārdus.

—   Man jau ir adrese, — viņa sacīja nomāktā, neskanīgā balsī.

—   J-jau ir? Nekas, paņemiet katram gadījumam! Ejam, Martini! C-s-t! Nečīkstiniet durvis!

Viņi klusām nogāja lejā pa kāpnēm. Kad ārdurvis aizcirtās, Džemma iegāja atpakaļ istabā un mechaniski atlocīja papīrīti, ko Dundurs bija iespiedis viņai rokā. Zem adreses bija uzrakstīts:

«Tur es jums visu izstāstīšu.»

II

Brizigellā bija tirgus diena, tur pulcējās laucinieki no apkārtnes sādžām un ciematiem ar cūkām un mājputniem, piena produktiem un pusmežonīgu kalnu lopu bariem. Tirgus laukumā bez mitas drūzmējās cilvēki, smējās, jokoja, kaulējās ap žāvētām vīģēm, lētiem cepumiem un .saulpuķu sēklām. Brūni, baskājaini bērneļi rāpoja karstajā saulē pa bruģi, kamēr mātes ar saviem sviesta traukiem un olu groziem sēdēja zem kokiem.

Kad monsinjors Montanelli iznāca novēlēt ļaudīm «labu rītu», viņu tūlīt ielenca trokšņains bērnu bars, sniedzot lielus kalnu nogāzēs saplūktu irisu, sarkanu magoņu un liegu, baltu narcišu pušķus. Ļaudis vēlīgi uzskatīja viņa mīlestību uz lauku puķēm par vienu no tām mazajām vājībām, kas piedien ļoti gudriem cilvēkiem. Ja kāds cits mazāk iemīļots būtu pienesis pilnu māju ar nezālēm un savvaļas ziediem, ļaudis būtu viņu izsmējuši, bet «svētais» kardinals drīkstēja atļauties dažas nevainīgas dīvainības.

—   Nu, Mariučija, — viņš sacīja, apstādamies noglaudīt kāda bērna galvu, — tu esi paaugusies, kopš tevi pēdējo reizi redzēju. Vai vecmāmiņu vēl moka reimatisms?

—   Pašlaik viņai labāk, jūsu eminence, bet māmiņa stipri slima.

—   Ļoti žēl. Pasaki mātei, lai kādu dienu atnāk šurp, varbūt Dr. Džor- dani varēs viņu izārstēt. Es viņai sameklēšu kur apmesties. Varbūt pārmaiņa nāks viņai par labu. Tu izskaties labāk, Luidži. Vai acis veselas?

Montanelli gāja tālāk, sarunādamies ar kalniešiem. Viņš vienmēr atcerējās bērnu vārdus un vecumu, bērnu un viņu vecāku likstas un bieži apstājās, lai līdzjūtīgi apjautātos, vai izveseļojusies govs, kas ziemsvētkos saslimusi, un kā klājas lellei, ko pagājušajā tirgus dienā sabrauca ritenis.

Kad viņš atgriezās pilī, sākās tirgus. Klibs vīrietis, ģērbies zilā kreklā, ar pinkainiem melniem matiem, kas nokarājās pāri pierei, un dziļu rētu labajā vaigā piegāja pie kādas būdas un ļoti sliktā itāliešu valodā prasīja limonādi.

—  Jūs neesat šejienietis, — palūkodamās uz viņu, sacīja sieviete, kas lēja limonādi.

—  Jā. Esmu no Korsikas.

—   Meklējat darbu?

—  Jā. Drīz sāksies siena pļauja, un kāds kungs, kam pieder ferma netālu no Ravennas1 , šinīs dienās bija Bastijā2 un pastāstīja, ka šeit varot viegli dabūt darbu.

1  Ravenna — valdības rezidence vienai no Četrām legacijām.

2  Bastija — osta Korsikas ziemeļaustrumu piekrastē.

—   Lai nu jums izdodas, bet šajā apvidū grūti laiki.

—   Korsikā vēl grūtāk, māt. Nemaz nezinu, kas ar mums, nabaga ļaudīm, notiks.

—   Vai jūs atnācāt viens?

—   Nē, kopā ar biedru. Tur jau viņš nāk, ar sarkano kreklu. Ei, Paolo!

Izdzirdis savu vārdu, Mikele gausi tuvojās, sabāzis rokas kabatās. Viņš izskatījās gluži labs korsikanietis, kaut gan bija uzlicis sarkanu parūku, lai kļūtu nepazīstams. Par Dunduru varēja sacīt, ka viņš savu lomu notēloja tiešām lieliski.

Viņi abi lēni klaiņāja pa tirgus laukumu. Mikele svilpoja caur zobiem, Dundurs gāja salīcis, ar saini pār plecu, vilkdams kājas, lai mazāk būtu manāms viņa klibums. Viņi gaidīja ziņnesi, lai nodotu tam svarīgus norādījumus.

—   Tur ir Markone, jāšus, pie tā stūra, — Mikele piepeši ierunājās čukstot. Dundurs, nesdams savu saini, šļūcošā gaitā tuvojās jātniekam.

—   Vai jums nevajag siena pļāvēja, kungs? — viņš jautāja, pieskar- damies savai noplīsušajai cepurei un vilkdams ar vienu pirkstu pa pavadu. Tā bija norunātā zīme, un jātnieks, ko pēc izskata varētu noturēt par muižas pārvaldnieku, nokāpa no zirga un uzmeta pavadu tam uz skausta.

—   Kādu darbu jūs protat?

Dundurs burzīja rokās cepuri.

—   Sienu pļaut un labot žogus, — viņš iesāka, tad, nemainot balsi, turpināja: — Vienos naktī pie ieejas apaļajā alā. Ņemiet līdzi divus labus zirgus un ratus! Es gaidīšu alā . . . Protu arī rakt, kungs, un ..,.

—   Labi, man vajadzīgs tikai pļāvējs. Vai esat kādreiz jau strādājis?[92]

—   Jā, kungs. Ievērojiet, jums jābūt labi apbruņotiem, mēs varam sastapt skrejošo eskadronu. Nebrauciet pa meža ceļu, pa otru pusi būs drošāk. Ja satiekat spiegus, neapstājieties un nerunājiet, šaujiet tūlīt! Es būtu ļoti priecīgs, ja dabūtu darbu, kungs.

—   Jā gan, bet man vajadzīgs labs pļāvējs. Nē, šodien man nav sīkas naudas.

Pie viņiem smagā gaitā bija pievilcies ubags, viss vienās skrandās, skumjā, monotonā balsi lūgdamies:

—   Svētās jaunavas vārdā, apžēlojieties par nabaga aklu viru… Tūlīt pazūdiet no šejienes! Jāj skrejošais eskadrons. . . Vissvētā debesu valdniece, šķīstā jaunava … Tie meklē jūs, Rivarec. Viņi būs šeit pēc divām minūtēm… Lai svētie jums atmaksā … Jums jālaižas projām, cik ātri vien iespējams, visās malās ir spiegi. Nav izredžu aizbēgt nemanītiem.

Markone iespieda pavadu Dunduram rokā.

—   Steidzieties! Jājiet uz tiltu un tur palaidiet zirgu vaļā! Varat paslēpties aizā. Mēs visi esam apbruņoti, varam desmit minūtes viņus aizturēt.

—   Nē, negribu, ka jūs visus arestē. Turieties kopā un šaujiet, tiklīdz es būšu izšāvis! Virzieties uz zirgu pusi; tur tie stāv, piesieti pie pils kāpnēm. Turiet nažus gatavībā! Mēs atkāpsimies ar cīņu. Kad nometīšu zemē cepuri, pārgrieziet pavadas un Ieciet katrs tuvākajā zirgā. Tā varbūt mums visiem izdosies tikt" līdz mežam.

Viņi runāja tik klusā un mierīgā balsī, ka pat tie, kas stāvēja vistuvāk, nenojauta, ka saruna attiecas uz kaut ko bīstamāku par siena pļauju. Markone, vezdams pie pavadas savu ķēvi, virzījās tuvāk piesietajiem zirgiem, Dundurs, kājas pa zemi vilkdams, gāja viņam blakus, un ubags sekoja, izstiepis roku un vienā laidā lūgdamies. Svilpodams pienāca Mikele. Ubags, garām ejot, bija viņu brīdinājis, un viņš mierīgi pateica to trim zemniekiem, kas sēdēja zem koka un ēda zaļus sīpolus. Tie tūlīt piecēlās un sekoja, un, iekāms kāds viņus bija ievērojis, visi septiņi jau stāvēja kopā pie pils kāpnēm netālu no piesietajiem zirgiem, katrs turēdams roku uz paslēptās pistoles.

—   Neatklājiet sevi, pirms neesmu devis signālu, — Dundurs sacīja klusi un skaidri. — Varbūt viņi mūs nepazīs. Kad izšaušu, sāciet arī jūs pēc kārtas. Nešaujiet uz cilvēkiem, bet zirgiem kājās, tad viņi nevarēs mums sekot. Trīs lai šauj, kamēr pārējie trīs pielādē ieročus. Ja kāds nostājas starp mums un mūsu zirgiem, nogaliniet to. Es sev ņemšu to bēri. Kad nometīšu zemē cepuri, glābieties, kā katrs varat, un nekādā gadījumā neapstājieties!

—  Tur jau viņi ir, — Mikele sacīja, un Dundurs atskatījās, tēlodams naivu un muļķīgu izbrīnu, kad ļaudis pēkšņi beidza tirgoties.

Piecpadsmit apbruņoti vīri lēnām iejāja tirgus laukumā. Viņi tikai ar lielām pūlēm tika uz priekšu cauri ļaužu drūzmai, un, ja nebūtu spiegu laukuma stūros, visi septiņi sazvērnieki būtu varējuši nemanot nozust, kamēr pūļa uzmanība pievērsta kareivjiem. Mikele pavirzījās tuvāk Dunduram.

—   Vai mēs tagad nevarētu bēgt?

—   Nē. Visapkārt ir spiegi, un viens no tiem mani jau pazina. Viņš tikko padeva kapteinim ziņu, kur es atrodos. Vienīgā izeja — sašaut viņu zirgiem kājas.

—   Kurš ir spiegs?

—   Pirmais, uz ko es šaušu. Vai esat gatavi? Viņi jau ir atbrīvojuši sev ceļu un tūlīt sāks strauju uzbrukumu.

—   Nost no ceļa! — kapteinis kliedza. — Viņa svētības vārdā!

Pūlis bija atkāpies izbiedēts un pārsteigts, un kareivji strauji metās

uz nelielo cilvēku grupu, kas stāvēja pie pils kāpnēm. Dundurs izvilka aiz blūzes paslēpto pistoli un izšāva, ne uz tuvojošos vienību, bet uz spiegu, kas devās pie zirgiem, un tas pakrita ar pāršautu atslēgas kaulu. Tūlīt pēc tam atskanēja cits pēc cita vēl seši šāvieni, un sazvērnieki virzījās tuvāk piesietajiem zirgiem.

Kāds no jātnieku zirgiem paklupa un nogāzās, cits nokrita zemē, mežonīgi iezviegdamies. Tad panikas pārņemto cilvēku kliedzieniem cauri izlauzās skaļa, valdonīga balss. Virsnieks, kas komandēja vienību, bija piecēlies kāpšļos stāvus un turēja zobenu virs galvas.

—   Uz priekšu, vīri!

Viņš sagrīļojās seglos un atslīga atpakaļ. Dundurs atkal bija raidījis savu trāpīgo šāvienu. Sīka asiņu strūkliņa tecēja pār kapteiņa mundieri, bet viņš ar milzīgām pūlēm saslējās un, ieķerdamies zirgam krēpēs, nikni iekliedzās:

—   Nošaujiet to klibo velnu, ja nevarat saņemt dzīvu! Tas ir Rivarecs!

—   Citu pistoli, ātri!—- Dundurs uzsauca saviem biedriem.— Un bēdziet!

Viņš nometa cepuri zemē. Un tieši īstā laikā, jo niknuma pārņemto

kareivju zobeni jau zibēja turpat viņa priekšā.

—   Nolieciet ieročus! Visi!

Kardināls Montanelli piepeši bija nostājies cīnītāju vidū, un kāds kareivis baiļu pilnā balsī iekliedzās:

—   Jūsu eminence! Ak dievs, jūs nogalinās!

Montanelli tikai pavirzījās vel soli tuvāk un nostājās pretī Dundura pistolei.

Pieci sazvērnieki jau sēdēja zirgos un Auļoja projām pa kalnaino ielu. Markone uzlēca mugurā savai ķēvei un vēl atskatījās, lai redzētu, vai vadonim nav vajadzīga palīdzība. Bēris stāvēja turpat tuvumā, un nākamajā mirklī visi varēja būt drošībā. Bet, kad sarkanā sutanā tērptais stāvs pagāja uz priekšu, Dundurs piepeši sagrīļojās un roka ar pistoli noslīga gar sāniem. Šis mirklis izšķīra visu. Viņu tūlīt ielenca un rupji nogāza zemē, kāds kareivis ar zobenu plakaniski iezvēla viņam pa roku un izsita ieroci. Markone iespieda savai ķēvei piešus sānos. Aiz viņa piekalnē jau dunēja kavalerijas zirgu pakavi, un nebūtu nekādas jēgas palikt un gaidīt, lai arī viņu arestē. Kad viņš, projām aulekšodams, apgriezās izšaut pēdējo zalvi uz tuvāko vajātāju, viņš redzēja Dunduru ar asinīm noplūdušu seju zem zirgu, kareivju un spiegu kājām un dzirdēja gūstītāju niknos lāstus, uzvaras gaviļu un dusmu pilnos kliedzienus.

Montanelli neredzēja, kas notika. Viņš bija iejaucies pūlī un mēģināja nomierināt izbiedētos cilvēkus. Pēc brīža, kad viņš noliecās pie ievainotā spiega, uztrauktā pūļa sakustēšanās lika viņam pacelt galvu. Kareivji gāja pāri laukumam, vilkdami līdzi savu gūstekni aiz virves, ar ko bija sasietas viņa rokas. Viņa seja bija pelēka aiz sāpēm un noguruma, un viņš ar pūlēm elpoja. Tomēr viņš uzlūkoja kardinalu, smaidot ar nobālušām lūpām, un čukstēja:

—   G-g-gratulēju, jūsu eminence!

* * *

Piecas dienas vēlāk Martini ieradās Forli pilsētā. Viņš bija pa pastu saņēmis no Džemmas sūtījumu ar iespiestiem apkārtrakstiem; tā bija norunātā zīme, ka noticis kaut kas ārkārtīgs un viņam tūlīt jābrauc. Atceroties sarunu uz terases, viņš uzreiz nojauta patiesību. Braucot viņš visu laiku mēģināja sev iestāstīt, ka Dunduram nekas nav atgadījies un ka muļķīgi pievērst uzmanību tik nervoza un dīvaina cilvēka bērnišķīgai, māņticīgai iztēlei. Taču, jo vairāk viņš atvairīja šo iedomu, jo ciešāk tā nostiprinājās viņa apziņā.

—  Es jau uzminēju, kas noticis: Rivarecs apcietināts, vai ne? — viņš sacīja, ieiedams Džemmas istabā.

—   Viņu arestēja pagājušo ceturtdien Brizigellā. Viņš izmisīgi aizstāvējies un ievainojis eskadrona kapteini un spiegu.

—   Bruņota pretošanās — tas ir slikti!

—   Nav svarīgi. Viņš jau tā kompromitējies, ka viens pistoles šāviens vairāk vai mazāk neko nenozīmē.

—   Kā jums liekas, ko ar viņu darīs?

Džemma kļuva vēl bālāka nekā jau bija.

—  Man šķiet, — viņa sacīja, — mēs nedrīkstam gaidīt, kamēr uzzināsim, kas viņiem padomā.

—   Vai jūs domājat, ka mēs varēsim viņu atbrīvot?

—   Mums tas jādara.

Martini  novērsās un sāka svilpot, salicis rokas uz muguras. Džemma ļāva viņam netraucēti domāt. Viņa klusi sēdēja, atbalstījusi galvu pret krēsla atzveltni, un ar sāpju pilnu, stingu skatienu vērās kaut kur ārā, tālē. Kad viņas sejā bija šī izteiksme, tā atgādināja Direra «Melan- choliju»1 .

—  Vai jūs viņu satikāt? — Martini jautāja, uz mirkli apstādamies.

—   Nē. Mums vajadzēja sastapties šeit nākamajā rītā.

—  Jā, es atceros. Kur viņš ir?

—   Cietoksnī. Ļoti stingrā apsardzībā un, kā stāsta, važās.

Martini atmeta ar roku.

—   Tas nekas. Ar labu vīli var atbrīvoties no katrām važām. Ja tikai viņš nav ievainots.

—   Laikam viegli ievainots, bet skaidri mēs neko nezinām. Es domāju, labāk lai Mikele jums pastāsta, viņš bija klāt aresta brīdī.

—   Kā tad viņš palika brīvībā? Vai viņš aizbēga un pameta Rivarecu tik kritiskā brīdī vienu?

—   Tā nav viņa vaina. Viņš cīnījies tikpat ilgi kā visi citi un precizi izpildījis dotos norādījumus. Jāsaka, tā viņi rīkojušies visi. Vienīgais, kas aizmirsis norunāto vai pēdējā mirklī kļūdījies, kā liekas, ir Rivarecs pats. Tur ir kaut kas neizskaidrojams visā šajā notikumā. Pagaidiet, es pasaukšu Miķeli.

1 Dirers, Albrechts (1471.—1528.) — slavens vācu gleznotājs un gravieris. Izcila persona vācu renesansē. Reālistiskās tendences nodibinātājs vācu glezniecībā. «Melan- cholija» — viens no viņa labākajiem vara grebumiem.

Viņa izgāja no istabas un drīz atgriezās kopā ar Miķeli un kādu plecīgu kalnieti.

—   Tas ir Markone, — viņa sacīja. — Jūs jau esat par viņu dzirdējis. Viens no kontrabandistiem. Viņš tikko ieradies un varbūt varēs mums kaut ko vairāk pateikt. Mikele, tas ir Cezare Martini, par ko jums stāstīju. Lūdzu, pastāstiet viņam visu, ko jūs zināt.

Mikele īsumā pastāstīja par sadursmi ar jātnieku vienību.

—   Nesaprotu, kā tas notika, — viņš nobeidza. — Neviens no mums nebūtu viņu pametis, ja mums ienāktu prātā, ka viņu saņems, bet viņa norādījumi bija precizi, un mēs nevarējām pat iedomāties, ka viņš, nosviedis zemē cepuri, gaidīs un ļaus sevi ielenkt. Viņš jau bija tuvu savam zirgam — es redzēju, ka viņš pārgrieza pavadu, — un es pats iedevu viņam pielādētu pistoli, iekāms sēdos zirgā. Vienīgais, ko es varu pieņemt, ir, ka viņš ar savu klibo kāju uzreiz neatrada kāpsli, lecot zirgā. Bet pat tādā gadījumā viņš varēja šaut.

—   Nē, tā nebija, — iejaucās Markone. — Viņš nemaz nemēģināja sēsties zirgā. Es aizjāju pēdējais, jo mana ķēve sabaidījās no šāvieniem, un atskatījos, lai redzētu, vai viņš drošībā. Viņš būtu ticis projām, ja negadījies kardinals.

—  Ā! — Džemma klusi iesaucās, un Martini izbrīnā atkārtoja: — Kardinals?

—  Jā. Tas nostājās pretī pistolei — sasodītais! Man liekas, Rivarecs satrūkās, jo nolaida roku, kurā turēja pistoli, un pacēla otru tā, — Markone ar kreisās rokas delnu aizsedza acis, — un, protams, tie visi metās viņam virsū.

—   Es to nesaprotu, — sacīja Mikele. — Rivarecs nekad nemēdza kritiskā brīdī zaudēt galvu.

—  Varbūt viņš nolaida pistoli, baidīdamies nogalināt neapbruņotu cilvēku, — Martini ieteicās. Mikele paraustīja plecus.

—   Neapbruņotiem cilvēkiem nav jābāž savs deguns, kur notiek cīņa. Karš paliek karš. Ja Rivarecs būtu ielaidis lodi viņa eminencei pierē, nevis ļāvies sevi notvert kā rāmu trusīti, tad pasaulē būtu viens godīgs cilvēks vairāk un viens garīdznieks mazāk.

Viņš novērsās, kodīdams ūsas, saniknots gandrīz līdz asarām.

—    Lai nu kā, — Martini teica, — tas ir noticis, un nav nozīmes šķiest laiku, spriežot, kā tas gadījies. Tagad jādomā, kā organizēt bēgšanu. Man liekas, jūs visi esat ar mieru uzņemties šo risku?

Mikele pat neturēja par vajadzīgu atbildēt uz tādu jautājumu, un kontrabandists tikai piebilda, mazliet pasmaidīdams:

—   Es nošautu pats savu brāli, ja tas nebūtu ar mieru.

—   Lieliski! Tad sāksim. Vispirms — vai jums ir cietokšņa plāns?

Džemma atslēdza kādu atvilktni un izņēma dažas papīra lapas.

—   Es izpētīju visus plānus. Šeit ir cietokšņa pirmā stāva plāns, te ir torņu augšējie un apakšējie stāvi un te cietokšņa vaļņu plāns. Tie ir ceļi uz ieleju un šeit kalnu takas un paslēptuves, te apakšzemes ejas.

—   Vai jūs zināt, kurā tornī viņš atrodas?

—   Austrumu tornī, apaļajā istabā ar aizrestoto logu. Es atzīmēju to uz plāna.

—   Kā jūs ieguvāt šīs ziņas?

—   No kāda sargkareivja ar palamu «Circenis». Viņš ir kāda no mūsu vīriem — Džino brālēns.

—  Jūs esat ātri rīkojušies.

—   Nedrīkst kavēties. Džino tūlīt devās uz Brizigellu, un daži plāni mums jau bija. Slēptuvju saraksts ir Rivareca paša sastādīts, tas redzams pec rokraksta.

—   Kas par cilvēkiem ir sargkareivji?

—  To mēs vēl neesam paspējuši noskaidrot. «Circenis» tikko iestājies darbā un nekā nezina par citiem.

—  Mums jāuzzina no Džino, kāds ir pats «Circenis». Vai ir zināms kaut kas par valdības nodomiem? Kur Rivarecu paredzēts tiesāt — Brizigellā vai vest uz Ravennu?

—  To mēs nezinām. Ravenna, protams, ir Legacijas galvenā pilsēta, un pēc likuma svarīgus gadījumus var izspriest vienīgi tur, pirmās instances tribunālā. Bet Pāvesta zemē likumiem nav lielas nozīmes, katrs, kam tai brīdī gadās būt priekšgalā, var grozīt tos pēc savas iegribas.

—   Uz Ravennu viņu nevedīs, — Mikele ieteicās.

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Esmu par to pārliecināts. Pulkvedis Ferari, Brizigellas kara komandants, ir tā virsnieka tēvocis, kuru Rivarecs ievainoja. Viņš ir ārkārtīgi brutāls cilvēks un nelaidīs garām izdevību atriebties ienaidniekam.

—   Vai jūs domājat, ka viņš mēģinās paturēt Rivarecu šeit?

—   Es domāju, ka viņš mēģinās panākt, lai Rivarecu pakar.

Martini pameta ātru skatienu uz Džemmu. Viņa bija ļoti bāla, bet viņas seja nemainījās, dzirdot šos vārdus. Acīm redzot šāda doma viņai vairs nebija nekas jauns.

—  Tik viegli tas nebūs, zināmas formalitātes viņam jāievēro, — viņa mierīgi sacīja, — bet varbūt viņš ar tādu vai citādu ieganstu panāks, ka Rivarecu nodod kara tiesai, un vēlāk attaisnosies, apgalvodams, ka tas bijis nepieciešams pilsētas miera labā.

—   Nu, bet kardinals? Vai viņš tādai rīcībai piekritis?

—   Militāros jautājumos viņš nekā nevar noteikt.

—   Bet viņam ir liela ietekme. Komandants noteikti neiedrošināsies spert tādu soli bez kardinala piekrišanas.

—   To viņš nekad nedabūs, — Markone pārtrauca. — Montanelli vienmēr ir bijis pret militārām komisijām un visu tamlīdzīgo. Kamēr Rivarecu patur Brizigellā, nekas nopietns nevar notikt. Kardinals vienmēr nostāsies ikviena apcietinātā pusē. Es tikai baidos, ka viņu neaizved uz Ravennu. Ja viņš nokļūst tur, tad ir pagalam.

—   Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņš tur nokļūst, — Mikele teica. — Varētu iekārtot bēgšanu ceļā. Bet daudz grūtāk būs dabūt viņu ārā no cietokšņa.

—   Man liekas, — Džemma iebilda, — nebūtu vērts gaidīt, kamēr viņu yedīs uz Ravennu. Mums jāmēģina atbrīvot viņu Brizigellā, un nedrīkstam kavēties. Cezare, mums abiem vajadzētu izpētīt cietokšņa plānu, lai redzētu, vai varam kaut ko izdomāt. Man jau ir kāda ideja, bet es nevaru to izdomāt līdz galam.

—   Nāciet, Markone, — teica Mikele celdamies, — atstāsim viņus apspriest bēgšanas plānu. Man šodien pēcpusdienā jādodas uz Fonjano, un es gribētu, lai jūs nākat līdzi. Vinčenco nav atsūtījis patronas, bet tām vajadzēja būt šeit jau vakar.

Kad viņi abi bija aizgājuši, Martini piegāja pie Džemmas un klusēdams sniedza viņai roku. Džemma brīdi paturēja savus pirkstus viņa plaukstā.

—  Jūs vienmēr esat bijis labs draugs, Cezare, # — viņa beidzot sacīj'a, — un vienmēr gatavs palīdzēt bēdās. Bet tagad apspriedīsim plānus.

—   Bet es vēlreiz ļoti nopietni apgalvoju jūsu eminencei, ka jūsu atteikšanās apdraud pilsētas mieru.

Komandants pūlējās uzturēt cieņas pilnu toni, kā pieklājas sarunā ar augstu garīdznieku, taču viņa balsī varēja just dusmas. Viņš slimoja ar aknām, viņa sieva taisīja milzīgus parādus, un pēdējās trīs nedējās viņš dzīvoja vienos uztraukumos. Drūmie, neapmierinātie ļaudis, kuru bīstamais noskaņojums izpaudās ar katru dienu skaidrāk; apgabals, kur radās neskaitāmas sazvērestības un visās malās bija paslēpti ieroči; vājais garnizons, kura lojalitati viņš ļoti apšaubīja, un kardinals, ko viņš svinīgi bija raksturojis savam adjutantam kā «svētu muļķīgas stūrgalvības iemiesojumu», — viss tas jau bija iegrūdis viņu gandrīz vai izmisumā. Un tagad viņam vēl vajadzēja noņemties ar Dunduru, šo dzīvo ļaunuma iemiesojumu.

Iesācis ar to, ka smagi ievainoja komandanta mīļo brāļadēlu un pašu labāko spiegu, «kroplais spāniešu velns» pievienoja saviem varoņdarbiem tirgus laukumā arvien jaunus: dabūja savā pusē sargus, iebaidīja virsniekus, kas viņu pratināja, un «pārvērta cietumu par trokšņainu sapulci». Viņš atradās cietoksnī trīs nedēļas un Brizigellas vadošajām personām jau bija galīgi apnicis. Tie bija viņu pratinājuši daudzas reizes; lai izdabūtu atzīšanos, pielietojuši draudus, pārliecināšanu, viltu un visus citus līdzekļus, ko savā prātā varēja iedomāties, taču beigās bija tikpat gudri kā tajā dienā, kad viņu arestēja. Viņi sāka nojaust, ka varbūt labāk būtu bijis sūtīt Dunduru jau pašā sākumā uz Ravennu. Bet nu bija par vēlu labot šo kļūdu. Ziņodams, legatam par arestu, komandants Rā sevišķu labvēlību izlūdza atļauju vadīt izmeklēšanu, un, tā kā viņa lūgums bija žēlīgi ievērots, viņš vairs nevarēja atkāpties bez pazemojošas atzīšanās, ka pretinieks izrādījies spēcīgāks par viņu.

Vienīgā apmierinošā izeja no šīm grūtībām viņam likās kara tiesa — kā jau Džemma un Mikele bija paredzējuši, — un kardinala MontanelH stūrgalvīgā atteikšanās dot savu piekrišanu bija pēdējais piliens, kas lika viņa dusmām plūst pāri pacietības kausa malām.

—   Man liekas, — viņš sacīja, — ja jūsu eminence zinātu, ko es un mani palīgi esam pārcietuši no šī cilvēka, jūs domātu citādi … Es pilnīgi saprotu un respektēju, ka jūs neatzīstat pretlikumīgu rīcību tiesas procesos. Bet šis ir izņēmuma gadījums un prasa izņēmuma līdzekļus.

—   Nav tāda gadījuma, — Montanelli atbildēja, — kas prasītu netaisnību. Bet notiesāt civilpersonu ar slepena kara tribunālā spriedumu ir netaisni un nelikumīgi.

—   Atļaujiet paskaidrot, jūsu eminence! Apcietinātais nenoliedzami ir vainīgs vairākos ļoti smagos noziegumos. Viņš piedalījās kauna pilnajā Savinjo atentatā, un monsinjora Spinolas ieceltā militārā komisija toreiz noteikti būtu piespriedusi viņam nāves sodu vai izsūtīšanu uz galerām, ja viņam nebūtu izdevies aizbēgt uz Toskanu. Kopš tā laika viņš ir nemitīgi organizējis sazvērestības. Ir zināms, ka viņš ir iespaidīgs biedrs vienā no visbīstamākajām slepenajām apvienībām valstī. Viņu tur nopietnās aizdomās, ka viņš piekritis, ja arī pats to nav organizējis, ne mazāk kā triju slepenās policijas aģentu noslepkavošanai. Viņš, gandrīz varētu teikt, ir pieķerts kontrabandas ieroču ievešanā Pāvesta zemē. Viņš izrādījis bruņotu pretošanos varas orgāniem un nopietni ievainojis divus ierēdņus, kas pildīja savu pienākumu, un tagad viņš pastāvīgi apdraud pilsētas mieru un kārtību. Saprotams, tādā gadījuma kara tiesa pieļaujama.

—   Lai šis cilvēks darījis ko darīdams, — Montanelli atbildēja, — viņam tomēr tiesības tikt tiesātam saskaņā ar likumu.

—   Parastā likumīgā izmeklēšanas gaita saistīta ar laika zaudējumu, jūsu eminence, bet tagad katra minūte dārga. Turklāt es dzīvoju pastāvīgās bailēs, ka viņš neizbēg.

—   Ja draud tādas briesmas, jūs varat likt viņu stingrāk apsargāt.

—   Es daru, kas manos spēkos, jūsu eminence, bet man jāpaļaujas uz cietuma personālu, un tas cilvēks laikam ir viņus visus apbūris. Triju nedēļu laikā esmu četras reizes mainījis sargus, esmu sodījis kareivjus līdz apnikumam, bet nekas nelīdz. Viņi ienes tam vēstules un nogādā viņa vēstules citiem, un es nespēju to novērst. Tie muļķi iemīlējušies viņā, it kā viņš būtu sieviete.

—   Ļoti savādi. Taču laikam šajā cilvēkā ir kaut kas ievērojams.

—  Viņā ir ievērojami daudz velnišķības .. . Piedodiet, jūsu eminence, bet ar šo cilvēku pat svētajam var pietrūkt pacietības. Liekas gandrīz neticami, bet man pašam viņš jāpratina, jo virsnieks, kam tas jādara, vairs nevarēja izturēt.

—   Kā tā?

—  To grūti izskaidrot, jūsu eminence, bet jūs saprastu, ja reiz dzirdētu, kā viņš izturas. Var iedomāties, ka virsnieks, kas pratina, ir noziedznieks, bet viņš — tiesnesis.

—   Bet ko tad viņš tik briesmīgu var izdarīt? Protams, viņš var atteikties atbildēt uz jūsu jautājumiem, bet viņa vienīgais ierocis ir klusēšana.

—   Un mēle, asa kā bārdas nazis. Mēs visi cilvēki vien esam, jūsu eminence, vairums no mums savā laikā ir kļūdījušies un nevēlas, lai par to zinātu visa pasaule. Tas ir cilvēka dabā, un ir grūti paciest, ja uzrakņā un met acīs visas sīkās kļūmītes, kas cilvēkam gadījušās pirms divdesmit gadiem …

—   Vai Rivarecs atklājis kādu nopratinātāja noslēpumu?

—  Jā … tiešām… nabaga zēns, vēl kavalerijas virsnieks būdams, nokļuvis parādos un aizņēmies nelielu sumu no pulka kases …

—   Patiesību sakot — nozadzis sabiedrības naudu, kas viņam bija uzticēta.

—   Protams, tas nebija labi, jūsu eminence. Bet viņa draugi naudu tūlīt atmaksāja un notikumu noklusēja — viņš ir no labas ģimenes, — un kopš tā laika viņš vienmēr ir izturējies nevainojami. Nevaru saprast, kā Rivarecs to uzzinājis, bet nopratināšanā viņš tūlīt atklāja šo apkaunojošo gadījumu, turklāt zemāka virsnieka klātbūtnē. Un ar tik nevainīgu seju, it kā skaitītu lūgšanu. Protams, tagad par šo notikumu jau zina visā Legacijā. Jūsu eminencei vajadzētu piedalīties kaut vai vienā nopratināšanā, tad jūs noteikti saprastu … Viņam tas nemaz nav jāzina. Jūs varētu noklausīties viņu no …

Montanelli pagriezās pret komandantu un paskatījās ar tādu izteiksmi, kāda reti piemita viņa sejai.

—   Es esmu reliģijas kalps, — viņš sacīja, — nevis policijas spiegs, un noklausīšanās neietilpst manos amata pienākumos.

—   Es … es negribēju jūs apvainot…

—   Man liekas, mēs nekā nepanāksim, vēl ilgāk apspriežot šo jautājumu. Ja jūs liktu atvest apcietināto pie manis, es ar viņu parunātu.

—   Uzdrošinos dot padomu jūsu eminencei nemaz nemēģināt. Tas cilvēks ir pilnīgi nelabojams. Būtu drošāk un prātīgāk šo vienu reizi pārkāpt likuma burtu un atbrīvoties nc viņa, iekāms viņš nav nodarījis vēl vairāk jaunuma. Pēc tā, ko jūsu eminence sacīja, es gandrīz neiedrošinos palikt pie šī sava ieskata. Bet man galu galā jāatbild monsinjoram legatam par kārtību pilsētā …

—   Bet man, — Montanelli pārtrauca, — jāatbild dieva un viņa svētības priekšā par to, lai manā diecezē nerīkotos pretlikumīgi. Tā kā jūs, pulkvedi, esat tik nepiekāpīgs, es izlietošu savas kardinala privilēģijas. Es nepieļaušu šinī pilsētā slepenu kara tiesu miera laikā. Runāšu ar apcietināto šeit, viens pats, rīt desmitos no rīta.

—   Kā jūsu eminence vēlas, — komandants atbildēja drūmā goddevībā un aizgāja, norūkdams pie sevis: — Stūrgalvības ziņā gan tie abi gluži vienādi.

Viņš nevienam nestāstīja par gaidāmo sarunu līdz tam laikam, kad vajadzēja cietumniekam noņemt važas un vest viņu uz pili. Pietika jau ar to — kā viņš izteicās savam ievainotajam brāļadēlam, — ka šis cienī1 jamais Bīleama ēzeļa pēcnācējs pats nosaka sev likumus, kāpēc vēl uzņemties risku, ka kareivji nesarunājas ar Rivarecu un tā draugiem un neorganizē bēgšanu pa ceļam.

Kad Dundurs stingrā apsardzībā iegāja istabā, kur Montanelli strādāja pie papīriem apkrauta galda, viņš piepeši atcerējās tveicīgo vasaras pēcpusdienu, kad viņš sēdēja, šķirstīdams sprediķu rokrakstus, kādā darbistabā, kas ļoti līdzinājās šai. Aizvirtņi toreiz bija pievērti, tāpat kā šeit, lai patvertos no karstuma, un uz ielas skanēja augļu pārdevēja balss: Fragola! Fragola!

Viņš nikni atmeta atpakaļ matus, kas karājās acīs, un savilka lūpas smaidā.

Montanelli pacēla galvu.

—  Jūs varat pagaidīt priekšistabā, —• viņš sacīja sargiem.

—   Neņemiet ļaunā, jūsu eminence, — iesāka seržants klusinātā balsī, acīm redzot satraukts, — pulkvedis domā, ka apcietinātais ir bīstams un labāk būtu …

Montanelli acīs pēkšņi pazibēja draudīga dzirksts.

—  Jūs varat pagaidīt priekšistabā, — viņš mierīgi atkārtoja, un seržants, izbailēs salutēdams un murminādams atvainošanās vārdus, kopā ar kareivjiem izgāja no istabas.

—  Sēdieties, lūdzu! — kardinals sacīja, kad durvis bija aizvērušās. Dundurs klusēdams paklausīja.

—   Sinjor Rivarec, — Montanelli pēc brīža iesāka, — gribu uzdot jums dažus jautājumus un būšu ļoti pateicīgs, ja atbildēsiet.

Dundurs pasmaidīja.

—   P-p-pašlaik mana g-g-galvenā nodarbošanās ir uzklausīt jautājumus.

—   Un … neatbildēt uz tiem? Tā esmu dzirdējis. Bet šos jautājumus jums uzdod ierēdņi, kuri izmeklē jūsu lietu un kuru pienākums izmantot jūsu atbildes kā pierādījumu.

—   Bet jūsu eminences j-jautājumi?

Tonis, kādā viņš to izteica, vairāk nekā paši vārdi pauda slēptu apvainojumu, un kardinals to tūdaļ saprata, tomēr viņa seja nezaudēja nopietno, laipno izteiksmi.

—   Mani jautājumi, — viņš atteica, — paliks starp mums, vai nu jūs atbildēsiet vai ne. Ja tie skars jūsu politiskos noslēpumus, tad jūs, protams, neatbildēsiet. Pretējā gadījumā ceru, ka jūs to darīsiet, parādot man labvēlību, kaut gan esam viens otram pilnīgi sveši.

—   Esmu p-p-pilnīgi jūsu eminences rīcība.

Viņš sacīja to, mazliet palocīdamies un ar tādu sejas izteiksmi, ka pat visdrosmīgākais cilvēks nebūtu uzdrīkstējies lūgt viņa labvēlību.

—  Pirmkārt, stāsta, ka jūs esot slepeni ievedis ieročus pāri robežai. Kādam nolūkam tie vajadzīgi?

—   L-l-lai n-n-nogalinātu žurkas.

—   Tā ir briesmīga atbilde. Vai tad jūsu acīs citi cilvēki ir žurkas, ja viņi domā citādi nekā jūs?

—   D-d-daži no viņiem.

Montanelli atlaidās pret krēsla atzveltni un brīdi klusēdams uzlūkoja Dunduru.

—   Kas jums rokai? — viņš pēkšņi jautāja.

Dundurs pameta skatienu uz savu kreiso roku.

—   Vecas p-p-pēdas no dažu žurku zobiem.

—   Piedodiet, es runāju par otru roku. Tas ir svaigs ievainojums.

Slaidā, lokanā labā roka bija stipri ievainota un nobrāzta. Dundurs

pacēla to uz augšu. Locītava bija pietūkuši, un pāri tai stiepās garš, tumšs zilums.

—    Tas t-t-tīrais sīkums, kā redzat, -— viņš sacīja. — Kad mani toreiz arestēja, pateicoties jūsu eminencei, — viņš atkal viegli palocījās, — kāds no kareivjiem uzkāpa man uz rokas.

Montanelli satvēra locītavu un rūpīgi to apskatīja.

—   Bet kāpēc tā ir tāda vēl tagad, pēc trim nedēļām? — viņš jautāja. — Tā ir iekaisusi.

—   Iespējams, ka važu s-s-smagums nav bijis sevišķi dziedinošs līdzeklis.

Kardinals palūkojās uz viņu, saraucis pieri.

—   Vai tad viņi lika važas uz svaiga ievainojuma?

—   P-p-protams, jūsu eminence, tādam nolūkam jau svaigi ievainojumi noder. No vecām rētām maz labuma. Tās tikai smeldz. Tām n-n-nevar likt dedzināt, kā pienākas.

Montanelli atkal pavērās uz viņu ar to pašu ciešo, pētījošo skatienu, tad piecēlās un atvēra atvilktni, kur atradās sanitarie piederumi.

—   Dodiet man roku! — viņš sacīja.

Dundurs ar cietu, it kā akmenī kaltu seju pastiepa roku, un Montanelli, apmazgājis ievainoto vietu, saudzīgi to pārsēja. Acīm redzot viņš pie tāda darba bija pieradis.

—   Es parunāšu par važām, — viņš sacīja. — Bet tagad es gribu jums vēl ko jautāt. Ķo jūs domājat iesākt?

—   Uz t-t-to atbilde ļoti vienkārša, jūsu eminence. Bēgt, ja varēšu, bet, ja nevarēšu, — mirt.

—   Kāpēc «mirt»?

—   Ja komandantam neizdosies panākt, ka mani nošauj, tad mani aizsūtīs uz galerām, un tas man tāpat n-n-nozīmē nāvi. Mana veselība to neizturēs.

Montanelli atbalstīja roku uz galda un klusēdams iegrima pārdomās. Dundurs viņu netraucēja. Viņš bija atlaidies krēslā pusaizvērtām acīm, laiski baudīdams tīksmo atbrīvojuma sajūtu pēc važu noņemšanas.

—   Pieņemsim, — Montanelli atkal ierunājās, — ka jums izdotos izbēgt. Kā tad jūs dzīvotu?

—   Es jau sacīju jūsu eminencei: iznīcinātu ž-ž-žurkas.

—   Iznīcinātu žurkas. Tātad, ja es ļautu jums tagad aizbēgt no šejienes — pieņemsim, ka tas būtu manā varā, — jūs izmantotu savu brīvību, lai veicinātu vardarbību un asinsizliešanu, nevis novērstu tās?

Dundurs pacēla acis uz krucifiksu pie sienas.

—  «Ne mieru, bet zobenu …»' Vismaz es būtu labā sabiedrībā. Kaut gan, jāatzīstas, man labāk patīk pistoles.

—  Sinjor Rivarec, — kardinals sacīja nesatricināmā mierā, — es neesmu jus apvainojis, neesmu nicīgi izteicies par jūsu pārliecību vai draugiem. Vai es nevarētu cerēt uz tādu pašu pieklājību no jums? Vai varbūt vēlaties, lai uzskatu, ka ateists nespej būt džentlmenis?

—  Ak, es p-pavisam piemirsu. Jūsu eminence pieklājībai ierāda ļoti svarīgu vietu starp kristiešu tikumiem. Atceros jūsu sprediķi Florencē sakarā ar manu p-polemiku ar jūsu anonimo aizstāvi.

—   Arī par to es gribēju ar jums parunāt. Esiet tik laipns, paskaidrojiet, kāds iemesls tam savādajam naidam, ko jūs, kā liekas, jūtat pret mani. Ja esat vienkārši izvēlējies mani par izdevīgu mērķi, tad tas ir cits jautājums. Jūsu politisko strīdu metodes mani neinteresē, un pašlaik mēs .nerunājam par politiku. Bet man toreiz likās, ka jūs tieši mani ienīstat. Ja tas tā, es ļoti vēlētos zināt, vai kādreiz neesmu jums nodarījis ko ļaunu vai kaut kā citādi devis iemeslu tādām jūtām.

Kādreiz nodarījis viņam ko ļaunu! Dundurs piespieda pārsieto roku pie kakla.

—  Lai jūsu eminence atceras Šekspiru, — viņš sacīja iesmiedamies. — Tur ir kāds cilvēks, kas nevar ciest nevainīgu, derīgu dzīvnieku — kaķi. Es tādu nepatiku jūtu pret garīdzniekiem. Redzot sutanu, man sāk sāpēt z-z-zobi.

—  Ak, ja tikai tāpēc … — Montanelli atmeta ar roku par zīmi, ka nav vērts par to runāt. — Tomēr, — viņš piebilda, — arī zākājot nevajag sagrozīt faktus. Kad jūs atbildē uz manu sprediķi sacījāt, ka es zinot, kas ir anonimais rakstītājs, jūs maldījāties — es neapvainoju jūs tīšos melos — un apgalvojāt to, kas nebija taisnība. Es līdz šai dienai nezinu viņa vārda.

Dundurs palieca galvu sānis kā blēdīgs putns un brītiņu nopietni lūkojās uz Montanelli, tad pēkšņi atzvēlās krēslā un sāka nevaldāmi smieties.

» Kristus vardi no evaņģelija. i Sancta simplicitas! (lat.) — svētā vientiesība.

—   S-s-sancta simplicitas!2 Ak jūs mīļie, nevainīgie Arkadijas ļaudis … un jums pat prātā neienāca! Jūs tiešām nepazināt velna šķelto nagu?

Montanelli piecēlās.

—   Sinjor Rivarec, vai tas nozīmē, ka jūs viens pats rakstījāt visu polemiku?

—   Tas bija negodīgi, es zinu, — Dundurs atbildēja, pavērdamies uz Montanelli ar savām lielajām, nevainīgajām, zilajām acīm. - Bet jūs to visu n-n-norijāt veselu kā austeri. Tas bija ļoti nelāgi, bet ak, cik i-j-jocīgi!

Montanelli iekoda lūpā un atkal apsēdās. Viņš bija nopratis pašā sākumā, ka Dundurs cenšas viņu sakaitināt, un nolēmis nekādā gadījumā nezaudēt savaldību. Bet tagad viņš jau sāka rast attaisnojumu komandanta niknumam. Cilvēkam, kas pēdējās trīs nedēļas ik dienas pavadījis divas stundas, pratinot Dunduru, varēja piedot, ja viņam kādreiz paspruka lamu vārds.

—  Nerunāsim vairs par to, — viņš mierīgi teica. — Es jums pateikšu, kāpēc tieši vēlējos jūs redzēt. Mans kardinala stāvoklis dod man zināmas balsstiesības jautājumā, ko iesākt ar jums, ja es vispār gribu izmantot šīs savas privilēģijas. Es tās izlietošu un nepieļaušu vardarbību pret jums, ja tā nebūs nepieciešama, lai ņemtu jums iespēju nodarīt ļaunu citiem. Tāpēc es sūtīju pēc jums, pa daļai gribēdams uzzināt, vai jūs par kaut ko nesūdzaties — es parūpēšos, lai jums neliek važas, bet varbūt ir vēl kas cits, — un pa daļai tāpēc, ka man likās pareizi pašam redzēt, kas jūs par cilvēku, iekāms izsaku savas domas.

—   Es jūs nesaprotu, — Montanelli auksti noteica, paņemdams zīmuli un grozīdams to starp pirkstiem.

—    Jūsu eminence droši vien nebūs aizmirsis veco Diego, svētceļnieku? — Viņš piepeši pārmainīja balsi un sāka runāt kā Diego: — Esmu nabaga grēcinieks …

Zīmulis salūza Montanelli rokā.

—   Tas ir par daudz! — viņš iesaucās.

Dundurs atmeta galvu, klusi iesmiedamies, un sēdēja, noraudzīdamies, kā kardinals klusēdams soļoja pa istabu šurpu turpu.

—   Sinjor Rivarec, — Montanelli sacīja, beidzot apstādamies viņa priekšā, — jūs esat izturējies pret mani tā, kā diezin vai kāds cilvēks, ko dzemdējusi sieviete, izturētos pret savu niknāko ienaidnieku. Jūs esat ielauzies manās slepenajās bēdās un izmantojis jokiem un izsmieklam sava tuvākā ciešanas. Es vēlreiz lūdzu, pasakiet man: vai esmu nodarījis jums ko ļaunu? Un, ja neesmu, kāpēc tad jūs tik cietsirdīgi ņirgājaties par mani?

Dundurs, atbalstījies pret krēsla atzveltni, uzlūkoja viņu ar savu viltīgo, auksto, neizdibināmo smaidu.

—  Tas m-m-mani uzjautrināja, jūsu eminence, — jūs visu tā ņēmāt pie sirds, un atg-g-gādināja man . .. mazliet… ceļojošo cirku . ..

Montanelli bāls kā nāve aizgriezās un pazvanīja.

—   Varat vest apcietināto projām, — viņš sacīja, kad ienāca sargi.

Kad tie bija aizgājuši, viņš apsēdās pie galda, vēl arvien drebēdams

neparastā niknumā, un paņēma ziņojumus, ko bija iesūtījuši viņa diecezes garīdznieki. 1

Drīz vien viņš tos nobīdīja pie malas, noliecās pār galdu un paslēpa seju rokās. Likās, ka Dundurs atstājis istabā kādu briesmīgu ēnu, it kā spokainu savu atveidu, un Montanelli sēdēja, drebēdams un sevī ierāvies, nedrīkstēdams pacelt acis, lai neredzētu parādību, kuras — kā viņš pats apzinājās — nemaz nebija. Tā pat nebija halucinacija. Tas bija pārpūlētu nervu radīts iedomu tēls, bet Montanelli juta neizsakāmas bailes no šī rēga — no ievainotās rokas, smaidošās, nežēlīgās mutes, noslēpumainajām acīm, kas atgādināja jūras dziļos ūdeņus …

Viņš aizdzina iedomu tēlu un sāka savu parasto darbu. Visu dienu viņam nebija gandrīz neviena brīva brītiņa un notikušais viņu netraucēja. Bet vēlu naktī, ejot savā guļamistabā, viņš pēkšņās izbailēs apstājās uz sliekšņa. Ja nu tas viņam rādās sapņos? Viņš tūlīt atguvās un nometās ceļos krucifiksa priekšā noskaitīt lūgšanu.

Bet visu nakti viņš nespēja acu aizvērt.

Montanelli, kaut arī saniknots, tomēr neaizmirsa savu solījumu. Viņš tik uzstājīgi pieprasīja, lai neliek važas Dunduram uz ievainotajām rokām, ka nelaimīgais komandants, jau galīgi pazaudējis galvu, izmisis atmeta ar roku un lika važas pavisam noņemt.

—   Kā lai es zinu, — viņš kurnēja sarunā ar savu adjutantu, — kas viņa eminencei citreiz nepatiks? Ja viņš vienkāršus roku dzelžus sauc par «nežēlību», tad drīz vien sāks vaimanāt par logu restēm vai ari gribēs, lai Rivarecu baroju ar austerēm un trifeļiem. Manās jaunības dienās noziedznieki bija noziedznieki, tā pret viņiem arī izturējās, un neviens nedomāja, ka nodevējs kaut kādā ziņā labāks par zagli. Bet tagad jau dumpinieki nākuši modē, un liekas, ka viņa eminence gatavs atbalstīt visus neliešus valstī.

—   Nesaprotu, kāpēc viņš vispār iejaucas, — piebilda adjutants. — Viņš nav legats, un viņam nav varas civilos un militāros jautājumos. Pēc likuma . ..

—   Kāda te nozīme runāt par likumu? Vai te vairs var cerēt uz cienību pret likumu, ja svētais tēvs atvēris cietumu durvis un palaidis brīvībā veselu liberālo dienas zagļu bandu! Tas ir tīrais neprāts! Protams, monsinjors Montanelli parādīs, ko viņš spēj. Viņa svētības nelaiķa pāvesta laikā viņš dzīvoja klusi un mierīgi, bet tagad kļuvis par p'ašu svarīgāko personu. Viņš tūlīt ieticis mīluļos un tagad var darīt, ko vien vēlas. Kā lai viņam pretojos? Varbūt viņam ir slepenas Vatikana pilnvaras, — ko var zināt. Viss tagad iet juku jukām, šodien nevar pateikt, kas notiks rīt. Vecajos labajos laikos cilvēks zināja, kā rīkoties, bet tagad .. .

Komandants bēdīgi pakratīja galvu. Pasaule, kur kardinali uztraucas par cietuma disciplinu un runā par politisko noziedznieku «tiesībām», viņam jau sāka kļūt pārāk neizprotama.

Dundurs atgriezās cietoksnī stiprā nervu satraukumā, tuvu histērijai. Tikšanās ar Montanelli bija prasījusi gandrīz visu viņa pacietības krājumu, un savu pēdējo rupjību par ceļojošo cirku viņš izgrūda galīga izmisuma mirklī, tikai tāpēc, lai pārtrauktu sarunu, kas būtu beigusies ar asarām, ja vēl turpinātos piecas minūtes.

Kad viņu tai pašā dienā dažas stundas vēlāk izsauca uz nopratināšanu, viņš uz katru jautājumu atbildēja vienīgi ar konvulsivu smieklu lēkmi. Kad komandants, pacietību zaudējis, sadusmojās un sāka lamāties, viņš tikai smējās vēl nevaldāmāk nekā jebkad agrāk. Nelaimīgais pulkvedis drebēja dusmās, lādējās un draudēja savam stūrgalvīgajam cietumniekam ar pašiem neiespējamākajiem sodiem, bet galu galā nolēma — tāpat kā Džeimss Bertens pirms daudziem gadiem, — ka nav vērts dzesēt muti un bojāt nervus, runājot ar cilvēku, kas izturas gluži kā neprātīgs.

Dunduru atkal aizveda atpakaļ uz viņa kameru, un tur viņš apgūlās uz salmu maisa, iegrimis tumšā, bezcerīgā depresijā, kas vienmēr sekoja viņa skaļajām lēkmēm. Līdz pašam vakaram viņš nogulēja nepakustēdamies, pat nedomādams. No pārdzīvotā spējā jūtu saviļņojuma viņš bija ieslīdzis dīvainā apatijā, un paša posts viņam likās vairs tikai apnicīgs mechanisks smagums, kas spiež kādu koka priekšmetu, ko reiz sauca par dvēseli. Patiesībā nebija nozīmes tam, kā viss beigsies. Vienīgi tas bija svarīgi — kā ikvienai būtnei, kas spēj just, — lai nebūtu šo neciešamo moku, bet gluži vienalga, kā rodas šis atvieglojums: mainoties dzīves apstākļiem vai arī izbeidzoties jušanas spējām. Varbūt viņam laimēsies izbēgt, varbūt viņu nogalinās. Ne vienā, ne otrā gadījumā viņš vairs neredzēs padri, bet viss cits ir tikai tukši nieki un dvēseles nemiers.

Uzraugs ienesa vakariņas, un Dundurs palūkojās uz viņu ar trulu, vienaldzīgu skatienu.

—   Cik pulkstenis?

—   Seši. Te jūsu vakariņas, ser.

Dundurs ar riebumu paraudzījās uz pliekano, pretīgi smirdošo, atdzisušo ēdienu un novērsās. Viņš jutās ne tikai garīgi nomākts, bet arī fiziski nevesels, un, ēdienu uzskatot, viņam kļuva nelabi.

—  Jūs saslimsiet, ja neēdīsiet, — kareivis steidzīgi sacīja. — Ap- ēdiet kaut gabaliņu maizes, tas jums nāks par labu.

Viņš runāja dīvaini nopietnā tonī, paņemdams no šķīvja glīzdainas maizes gabalu un atkal nolikdams to. Dundurā pamodās konspirators, viņš tūlīt uzminēja, ka maizē kaut kas paslēpts.

—  Atstājiet to, varbūt vēlāk apēdīšu, — Dundurs nevērīgi noteica. Durvis bija vaļā, un viņš zināja, ka seržants uz kāpnēm varēja dzirdēt katru sarunas vārdu.

Kad durvis atkal bija aizvērušās un Dundurs pārliecinājies, ka neviens neskatās pa «actiņu», viņš paņēma maizes gabalu un sāka to uzmanīgi drupināt. Vidu atradās tas, ko viņš bija cerējis, — smalki zāģīši. Tie bija ietīti papīra strēmelītē, uz kuras kaut kas uzrakstīts. Viņš rūpīgi izgludināja papīru un pacēla to tuvāk skopajai gaismai. Rakstīts bija ļoti cieši, sīkiem burtiem, un papīrs tik plāns, ka tikai ar lielām pūlēm varēja izlasīt.

«Vārtiņi vaļā, un nav mēness. Pārzāģējiet režģus, cik ātri iespējams, un nāciet pa pazemes eju starp diviem un trim. Esam pilnīgi sagatavojušies, un varbūt mums vairs nebūs citas izdevības.»

Viņš drudžaini saburzīja papīrīti. Tātad viss sagatavots, un viņam tikai jāpārzāģē loga režģi. Cik labi, ka važas noņemtas! Nevajadzēs kavēt laiku, tās zāģējot. Cik stieņu režģi? Divi, četri; katrs jāpārzāģē divās vietās; kopa astoņas reizes. O, to viņš pa nakti var izdarīt, ja pasteidzas … Kā gan Džemmai un Martini izdevies tik ātri sagatavot visu — maskēšanās apģērbu, pasi, slēptuves? Droši vien viņi strādājuši kā zirgi, lai to visu paveiktu … Un galu galā tomēr pieņemts Džemmas plāns. Viņš pasmējās pie sevis par savu muļķību; it kā būtu svarīgi, vai tas viņas plāns vai ne, ja tikai tas labs! Un tomēr viņš priecājās, ka tieši viņai radusies doma izmantot bēgšanai apakšzemes eju, nevis laisties lejā pa virvju kāpnēm, kā kontrabandisti sākumā ieteica. Viņas plāns bija sarežģītāks un grūtāks, toties neapdraudēja — kā otrs plāns — dzīvību sargam, kas stāvēja postenī aiz austrumu sienas. Tāpēc, kad viņam pastāstīja par abiem plāniem, viņš nešaubīdamies izvēlējās Džemmas variantu.

Šajā plānā bija paredzēts, ka draudzīgi noskaņotais sargs ar palamu Circenis izmantos pirmo izdevību un atslēgs, saviem biedriem nezinot, dzelzs vārtiņus, kas ved no pagalma pazemes ejā zem cietokšņa vaļņiem, un atslēgu atkal pakārs sardzes istabā uz naglas. Saņemot ziņu, Dunduram jāpārzāģē loga režģi, jāsaplēš krekls strēmelēs un jāsavij no tām virve, ar kuras palīdzību nolaisties pagalmā uz platā austrumu mūra. Tad jālien pa šo mūri rāpus, kamēr posteņa sargs skatās projām, un jāpieplok nekustoties, tiklīdz tas pagriežas uz šo pusi. Dienvidaustrumu stūrī atradās pussagruvis tornītis. No pilnīgas sabrukšanas to pasargāja cieši savijušos efeju pinums, bet liels daudzums apdrupušu akmeņu bija nokrituši lejā un gulēja pagalmā kaudzē pie sienas. No šī tornīša viņam pa efejām un akmeņu kaudzēm jānorāpjas pagalmā, klusi jāatver neaizslēgtie vārtiņi un jādodas pa eju līdz pazemes tunelim. Pirms daudziem gadsimtiem šis tunelis slepeni savienoja cietoksni ar kādu torni, kas atradās uz tuvējā pakalna. Tagad tunelis vairs netika lietots un, klintīm iegrūstot, bija daudzās vietās aizbiris. Vienīgi kontrabandisti zināja kalnu nogāzē kādu rūpīgi apslēptu alu, ko viņi bija izrakuši līdz tunelim. Neviens nenojauta, ka aizliegtu preču krājumi bieži vien nedēļām ilgi glabājas zem pašiem cietokšņa vaļņiem, kamēr muitas ierēdņi veltīgi meklēja tas pie drūmajiem kalniešiem, kam acīs gailēja niknums. Pa šo alu Dunduram vajadzēja izlīst kalna nogāzē un tumsā nokļūt līdz kadai vientuļai vietai, kur viņu gaidīs Martini ar vienu no kontrabandistiem. Lielas grūtības radīja tas, ka ne katru nakti radās izdevība atslēgt vārtiņus pec vakara apgaitas un ļoti skaidrā jaikā nevareja arī nolaisties pa logu, pārāk neriskējot, ka sargkareivis nepamana. Šo gadījumu, kad bija visas izredzes gūt panākumus, nedrīkstēja palaist garām.

Viņš apsēdās un sāka ēst maizi. Tā vismaz nelikās tik pretīga ka pārējais cietuma ēdiens, un vajadzēja kaut ko est, lai uzturētu spēkus.

Būtu labi mazliet atgulties un mēģināt iemigt. Nebija droši sākt zāģēšanu pirms pulksten desmitiem, un darbs bus grūts.

Tātad padre tomēr gribēja palīdzēt viņam izbēgt! To varēja sagaidīt no padres. Bet viņš tam nekad nepiekristu. Visu ko, tikai ne to! Ja viņš begv tad tikai paša spēkiem un ar savu biedru palīdzību. Viņš nekad nepieņemtu garīdznieka labvēlību.

Cik karsti! Droši vien būs pērkons, gaiss tik smags, tik spiedīgs. Viņš nemierīgi grozījās guļvietā, palika zem galvas spilvena vietā pārsieto labo roku, tad atkal to izvilka. Kā tā deg un pulsē! Un visas vecas rētas sāk smelgt trulās, bet neatlaidīgās sāpēs. Kāpēc tā? Ak, nieki! Tas tikai vēstī negaisa tuvošanos. Viņš iemigs un mazliet atpūtīsies, iekāms sāks zāģēt.

Astoņi stieņi, un visi tik resni un stipri! Cik vēl jāzāģē? Droši vien nav daudz. Viņš laikam jau zāģē ilgi . . . bezgala ilgi … jā, protams, tāpēc sāp roka … Un kā tā sāp! Līdz pašam kaulam. Bet no zāģēšanas gan nevarētu sāpēt sānos. Un pulsējošā, dedzinošā sāpe klibajā kājā — vai tā arī no zāģēšanas?

Viņš pietrūkās kājās. Nē, viņš nebija iemidzis, tikai sapņojis vaļējam acīm . .. sapņojis, ka zāģē, bet tas viss vēl jādara. Loga stieņi neskarti, stipri, kā bijuši. Un kaut kur tālumā torņa pulkstenis nosita desmit. Jāsāk strādāt.

Viņš palūkojas pa «actiņu» un, neviena nemanījis, paņēma vienu no zāģīšiem, kas bija paslēpti uz krūtīm.

* * *

Nē, viņam nekas nekaitēja, nekas! Tās tikai iedomas. Sāpes sānos radušās no gremošanas traucējumiem, saaukstēšanās vai kaut kā tamlīdzīga. Nav nekāds brīnums — pēc triju nedēļu cietuma dzīves ar pretīgo ēdienu un neciešamo gaisu. Bet smeldze un pulsēšana visā ķermenī pa daļai no pārpūlētiem nerviem, pa daļai tāpēc, ka pārāk maz kustējies. Jā, tā tas ir, bez šaubām, pārāk maz kustējies. Cik muļķīgi, ka viņš par to nav agrāk padomājis!

Tomēr vajadzēs uz brītiņu apsēsties, lai sāpes norimst, un tad sākt strādāt. Drīz tās droši vien pāries.

Bet mierīgi sēdēt vēl sliktāk. Mierīgi sēžot, viņš pilnīgi bija sāpju varā, un seja kļuva pelēka aiz šausmām. Nē, jāceļas un jāsāk strādāt, jāaizdzen sāpes. Just vai nejust — tas atkarīgs no viņa gribas. Un viņš nejutīs, viņš apspiedīs sāpes.

Viņš atkal piecēlās un skaļi un skaidri sacīja pats sev:

— Es neesmu slims. Man nav laika būt slimam. Man jāpārzāģē stieņi, un es nesaslimšu.

Tad viņš sāka zāģēt.

Ceturksnis pāri desmitiem . . . pusvienpadsmit. . . bez ceturkšņa vienpadsmit. Viņš zāģēja un zāģēja, un katrreiz, kad zāģītis ar skarbu šņirk- stienu griezās dzelzī, viņam likās, ka zāģē viņa miesu un smadzenes.

«Diezin kurš būs pārzāģēts ātrāk,» viņš pie sevis nodomāja, «es vai stieņi?» Tad sākoda zobus un zāģēja tālāk.

Pusdivpadsmit. Viņš vēl zāģēja, lai gan roka bija stīva un pietūkuši un ar pūlēm saturēja zāģīti. Nē, viņš nedrīkstēja apstāties, lai atpūstos. Ja tikai viņš noliks šo briesmīgo rīku, nebūs vairs drosmes sākt no jauna.

Sargkareivis pagāja garām durvīm, un karabines laide atsitās pret palodu. Dundurs apstājās un atskatījās, vēl turēdams zāģīti paceltajā rokā. Vai viņš pamanīts?

Mazsf apaļš vīstoklītis, iemests pa «actiņu», nokrita uz grīdas. Dundurs nolika zāģīti un noliecās to pacelt. Tā bija savīstīta papīra strēmelīte.

Tik ilgi viņš laižas lejup, arvien zemāk un zemāk, un melni viļņi brāžas viņam pāri … kā tie krāc! . ..

Ak jā! Viņš tikai liecās, lai paņemtu papīrīti. Viņam mazliet noreiba galva. Daudziem cilvēkiem liecoties reibst galva. Viņam nekas nekait, itin nekas.

Viņš pacēla papīrīti, aiznesa to pie gaismas un rūpīgi atlocīja.

«Nāciet šonakt katrā ziņā! Circeni rīt pārcels uz citu vietu. Šī ir rnūsu vienīgā izdevība.»

Viņš iznīcināja papīrīti tāpat kā iepriekšējo, atkal paņēma zāģīti un no jauna sāka strādāt — neatlaidīgi, mēmā izmisumā.

Viens. Viņš jau strādājis trīs stundas, un seši no astoņiem stieņiem pārzāģēti. Vēl divi, un tad jālaižas lejā …

Viņš sāka pārcilāt atmiņā iepriekšējos gadījumus, kad bija uznākušas šausmīgās lēkmes. Pēdējā bija Jaungadā. Viņš nodrebēja, atcerēdamies tās piecas naktis. Bet toreiz tā nebija uzbrukusi tik piepeši. Nekad tās nav bijušas tik pēkšņas.

Viņš nometa zāģīti un kā neprātā izstiepa abas rokas, izmisumā čukstēdams lūgšanas vārdus — pirmo reizi, kopš bija kļuvis ateists, vērsdamies pie kaut kā — neviena — visa.

— Ne šonakt! Ak, lai es saslimstu rīt! Rīt es pacietīšu visu, visu… tikai ne šonakt!

Viņš brīdi stāvēja nekustīgi, spiezdams plaukstas pie deniņiem, tad vēlreiz paņēma zāģīti un vēlreiz atgriezās pie sava darba.

Pusdivi. Viņš jau sācis zāģēt pēdējo stieni. Krekla piedurkni viņš ar zobiem saplosījis skrandās, lūpas viņam asinīs, sārta migla virmo acu priekšā un sviedri straumītēm plūst pār pieri, bet viņš tikai zāģē, zāģē un zāģē …

* * *

Pēc saules lēkta Montanelli beidzot iemiga. Visu nakti nomocījies savās neremdējamās ciešanās, viņš laiciņu gulēja mierīgi, tad sāka sapņot.

Sākumā viņa sapņi bija neskaidri, juceklīgi. Saraustīti tēlu un domu fragmenti sekoja cits citam, mainīgi un nesakarīgi, taču visi nesa līdzi to pašu neskaidro cīņas un moku sajūtu, tās pašas nenosakāmās šausmu nojautas. Pēc tam viņš sāka sapņot par bezmiegu — veco, briesmīgo.

pazīstamo sapni, kas viņu vajāja jau ilgus gadus. Un pat sapņojot viņš apzinājās, ka neredz to pirmo reizi.

Viņš klejoja pa lielu, tukšu plašumu, pūlēdamies atrast mierīgu vietu, kur varētu atgulties un aizmigt. Visur bija cilvēki, kas staigāja uz priekšu un atpakaļ, sarunājās, smējās, klaigāja, skaitīja lūgšanas, skan- dinaja zvanus un šķindināja metala instrumentus. Reizēm viņam izdevās nedaudz attālināties no trokšņa un nogulties — gari zālē, gan uz koka sola, gan uz kādas akmens plāksnes. Viņš aizvēra acis un aizsedza tās ar abām rokām, lai pasargātu no gaismas, un teica pats sev: «Tagad es gulēšu.» Tad pūlis atkal brāzās šurp pie viņa, kliedza, auroja, sauca viņu vārdā, lūdza: «Mosties, mosties drīz! Tu mums esi vajadzīgs!»

Cita aina: liela pils, daudz greznu istabu ar gultām, dīvāniem un zemam, mīkstām kušetēm. Bija nakts, un viņš sacīja pie sevis: «Te es beidzot atradīšu mierīgu vietu, kur izguleties.» Bet, kad.viņš uzmeklēja tumšu istabu un apgūlās, kāds ienāca ar lampu, nesaudzīgi apžilbinot viņam acis ar spilgtu gaismu, un teica: «Celies, tevi meklē!»

Viņš piecēlās un klīda tālāk, grīļodamies un klupdams kā nāvīgi ievainots, dzirdēja, ka pulksteņi nosit vienu, un zināja, ka puse nakts jau pagājusi, puse dārgās nakts, kas bija tik īsa. Divi, trīs, četri, pieci . . . sešos visa pilsēta modīsies un nebūs vairs klusuma.

Viņš iegāja citā istabā un gribēja jau apgulties gultā, bet kāds pietrūkās no spilveniem, iesaukdamies: «Tā ir mana gulta!» — un viņš atkāpās ar izmisumu sirdī.

Ritēja stunda pēc stundas, bet viņš vēl arvien klīda — no istabas istabā, no mājas uz māju, no ejas ejā. Šausmīgā, pelēkā rīta blāzma zagās arvien tuvāk un tuvāk. Pulkstenis pieci. Nakts pagājusi, bet viņš nebija radis atpūtas. Ak, nelaime! Vel viena diena … vēl viena diena!

Tad viņš atradās garā pazemes tunelī, zemā, spriešļotā ejā, kas likās bezgalīga. To apgaismoja žilbas lampas un lustras, un cauri režģotajam jumtam varēja dzirdēt smieklus, jautras mūzikas skaņas, dejas. Tur augšā, dzīvo cilvēku pasaulē, droši vien svinēja kādus svētkus. Ak, kaut būtu kāda vieta, kur paslēpties un gulēt, kāda maza vietiņa, kaut vai kaps! To izteicis, viņš paklupa pret vaļēja kapa malu. Vaļējs kaps, kas dveš nāvi un trūdu smaku . .. Ak, kāda tam nozīme, ja tikai varētu gulēt!

«Tas ir mans kaps!» Tā bija Gledisa. Galvu pacēlusi, tā cieši uzlūkoja viņu pari satrudejušā līķauta malai. Tad viņš nometās ceļos un izstiepa viņai pretī abas rokas.

«Gledisa! Gledisa! Apžēlojies par mani, ļauj man ielīst tavā šaurajā kapā un aizmigt. Es neludzu tavu mīlestību, es nepieskaršos tev, nerunāšu ar tevi. Ļauj tikai man apgulties tev blakus un aizmigt! Ak mīļa, es tik ilgi neesmu gulējis! Es nepārcietīšu vairs nākamo dienu. Gaisma apžilbina manu dvēseli, troksnis satriec manas smadzenes putekļos. Gledis, ļauj man iekāpt tavā kapā un gulēt!»

Un viņš gribēja ar Gledisas līķautu aizsegt sev acis. Bet viņa atrāvās, kliegdama:

«Tā ir svētuma apgānīšana! Tu esi garīdznieks!»

Un viņš atkal gāja tālāk un nonāca jūras krastā, uz kailām klintīm, kur žilbināja spoža gaisma un ūdens klusi dvesa nerimtīgus nemiera vaidus.

«A!» viņš sacīja, «jūra būs žēlsirdīgāka. Arī tā ir nogurusi līdz nāvei un nevar gulēt.»

Tad Arturs pacēlās no dziļumiem un skaļi sauca:

«Jūra ir mana!»

* * *

—  Jūsu eminence! Jūsu eminence!

Montanelli uztrukās no miega. Pie durvīm klauvēja. Viņš mechaniski piecēlās un atvēra tās. Apkalpotājs ieraudzīja, cik satraukts un izbijies viņš izskatījās.

—  Jūsu eminence, vai esat slims?

Montanelli piespieda abas rokas pie pieres.

—   Nē. Es gulēju, un jūs mani izbiedējāt.

—   Piedodiet! Man likās, ka dzirdēju jūs šorīt agri staigājam, un es domāju . . .

—   Vai ir jau vēls?

Deviņi. Atnācis komandants. Viņš saka, esot nācis ar svarīgām ziņām, un, zinādams, ka jūsu eminence parasti ceļas agri . . .

—   Vai viņš ir lejā? Es tūlīt iešu.

Viņš apģērbās un nogāja lejā.

—   Laikam gan esmu nepieklājīgi rīkojies, ierazdamies tik agrā stundā pie jūsu eminences, — komandants iesāka.

-=- Ceru, ka nekas nav noticis.

—   Noticis kaut kas sevišķs. Rivarecam gandrīz izdevās izbēgt.

—   Nu, ja neizdevās, tad vēl nav nekas ļauns. Kā tas notika?

—   Viņš atrasts pagalmā, pie mazajiem dzelzs vārtiņiem. Šorīt trijos,' kad patruļa apstaigājusi pagalmu, viens no kareivjiem paklupis pret kaut ko zemē guļošu. Kad atnesta laterna, viņi atraduši Rivarecu nesamaņā guļam uz ceļa. Viņi tūlīt sacēla trauksmi un izsauca mani. Aizgāju apskatīt kameru un ieraudzīju, ka stieņi pārzāģēti un pa logu karājas no saplēstas veļas pagatavota virve. Viņš nolaidies lejā un aizlīdis pa mūri. Dzelzs vārtiņi uz pazemes tuneļiem izrādījās atslēgti. Tāpēc jādomā, ka sardze uzpirkta.

—   Bet kāpēc viņš gulēja uz ceļa? Vai viņš nokritis no vaļņa un sadauzījies?

—   Tā es sākumā domāju, jūsu eminence, bet cietuma ārsts nevar atrast nekādu kritiena pēdu. Kareivis, kas vakar dežurēja, sacīja, ka Rivarecs izskatījies ļoti slims, kad viņš ienesis vakariņas, un neka neēdis. Bet nieki vien būs. Slims cilvēks nevarētu pārzāģēt stieņus un nolaisties lejā gar tādu jumtu. Tas nav iespējams.

—   Vai viņš pats neko nepaskaidro?

—• Viņš ir bez samaņas, jūsu eminence.

—  Vēl arvien?

—• Laiku pa laikam viņš mazliet atgūst apziņu un vaid, tad atkal krīt nesamaņā.

—   Tas ir ļoti dīvaini. Ko ārsts domā?

—   Ārsts nekā nevar pateikt. Neesot nekādu sirdskaites pazīmju, ar ko visu varētu izskaidrot. Bet, lai nu viņam būtu kas būdams, tā ir slimība, kas uznākusi piepeši, kad viņam bija gandrīz izdevies aizbēgt. Man liekas, te iejaukusies visužēlīgā likteņa roka.

Montanelli mazliet sarauca pieri.

—   Ko jūs ar viņu domājat darīt? — viņš jautāja.

—  To es izlemšu tuvākajās dienās. Esmu dabūjis labu mācību. Tā iznāk, kad noņem važas — piedodiet, jūsu eminence!

—   Ceru, — Montanelli pārtrauca, — ka jūs neliksiet viņu atkal važās, vismaz kamēr viņš slims. Cilvēks tādā stāvoklī, kā jūs stāstījāt, gan nebūs spējīgs mēģināt bēgt.

—   Es parūpēšos, lai tas nenotiktu, — komandants aiziedams norūca pie sevis. — Viņa eminence var domāt, ko grib, mani viņa sentimentālās blēņas neinteresē. Rivarecs tagad ir cieši saslēgts un tā arī paliks, vai nu viņš ir slims vai vesels.

* * *

,— Bet kā tas varēja notikt? Krist nesamaņā pašā pēdējā brīdī, kad viss paveikts, kad viņš jau bija pie pašiem vārtiem! Tas liekas kā nelāga joks.

—   Es varu iedomāties vienīgi to, — Martini atbildēja, — ka viņam uznākusi parastā lēkme un viņš cīnījies pret to, kamēr izsīka spēki, un tad, galīgi nomocījies, pakritis bez samaņas, kad jau bija nokļuvis lejā, pagalmā.

Markone nikni izdauzīja pelnus no pīpes.

—   Lai nu kā, bet tagad visam beigas. Mēs nekā vairs nevaram palīdzēt nabaga draugam.

—   Nabaga draugs! — Martini klusi atkārtoja. Viņš sāka saprast, ka bez Dundura arī viņam pasaule liksies tukša un drūma.

—   Ko viņa domā? — kontrabandists vaicāja, pamezdams skatienu uz istabas otru galu, kur sēdēja Džemma, rokas klēpī salikusi, ar stingu skatienu vērdamās taisni sev priekšā, tukšumā.

—   Neesmu jautājis. Viņa nav bildusi ne vārda, kopš es viņai visu izstāstīju. Labāk netraucēsim viņu tagad.

Džemma acīm redzot viņus nemaz nemanīja, tomēr viņi runāja klusā balsī, it kā istabā būtu mironis. Brīdi abi drūmi klusēja, tad Markone piecēlās un noglabāja savu pīpi.

—   Es atnākšu vakarā, — viņš sacīja, bet Martini atturēja viņu ar rokas mājienu.

—   Neaizejiet vēl, man ar jums jārunā. — Viņš sāka runāt vēl klusāk un turpināja gandrīz čukstot: — Vai jūs domājat, ka vairs nav nekādu cerību?

—   Nezinu, kāda cerība vēl varētu būt. Otrreiz mēģināt nav iespējams. Pat ja viņš būtu vesels un varētu veikt savu daļu, mēs vairs nekā nespējam darīt. Visus sargkareivjus tagad nomaina, jo uz viņiem krīt aizdomas. Circenis vairs nevarēs mums palīdzēt, tas ir skaidrs.

—   Vai jums neliekas, — Martini piepeši jautāja, — ka varētu kaut ko darīt, kad viņš atveseļosies, novirzot no viņa sargkareivju uzmanību?

—   Novirzot sargkareivju uzmanību? Ko jūs ar to^ribat teikt?

—   Man radās tāda doma: ja es nostātos komandantam ceļā, kad procesija ies garam cietoksnim Corpus Domi/ii dienā[94], un izšautu viņam sejā, tad visi kareivji mestos mani gūstīt, izceltos sajukums un burzma un, izmantojot to, kāds no jums varbūt varētu atbrīvot Rivarecu. To nemaz nevar uzskatīt par plānu, man tikai tas ienāca prātā.

—   Šaubos, vai to varēs, — Markone atbildēja ar ļoti nopietnu seju. — Katrā ziņā vajadzētu labi apdomāt, vai tur kas iznāks. Bet… — viņš apklusa un uzlūkoja Martini, — ja izdotos to noorganizēt, vai jūs to darītu?

Parastos apstākļos Martini bija atturīgs, bet šie nebija parastie apstākļi. Viņš cieši pavērās kontrabandistam acīs.

—   Vai es to darītu? — viņš atkārtoja. — Paraugieties uz viņu!

Tālāku paskaidrojumu nevajadzēja. Ar to viņš bija pateicis visu.

Markone pagriezās un paskatījās uz istabas otru galu.

Džemma nebija pakustējusies, kopš viņi sāka sarunu. Viņas sejā nevarēja lasīt ne šaubas, ne bailes, pat ne skumjas, nekā, — pār to vienīgi bija pārlaidusies nāves ēna. Kontrabandistam asaras saskrēja acīs, raugoties uz viņu.

—   Pasteidzieties, Mikele, — viņš sacīja, atgrūzdams vaļā verandas ciurvis un paskatīdamies ārā. — Vai jūs abi vēl neesat beiguši? Mums vēl simtiem darbu.

Mikele kopā ar Džino ienāca no verandas istabā.

—   Esmu gatavs, — viņš sacīja. — Es tikai gribēju pajautat sin- jorai .. .

Viņš gribēja iet pie Džemmas, bet Martini satvēra viņu aiz rokas.

—   Netraucējiet viņu tagad! Viņai labāk būt vienai.

—  Atstājiet viņu mierā! — Markone piebilda. — Mēs tikpat nevaram viņai palīdzēt. Dievs redz, mums visiem smagi, bet viņa, nabadzīte, cieš visvairāk.

Veselu nedēju Dundurs nogulēja briesmīgā stāvoklī. Lēkme bija ļoti" smaga, un komandants, aiz bailēm un uztraukuma kļuvis gluži necilvēcīgs, bija ne tikai licis viņam saslēgt važās rokas un kājas, bet arī uzstājis, lai viņu piesien pie lāviņas ar siksnām, un tās bija savilktas iik cieši, ka pakustoties griezās miesā. Dundurs visu pacieta savā drūmajā, skarbajā stoicismā līdz sestās dienas vakaram. Tad viņa lepnums salūza, un viņš žēli lūdza cietuma ārstam opiju. Ārsts bija ar mieru dot, bet komandants, uzzinājis par to, stingri aizliedza «tādas muļķības».

—   Kā jūs varat zināt, kam viņam tas vajadzīgs? — viņš sacīja. — Pilnīgi iespējams, ka viņš visu laiku izliekas un grib noindēt sargu vai izdarīt kādu citu nelietību. Rivarecs spējīgs visu ko izgudrot.

—  Ja es iedotu viņam vienu devu, ar to sargu nevarētu noindēt, — ārsts atbildēja, nespcdams apspiest smaidu. — Un nav ko baidīties, ka viņš izliekas. Drīzāk viņš var nomirt.

—   Lai būtu kā būdams, bet opiju dot es neatļaušu. Ja cilvēks grib, lai ar viņu saudzīgi apietas, tad viņam jāizturas, kā pienākas. Viņš pilnīgi pelnījis stingru disciplinu. Varbūt tā viņam būs mācība vairs neniekoties ar logu režģiem.

—   Likums tomēr neļauj spīdzināt, — ārsts'uzdrošinājās iebilst, — un pašlaik jau stipri vien iet uz to pusi.

—  Man šķiet, likumā nekas nav teikts par opiju, — komandants asi atcirta.

—   Tā, protams, jūsu darīšana, pulkvedi. Bet es ceru, ka atļausiet vismaz noņemt siksnas. Tās tikai lieki palielina viņa ciešanas. Nav ko baidīties, ka viņš tagad izbēgs. Viņš nevarētu nostāvēt uz kājām, pat ia viņu atbrīvotu no važām.

—   Cienītais kungs, man liekas, ārsts var kļūdīties tāpat kā citi cilvēki. Viņš tagad stingri sasaistīts un tā arī paliks.

—  Tad vismaz atļaujiet palaist siksnas vaļīgāk. Pavisam necilvēcīgi turēt tās tik cieši savilktas.

Siksnas paliks tieši tā, kā ir. Un es būšu jums ļoti pateicīgs, ser, ja nerunāsiet ar mani par necilvēcigumu. Ja ko daru, tad arī zinu — kāpēc.

Tā ari septītā nakts pagāja bez atvieglinājuma, un kareivis, kas stāvēja sardzē pie kameras durvīm, drebēdams meta krustus, visu garo nakti klausīdamies sirdi plosošajos vaidos. Dundura izturībai beidzot bija pienācis gals.

Sešos no rīta, tieši pirms maiņas, sargs klusi atslēdza durvis un iegāja kamerā. Viņš zināja, ka izdara smagu disciplinas pārkāpumu, tomēr nespēja aiziet, nepateicis dažus laipnus mierinājuma vārdus.

Viņš atrada Dunduru nekustīgi guļam, aizvērtām acīm un pavērtu muti. Pastāvējis brīdi klusu, viņš pieliecās un jautāja:

—   Vai nevaru darīt kaut ko jūsu labā, ser? Man tikai minūte laika.

Dundurs atvēra acis.

—   Lieciet mani mierā! — viņš vaidēja. — Lieciet mani mierā …

Viņš aizmiga, iekāms kareivis paspēja atgriezties savā vietā.

Pēc desmit dienām komandants atkal aizgāja uz pili, bet izrādījās, ka kardinals aizbraucis uz Pieve d'Ottavo pie kāda slimnieka un nebūs mājās agrāk par pēcpusdienu. Vakarā, kad viņš sēdās pie galda, ienāca sulainis un pieteica:

—   Viņa eminence vēlas ar jums runāt.

Komandants steidzīgi palūkojās spogulī, vai uniforma kārtībā, piešķīra sejai, cik vien iespējams, cienīgu izteiksmi un iegāja pieņemamā istabā, kur sēdēja Montanelli, ar pirkstiem viegli bungodams pa krēsla roku balstu, un ar rūpju krunku starp uzacīm lūkojās ārā pa logu.

—   Dzirdēju, ka jūs šodien esot bijis pie manis, — viņš sacīja, pārtraukdams komandanta pieklājīgos apsveikuma vārdus gandrīz pavēlošā tonī, kādu viņš nekad nelietoja sarunās ar zemniekiem. — Jūs laikam gribējāt runāt par to pašu, par ko es gribu runāt ar jums.

—   Par Rivarecu, jūsu eminence.

—  Tā man likās. Pēdējās dienās esmu daudz par viņu domājis. Bet vispirms es gribētu dzirdēt, ko jaunu jūs man varat pastāstīt.

Komandants apmulsis plūkāja ūsās.

—   Patiesībā es gāju uzzināt, vai jūsu eminencei nav kaut kas man sakāms. Ja jums vēl arvien ir iebildumi pret manu priekšlikumu, tad būšu ļoti priecīgs, ja dosiet man padomu, jo tiešām nezinu, ko darīt.

—   Vai radušies jauni sarežģījumi?

—   Nākamo ceturtdien ir trešais jūnijs — Corpus Domitii — un lai nu kā, bet jautājums jāizlemj līdz tam.

—   Ceturtdien ir Corpus Domini, protams. Bet kāpēc jāizlemj tieši līdz tam?

—   Man ļoti žēl, jūsu eminence, ka es it kā nostājos pret jums, bet es nevaru uzņemties atbildību par mieru pilsētā, ja pirms tam neesam atbrīvojušies no Rivareca. Sajā dienā, kā jūsu eminencei zināms, šeit sapulcējas visstraujākie kalnieši; ļoti iespējams, ka viņi mēģinās uzlauzt cietokšņa vārtus un atbrīvot Rivarecu. Tas viņiem neizdosies, par to es parūpēšos, kaut arī man vajadzētu aizdzīt viņus no vārtiem ar pulveri un lodēm. Bet droši vien tajā dienā kaut kas tamlīdzīgs notiks. Šeit, Romaņā, cilvēki ātri iekarst dusmās un tad laiž darbā nažus . ..

—   Man liekas, var papūlēties, lai nenonāk līdz nažiem. Es vienmēr esmu uzskatījis, ka ar šī apgabala ļaudīm viegli saprasties, ja vien prot ar viņiem apieties. Protams, ja romanietim tuvojas ar draudiem vai spaidu līdzekļiem, tas ir grūti valdāms. Bet vai jums ir pamats domāt, ka atkal gatavojas Rivarecu atbrīvot?

—   Vakar un šorīt saņēmu ziņas no saviem slepenajiem aģentiem, ka visā apgabalā klīstot dažādas baumas un ļaudīm, kā redzams, esot kaut kas ļauns padomā. Bet sīkumus nav iespejams uzzināt. Ja to varētu, būtu vieglāk spert aizsardzības soļus. Man jāsaka, pēc tām izbailēm, ko nesen pārdzīvojām, - es cenšos rīkoties pēc iespējas uzmanīgāk. Ar tādu viltīgu lapsu kā Rivarecs piesardzība nekad nebūs lieka.

—   Dzirdēju, ka Rivarecs esot ļoti slims un nevarot ne kustēties, ne runāt. Vai tad viņš jau sāk atlabt?

—   Liekas, viņam tagad daudz labāk, jūsu eminence. Bet viņš bija smagi slims, ja tikai visu laiku neizlikās.

—  Vai jums ir iemesls tā domāt?

Ārsts gan ir pārliecināts, ka viņš tiešām bijis slims, bet tā ir ļoti dīvaina slimība. Lai nu kā, pašlaik viņš atveseļojas un kļūst stūrgalvīgāks nekā jebkad agrāk.

—   Ko tad viņš atkal izdarījis?

Par laimi viņš neko daudz nevar izdarīt, — komandants atbildēja un pasmaidīja, atceroties siksnas. — Bet viņa izturēšanās ir tieši neaprakstāma. Vakarrīt iegāju kamerā uzdot viņam dažus jautājumus. Viņš vēl nav tiktāl atlabojies, ka varētu nākt pie manis uz nopratināšanu, un labāk, ja citi viņu neredz, kamēr viņš nav pilnīgi vesels. Tādos gadījumos arvien izceļas dažādas tenkas.

—   Tātad jūs gājāt viņu nopratināt?

—   Jā, jūsu eminence. Es cerēju, ka viņš būs kļuvis prātīgāks.

Montanelli cieši pavērās uz viņu, gandrīz tā, kā aplūko neredzētu, nejauku dzīvnieku. Taču kā par laimi komandants tajā brīdī kārtoja savu • zobena siksnu un neredzēja šo skatienu. Viņš mierīgi turpināja:

—   Es netiku pielietojis pret viņu nekādus sevišķi bargus līdzekļus, tomēr biju spiests diezgan stingri apieties ar viņu — it īpaši tāpēc, ka šis ir kara cietums, — un domāju, ka varbūt varēšu kaut ko panākt ar labvēlību. Apsolīju ievērojami atvieglināt režirjiu, ja viņš izturēsies prātīgi. Un ko, pēc jūsu eminences domām, viņš man atbildēja? Viņš brīdi gulēja, skatīdamies uz mani kā krātiņā iesprostots vilks, tad sacīja pavisam klusi: «Pulkvedi, es nevaru piecelties un jūs nožņaugt, bet man ir labi zobi. Labāk turiet savu rīkli mazliet tālāk.» Viņš ir nikns kā meža kaķis.

—   Es par to nemaz nebrīnos, — Montanelli mierīgi atbildēja. — Bet es gribēju jums ko jautāt. Vai jūs tiešām domājat, ka Rivareca atrašanās šeit cietumā nopietni apdraud visa apgabala mieru?

—   Esmu par to pārliecināts, jūsu eminence.

—  Jūs -domājat, ka pilnīgi nepieciešami atbrīvoties no viņa pirms Corpus Domini, lai novērstu asinsizliešanu?

—   Varu vienīgi atkārtot, ko teicu: ja viņš ceturtdien būs šeit, nedomāju, ka svētki paies bez kautiņa, un iespējams, ka tas būs ļoti nopietns.

—   Un, ja viņa šeit nebūs, tad šādas briesmas, pēc jūsu domam, novērstas?

—  Tad vispār nebūtu nekādu nekārtību vai arī tikai paklaigātu un pamētātos ar akmeņiem. Ja jūsu eminence var atrast kādu iespēju tikt no viņa vaļā, es uzņemos atbildību par kārtību. Pretējā gadījumā var sagaidīt nopietnus sarežģījumus. Esmu pārliecināts, ka atkal gatavojas viņu atbrīvot, un tieši ceturtdien tas var notikt. Ja nu viņi tai rītā uzzinās, ka cietoksnī Rivareca nemaz nav, viņu plāns izjuks pats no sevis un nebūs iemesla sākt kautiņu. Bet, ja mums nāktos pret viņiem cīnīties un tādā ļaužu drūzmā sāktu cilāt dunčus, tad droši vien līdz vakaram pilsēta jau būtu nodedzināta.

—   Kāpēc tad jūs nesūtāt viņu uz Ravennu?

—   Dievs vien zina, cik labprāt es to būtu darījis, jūsu eminence! Bet kas var galvot, ka viņu neatbrīvo pa ceļam? Man nav pietiekami daudz kareivju, lai varētu atsist bruņotu uzbrukumu. Un visiem kalniešiem ir naži un kramenīcas vai kādi citi tāda veida ieroči.

—  Jūs tātad paliekat pie savas prasības pēc kara tiesas un gribat, lai es dodu savu piekrišanu?

Piedodiet, jūsu eminence! Lūdzu no jums tikai vienu — palīdziet man novērst nekārtības un asinsizliešanu! Pilnīgi piekrītu, ka militārās komisijas, tādas kā, piemēram, pulkveža Fredi vadītā, dažreiz rīkojās pārmērīgi stingri un ļaudis nevis nomierināja, bet tikai saniknoja. Šajā gadījumā, man liekas, kara tiesa būtu prātīga un galu galā arī žēlsirdīga izeja. Tā novērstu nekārtības, kas pašas par sevi jau ir briesmīga nelaime un turklāt varētu būt par iemeslu, ka tiek atjaunotas militārās komisijas, ko viņa svētība atcēla.

Komandants ļoti svinīgi pabeidza šo savu īso runu un gaidīja kardi- nala atbildi. Gaidīt vajadzēja ļoti ilgi, un, kad atbilde beidzot nāca, tā izrādījās ārkārtīgi dīvaina.

—   Pulkvedi Ferari, vai jūs ticat dievam?

Jūsu eminence' — pulkvedis izdvesa aiz uztraukuma drebošā balsī.

—   Vai jūs ticat dievam? — Montanelli atkārtoja, pieceldamies un uzlūkodams viņu ar neatlaidīgu, pētījošu skatienu. Arī pulkvedis pieceļas.

Jūsu eminence, es esmu kristīgs cilvēks, un līdz šim man nekad nav liegta grēku piedošana.

Montanelli pacēla krustu, kas atradās viņam uz krūtīm.

—   Tad zvēriet pie šī krusta, pie pestītāja krusta, ka sacījāt man patiesību.

Pulkvedis stāvēja nekustēdamies un apjucis blenza uz krustu, nespēdams aptvert, kurš no viņiem abiem jucis — viņš vai kardinals.

Jus lūdzat, — Montanelli turpināja, — lai dodu savu piekrišanu sodīt cilvēku ar nāvi. Noskūpstiet krustu, ja uzdrīkstaties, un sakiet, ka nezināt cita ceļa, kā novērst vēl lielāku asinsizliešanu. Bet paturiet prata — ja melosiet, jūs. uzkrausiet smagu nastu savai nemirstīgajai dvēselei.

Pec brītiņa komandants noliecās un pielika krustu pie lūpām.

—   Nav cita ceļa, — viņš sacīja.

Montanelli lēni novērsās.

—   Rīt es jums došu galīgu atbildi. Bet vispirms man jāredz Rivarecs un jārunā ar viņu vienatnē.

—   Jūsu eminence… ja atļauts aizrādīt. .. jūs to noteikti nožēlosiet. Starp citu, vakar viņš bija atsūtījis man ziņu ar sargu, ka vēloties redzēt jūsu eminenci, bet es tai nepievērsu uzmanību, jo . ..

—   Nepievērsāt uzmanību! — Montanelli atkārtoja. — Cilvēks tādos apstākļos sūta jums ziņu, bet jūs tai nepievēršat uzmanību!

—  Man loti žēl, ja esmu sarūgtinājis jūsu eminenci. Negribēju jūs apgrūtināt tādas nekautrīgas iedomas dēļ. Es jau pietiekami labi pazīstu Rivarecu un esmu pārliecināts, ka viņš tikai grib jūs apvainot. Un — ja atļaujat man tā izteikties — būtu tiešām neprāts vienatnē tuvoties viņam. Viņš ir bīstams, patiesībā tik bīstams, ka esmu atzinis par nepieciešamu pielietot dažus vieglus fiziskus spaidus . . .

—   Vai jums tiešām liekas, ka var draudēt lielas briesmas no slima, neapbruņota cilvēka, kam uzlikti «viegli fiziski spaidi»? — Montanelli runāja pavisam mierīgi, taču pulkvedis juta viņa vārdos apslēpto nicinājumu un pietvīka aiz dusmām.

—   Jūsu eminence var darīt, kā atzīst par labāku, — viņš auksti noteica. — Es tikai gribēju pasargāt jūs no šā cilvēka briesmīgajiem zaimiem.

—- Ko jūs uzskatāt par smagāku nelaimi kristīgam cilvēkam: dzirdēt zaimus vai pamest savu tuvāko visgrūtākajā brīdī?

Komandants stāvēja izslējies un sastindzis, ar oficiālu, it kā kokainu sejas izteiksmi. Viņu bija dziļi aizvainojusi Montanelli izturēšanās, un viņš to izrādīja, kļūdams nevajadzīgi formāls. •

—   Cikos jūsu eminence vēlas apmeklēt cietumnieku?

—   Es tūlīt iešu pie viņa.

—   Kā jūsu eminence vēlas. Esiet tik laipns, pagaidiet mazu brītiņu, es aizsūtīšu kādu, lai viņu sagatavo.

Komandants lielā steigā bija nolaidies no sava oficiālā pjedestālā. Viņš negribēja, ka Montanelli redz siksnas.

—  Paldies! Es gribētu redzēt viņu, kāds viņš ir, bez sagatavošanas. Iešu tieši uz cietoksni. Ar labvakaru, pulkvedi! Rit no rīta saņemsiet manu atbildi.

Dzirdot, ka atslēdz kameras durvis, Dundurs gurdā vienaldzībā novērsās. Viņš domāja, ka atkal nāk komandants mocīt viņu ar jautājumiem. Uz šaurajām kāpnēm skanēja kareivju soļi, un viņu karabines klaudzēja pret sienu. Tad kāda balss godbijīgi sacīja:

—   Te ir diezgan stāvs, jūsu eminence.

Dundurs konvulsivi sakustējās, bet siksnas tā iegriezās miesā, ka viņš sarāvās, tikko spēdams paelpot.

Ienāca Montanelli seržanta un trīs sargkareivju pavadībā.

—   Lūdzu, pagaidiet brītiņu, jūsu eminence, — seržants nervozi ierunājās, — jums tūlīt atnesīs krēslu, jau aizgāja pakaļ. Piedodiet, jūsu eminence, — ja mēs būtu zinājuši, ka jūs nāksiet, mēs būtu sagatavojušies.

—   Nekāda sagatavošanās nav vajadzīga. Lūdzu, atstājiet mūs vienus, seržant, un pagaidiet ar saviem ļaudīm lejā pie kāpnēm!

—   Labi, jūsu eminence. Te būs krēsls. Vai nolikt to viņam blakus?

Dundurs gulēja aizvērtām acīm, taču juta, ka Montanelli viņu uzlūko.

—  Man liekas, viņš ir aizmidzis, jūsu eminence, — seržants ieteicās, bet Dundurs atvēra acis.

—   Nē, — viņš sacīja.

Ejot ārā no kameras, kareivji pēkšņi izdzirda Montanelli iesaucamies un, atpakaļ paraudzījušies, redzēja, ka viņš noliecies apskata siksnas.

—   Kas to izdomājis? — viņš jautāja.

Seržants apjucis grozīja rokās cepuri.

—   Komandants tā pavēlēja, jūsu eminence.

—  Man par to nebija ne jausmas, sinjor Rivarec, — Montanelli sacīja, un viņa balss pauda dziļas sāpes.

—   Es jau sacīju jūsu eminencei, — Dundurs atbildēja ar savu parasto skarbo smaidu, — ka n-n-ncmaz negaidīju, lai man glauda galvu.

. — Seržant, cik ilgi viņš jau tā sasiets?

—   Kopš mēģināja bēgt, jūsu eminence.

—  Vairāk nekā divas nedēļas? Atnesiet nazi un tūlīt pārgrieziet siksnas!

—  Piedodiet, jūsu eminence, ārsts gribēja tās noņemt, bet pulkvedis Ferari neļāva.

Atnesiet tūlīt nazi!

Montanelli nepacēla balsi, bet kareivji redzeja, ka viņš nobalis aiz dusmām. Seržants izvilka kabatas nazi un noliecās, lai pārgrieztu siksnu, ar ko sasietas rokas. Viņš rīkojās nemākulīgi un ar neveiklu kustību sarāva siksnu ciešāk, tā ka Dundurs saviebās aiz sāpēm un iekoda lūpā, kaut gan pūlējās savaldīties. Montanelii ātri pagāja uz priekšu.

—   Jus neprotat. Dodiet man nazi!

—   A-a-ā! — Dundurs izstiepa rokas, dziļi un atviegloti nopūzdamies, kad nokrita siksna. Nākamajā mirklī Montanelli pārgrieza otru siksnu un atbrīvoja Dundura kājas.

—   Noņemiet ari važas, seržant! Un tad panāciet šurp!- Man ar jums jārunā.

Montanelli stāvēja pie loga un noskatījās, kamēr seržants nosvieda zeme važas un pienaca pie viņa.

—   Tagad izstāstiet man visu, kas pa šo laiku noticis, — viņš sacīja.

Seržants labprāt pastāstīja, ko zināja par Dundura slimību, «disciplinārajiem līdzekļiem» un ārsta nesekmīgo mēģinājumu iejaukties.

—  Bet man liekas, jūsu eminence, — viņš piebilda, — ka pulkvedis neļāva noņemt siksnas, lai ar to palīdzību iegūtu liecību.

—   Liecību?

—  Jā, jūsu eminence. Aizvakar es dzirdēju, ka pulkvedis piesolīja siksnas noņemt, ja viņš, — seržants pameta skatienu uz Dunduru, — atbildēšot uz kādu jautājumu.

Montanelli savilka dūrē uz palodzes atbalstīto roku, un kareivji saskatījās. Viņi nekad nebija redzējuši laipno kardinalu dusmojamies. Bet Dundurs bija aizmirsis viņu klātbūtni, aizmirsis visu pasaule, viņš izbaudīja vienīgi fiziska atbrīvojuma sajūtu. Viņš staipīja notirpušos locekļus, locījās un grozījās lielā atvieglojuma tīksmē.

Jūs varat iet, seržant, — kardinals teica. — Nebaidieties, ka esat izdarījis disciplinas pārkāpumu. Jūsu pienākums bija man visu izstāstīt, kad es jautāju. Parūpējieties, lai neviens mūs netraucē. Es iziešu ārā, kad būšu beidzis.

Kad durvis aiz kareivjiem bija aizvērušās, Montanelli atbalstījās pret palodzi un brīdi vēroja noejošo sauli, lai dotu Dunduram vel laiku atgūties.

—   Man teica, ka jūs vēloties runāt ar mani vienatnē, — viņš sacīja,atiedams no loga un apsēzdamies blakus Dundura guļvietai. — Ja jūtaties tik spirgts, ka varat man pastāstīt, ko gribējāt, tad esmu jūsu rīcībā.

Viņš runāja ļoti atturīgi, sausā, valdonīgā tonī, kā parasti nemēdza. Kamēr nebija noņemtas siksnas, Dundurs viņa acīs bija vienkārši cilvēcīga būtne, kas cieta pārestības un mokas. Bet nu viņš atcerējās pēdējo sarunu ar Dunduru un briesmīgo apvainojumu, ar ko tā beidzās. Dundurs - paraudzījās uz Montanelli, laiski atbalstījis galvu rokā. Viņa kustībām un pozām piemita īpaša grācijā, un, kad seja atradās ēnā, neviens nebūtu spējis iedomāties, ka viņš tik daudz pārdzīvojis. Taču, kad viņš pacēla acis, skaidrajā vakara gaismā varēja redzēt, cik viņš noliesējis un bāls, cik dziļas pēdas viņa sejā atstājušas pēdējā laika ciešanas. Montanelli dusmas izgaisa.

Man liekas, jūs esat pārcietis smagu slimību, — viņš sacīja. — No sirds nožēloju, ka nekā par visu šo nezināju. Es "to būtu varējis jau agrak novērst.

Dundurs paraustīja plecus.

—   Karā viss atļauts, — viņš auksti teica. — Jusu eminence protestē pret siksnām teoretiski, no kristīga cilvēka viedokļa, bet nevar jau nemaz gaidīt, lai pulkvedis domātu tāpat. Viņš, bez šaubām, negribētu izmēģināt tās uz savas ādas — t-t-tieši tāpat kā es. Bet tas ir p-p-personīgo ērtību jautājums. Sajā brīdī es esmu pārspētais — k-k-ko citu var vēlēties? Tomēr ļoti laipni, jūsu eminence, ka mani apmeklējāt. Bet varbūt arī tas darīts no kristīga cilvēka viedokļa? Apmeklēt cietumniekus — ak jā! Es piemirsu. «Un ko jūs esat darījuši vienam no pašiem m-mazākajiem brāļiem»1 — tas gan man nav visai glaimojoši, bet viens no pašiem mazākajiem jums ir ļoti pateicīgs.

—   Sinjor Rivarec, — kardinals pārtrauca, — es esmu atnācis jūsu, ne sevis labad. Ja jūs nebūtu «pārspētais» — kā jūs pats to apzīmējat, — es nekad vairs ar jums nerunātu pēc tā, ko jūs nesen man pateicāt. Bet jums ir divkāršas privilēģijas — jūs esat cietumnieks un slims cilvēks, un es nevarēju nenākt. Vai jums ir kaut kas' sakāms, ja jau esmu šeit, vai arī aicinājāt mani vienīgi tāpēc, lai uzjautrinātos, izzobojot vecu vīru?

*

Atbildes nebija. Dundurs bija novērsies un gulēja, aizsedzis ar roku acis.

—   Piedodiet, ka apgrūtinu jūs, — viņš beidzot aizsmakušā balsī sacīja, — vai jūs nevarētu padot man ūdeni?

Krūze ar ūdeni stāvēja pie loga, un Montanelli piecēlās un atnesa to. Aplicis roku Dunduram ap pleciem, lai to paceltu, viņš pēkšņi juta, ka mikli, auksti pirksti uz mirkli sažņaudz viņa locītavu kā spīlēs.

—   Dodiet, man savu roku… atri .. . tikai uz brītiņu, — Dundurs čukstēja. — Ak, jums taču tas neko nenozīmē! Tikai vienu mirkli!

Viņš saguma, piespiedis seju pie Montanelli rokas, un drebēja no galvas līdz kājām.

—   Iedzeriet ūdeni, — Montanelli pec brīža ierunājās.

Dundurs klusēdams paklausīja, tad atkal aizvērtām acīm atlaidās uz maisa.- Viņš pats nebūtu varējis izskaidrot, kas ar viņu notika, kad Montanelli roka pieskārās viņa vaigam. Viņš tikai zināja, ka visā savā mūžā nebija pārdzīvojis neko briesmīgāku.

Montanelli piebīdīja savu krēslu tuvāk guļvietai un apsēdās. Dundurs gulēja nekustīgi kā mironis, ar bālu izmocītu seju. Ilgi klusējis, viņš atvēra acis un pievērsa klīstošo, spokaino skatienu kardinalam.

—   Paldies! — viņš sacīja. — Piedodiet! Man liekas, jūs man kaut ko jautājāt.

—  Jūs šodien neesat spējīgs runāt. Ja gribat man ko sacīt, es atnākšu rīt.

—  Ljūdzu, neejiet projām, jūsu eminence, man tiešām nekas nekait. Es… es biju mazliet satraukts pēdējās dienās. Pa pusei gan tikai simulēju — pulkvedis jums tā pastāstīs, ja pajautāsiet.

—   Es labāk spriežu pats, — Montanelli mierīgi atbildēja.

—   T-tāpat kā pulkvedis. Un, vai zināt, dažreiz viņa spriedumi ir diezgan asprātīgi. To n-n-nemaz nevar iedomāties pēc viņa izskata, taču r-r-reizēm viņam rodas ļoti or-r-riģinalas idejas. Pagājušo piektdien, piemēram … man liekas, tas bija piektdien, pēdējā laikā man mazliet sāk jukt dienas — nu, tas vienalga — es lūdzu opiju, t-t-to atceros gluži skaidri. Viņš atnāca pie manis un teica, es to d-d-dabūšot, ja pateikšot viņam, kas ats-s-slēdzis vārtiņus. Atminos, viņš sacīja: «Ja jūs tiešām esat slims, jūs pateiksiet. Ja neteiksiet, es uzskatīšu to kā pierādījumu, ka jūs izliekalies.» Man nekad nebija ienācis p-p-prātā, cik tas smieklīgi. Tas ir viens no j-j-jocīgākiem gadījumiem …

Viņš pēkšņi sāka smieties skarbiem, griezīgiem smiekliem, tad spēji pievērsās kardinalam, kas vēl arvien klusēja, un turpināja, runādams aizvien steidzīgāk un stostīdamies tā, ka vārdus gandrīz nevarēja saprast.

—   Vai jums n-n-neliekas, ka tas ir j-jocīgi? Pr-protams, ne. Jums, t-t-ticīgajiem, n-n-nekad nav humora izjūtas, jūs v-visu uzņemat t-t-tra- ģiski. P-piemēram, tajā naktī kat-tedralē — cik jūs bijāt svinīgs! Starp citu — es 1-laikam gan izskatījos p-patetisks svētceļnieka apģērbā. Es esmu p-pāriiecināts, jums pat prātā nenāk, cik k-k-komiska arī tā lieta, kuras dēl jūs šovakar esat atnācis.

Montanelli piecēlās.

—   Es atnācu uzklausīt, ko jūs man sacīsiet. Bet man liekas, jūs esat pārāk uztraukts, lai šovakar to pateiktu. Lai ārsts iedod jums miega zāles, un mēs parunāsim rīt, kad būsiet labi izgulējies.

—   Izg-gulējies? O, es izgulēšos diezgan, jūsu eminence, kad jūs p-piekritīsiet pulkveža plānam — unce svina ir 1-1-lieliskas miega zāles.

—   Es jūs nesaprotu, — Montanelli sacīja, ar izbiedētu skatienu uzlūkodams Dunduru.

Dundurs atkal sāka smieties.

—   Jūsu eminence, jūsu eminence, p-p-patiesīgums ir g-galvenais kristiešu tikums. V-v-vai jūs d-d-domājat, ka es n-n-nezinu, cik ļoti komandants visu laiku p-pūlas izdabūt no jums piekrišanu kara tiesai? Jums gan v-vajadzētu p-piekrist, jūsu eminence. Visi jūsu brāļi prelati t-tāpat darītu, cosi fan tuttiK Tā jūs izdarītu t-tik daudz laba un tik m-maz ļauna! Tiešām, tas n-nav vērts to bezmiega nakšu, ko esat pavadījis.

—   Lūdzu, rimstiet smieties kaut mirkli, — Montanelli viņu pārtrauca, — un pasakiet man, kā jūs visu to zināt. Kas jums to teica?

—   V-vai tad pulkvedis jums n-n-nav sacījis, ka es esmu v-v-velns, ne cilvēks? Nē? Man viņš to bieži ir t-teicis. Es esmu zināmā mērā velns — spēju šo to uzzināt, ko c.-cilvēki domā. Jūsu eminence domā, ka es esmu s-sasodīti nepatīkams cilvēks, un vēlas, lai k-kāds cits izšķirtu jautājumu, ko darīt ar mani. Tad jums nebūtu jāapgrūtina sava jūtīgā sirdsapziņa. Diezgan p-pareizi atminēts, vai ne?

—   Paklausieties! — kardinals sacīja, ar ļoti nopietnu seju atkal apsēzdamies Dunduram blakus. —" Lai nu kā jūs visu to uzzinājāt, tas ir pilnīgi pareizi. Pulkvedis Ferari baidās, ka jūsu draugi otrreiz mēģinās jūs atbrīvot, un grib to novērst — tādā veidā, kā jūs sacījāt. Redziet, es runāju ar jums gluži atklāti.

—  Jūsu eminences taisnības mīlestība vienmēr ir d-d-daudzināta, — Dundurs ar rūgtumu piebilda.

—   Jūs, protams, zināt, — Montanelli turpināja, — ka juridiski man nav balsstiesību laicīgās lietās. Es esmu biskaps, ne legats. Bet man ir* liela ietekme šajā apvidū, un, man liekas, pulkvedis neiedrošināsies spert tik ārkārtīgu soli, ja nebūšu devis viņam vismaz savu klusu piekrišanu. Līdz šai dienai es viņa plānam noteikti pretojos, un viņš, cik vien spēdams, cenšas mani pārliecināt, ka ceturtdien, kad ļaudis pulcēsies procesijā, draudot bruņots uzbrukums, kas droši vien beigšoties ar asinsizliešanu. Vai jūs dzirdat?

Dundurs izklaidīgi raudzījās arā pa logu. Viņš palūkojās uz Montanelli un gurdā balsī atbildēja:

—  Jā, es klausos.

—   Varbūt tiešām šāda saruna jums šovakar par smagu? Vai man labāk neatnākt rīt no rīta? Jautājums ir ļoti svarīgs, un nepieciešams, lai jūs tam veltītu visu savu uzmanību.

—   Labāk nokārtosim to šodien, — Dundurs tādā pašā tonī atbildēja. — Es dzirdu visu, ko jūs sakāt.

—   Ja tas tiesa, — Montanelli turpināja, — ka jūsu dēļ draud izcelties nemieri un asinsizliešana, tad es uzņemos milzīgu atbildību, pretodamies pulkvedim. Un es ticu, ka vismaz kaut cik taisnības viņam ir. No otras puses, man liekas, ka viņa spriedumu zināmā mērā ietekmē viņa naidīgais noskaņojums pret jums un viņš varbūt pārspīlē briesmas. Tas man liekas gandrīz ticamāk pēc tam, kad esmu redzējis, cik apkaunojoši brutāli viņš var rīkoties.

Viņš pameta skatienu uz siksnām, kas atradās uz grīdas, un turpināja:

—  Ja piekritīšu, es nogalināšu jūs. Ja nedošu savu piekrišanu — riskēju ar nevainīgu cilvēku dzīvībām. Esmu visu nopietni pārdomājis un no visas sirds meklējis izeju no briesmīgās alternativas. Un beidzot esmu izlēmis.

—   Nogalināt mani un g-glābt nevainīgos cilvēkus — protams, vienīgais, ko kristīgs cilvēks var izlemt. «Ja tava 1-labā roka tevi apgrēcina,»[95]un tā tālāk. Man n-nav tas gods būt jūsu eminences labajai rokai, turklāt esmu jūs apvainojis. Secinājums skaidrs. Vai jūs nevarējāt man to pateikt bez visa šī garā ievada?

Dundurs runāja gurdā vienaldzībā, ar nicinājuma pieskaņu, kā cilvēks, kam apnicis sarunas temats.

—   Nu? — viņš pēc brītiņa piebilda. — Vai tāds bija jūsu lēmums, jūsu eminence?

—   Nē.

Dundurs pārmainīja pozu, aizlikdams abas rokas aiz galvas, un vērās uz Montanelli ar piemiegtām acīm. Kardināls, it kā dziļās pārdomās nokāris galvu, lēni bungoja ar pirkstiem pa krēsla roku balstu. Ak, šī vecā, pazīstamā kustība!

—   Es esmu nolēmis, — viņš sacīja, beidzot paceldams galvu, — darīt kaut ko tādu, kas laikam vēl nekad nav darīts. Kad uzzināju, ka jūs vēlaties mani redzēt, es nolēmu atnākt, izstāstīt jums visu, kā jau esmu darījis, un ļaut jums pašam izšķirties.

—   Man … pašam izšķirties?

—   Sinjor Rivarec, es neesmu nācis pie jums kā kardinals, biskaps vai tiesnesis. Es esmu atnācis pie jums kā cilvēks pie cilvēka. Es neprasu, lai jūs stāstītu, vai jums ir zināms kaut kas par plānu, no kā baidās pulkvedis. Es gluži labi saprotu — ja jūs ko zināt, tad tas ir jūsu noslēpums un jūs to neatklāsiet. Bet es lūdzu jūs iedomāties sevi manā vietā. Esmu vecs un droši vien vairs ilgi nedzīvošu. Es gribētu nomirt ar tīrām rokām, pie kurām nav lipušas asinis.

—   Vai jūsu rokas līdz šim ir tīras, jūsu eminence?

Montanelli mazliet nobālēja, taču mierīgi turpināja:

—  Visu mūžu es esmu cīnījies pret apspiešanu un nežēlību kur vien varēdams. Viepmēr esmu nostājies pret jebkāda veida nāves sodiem. Iepriekšējā pāvesta laikā es vairākkārt neatlaidīgi protestēju pret militarajam komisijām un tāpēc arī biju kritis nežēlastībā. Visu savu ietekmi un varu, kas man ir bijusi, es vienmēr esmu izlietojis žēlsirdīgiem nolūkiem. Lūdzu jūs vismaz ticēt, ka runāju patiesību. Tagad atrodos šīs dilemas priekšā. Ja nedošu savu piekrišanu, pilsētā draud izcelties nemieri ar visām to sekām. Un viss tikai tādēļ, lai glābtu dzīvību cilvēkam, kas zaimo manu ticību, kas nozākājis un apvainojis mani pašu (kaut gan tam nav lielas nozīmes) un kas savu dzīvību, ja viņam to dāvās, izlietos — par to esmu pilnīgi pārliecināts, — lai darītu ļaunu. Tomēr — tā ir cilvēka dzīvība.

Viņš brīdi klusēja, tad turpināja:

— Sinjor Rivarec, viss, ko esmu dzirdējis par jusu dzīvi, man šķiet ļauns un kaitīgs. Ilgu laiku es turēju jūs par vieglprātīgu un nežēlīgu, par cilvēku bez sirdsapziņas. Arī tagad man pa daļai vēl palicis šāds uzskats par jums. Bet pēdējo divu nedēļu laikā jūs pierādījāt, ka esat drosmīgs cilvēks un spējat būt uzticīgs saviem draugiem. Pat kareivji jūs mīl un apbrīno, un kurš katrs vis nevar iedvest šādas jūtas pret sevi. Tad es nodomāju, ka varbūt esmu kļūdījies savos, spriedumos par jums, varbūt jūs esat labāks, nekā izliekaties. Es griežos pie šī labākā cilvēka, kas varbūt mīt jūsos, un sirsnīgi lūdzu jūs, pasakiet man godīgi, pēc sirdsapziņas, — ko jūs darītu manā vietā?

Ilgi valdīja klusums, tad Dundurs uzlūkoja Montanelli.

—   Es vismaz pats izlemtu, kā rīkoties, un uzņemtos atbildību par savas rīcības sekām. Es neslapstītos — kā kristīgie paraduši — gļēvi un bailīgi aiz citu mugurām, lūdzot, lai tie manā vietā atrisina manas problēmas.

Uzbrukums nāca tik pēkšņi un tā neparasti straujais un kaislais tonis tik asi kontrastēja ar to māksloto gurdās vienaldzības stāvokli, kādā Dundurs atradās vēl brīdi iepriekš, ka likās, it kā viņš būtu nometis masku.

—   Mes, ateisti, saprotam, — viņš dedzīgi turpināja, — ja cilvēkam uzlikta smaga nasta, tad viņam tā jānes, cik drosmīgi vien spēj, un, ja viņš saļimst zem tās, — nu, tad pašam par ļaunu. Bet kristīgais iet žēlodamies pie dieva vai svētajiem, vai arī, ja tie nepalīdz, pie saviem ienaidniekiem. Viņš vienmēr prot atrast kādu muguru, uz kuras uzvelt savas nastas. Vai tad jūsu bībelē, mišu grāmatā un visās jūsu liekulīgajās teoloģijas grāmatās nav norādījumu, pēc kuriem rīkoties, ka jums jāprasa man padoms? Ak debesis un zeme! Vai man jau tā nav diezgan smagi, ka jūs gribat vel arī savu atbildību uzkraut uz maniem pleciem? Ejiet pie sava Jēzus! Tas izspieda pēdējo grasi, dariet vien arī jūs tāpat! Galu galā jūs nogalināsiet tikai ateistu — cilvēku, kas nevar izrunāt «shibboleth»[96], un tas, protams, nav nekāds lielais noziegums!

Viņš apklusa, aizgūtnēm ievilka elpu, tad atkal atsāka savu uzbrukumu:

—   Un j ū s vēl runājat par nežēlību! Tas vientiesīgais ēzeļa pauris, kaut vai gadu pūlēdamies, nevarētu mani sāpīgāk aizskart, kā jūs to izdarījāt. Viņam nav tik daudz saprāta. Vienīgais, ko viņš spēj izdomāt, — savilkt ciešāk siksnas, un, kad ciešāk vairs nevar, tad tas arī ir viss. To jau spēj katrs muļķis! Bet jūs .. . «Lūdzu, parakstiet pats sev nāves spriedumu. Man pārāk mīksta sirds, es to nespēju!» O! To var izdomāt tikai kristīgais — maigs, līdzcietīgs kristīgais, kas nobāl, ieraugot pārāk cieši savilktu siksnu! Kad jūs ienācāt kā žēlsirdības eņģelis, tā sašutis par pulkveža «necilvēcību», es varēju gan nojaust, ka īstās mocības tikai sāksies! Kāpēc jūs tā skatāties hz mani? Dodiet savu piekrišanu, protams, un ejiet mājās pusdienās, nav vērts par niekiem sacelt tādu uztraukumu. Pasakiet savam pulkvedim, ka viņš var likt mani nošaut, pakārt, darīt ar mani, kas viņam ērtāk, — sadedzināt dzīvu, ja tas viņam sagādā prieku, — lai tikai visam reiz būtu beigas!

Dunduru tikko varēja pazīt. Viņš nespēja valdīties aiz niknuma un izmisuma, smagi elpoja un drebēja, un viņa acīs zibēja zaļas uguntiņas kā saniknotam kaķim.

Montanelli bija piecēlies un klusēdams lūkojās uz Dunduru. Viņš nekā nespēja aptvert šajā vētrainajā pārmetumu brāzmā, bet saprata, ka tos saka cilvēks, kas vairs nevalda pār sevi. Un, saprazdams to, piedeva visus agrākos apvainojumus.

—   Rimstiet! — viņš sacīja. — Es negribēju jūs tā sāpināt. Es nemaz nedomāju uzvelt jums savu nastu, jums, kam jau tā pārāk smagi jācieš. Es nekad apzinīgi neesmu tā izturējies pret kādu dzīvu radījumu…

—   Tie ir meli! — Dundurs iesaucās, acīm uzliesmojot. — Bet biskapa sēdeklis?

—   Biskapa sēdeklis?

—   Ā! To jūs esat aizmirsis! Aizmirst ir tik viegli! «Ja tu tā vēlies, Artur, es ziņošu, ka nevaru braukt.» Man vajadzēja lemt par jūsu dzīvi — man deviņpadsmit gadu vecumā. Tas liktos jocīgi, ja nebūtu tik nejēdzīgi.

—   Klusu! — izmisīgi iekliegdamies, Montanelli ar abām rokām satvēra galvu. Tad ļāva rokām atkal noslīgt gar sāniem un lēni piegāja pie loga. Tur viņš apsēdās uz palodzes, atbalstīja roku pret' režģiem un piespieda pie tās pieri. Dundurs gulēja un drebēdams vēroja viņu.

Tad Montanelli piecēlās un atgriezās pie Dundura. Viņa lūpas bija pelēkas kā pelni.

—   Piedodiet, — viņš sacīja, veltīgi pūlēdamies saglabāt savu parasto mieru, — man jāiet. Es . . . nejūtos labi.

Viņš trīcēja kā drudzī. Dundura niknums izgaisa.

—   Padre, vai tad jūs neredzat. . .

Montanelli parāvās atpakaļ un stāvēja nekustēdamies.

—  Tikai ne to! — viņš beiofeot čukstēja. — Ak dievs, visu — tikai ne to! Ja es zaudēju prātu … ļ

Dundurs pacēlās, atbalstīdamies uz elkoņa, un satvēra Montanelli drebošās rokas.

—   Padre, vai tad jūs nesaprotat, ka es toreiz nenoslīku?

Rokas pēkšņi kļuva aukstas un stingas. Brīdi valdīja kapa klusums,

tad Montanelli nokrita ceļos un paslēpa seju Dunduram pie krūtīm.

* * *

Kad viņš pacēla galvu, saule bija nogājusi tin rietumos dzisa sārta vakarblāzma. Viņi bija aizmirsuši laiku un vietu, dzīvību un nāvi, aizmirsuši pat to, ka viņi ir ienaidnieki.

—   Artur, — Montanelli čukstēja, — vai tiešām tas esi tu? Vai tu esi atgriezies pie manis no miroņiem?

—   No miroņiem, — Dundurs atkārtoja nodrebēdams. Viņš bija nolicis galvu uz Montanelli rokas kā slims bērns, kas guļ mātes skavās.

—   Tu esi atgriezies … tu beidzot esi atgriezies!

Dundurs smagi nopūtās.

—   Jā, — viņš sacīja. — Un jums ar mani jācīnās vai marai jānogalina.

—  Ak, ciet klusu, carino! Kāpēc tagad par to runāt! Mēs bijātn kā divi bērni, kas apmaldījušies tumsā un notur viens otru par rēgu. Tagad mēs esam viens otru atraduši un iznākuši gaismā. Manu nabaga puisīt, kā tu esi pārvērties … kā tu esi pārvērties! Tu izskaties tā, it kā visas pasaules ciešanu jūra būtu brāzusies pār tavu galvu — un tu taču biji tik pilns dzīves prieka! Artur, vai tas tiešām esi tu? Es tik bieži sapņoju, ka tu esi atgriezies pie manis. Bet tad pamodos un redzēju, ka apkārt • tikai tumsa un tukšums. Kā lai zinu, vai atkal neatmodīšos un viss atkal neizrādīsies tikai sapnis? Dod man kādu pierādījumu — pastāsti, kā tas viss notika!

—  Tas notika pavisam vienkārši. Es paslēpos uz preču kuģa un <<par zaķi» aizbraucu uz Dienvidameriku.

—   Un tur?

—   Tur es … dzīvoju, ja to var saukt par dzīvi, kamēr … ak, esmu redzējis daudz ko vairāk par garīgiem semināriem no tā laika, kad jūs mācījāt man filozofiju! Jūs teicāt, ka sapņojis par mani … jā, un es par jums.

Viņš nodrebēdams apklusa.

—   Reiz, — viņš pēkšņi atkal ierunājās, — es Ekvadorā strādāju raktuvēs …

—   Tu taču nebiji kalnracis?

—   Nē, kalnrača kalps — strādāju dažādus darbus kopā ar kulijiem. Mēs gulējām barakā, kas atradās pie ieejas raktuvēs. Un kādā naktī — toreiz es biju slims, tāpat kā tagad, un visu dienu man nācās saules tveicē stiept akmeņus — un tad es laikam sāku murgot, jo redzēju jūs ienākam pa durvīm. Jūs turējāt rokās krucifiksu, tādu pašu kā tas pie sienas. Lūgšanas skaitot, jūs pagājāt man tuvu garām, bet galvu nepagriezāt. Es iekliedzos, lūgdams, lai jūs man palīdzat — iedodat man indi vai nazi — kaut ko, lai es varētu darīt galu savām mokām, pirms sajūku prātā. Bet jūs … ā …!

Viņš aizsedza ar vienu roku acis. Otru vēl arvien turēja Montanelli.

—   Pēc jūsu sejas nopratu, ka jūs mani sadzirdējāt, bet jūs pat nepaskatījāties, tikai skaitījāt savas lūgšanas. Kad bijāt beidzis un noskūpstījis krucifiksu, tad uzmetāt man ātru skatienu un čukstējāt: «Man tevis ļoti žēl, Artur, bet es nedrīkstu to izrādīt. Viņš dusmosies.» Es paraudzījos uz viņu, un koka tēls smējās.

Kad atģidos un atkal redzēju baraku un spitālīgos kulijus, es visu sapratu. Tad zināju, ka jums svarīgāk iegūt sava nolādētā dieva labvēlību nekā glābt mani no elles mokām. Un es to vienmēr paturēju prātā. Es to aizmirsu tikai nupat, kad jūs man pieskārāties. Es … esmu pārcietis slimību, un kādreiz es jūs mīlēju. Bet starp mums nevar būt nekas cits kā tikai karš, karš un vēlreiz karš. Kāpēc jūs turat manu roku? Vai tad jūs nesaprotat, ka mēs varam būt vienīgi ienaidnieki, kamēr jūs ticat savam Jēzum?

Montanelli nolieca galvu un noskūpstīja sakropļoto roku.

—   Artur, kā es varu viņam neticēt? Ja esmu saglabājis savu ticību pa visiem šiem briesmīgajiem gadiem — kā es varu par viņu tagad šaubīties, tagad, kad viņš man atdevis tevi? Atceries, es domāju, ka esmu tevi nogalinājis.

—  Jums tas vēl jādara.

—   Artur! .

Tas bija neliekuļots šausmu kliedziens, bet Dundurs turpināja, to neievērodams.

—   Būsim godīgi un runāsim skaidri tin atklāti. Jūs un es, mēs stāvam katrs savā bezdibeņa pusē, un nav cerību sadoties rokās tam pāri. Ja jūs esat nolēmis, ka nespējat vai negribat atteikties no tā tur, — viņš atkal pameta skatienu uz krucifiksu pie sienas, — tad jums jāpiekrīt pulkveža . ..

—  Jāpiekrīt! Ak dievs .. . jāpiekrīt… Artur, bet tu taču man esi mīļš!

Dundura seja savilkās sāpēs.

—   Kurš jums mīļāks: es vai viņš?

Montanelli lēnām piecēlās. Šausmas stindzināja viņa dvēseli, un likās, ka viņa ķermenis saraujas, viņš kļūst vārgs, vecs un savītis kā lapa, ko skārusi salna. Viņš bija pamodies no sapņa un redzēja, ka apkārt tikai tumsa un tukšums.

—   Artur, pažēlo mani kaut mazliet!

—   Vai jūs mani daudz žēlojāt, kad ar saviem meliem padarījāt mani par vergu cukura plantacijās? Jūs nodrebat, to dzirdot… ak, šie svētie ar mīkstajām sirdīm! Tāds ir cilvēks, kas dievam pa prātam, cilvēks, kas nožēlo savu grēku un dzīvo. Mirst tikai viņa dēls. Jūs sakāt, ka mīlot mani, — jūsu mīlestība man daudz ciešanu sagādājusi! Vai jūs domājat, ka, dzirdot dažus maigus vārdus, es varu visu izdzēst no savas atmiņas un atkal pārvērsties par Arturu — pēc tam, kad «esmu mazgājis traukus netīros netiklību perēkļos un tīrījis staļļus fermeriem, kas bija sliktāki par saviem lopiem? Kad esmu bijis klauns ar āksta cepuri un zvaniņiem ceļojošā cirkā, apkalpojis matadorus vēršu cīņu arēnā; kad esmu vergojis katram nelietim, kam vien iepatikās mani izkalpināt; kad esmu mērdēts badā, apspļaudīts un kājām mīdīts; kad esmu lūdzis sapelējušas atliekas un arī tās man liegtas, jo suņiem uz tām vairāk tiesību? Ak, kāpēc visu to stāstu? Vai tad es varu jums izstāstīt, kādā ellē jūs mani iegrūdāt? Bet tagad — jūs mani mīlot! Cik stipri jus mani mīlat? Vai tik stipri, ka spējat atteikties no sava dieva manis labad? Ak, ko viņš jūsu labā darījis, šis mūžīgais Jēzus, ko viņš pārcietis jūsu dēļ, ka jums vajag viņu rnīlēt vairāk nekā mani? Vai savu caurdurto roku dēļ viņš jums tik dārgs? Paskatieties uz manējām! Skatieties te un te, un te …

Viņš atrāva vaļā kreklu un rādīja drausmīgas rētas.

—    Padre, jūsu dievs ir krāpnieks, viņa brūces nav īstas, viņa mokas ir tikai komēdija! Vienīgi man ir tiesības uz jūsu sirdi! Padre, nav tādu moku,- ko jūs man neesat licis ciest. Ja tikai jūs zinātu, ko esmu pārdzīvojis! Un tomēr es negribēju mirt! Es visu izturēju un apbruņoju savu dvēseli ar pacietību, jo gribēju atgriezties un cīnīties pret jūsu dievu. Šī apņemšanās man noderēja par vairogu, ar ko aizsargāt savu sirdi, un paglāba mani no ārprāta un no otras nāves. Un tagad, kad esmu atgriezies, es viņu vēl arvien atrodu savā vietā — šo māņu upuri, kas cietis, pie krusta pienaglots, sešas stundas un atkal piecēlies no miroņiem! Padre, es esmu cietis tādas mokas piecus gadus, un arī es esmu piecēlies no miroņiem. Ko jūs ar mani darīsiet? Ko jūs tagad ar mani darīsiet?

Viņš apklusa. Montanelli sēdēja kā akmens tēls vai kā mironis, kas piecelts sēdus. Sākumā, klausoties Dundura izmisuma brāzmā, viņš viegli drebēja, brīžiem saraudamies kā no pātagas cirtiena, bet nu viņš bija kļuvis pavisam mierīgs. Ilgi valdīja klusums, tad viņš pacēla acis un ierunājās — gausi un it kā bez dzīvības.

—   Artur, lūdzu, izsakies skaidrāk! Tu mani tā uztrauc un biedē, ka es nespēju saprast. Ko tu no manis prasi?

Dundurs pavērsa pret viņu savu spokaini bālo seju.

—    Es nekā neprasu. Vai tad var piespiest mīlēt? Jūs varat izvēlēties, kurš no mums abiem jums dārgāks. Ja jūs viņu vairāk mīlat, izvēlieties viņu.

—  Es nespēju saprast, — Montanelli gurdi atkārtoja. — Ko lai es izvēlos? Es taču nevaru atgriezt pagātni.

—  Jums jāizvēlas starp mums. Ja mīlat mani, noņemiet šo krustu no krūtīm un nāciet man līdzi. Mani draugi atkal organizē bēgšanu, un ar jūsu palīdzību to viegli varētu izdarīt. Kad būsim laimīgi tikuši pāri robežai, atklāti atzīstiet mani par savu dēlu. Bet, ja nemīlat diezgan stipri, ja šis koka tēls jums dārgāks par mani, tad ejiet pie pulkveža un sakiet, ka piekrītat kara tiesai. Un, ja ejat, tad tūlīt, lai man vairs nebūtu jāmokās, jūs redzot. Man jau tā pārāk smagi.

Montanelli drebēdams pacēla galvu. Viņš jau sāka saprast.

—   Es, protams, sazināšos ar taviem draugiem. Bet.. . iet tev līdzi . .. tas nav iespējams … es esmu garīdznieks.

—   Bet es nepieņemu palīdzību no garīdzniekiem. Es vairs negribu ielaisties nekādos kompromisos, padre. Man jau diezgan bijis jācieš no tiem un to sekām. Jums jāatsakās no savas garīdznieka kārtas vai no manis.

—   Kā es varu atteikties no tevis? Artur, kā es varu atteikties no tevis?

—   Tad atsakieties no viņa! Jums jāizvēlas viens no mums. Vai gribat piedāvāt man daļu savas mīlestības — pusi man, pusi savam velnišķīgajam dievam? Es neņemšu druskas no viņa galda. Ja jūs piederat viņam, tad nevarat piederēt man.

—  Vai tu vēlies, lai plēšu savu sirdi pušu? Artur! Artur! Vai tu gribi padarīt mani ārprātīgu?

Dundurs iesita ar roku pa sienu.

—   Jums jāizvēlas viens no mums, — viņš vēlreiz atkārtoja.

Montanelli izvilka uz krūtīm paslēptu mazu etviju, kurā atradās netīra un saņurcīta papīra strēmelīte.

—   Paskaties! — viņš sacīja.

«Es ticēju jums kā dievam. Dievs ir mālu pika, ko es varu sadauzīt ar veseri. Bet jūs mani krāpāt.»

Dundurs pasmējās un atdeva papīrīti atpakaļ.

—  Cik b-b-brīnišķīgi jauns ir cilvēks deviņpadsmit gadu vecumā! Paņemt veseri un sadragāt kaut ko liekas tik viegli. Tāpat ir ari tagad — tikai nu es pats esmu zem vesera. Un ir vēl daudz cilvēku, ko jūs varat krāpt, — tie pat nekad neatklās jūsu melus.

—   Kā tu vēlies, — Montanelli sacīja. — Varbūt es tavā vietā būtu tikpat nežēlīgs, kas to zina. Es nevaru darīt to, ko tu prasi, Artur, bet darīšu, ko varēšu. Es palīdzēšu tev izbēgt, un, kad tu būsi drošībā, ar mani notiks nelaimes gadījums kalnos vai arī aiz pārskatīšanās miega zāļu vietā iedzeršu kaut ko citu — kā tev labāk patīk. Vai tu ar to būsi apmierināts? Tas ir viss, ko varu darīt. Tas ir liels grēks, bet ceru, ka viņš man piedos. Viņš ir žēlsirdīgāks . ..

Griezīgi iekliegdamies, Dundurs izstiepa abas rokas.

—   O, tas ir par daudz! Tas ir par daudz! Ko esmu nodarījis, ka jūs par mani tā domājat? Kādas jums tiesības… It kā es gribētu jums atriebties! Vai tad jūs neaptverat, ka es tikai gribu jūs glābt? Vai jūs nekad nesapratīsiet, ka es jūs mīlu?

Viņš satvēra Montanelli rokas un apklāja tās kvēliem skūpstiem un asarām.

Padre, nāciet mums līdzi! Kas jums daļas gar šo sastingušo garīdznieku un elku pasauli! Tie ir sen pagājušo laiku pīšļi, tie ir satrūdējuši, no tiem dveš puvuma smaka. Atstājiet šo sasodīto baznīcu, nāciet mums līdzi gaismā! Padre, mēs esam dzīve un jaunība, mēs esam mūžīgais pavasaris, mēs esam nākotne! Padre, rīta blāzma jau tuvu — vai jūs negribat pielikt savu daļu pūļu, lai sagaidītu saullēktu? Atmostieties, un aizmirsīsim briesmīgos murgus; atmostieties, un sāksim jaunu dzīvi! Padre, es jūs vienmēr esmu mīlējis — vienmēr, pat tad, kad jūs mani nogalinājāt. — Vai gribat atkal mani nogalināt?

Montanelli spēji atbrīvoja savas rokas.

—  Ak dievs, esi man žēlīgs! — viņš iesaucās. — Tev ir tavas

»

mātes acis!

Pēkšņi viņus abus apņēma dīvains klusums, ilgs un dziļš. Pelēkajā krēslā viņi raudzījās viens otrā, un viņu sirdis stindzināja bailes.

—   Vai tu vēl kaut ko teiksi? — Montanelli čukstēja. — Dosi man kādu cerību?

—   Nē. Manai dzīvībai nav vērtības, ja necīnos -pret garīdzniekiem. Es neesmu cilvēks, es esmu nazis. Ja dāvāsiet man dzīvību, tad dosiet .savu svētību nažiem.

Montanelli pagriezās pret krucifiksu.

—   Dievs! Uzklausi…

Viņa balss izskanēja dziļajā klusumā, atbildes nebija.

Dundurā atkal pamodās izsmiekla velniņš.

—   S-s-sauciet viņu skaļāk! Varbūt viņš g-g-guļ . . .

Montanelli pietrūkās kājās kā dzelts. Viņš bridi stāvēja, lūkodamies taisni savā priekšā, tad apsēdās uz lāviņas malas, paslēpa seju rokās un sāka raudāt. Dundurs nodrebēja un pārplūda aukstiem sviedriem. Viņš zināja, ko nozīmē Montanelli asaras.

Viņš pārvilka segu pār galvu, lai nedzirdētu. Diezgan jau ar to, ka viņam jāmirst, viņam — sajūtoties tik možam un dzīves alku pilnam. Taču viņš nevarēja izvairīties no skaņām. Tās atbalsojās viņam ausīs, dunēja smadzenēs, pulsēja ik dzīslā. Bet Montanelli vēl arvien raudāja un raudāja, un asaras ritēja viņam caur pirkstiem.

Beidzot viņš norima un noslaucīja acis kabatas lakatiņā kā bērns, kas mitējies raudāt. Pieceļoties kabatas lakatiņš noslīdēja viņam no ceļiem un nokrita uz grīdas.

—   Nav nozīmes vairāk runāt, — viņš teica. — Vai tu saproti?

—   Saprotu, — Dundurs atbildēja drūmā padevībā. — Tā nav jusu vaina. Jūsu dievs ir izsalcis, tas jāpabaro.

Montanelli pagriezās pret viņu. Iestājās klusums, baigāks par kapa klusumu, un šo kapu drīz raks vienam no viņiem. Ne vārda neteikdami, viņi vērās viens otram acīs, kā varbūt divi izšķirti mīlētāji raudzītos pāri šķērslim, ko nespēj pārvarēt.

Dundurs pirmais nolaida acis. Viņš saguma, paslēpdams seju, un Montanelli saprata, ka šis žests nozīmēja «ej!». Viņš apgriezās un izgāja no 'kameras.

Pēc mirkļa Dundurs pietrūkās kājās.

—   O, es to nespēju paciest! Padre, nāc atpakaļ! Nāc atpakaļ!

Durvis bija ciet. Viņš lēni palūkojās apkārt plaši ieplestām, stingām

acīm un saprata, ka viss galā. Galilietis[97] bija uzvarējis.

Visu nakti lejā pagalmā klusi viļņojās zāle — zāle, kam drīz būs jāvīst, kad lāpsta apvērsīs velēnu; un visu nakti Dundurs gulēja tumsā viens un raudāja.

Kara tiesas sēde notika otrdienas rītā. Tā bija ļoti īsa un vienkārša ceremonija, tukša formalitate, kas ilga tikai divdesmit minūtes. Patiesībā arī nebija vērts šķiest laiku. Aizstāvību nepielaida, un vienīgie liecinieki bija ievainotais spiegs, virsnieks un daži kareivji. Spriedums bija jau iepriekš sagatavots, Montanelli devis kāroto neoficiālo piekrišanu, un tiesnešiem (pulkvedim Ferari, vietējam dragunu majoram un diviem šveiciešu gvardes virsniekiem) nebija daudz ko darīt. Nolasīja apsūdzību, liecinieki nodeva savas liecības, tad apstiprināja ar parakstiem spriedumu, ko ar pienācīgu svinīgumu nolasīja notiesātajam. Tas noklausījās klusēdams un, kad viņam saskaņā ar parasto kārtību jautāja, vai viņam kas sakāms, tikai nepacietīgi atmeta ar roku. Viņam uz krūtīm glabājās mutautiņš, ko Montanelli bija pametis kamerā. Visu nakti viņš bija to skūpstījis un apraudājis kā dzīvu būtni. Tagad viņš izskatījās bāls un it kā bez dzīvības, ar asaru pēdām ap acīm. Bet likās, ka vārdi «notiesāts uz nāvi nošaujot» viņu daudz neietekmēja. To dzirdot, viņa redzokļi iepletās, bet tas arī bija viss.

— Aizvediet viņu atpakaļ uz kameru, — komandants sacīja, kad visas formalitātes bija galā, un galīgi satriektais seržants pieskārās nekustīgajam stāvam pie pleca. Dundurs satrūcies pavērās apkārt.

—   Ak jā, — viņš sacīja. — Es piemirsu.

Komandanta sejā pavīdēja gandrīz vai līdzcietība. Viņš pēc dabas nebija nežēlīgs un klusībā mazliet kaunējās par savu izturēšanos pēdējā mēneša laikā. Tagad, kad galvenais mērķis bija sasniegts, viņš labprāt piekāpās, kur varēja.

—   Važas vairs nelieciet! — viņš sacīja, pamezdams skatienu uz nobrāztajām, pietūkušajām locītavām. — Un lai viņš paliek savā kamerā. Notiesāto kamera ir nejēdzīgi tumša un drūma, — viņš piebilda, vērs- damies pie sava brāļadēla, — un tā tiešām ir tikai formalitate.

Viņš ieklepojās un pašvīkāja ar kājām, acīm redzot juzdamies neveikli, tad pasauca seržantu, kas kopā ar cietumnieku patlaban gāja ārā no istabas.

—   Pagaidiet, seržant! Man ar viņu jāparunā.

Dundurs nekustējās, un likās, ka komandanta balss neaizsniedza viņa dzirdi.

—   Ja jus velaties kaut ko paziņot saviem draugiem vai radiniekiem . . . Jums taču ir radinieki, vai ne?

Atbildes nebija.

—   Padomājiet par to un pasakiet man vai garīdzniekam! Es parūpēšos, lai jūsu vēlēšanās tiktu izpildīta. Labāk pasakiet garīdzniekam, viņš tūlīt atnāks un paliks pa nakti pie jums. Ja jums ir vel kāda vēlēšanās . . .

Dundurs pacēla acis.

—  Pasakiet garīdzniekam, ka es velētos būt viens. Man nav draugu un nav ari nekā, ko paziņot.

—   Bet varbūt jus gribat izsūdzēt grēkus.

—   Es esmu ateists. Es nevēlos nekā cita, lai tikai atstāj mani mierā.

Viņš pateica to klusā, nomāktā balsī, bez izaicinājuma un dusmām,

un lēni novērsās. Pie durvīm viņš atkal apstājās.

—< Es. piemirsu, pulkvedi. Es jums gribēju ko lūgt. Lūdzu, dodiet rīkojumu, lai rīt mani nesasien un neaizsien acis. Es stāvēšu pavisam mierīgi.

* * *

Trešdienas rītā, saulei lecot, viņu izveda pagalmā. Viņa klibums dūrās acīs vairāk neka parasti, un viņš gāja acīm redzot ar grūtībām, ciešot stipras sāpes, un smagi balstījās seržantam uz rokas, bet viņa sejā vairs nebija gurdās padevības. Šausmu rēgi, kas viņu māca dziļajā klusumā, ēnu valsts vizijas un tēli bija pazuduši līdz ar nakti, kas tos radījusi. Un tagad, kad iemirdzējās spožā saule un ienaidnieku tuvums modināja viņā cīņas sparu, viņš vairs nebaidījās.

Nāves soda izpildīšanai norīkotie seši karabineri bija nostādīti rindā pretim efejām apaugušajai sienai; tā bija tā pati saplaisājusī, drūpošā siena, pa kuru viņš nolaidās lejā tajā nelaimīgajā naktī, kad neizdevās bēgšana. Kareivji, stāvēdami ar karabinēm rokās, tikko valdīja asaras. Viņus stindzināja neizsakāmas šausmas, iedomājoties, ka tiem jānogalina Dundurs. Ar savām dzēlīgajām asprātībām, nerimtīgajiem smiekliem un gaišo, aizraujošo drosmi Dundurs kā spožs saules stars bija ielauzies viņu vienmuļajā, pelēkajā dzīvē, un doma, ka viņam jāmirst, ka tiem viņš jānonāvē, likās aptumšojam skaidro dienas gaismu.

Pagalmā zem lielā vīģes koka viņu gaidīja kaps. To bija naktī

rakušas negribīgas rokas, un lāpsta bija slacīta asarām. Garām ejot, viņš smaidīdams paraudzījās lejup uz melno bedri un vīstošo zāli tai līdzās un dziji ievilka elpu, lai justu svaigi uzraktās zemes smaržu.

Netālu no koka seržants apstājās, un Dundurs ar gaišu smaidu palūkojās apkārt.

—   Vai stāvēt še& seržant?

Seržants klusēdams pamāja ar galvu. Viņam kaklā bija iespiedies kamols, un viņš nebūtu varējis parunāt, pat ja ar to glābtu savu dzīvību. Komandants un tā brājadēls, karabineru leitnants, kam vajadzēja komandēt, ārsts un garīdznieks jau bija pagalmā un ar nopietnām sejām panācās uz priekšu, samulsuši no spīts, kas staroja Dundura smaidošajās acīs.

—   Labrīt, džentlmeņi! Ā, arī viņa godība tik agri jau augšā! Sveicināti, kaptein! Šī mūsu sastapšanās jums patīkamāka nekā toreiz, vai ne? Es redzu, jums roka vēl saitē. Tas tāpēc, ka es nemākulīgi rīkojos. Šie lāga zēni savu uzdevumu veiks labāk, vai ne, puiši?

Viņš pārlaida skatienu karabineru drūmajām sejām.

—   Lai nu kā, bet saišu šoreiz nevajadzēs. Nu, nu, jums nav ko noskumt! Ieņemiet stāju un parādiet, cik labi protat šaut. Drīz vien jums būs tik daudz darba, ka nezināsiet, kā tikt galā, un iepriekš pavingrināties ir Joti derīgi.

—   Mans dēls, — viņu pārtrauca garīdznieks, panākdams uz priekšu, bet pārējie atkāpās, lai atstātu viņus vienus, — pēc dažām minūtēm jums būs jāstājas sava radītāja priekšā. Vai jums nav nekā cita ko teikt šajos pēdējos mirkJos, kas jums atlikuši nožēlai? Es lūdzu jūs, padomājiet, cik briesmīgi ir nomirt bez piedošanas, ar grēkiem sirdī! Kad stāvēsiet sava soģajpriekšā, tad būs par vēlu nožēlot. Vai gribat tuvoties viņa dižajam tronim ar jokiem uz lūpām?

—   Ar jokiem, jūsu godība? Man liekas, šī pamācība gan vairāk vajadzīga jums visiem. Kad pienāks mūsu laiks, mēs laidīsim darbā lielgabalus, nevis pusduci nolietotu karabiņu, un tad jūs redzēsiet, vai mēs jokojam.

—  Jūs laidīsiet darbā lielgabalus? Ak, nelaimīgais! Vai jūs vēl neaptverat, kāda bezdibeņa malā jūs stāvat?

Dundurs pār plecu atskatījās uz vaļējo kapu.

—   L-l-laikam jūsu godība domā, ka būsiet mani galīgi pieveikuši, kad atradīšos tur? Varbūt jūs uzliksiet virsū akmeni, lai es n-n-neva- rētu «trešā dienā augšāmcelties»[98]? Nebaidieties, jūsu godība! Es nepie- savināšos monopoltiesības- uz lētiem teatra trikiem. Gulēšu klusu kā p-pelīte, kur jūs mani nolīksiet. Un tomēr — mēs laidīsim darbā lielgabalus.

—   Ak žēlīgais dievs! — garīdznieks iesaucās, — piedod šim nabaga cilvēkam!

—   Amen! — karabineru leitnants norūca dobjā basā, bet pulkvedis un viņa brāļadēls dievbijīgi pārkrustījās.

Tā kā pūles ietekmēt Dunduru nesolīja nekādu panākumu, garīdznieks atteicās no veltīgā mēģinājuma un atgāja sāņus, kratīdams galvu un murminādams lūgšanu. Bez kavēšanās tika veikti nepieciešamie vienkāršie priekšdarbi, un Dundurs nostājās norādītajā vietā, tikai uz mirkli pievērsdams skatienu krāšņajai, sārti zeltainajai saullēkta blāzmai. Viņš bija atkārtojis lūgumu, lai viņam neaizsien acis, un ar savu izaicinošo sejas izteiksmi piespiedis pulkvedi piekrist, kaut arī nelabprāt. Viņi abi bija piemirsuši, kādas mokas ar to sagādā kareivjiem.

Dundurs stāvēja un smaidīdams lūkojās uz kareivjiem, un karabines drebēja viņiem rokās.

—   Esmu gatavs, — viņš sacīja.

Leitnants izgāja uz priekšu, aiz uztraukuma viegli trīcēdams. Viņš . vēl nekad nebija devis komandu nāves soda izpildīšanai.

—   Grupa — zalvē — šaut!

Dundurs mazliet sagrīļojās, bet palika stāvot. Kāds nedrošas rokas raidīts šāviens bija ieskrambājis viņam vaigu, un dažas asins lāses nokrita uz baltās apkakles. Otra lode bija skārusi kāju virs ceļa. Kad dūmi izklīda, kareivji ieraudzīja, ka Dundurs vēl arvien smaida un ar sakropļoto roku slauka asinis no vaiga.

—    Slikti mērķēts, puiši! — viņš sacīja, un viņa skaidrā un noteiktā „. balss kā pātagas cirtiens krita uz nelaimīgajiem, mulsa stinguma pārņemtajiem kareivjiem. — Mēģiniet vēlreiz!

Karabineru rinda ievaidējās un nodrebēja. Ikviens bija mērķējis sānis slepenā cerībā, ka ne viņējā, bet kāda cita roka raidīs nāvi nesošo lodi. Bet Dundurs vēl stāvēja un smaidīdams viņus uzlūkoja. Viņi tikai bija pārvērtuši nāves sodu par veltīgu spīdzināšanu, un vajadzēja atkal sākt visu šo nejēdzību no gala. Viņus sagrāba pēkšņas bailes, un, karabines nolaiduši, tie izmisuši klausījās virsnieku negantajos lāstos un lamās, drūmās baismās vērdamies uz cilvēku, ko bija nogalinājuši, bet kas tomēr palicis dzīvs.

Komandants kratīja dūri kareivjiem sejās, nikni uzkliegdams viņiem stāvēt ierindā, turēt ieročus gatavībā un pasteigties, lai drīzāk tiktu ar visu galā. Viņš, tāpat kā kareivji, bija galīgi zaudējis galvu un neuzdrošinājās paraudzīties uz briesmīgo tēlu, kas stāvēja un stāvēja un negribēja krist. Kad Dundurs viņu uzrunāja, viņš sarāvās un nodrebēja, dzirdot zobgalīgo balsi.

—  Jūs nu gan šodien esat izvedis nemākulīgu grupu, pulkvedi! Pagaidiet, varbūt es pratīšu viņus labāk komandēt. Nu, puiši! Jūs tur, kreisajā pusē, turiet savu ieroci augstāk! Ak tu manu dieniņ, jums taču rokās karabine, nevis panna! Vai visi kārtībā? Nu tad — grupa — zalvē — …

—   Šaut! — pulkvedis pārtrauca, mezdamies uz priekšu. Viņš nespēja noklausīties, ka šis cilvēks pats dod komandu sevi nogalināt.

Atskanēja otra nedroša, nekārtīga zalve, un kareivju rinda pārvērtās drebošu cilvēku bariņā, kuri izbiedēti blenza savā priekšā. Viens no kareivjiem pat nemaz nebija šāvis, bet aizsviedis savu karabini un sa- kņupis klusi vaidēja: «Es nevaru … es nevaru …»

Dūmi lēnām izklīda, izgaisdami rīta saules mirdzā, un viņi ieraudzīja, ka Dundurs pakritis, bet vēl dzīvs. Pirmajā mirklī kareivji un amata personas stāvēja kā pārakmeņojušies un vērās uz Dunduru, kas locījās un raustījās nāves agonijā. Tad ārsts un pulkvedis iekliegdamies pieskrēja tam klāt, jo viņš bija pacēlies uz viena ceļa un vēl arvien lūkojās uz kareivjiem, un vēl arvien smējās.

—   Atkal garām! Pamēģiniet vēlreiz, zēni… redziet… ja jūs nevarat …

Pēkšņi viņš sagrīļojās un nokrita uz sāniem zālē.

—   Miris? — pulkvedis čukstus jautāja, un ārsts, nometies uz ceļiem

un uzlicis roku uz asinīm notraipītā krekla, klusi atbildēja:

—  Liekas gan … Paldies dievam!

—  Paldies dievam! — pulkvedis atkārtoja. — Beidzot!

Brāļadēls pieskārās viņam pie rokas.

—   Tēvoc! Kardināls atnācis! Viņš stāv pie vārtiem un grib tikt iekšā.

—   Kas? Viņš nevar te nākt — es negribu! Kur tad sardze? Jūsu eminence…

Vārti atvērās un atkal aizvērās, un Montanelli stāvēja pagalma, stingām, šausmu pilnām acīm vērdamies savā priekšā.

—   Jūsu eminence! Es jūs lūdzu …. tas jums nav jāredz! Nāves sods tikko izpildīts, viņš vēl nav …

—   Es atnācu paskatīties uz viņu, — Montanelli teica, un komandants pārsteigts ievēroja, ka kardinals runā un izturas kā mēnessērdzīgais.

—  Ak dievs! — kāds kareivis piepeši iesaucās, un komandants aši atskatījās atpakaļ. Tiešām .. .

Asinīm noplūdušais ķermenis zālē atkal bija sācis raustīties un vaidēt. Ārsts nometās zemē un nolika viņa galvu sev uz ceļiem.

—   Drīzāk! — viņš izmisis kliedza. — Jūs, necilvēki, drīzāk! Nobei- dziet, dieva dēļ! Tas nav izturams!

Asinis strūklām šļācās ārstam uz rokām, un, turot mirstošā ķermeni, kas raustījās konvulsijās, arī viņš pats drebēja no galvas līdz kājām. Kad viņš kā neprātā aplaida acis apkārt pēc palīdzības, garīdznieks noliecās viņam pār plecu un pielika mirējam pie lūpām krucifiksu.

—   Tēva un dēla un …

Dundurs pacēlās, atbalstīdamies pret ārsta ceļiem, un plaši ieplestām acīm paskatījās uz krucifiksu.

Dziļam klusumam valdot, viņš lēni pacēla sašauto labo roku un atgrūda tēlu. Krustā sistajam sejā palika sarkans traips.

—   Padre… vai jūsu .. . dievs … ir apmierināts?

Viņa galva atkrita ārstam uz rokas.

* * *

—   Jūsu eminence!

Kad kardinals nemodās no sava sastinguma, pulkvedis Ferari atkārtoja vēlreiz, skaļāk:

—   Jūsu eminence!

Montanelli pacēla acis.

—   Viņš ir miris.

—  Miris, jūsu eminence. Vai jūs labāk neietu projām? Tas ir briesmīgs skats.

—  Viņš ir miris, — Montanelli atkārtoja un atkal palūkojās Dunduram sejā. — Es viņam pieskāros, viņš ir miris.

—   Ko tad citu var gaidīt, ja cilvēkā salaists pusducis ložu? — leitnants nicīgi čukstēja, un ārsts tāpat čukstot atbildēja:

—   Man liekas, viņš apjucis, redzot asinis.

Komandants cieši satvēra Montanelli roku.

—  Jūsu eminence… labāk neskatieties vairs uz viņu. Atļaujiet kape- lanam pavadīt jūs uz mājām.

—  Jā … es iešu.

Viņš lēni novērsās no asiņainā ķermeņa un gāja projām. Garīdznieks un seržants sekoja. Pie vārtiem viņš apstājās un spokainā, stingā izbrīnā pavērās atpakaļ.

—   Viņš ir miris.

Dažas stundas vēlāk Markone piegāja pie kādas mājiņas, kas atradās kalna nogāzē, lai pateiktu Martini, ka viņam vairs nav vajadzības upurēt savu dzīvību.

Jau bija paveikta sagatavošanās otram atbrīvošanas mēģinājumam, jo plāns bija daudz vienkāršāks par iepriekšējo. Bija nolemts tā: nākamajā rītā, kad Corpus Dornini procesija ies garām cietoksnim, Mārtiņi iznāks no pūļa, izvilks uz krūtīm paslēpto pistoli un izšaus komandantam sejā. Izmantojot apjukuma brīdi, kas sekos šāvienam, divdesmit apbruņoti vīri pēkšņi metīsies uz cietokšņa vārtiem, ielauzīsies tornī un, pievarējuši cietumsargu, ieies Dundura kamerā un aizvedīs viņu, nogalinot vai notriecot no kājām ikvienu, kas stātos ceļā. No vārtiem viņi aties ar cīņu, aizturot kareivjus, kamēr otra apbruņota kon- trabandistu-jātnieku grupa aizvedīs Dunduru uz drošu paslēptuvi kalnos. Viņu mazajā pulciņā vienīgi Džemma nekā nezināja par šo plānu. Martini vēlējās, lai viņai to neatklāj. «Viņas sirds to nepārcietīs,» viņš sacīja.

Kad kontrabandists iegāja pa dārza vārtiņiem, Martini atvēra stiklotās durvis un izgāja viņam pretī verandā.

—   Vai kas jauns, Markone? Ā! …

Kontrabandists tikai atstūma savu salmu platmali pakausī.

Viņi apsēdās verandā. Neviens neteica ne vārda. Tajā brīdī, kad Mārtiņi ieraudzīja Markones seju zem cepures malas, viņš visu saprata.

—   Kad tas notika? — viņš jautāja pēc ilga klusuma, un paša balss likās viņa ausīm tikpat drūma un skumja kā viss pārējais.

—   Šorīt, ap saules lēktu. Seržants man stāstīja. Viņš bijis klāt un visu redzējis.

Martini nolaida acis un noņēma no svārku piedurknes kādņ nejauši pieķērušos diega galu.

Maldi un vilšanās; atkal viss velti. Rīt viņam būtu bijis jāmirst. Bet tagad viņa sirds ilgu zeme bija izgaisusi, kā, tumsai tuvojoties, apdziest zeltainā saulrieta uzburtā teiksmu valstība. Un atkal viņš atradās ikdienas pasaulē, pasaulē, kur dzīvo Grasini un Gaili, kur šifrē, sacer pamfletus, kur partijas biedri vienmēr strīdas savā starpā un austriešu spiegi rīko nejēdzīgas intrigas, — tas bija tas pats vecais revolūcijas dzirnu rats, kas viņam jau galīgi apnicis. Kaut kur viņa apziņas dziļumos radies milzīgs tukšums, tukša vieta, ko neviens vairs nevarēs aizpildīt, jo Dundurs miris.

Kāds viņam kaut ko jautāja, un viņš pacēla galvu, brīnīdamies, kas gan vēl tāds būtu, par ko vērts runāt.

—   Ko jūs teicāt?

—   Es sacīju, ka jūs to, protams, paziņosiet viņai.

Dzīve ar visām tās šausmām atplaiksnījās Martini sejā.

—   Kā lai es viņai pasaku? — viņš iesaucās. — Tikpat labi jūs varētu likt man iet un viņu nogalināt. Ak, kā es viņai pateikšu, kā es to izdarīšu!

Viņš ar abām rokām aizklāja acis, bet tad neredzēdams juta, ka kontrabandists viņam blakus nodreb, un palūkojās apkārt. Durvīs stāvēja Džemma.

—   Vai jūs jau zināt, Cezare? — viņa jautāja. — Viss pagalam. Viņu nošāvuši.

—   Introibo ad altare Dei

Montanelli stāvēja pie galvenā altara garīdznieku un akolutu[99] vidū un skaļā, nosvērtā balsī lasīja Introit. Katedrāle laistījās gaismā un krāsās. Sākot ar baznīcēnu svētku apģērbiem un beidzot ar kolonām, ko greznoja liesmaini spilgti audumi un ziedu vītnes, — viss bija dzīvības pilns un mirdzošs. Pār vaļējām durvīm slīga smagas • purpursarkanas portjeras, kas tveicīgās jūnija saules staros kvēloja kā magoņu sārtās ziedlapiņas labības laukā. Ordeņu mūki ar svecēm un lāpām, atsevišķo draudžu grupas ar krustiem un karogiem atdzīvināja un apgaismoja tumšās sānu kapelas; sānu ejās, zemu noliekuši zīda krokas,- stāvēja procesiju karogi, un zeltītie kāti un pušķi spīguļoja zem velvēm. Saules gaisma plūda caur krāsainajiem logu stikliem, krita uz grīdas četrstūrainos oranžos, sarkanos un zaļos plankumos, un koristu baltie tērpi zaigoja kā varavīksnes. Aiz altara mirgoja sudraba brokātā portjera, un uz šīs portjeras, greznojumu un altara sveču fona izcēlās kardinala stāvs garajā, baltajā mantijā kā atdzīvināts marmora tēls.

—   Viņa eminence laikam nav vesels, — kāds no kanoniķiem čukstus sacīja savam kaimiņam, — viņš izskatās tik savāds.

Montanelli nolieca galvu, lai saņemtu ar dārgakmeņiem greznoto mitru. Garīdznieks, kas izpildīja goda diakona pienākumus, viņam to uzlika, brīdi viņu uzlūkoja, tad paliecās uz priekšu un klusi čukstēja:

—  Jūsu eminence, vai nejūtaties labi?

Montanelli mazliet pagriezās un pavērās viņā ar neizteiksmīgu skatienu.

—   Piedodiet, jūsu eminence! — garīdznieks čukstēja, nometās ceļos, tad atkal atgriezās savā vietā, pārmezdams sev, ka iztraucējis kardinalu lūgšanā.

Pazīstamā ceremonija turpinājās. Montanelli sēdēja taisni, nekustīgi, viņa mirdzošā mitra un zelta brokātā tērps atstaroja saules gaismu, un baltās svētku mantijas smagās krokas krita uz sarkanās grīdsegas. Simtiem sveču dzirkstīja safiros uz viņa krūtīm, bet viņa dziļajās, mierīgajās acīs tās neradīja atspulgu. Kad, atskanot vārdiem «Benedicite, pater eminentissime»1 , kardinals noliecās svētīt vīraku un dimanti vizuļoja saules staros, viņš likās līdzīgs brīnišķīgam un baismīgam ledus kalnu garam, kas, sniegpārslās tērpies, varavīksnes vainagu galvā, ar izstieptām rokām kaisa svētību vai lāstus.

Kad iznesa hostiju, viņš nokāpa no sava troņa un nometās ceļos pie altara. Visas viņa kustības bija dīvaini mierīgas, un, kad viņš piecelās un gāja atpakaļ uz savu vietu, svētku uniformā ģērbtais dragunu majors, kas sēdēja komandantam aiz muguras, pačukstēja ievainotajam kapteinim:

—  Vecais kardinals sabrūk, tas ir skaidrs. Viņš visu dara gluži mechaniski.

—  Jo labāk! — kapteinis tāpat čukstot atbildēja. — Kopš tās nolādētās amnestijas viņš mums bija kā dzirnu akmens kaklā.

—   Bet kara tiesai viņš taču piekrita.

—  Jā, beidzot. Bet viņš tik ilgi nevarēja izšķirties. Ak debess, cik te smags gaiss! Mēs visi dabūsim saulesdūrienu, ejot procesijā. Žēl, ka neesam kardinali, tad mums visu ceļu turētu virs galvas baldachinu. C-s-t! Mans tēvocis uz mums skatās!

Pulkvedis Ferari bija pagriezies atpakaļ un bargi uzlukoja abus jaunos virsniekus. Pēc vakarrīta svarīgā notikuma viņš bija dievbijīgā un nopietnā noskaņojumā un negribēja pieļaut šādu nepiedienīgu izturēšanos pret «grūtu valstisku pienākumu» — kā viņš to uzskatīja.

Sāka pulcēties rīkotāji un ierādīt vietas tiem, kas piedalīsies procesijā. Pulkvedis Ferari piecēlās un piegāja pie altara treliņiem, pamādams virsniekiem, lai seko viņam. Kad mesa bija beigusies un hostija novietota kristālā traukā ar zelta stariem — monstrancē, garīdznieki aizgāja uz sakristeju pārģērbties, un baznīcā šur tur atskanēja klusināta balsu dūkoņa. Montanelli palika nekustīgi sēžam uz troņa, lūkodamies taisni uz priekšu. Likās, ka vesela cilvēku dzīves jūra bango ap viņu un norimst pie viņa kājām. Kad pienesa kvēpināmo trauku, viņš kā automats pacēla roku un ielika tajā vīraku, neparaudzīdamies ne pa labi, ne pa kreisi.

Garīdznieki bija atgriezušies no sakristejas un gaidīja viņu pie altara, bet viņš sēdēja kā sastindzis. Goda diakons, pieliekdamies, lai noņemtu mitru, atkal nedroši pačukstēja:

—  Jūsu eminence!

Kardinals pacēla galvu.

—   Ko jūs teicāt?

—   Vai tikai jums nebūs par grūtu iet procesijā? Saule stipri dedzina.

—   Kas man daļas gar sauli!

Montanelli runāja aukstā, nosvērtā balsī, un garīdzniekam atkal likās, ka viņš kardinalu aizkaitinājis.

—   Piedodiet, jūsu eminence! Man likās, ka jūs neesat vesels.

Montanelli piecēlās neatbildējis. Viņš brīdi apstājās uz troņa augšējā pakāpiena un tādā pašā nosvērtā balsī jautāja:

—   Kas tas?

Viņa garās mantijas malas slīdēja pa pakāpieniem lejup un klājās uz altara grīdas. Viņš rādīja ugunīgi sarkanu plankumu uz baltā atlasa.

—   Tur tikai saules gaisma spīd caur krāsaino logu, jūsu eminence.

—   Saules gaisma? Vai tā ir tik sarkana?

Viņš nokāpa lejā un nometās ceļos pie altara, lēni šūpodams kvēpināmo trauku. Kad viņš to atdeva atpakaļ, krāsainie saules stari krita uz viņa kailās galvas, iesitās plaši ieplestajās, augšup paceltajās acīs un lēja sārtu kvēli pār balto ornatu, ko garīdznieki lika viņam ap pleciem.

Viņš paņēma no diakona svēto zelta hostijas trauku un turēja to,, kamēr koris un ērģeles uzsāka svinīgu melodiju.

Pange, lingua, gloriosi Corporis mysterium, Sanguinisgue pretiosi

Nesēji lēni iznāca uz priekšu .un pacēla zīda baldachinu viņam virs galvas, bet goda diakoni nostājās savās vietās labajā un kreisajā pusē un sakārtoja viņa garās mantijas krokas. Kad akoluti noliecās, lai paceltu viņa tērpa malu no altara grīdas, ordeņu mūki, kam vajadzēja iet procesijas priekšgalā, sāka virzīties pa baznīcas vidusdaļu svinīgā kolonā pa divi, nesdami degošas sveces labajā un kreisajā pusē.

Montanelli nekustīgi stāvēja pie altara zem baltā baldachina, paceltajās rokās stingri turēdams svēto hostiju, un raudzījās uz garāmejošo procesiju. Pa pāriem, ar svecēm, karogiem un lāpām, ar krustiem un svēto attēliem ļaudis lēnām devās lejā pa altara pakāpieniem, pa plašo baznīcas vidusdaļu starp vītnēm greznotajām kolonām, zem paceltajām sarkanajām portjerām, ārā uz ielas spožajā saules gaismā, un viņu dziesma pārvērtās neskaidrā dūkoņā, ko, bezgalīgajai straumei tālāk plūstot, nomāca arvien jaunas un jaunas balsis. Bet baznīcā vēl ilgi neapklusa soļi.

Pagāja garām atsevišķo draudžu pārstāvju grupas: vīrieši baltos pārvalkos, sievietes ar šķidrautiem aizsegtām sejām, tad Žēlsirdības ordeņa brāļi melnos tērpos no galvas līdz kājām, un viņu acis neskaidri mirdzēja pa masku caurumiem. Tad nāca mūki svinīgā rindā: ubagotāji mūki ar tumšām kapucēm un kailām, brūni iedegušām kājām; nopietnie dominikāņi baltos tērpos. Sekoja apgabala laicīgās amata personas: dragūni un karabineri un vietējie policijas ierēdņi, pilsētas komandants parādes uniformā savu virsnieku pavadībā. Viņiem sekoja diakons, nesdams lielu krustu, un divi akoluti ar degošām svecēm. Kad augstu pacēla durvju portjeras, lai izlaistu viņus cauri, Montanelli, stāvēdams zem baldachina, uz mirkli ieraudzīja saules mirdzas pielieto, grīdsegām noklāto ielu, karogiem greznotās sienas un bērnus baltos apģērbos kaisām rozes. Ā, rozes! Cik tās sarkanas!

Procesija mierīgi plūda tālāk, noteiktā vienību un krāsu secībā. Nopietnos un svinīgos garos, baltos tērpus nomainīja greznas ornatas un krāšņi izšūti garīdznieku svētku tērpi. Garām aiznesa garu, tievu zelta krustu, turot augstu -paceltu virs degošām svecēm. Sekoja katedrales kanoniķi, stalti savās koši baltajās mantijās. Pa altara pakāpieniem nogāja kapelans, nesdams krustu starp divām liesmojošām lāpām. Tad akoluti devās uz priekšu saskaņotā solī, šūpojot kvēpināmos traukus mūzikas ritmā. Nesēji pacēla augstāk baldachinu, skaitīdami soļus «viens, divi; viens, divi!», un Montanelli uzsāka krusta ceļu'.

Viņš nokāpa lejā pa altara pakāpieniem un devās uz priekšu pa baznīcas vidusdaļu; zem luktām, kurās dūca un dunēja ērģeles, zem paceltajām durvju portjerām, kas bija tik sarkanas — tik baismi sarkanas, — ārā uz saules pielieto ielu, kur zem daudzo gājēju kājām vīta asinssārkanas rozes, iemītas sarkanajā paklājā. Pie durvīm viņš uz brīdi apstājās, kamēr laicīgās kārtas ierēdņi iznāca priekšā nomainīt baldachina nesējus. Tad procesija atkal virzījās tālāk un viņš līdz ar to, rokās cieši turēdams trauku ar svēto hostiju. Koristu balsis ap viņu gan pie- ņēmās-spēkā, gan dzisa reizē ar kvēpināmo trauku ritmiskiem vēzieniem un gājēju soļu dunoņu.

Verbam caro, panēm verutn

Verbo carnem efficit;

Sitque sanguis Christi merum .. .

Tikai asinis un asinis! Grīdsega viņam zem kājām likās kā sarkana straume, rozes kā asins lāses, kas nokritušas uz akmeņiem … Ak dievs! Vai visa tava zeme un visas tavas debesis kļuvušas sarkanas? Ak, tev tas nav nekas, visuvarenais dievs … Tev pat lūpas notraipītas ar asinīm!

Tantum ergo Sacramentum Veneremur cernui

Viņš palūkojās cauri kristālā traukam uz svēto hostiju. Kas tur sūcas no dievmaizes. .. tek gar trauka zelta stariem… pil uz viņa baltās mantijas? Kas tur reiz pilēja. . . pilēja no kādas paceltas, rokas?

Zāle pagalmā bija nomīdīta un sarkana … gluži sarkana … tur bija tik daudz asiņu. Tās lāsēm tecēja pa vaigu, pilēja no cauršautās labās rokas un kā karsta, sarkana straume plūda no ievainojuma sānos. Pat kāda matu šķipsna bija asinīs samirkusi . .. mati nokārušies pār pieri, mitri un sapinkoti … ak, tie bija nāves sviedri, tie lija aiz šausmīgām sāpēm.

Koristu balsis skanēja skaļāk, varenāk:

Ak, tas ir vairāk, nekā cilvēks spēj panest! Dievs, tu, kas sēdi uz troņa briesmīgajās debesīs un smaidi ar asiņainām lūpām, noraudzīda- mies lejup uz mokām un nāvi, vai tev vēl nepietiek? Vai tev vēl nav diezgan bez šīm slavas dziesmām un svētības vārdiem, kas skan kā zaimi? Kristus miesa, ko spīdzināja, lai nestu pestīšanu cilvēkiem, Kristus asinis, kas izlietas, lai gūtu grēku piedošanu — vai ar to vēl nepietiek?

A, sauciet viņu skaļāk, varbūt viņš guļ!

Vai tu tiešām guli, mans mīļais, un nekad vairs nemodīsies? Vai kaps tik cieši sarga savu guvumu, vai melnā bedre zem koka pat uz mirkli neizlaidīs tevi, mans sirds prieks?

Tad tas, kas atradās aiz kristālā vairoga, atbildēja, un asinis lāsoja lejup, tam runājot[103]:

— Tu pats izvēlējies, un nu tu sāksi nožēlot savu lēmumu? Vai tava vēlēšanās nav piepildījusies? Paraugies uz šiem cilvēkiem, kas staigā gaismā, ģērbušies zīdā un zeltā: viņu labā mani apraka tumšajā bedrē. Paraugies uz bērniem, kas kaisa rozes, un ieklausies viņu dziedašanā, ja tā tev tīkama: viņu labad man mute pilna smilšu, un šīs rozes sarkanas no manām sirds asinīm. Redzi, kur ļaudis metas ceļos dzert asinis, kas pil no tavu drēbju malas: viņu labad tās izlietas, lai remdētu viņu briesmīgās slāpes. Jo ir rakstīts: «Nav lielākas mīlestības par to, ja cilvēks atdod savu dzīvību savu draugu labā.»

—   Ak Artur, Artur! Ir vēl lielāka mīlestība! Vai tas nav vēl lielāks upuris, ja cilvēks atdod sava visdārgākā dzīvību?

Un t a s atkal atbildēja:

—   Kas ir tavs visdārgākais? Patiesi, es tas neesmu.

Un, kad viņš vēl gribēja runāt, vārdi sastinga viņam uz lūpām, jo koristu dziesma brāzās tiem pāri kā ziemeļu vējš pār aizsalušiem ūdeņiem un apslāpēja tos.

—   Dzeriet no tā, kristīgie, dzeriet visi no tā! Vai tas nepieder jums? Jūsu labad sarkanā straume slacījusi zāli. Jūsu labad dedzināta un plosīta dzīva miesa. Ēdiet to, kanibali, ēdiet jūs visi! Šis ir jūsu mielasts un jūsu dzīres, šī ir jūsu prieka diena! Steidzieties uz svētkiem, pievienojieties procesijai un nāciet kopā ar mums — sievietes un bērni, jaunekļi un sirmgalvji —- nāciet dalīt šo miesu! Nāciet, kur lej asins vīnu, un dzeriet, kamēr tas sarkans! Ņemiet un ēdiet miesu …

Ak dievs, cietoksnis! Tumšs un drūms, ar pussagruvušiem mūriem un torņiem kailo pakalnu vidū tas glūnēja uz procesiju, kas lejā plūda garām pa putekļaino ceļu. Nolaižamo vārtu dzelzs zobi bija aizcirtušies pār ieejas rīkli; kā zvērs, pieplacis kalna nogāzei, cietoksnis sargāja savu laupījumu. Taču, lai cik cieši sakosti zobi, tos atlauzīs un atvērs, un pagalmā raktais kaps atdos savu mironi. Jo nāk kristīgo pulki, nāk varenā procesijā uz savu svēto asins mielastu, tāpat kā izbadējušos žurku bars .steidz lasīt vārpas. Un viņi kliedz «dod! dod!» un nekad nesaka «diezgan!».

—   Vai tu vēl neesi apmierināts? Šo ciivēku dēļ es esmu upurēts. Tu pazudināji mani, lai viņi varētu dzīvot. Un raugi, viņi dodas uz priekšu katrs savā vietā, un viņu rindas nekad nesajuks. Tie ir kristīgo pulki, tie, kas tic tavam dievam, liela un stipra tauta. Uguns noposta visu viņu ceļā, un aiz muguras paliek liesmas. Viņu priekšā zeme ir kā paradize, aiz viņiem — postaža un tuksnesis. Jā, un nekas no viņiem neizbēgs.

—   Ak, jel atgriezies, atgriezies pie manis, mīļais, jo es nožēloju savu izvēli! Atgriezies, un mēs abi kopā paslēpsimies kādā tumšā un klusā kapā, kur rijīgais bars mūs neatradīs. Tur mēs apgulsimies viens otra rokās un gulēsim, gulēsim, gulēsim. Un izsalkušie kristīgie paies garām, nežēlīgai dienas gaismai līstot virs mūsu galvām. Viņi kauks pēc asinīm, ko dzert, un pēc miesas, ko ēst, bet viņu kliedzieni tikko aizsniegs mūsu ausis. Tad viņi aizies savu ceļu un liks mūs mierā.

Bet tas atkal atbildēja:

—   Kur lai paslēpjos? Vai tad nav rakstīts: «Un viņi skraidīs šurp un turp pa pilsētu, rāpsies pāri mūriem, kāps uz māju jumtiem, ielīdīs, pa logiem kā zagļi?» Ja taisīšu sev kapa vietu kalna virsotnē, vai viņi to neuzlauzīs? Ja izrakšu kapu upes gultnē, vai viņi to neatraks? Patiesi, viņi uzož savu laupījumu kā asinssuņi. Un viņu dēļ manas brūces asiņo, lai viņi varētu padzerties. Vai tu nedzirdi, ko viņi dzied?

Viņi dziedāja, ejot iekšā pa katedrales durvīm ar sarkanajām portjerām; procesija bija beigusies un visas rozes izkaisītas.

Ave, verum Corpus, natūra De Maria Virgine;

[Pr Vere passum, immolatum. In cruce pro homine! Cuius latus perforatum Undam luxit cum sanguine; Esto nobis praeguslatum Mortis in examine.t

Kad dziedāšana apklusa, kardinals iegāja pa dnrvīm caur klusējošo mūku un garīdznieku rindām, kuri bija nometušies ceļos katrs savā vietā, pacēluši rokās degošas sveces. Un viņš redzēja, ka to acis kāri pievērstas, svētajai miesai, ko viņš nesa, un zināja, kāpēc tie nolieca galvas, kad viņš gāja garām. Jo tumša straume plūda no viņa baltās mantijas krokām un uz katedrales akmens grīdas viņa kājas atstāja spilgti sarkanus, traipus.

Tā viņš izgāja cauri baznīcai līdz altara treliņiem. Tur nesēji apstājās, un viņš izgāja no baldachina apakšas un uzkāpa pa altara kāpēm. Pa labi un kreisi metās ceļos balti ģērbtie akoluti ar kvēpināmiem traukiem un kapelani ar lāpām. Un liesmu mirdzumā viņu acīs spīdēja kāre, kad viņi raudzījās uz pestītāja miesu.

Kad viņš stāvēja altara priekšā, asinīm notraipītajās rokās augstu pacēlis sava noslepkavotā mīļotā saplosīto, sakropļoto miesu, viesi, kas. bija ielūgti baudīt svēto vakarēdienu, uzsāka jaunu dziesmu:

Oh salutaris Hostia, Quae coeli pandis ostium: Bella premurit hostilia, Da robur, fer auxilium!1

— Ā, tagad viņi nāk baudīt miesu .. . Tad ej, sirdsmīļais, pretī savam rūgtajam liktenim un atver debesu vārtus šiem rijīgajiem vilkiem, ko nav iespējams aizraidīt. Man vērsies tikai visdziļākās elles vārti.

Kad goda diakons nolika svēto trauku uz altara, Montanelli noslīga ceļos tai pašā vietā, kur stāvēja, — uz kāpnēm, un no baltā altara tecēja asinis un pilēja viņam uz galvas. Un dziedātāju balsis atskanēja- zem velvēm, atbalsodamās spriešļotajā jumtā:

Uni trinoque Domino Sit sempiterna gloria: Qui vitam sine termino Nobis donet in patria.-

— Sine termino… sine termino/' Ak laimīgais Jēzus, kas varēja sabrukt zem sava krusta! Ak laimīgais Jēzus, kas varēja sacīt: «Tas ir piepildīts!» Mans sods nekad nebeigsies, tas ir mūžīgs kā zvaigznes savā riņķojumā. Tas ir tārps, kas nenobeidzas, un uguns, kas nav apdzēšama. Sine termino, sine termino!

Gurdi, pacietīgi viņš veica savus pienākumus atlikušajā dievkalpojuma daļā, mechaniski, pēc veca paraduma izpildīdams ceremonijas, kam viņa acis vairs nebija nekādas nozīmes. Tad, pēc svētīšanas, viņš atkal nometās ceļos pie altara un aizklāja ar rokām seju. Garīdznieka balss, lasot grēku atlaišanas sarakstu, pieņēmās, stiprumā un atkal apdzisa kā tāla čala no pasaules, pie kuras viņš vairs nepiederēja.

Balss apklusa. Viņš piecēlās un izstiepa roku, aicinādams ļaudis klusēt. Daži dievlūdzēji jau bija sākuši virzīties uz durvju pusi. Tie steidzīgi griezās atpakaļ, kad atskanēja čuksti «viņa eminence runās!», un katedrali pildīja klusa soļu duna un drēbju švīkstoņa.

Garīdznieki, viņa pavadoņi, uztraukti un izbrīnījušies piegāja tuvāk pie viņa, un kāds no tiem steidzīgā čukstā jautāja:

—  Jūsu eminence, vai jūs tagad gribat runāt?

Montanelli klusēdams noraidīja viņu ar rokas mājienu. Garīdznieki atkāpās sačukstēdamies. Runāt šādā brīdī bija neparasti, pat pret noteikumiem. Bet kardinals to varēja atļauties, ja vēlējās. Laikam gan viņš gribēja ziņot kaut ko sevišķi svarīgu — kādu jaunu Romas izdotu reformu vai speciālu svētā tēva vēstījumu.

No altara kāpēm Montanelli raudzījās lejup uz viņam pievērsto seju jūru. Dedzīgu gaidu pilni ļaudis vērās viņā, bet viņš stāvēja tur augšā spokains, sastindzis un balts.

—   Cst! Klusu! — procesijas vadītāji klusu apsauca, un dievlūdzēju čalas norima kā vēja brāzma šalcošās koku galotnēs. Elpu aizturot, pūlis vērās uz balto tēlu, kas stāvēja uz altara kāpēm. Lēni un nosvērti Montanelli sāka runāt.

—   Svētā Jāņa evaņģēlijā rakstīts: dievs tā mīlēja pasauli, ka atdeva savu vienpiedzimušo dēlu, lai ar to glābtu pasauli.

Šie ir pestītāja miesas un asiņu svētki, tā pestītāja, kas tika nogalināts jūsu pestīšanas labad; tā dieva jēra, kas uzņēmies pasaules grēkus,

i Sine termino (lat.) — mūžīgi.

tā dieva dēla, kas miris par jūsu pārkāpumiem. Un jūs esat ieradušies šeit svinīgā svētku gājienā baudīt upuri, kas ziedots par jums, un izteikt pateicību par šo lielo žēlastību. Un es zinu, ka šorīt, kad jūs nācāt, lai piedalītos mielastā, lai baudītu pestītāja miesu, jūsu sirdis bija prieka pilnas un jūs atcerējāties, ko pārcietis dievs tas dēls, kas mira, lai glābtu jūs.

Bet pasakiet man, kurš no jums ir padomājis par citām ciešanām — par to, ko izcieta dievs tas tēvs, kas ļāva sist krustā savu dēlu? Kurš no jums ir pieminējis dieva tā tēva mokas, kad viņš no sava debesu tr oņa lūkojās uz Golgātu?

Es raudzījos uz jums šodien, mani ļaudis, kad jūsu rindas gāja svinīgajā procesijā, un es redzēju, ka jūsu sirdis līksmo pār grēku piedošanu un jūs priecājaties par savu pestīšanu. Bet es lūdzu jūs, padomājiet, par kādu maksu gūta šī pestīšana. Tā ir ļoti dārga, dārgāka par rubiniem. Tā ir pirkta par asins maksu.

Vieglas trīsas pārņēma klausītāju pūli. Altārī garīdznieki pieliecās cits citam un sačukstējās, bet Montanelli turpināja savu sprediķi, un viņi palika mierā.

—   Tāpēc es ar jums šodien runāju: es esmu, kas es esmu. Jo es lūkojos uz jūsu vājībām un jūsu bēdām un uz mazajiem bērniem pie jūsu kājām, un manā sirdī modās nožēla, ka viņiem jāmirst. Tad es raudzījos sava mīļā dēla acīs un sapratu, ka viņam jāatdod savas asinis par upuri. Un es gāju savu ceļu un atstāju viņu likteņa varā. Tāda ir grēku piedošana. Viņš nomira par jums, un tumsība viņu aprija. Viņš ir miris un necelsies augšā. Viņš ir miris, un man vairs nav dēla. Ak manu puisīt, manu puisīt!

Kardinālā pēdējie vārdi izskanēja ilgā, žēlā kliedzienā; un izbiedēto ļaužu balsis atbildēja tam kā atbalss. Visi garīdznieki bija piecēlušies no savām vietām, un goda diakoni metās uz priekšu, gribēdami satvert viņu aiz rokas. Bet viņš izrāvās un pēkšņi palūkojās uz tiem ar saniknota zvēra skatienu.

—   Kas tas? Vai vēl nav diezgan asiņu? Gaidiet savu kārtu, šakaļi, pietiks jums visiem!

Garīdznieki atkāpās un drebēdami spiedās kopā, smagi un skaļi elpodami, un viņu sejas bija baltas kā krīts. Montanelli atkal pievērsās ļaužu pūlim, kas līgojās un drebēja viņa priekšā kā labības lauks, aukai tuvojoties

— Jūs viņu nogalinājāt! Jūs viņu nogalinājāt! Un es to pieļāvu, jo negribēju, ka jūs mirstat. Bet tagad, kad jūs nākat pie manis ar saviem melīgajiem slavinājumiem un nešķīstajām lūgšanām, es nožēloju, nožēloju, ko esmu izdarījis! Jūs visi varējāt sapūt savos netikumos un mūžīgās pazudināšanas dubļos, kaut tikai viņš būtu palicis dzīvs. Vai jūsu apgānītās dvēseles vērts, lai par tām tik dārgi maksātu? Bet tagad jau ir par vēlu — par vēlu! Es skaļi saucu, bet viņš mani nedzird. Es klaudzinu pie viņa kapa durvīm, bet viņš nemostas. Es stāvu viens tukšumā un izmisis raugos apkārt — no asinīs mirkušās zemes, kur mans sirds gaišums guļ aprakts, uz tukšajām, briesmīgajām debesīm, kas man ir palikušas. Es esmu viņu nodevis. Ak jūs, odžu dzimums, es esmu viņu nodevis jūsu dēļ!

Saņemiet savu atpestīšanu, tā pieder jums! Es nometu to jums, kā smilkstošu suņu baram pasviež kaulu! Par jūsu mielastu ir samaksāts! Tad nāciet un pierijieties līdz kaklam, jūs, kanibali, asinssūcēji, maitu kraukļi, kas pārtiek no miroņiem! Redziet, kur putojošas un karstas asinis plūst no altara, tās plūst no mana mīluļa sirds — asinis, kas par jums izlietas! Valstieties tajās, lociet tās un notraipieties sarkani! Kampiet miesu plēsdamies un rijiet to — bet lieciet mani mierā! Šī ir tā miesa, kas par jums atdota — paraugieties uz to, saplosītu un asiņojošu, tajā vēl pukst izmocītā dzīvība, vēl raustās nāves krampjos. Ņemiet to, kristīgie, ēdiet!

Viņš bija satvēris trauku ar hostiju, pacēla to virs galvas un ar troksni nometa uz grīdas. Kad, atsitoties pret akmeni, iešķindējās metāls, garīdznieki barā metās uz priekšu un divdesmit rokas sagrāba ārprātīgo.

Un tikai tad ļaužu klusēšana vērtās mežonīgā, histēriskā baiļu kliedzienā. Apgāžot krēslus un solus, laužoties durvīs, mīdot cits citu zem kājām, savā neprātīgajā steigā noplēšot aizkarus un zaļumu vītnes, bangojošā, raudošā cilvēku straume brāzās ārā uz ielas.

epilogs

Džemma, lejā kāds cilvēks prasa pēc jums. Martini pateica to klusinātā balsī, kādā viņi abi, pašiem neapzinoties, bija sākuši sarunāties pēdējās desmit dienas. Vienīgi šis klusinātais tonis un lēnās vienmuļīgās kustī- ^ bas liecināja par viņu bēdām.

Džemma ar uzrotītām piedurknēm, aizsējusi priekšautu, stāvēja pie galda un kārtoja izdalīšanai patronas nelielos sainīšos. Tā viņa strādāja jau kopš agra rīta, un tagad pēcpusdienas spilgtajā gaismā viņas seja likās sakritusi aiz noguruma.

—   Kāds cilvēks, Cezare? Ko viņam vajag?

—   Es nezinu, dārgā. Viņš man neteica. Sacīja, ka viņam jārunājot ar jums vienatnē.

—   Nu labi. — Viņa noņēma priekšautu un norotīja piedurknes. — Būs laikam jāiet pie viņa. Bet iespējams, ka tas ir tikai spiegs.

—   Es būšu blakus istabā, katram gadījumam, lai jūs varētu pasaukt. Kad tiksiet no viņa vaļā, ejiet un mazliet atgulstieties! Jūs šodien pārāk ilgi esat stāvējusi.

—   Nē, nē! Es labāk strādāšu.

Viņa lēnām devās lejā pa kāpnēm, un Martini klusēdams sekoja. Šajās nedaudzajās dienās viņa likās novecojusi par desmit gadiem urr sirmā svītra viņas matos bija kļuvusi krietni plašāka. Parasti viņa turēja acis nolaistas, bet, kad nejauši pacēla tās, Martini nodrebēja, redzot šausmu izteiksmi viņas skatienā.

Mazajā viesistabā viņa ieraudzīja neveikla izskata vīru, kas stāvēja kā kareivis pamatstājā istabas vidū. Pēc visas viņa ārienes un gandrīz vai baiļu pilnā skatiena, ar kādu viņš uzlūkoja Džemmu, kad viņa ienāca istabā, varēja domāt, ka tas ir viens no šveiciešu gvardiem1 . Mugurā

1 šveiciešu gvardi — algots karaspēks Pāvesta zemē, sastāvēja galvenokārt no šveiciešiem.

viņam bija zemnieku blūze, kas acīm redzot tam nepiederēja, un viņš visu laiku raudzījās apkārt, it kā baidīdamies, ka viņu nenotver.

—   Vai jūs runājat vāciski? — viņš jautāja ar stipru Ciriches dialekta pieskaņu.

—   Mazliet. Man teica, ka jūs vēloties mani sastapt.

—  Jūs esat sinjora Bolla? Es jums atnesu vēstuli.

—  Vēstuli? — Viņa sāka drebēt un atspiedās ar roku pret galdu, lai nesaļimtu.

—   Es esmu sargs — no turienes. — Viņš parādīja pa logu uz cietoksni kalnā. — Tā ir no . .. cilvēka, ko nošāva pagājušajā nedēļā. Viņš to uzrakstīja pēdējā naktī. Es viņam apsolīju pats to nodot tieši jums.

Viņa nolieca galvu. Tātad viņš tomēr rakstījis.

—   Tāpēc es tik ilgi nevarēju to atnest, — kareivis turpināja. — Viņš sacīja, lai nedodot nevienam citam, bet tieši jums, un es ātrāk nevarēju tikt ārā — mani uzmanīja. Man vajadzēja aizņemties šīs drēbes, lai nokļūtu šeit.

Viņš pataustīja zem blūzes uz krūtīm. Laiks bija karsts, un salocītā papīra lapiņa, ko viņš izvilka, bija ne tikai netīra un saburzīta, bet arī mitra. Viņš brīdi stāvēja, nemierīgi mīņādamies, tad pacēla roku un pakasīja pakausi.

—   Jūs taču nevienam neteiksiet? — viņš bailīgi ierunājās, uzmezdams Džemmai neuzticīgu skatienu. — Šis nāciens man var maksāt dzīvību.

—   Protams, es nevienam neteikšu. Pagaidiet acumirkli!

Kad viņš apgriezās, lai ietu, Džemma viņu atturēja un tvēra pēc naudas maka, bet viņš apvainots atkāpās.

—   Man nevajag jūsu naudas, — viņš parupji sacīja. — Es to darīju viņa dēļ, tāpēc ka viņš mani lūdza. Es viņa dēļ būtu daudz vairāk darījis. Viņš bija tik labs pret mani… Dievs ir mans liecinieks! …

Viņa balss iedrebējās. Džemma pacēla galvu un ieraudzīja, ka viņš lēni berzē ar netīro piedurkni acis.

—   Mums vajadzēja šaut, — viņš klusā balsī turpināja, — maniem biedriem un man. Kareivim jāpilda pavēle. Mēs pašāvām garām, un vajadzēja šaut otrreiz … bet viņš smējās par mums … nosauca mūs par neveiklu grupu … un viņš bija labs pret mani. ..

Istabā iestājās klusums. Pēc brītiņa viņš izslējās, neveikli salutēja un izgāja ārā.

Džemma vēl brīdi stāvēja ar lapiņu rokā. Tad apsēdās pie atvērtā loga, lai to izlasītu. Vēstule bija rakstīta ar zīmuli sīkā rokrakstā un dažās vietās tikko salasāma. Bet divi pirmie vārdi bija ļoti skaidri. Tie bija angliski:

«Dārgā Džim!»

Raksts pēkšņi saplūda un aizmiglojās. Un atkal viņa bija to pazaudējusi ... atkal pazaudējusi! Ieraugot pazīstamo, bērnībā lietoto vārdu, Džemmu no jauna pārņēma bezcerīgas sāpes par zaudējumu, un mēmā izmisumā viņa izstiepa rokas, it kā zemes smagums, kas gulēja virsū zaudētajam draugam, spiestu tās sirdi.

Tad viņa atkal paņēma lapiņu un lasīja tālāk:

«Mani nošaus rīt ap saules lēktu. Tātad, ja vispār gribu pildīt savu solījumu Tev visu izstāstīt, tad man tas jādara tagad. Bet galu galā mūsu starpā nav vajadzīgi gari paskaidrojumi. Mēs vienmēr sapratām viens otru bez liekiem vārdiem — pat tad, kad vēl bijām mazi.

Tātad redzi, mana dārgā, Tev nevajadzēja mocīties pārmetumos par to, ka toreiz man iesiti. Tas, protams, bija smags sitiens. Bet es esmu saņēmis daudzus citus tikpat smagus un tomēr esmu spējis tikt tiem pāri — pat atmaksāt vienu otru — un esmu vēl šeit un kā skumbrija mūsu bilžu grāmatā (man aizmirsies tās nosaukums) — «Dzīvs un jautri spārdos!». Tomēr šī nu ir pēdējā reize, un tad, rīt no rīta, — «Finita la Commedia!» . Mēs abi to pārtulkosim tā: «Izrāde cirkā beigusies!» — un pateiksimies dieviem, ka tie vismaz tik daudz par mums apžēlojušies. Daudz tas nav, tomēr ir kaut kas, un par to un visu citu labu lai no sirds pateicamies!

Runājot par rītdienu — es gribētu, lai jūs ar Martini skaidri zinātu, ka esmu pilnīgi apmierināts un laimīgs un nekā labāka no likteņa nevēlos. Pasaki viņam, ka es tā teicu. Viņš ir krietns cilvēks un labs biedrs, viņš sapratīs. Redzi, dārgā, es zinu, ka tumsas spēki, tik drīz atgriezdamies pie slepenām tiesām un nāves sodiem, strādā mums par labu un sev par ļaunu, un es zinu — ja jūs, dzīvi palikušie, cieši turēsieties kopā un dosiet stingru triecienu, jūs pie¬dzīvosiet lielus notikumus. Bet es iziešu pagalmā ar vieglu sirdi kā bērns, kas dodas uz mājām brīvdienās. Savu daļu darba es esmu veicis, un nāves sods ir pierādījums, ka esmu to labi veicis. Viņi nogalina mani tāpēc, ka baidās no manis, un ko vēl vairāk cilvēks var vēlēties?

Tomēr viņš vēlas vēl kaut ko. Cilvēkam, ko gaida nāve, ir tiesības izteikt savas iegribas. Mana iegriba ir pateikt Tev, kāpēc es vienmēr tik nejauki izturējos pret Tevi un ilgi neaizmirsu senus pāri darījumus. Tu, protams, pati zini iemeslu, bet es stāstu to tāpēc, ka man patīk uzrakstīt šos vārdus. Es mīlēju Tevi, Džemma, kad tu vēl biji neiz¬skatīga maza meitene kokvilnas kleitiņā ar nodriskātu apkaklīti un bizīti kā peles astīti, un mīlu Tevi vēl tagad. Vai atceries to reizi, kad noskūpstīju Tev roku un Tu tik žēli lūdzi mani «nekad vairs tā nedarīt»? Zinu, toreiz es izturējos nekrietni, bet Tev man jāpiedod. Un tagad es noskūpstu papīru tajā vietā, kur uzrakstīju Tavu vārdu. Tā es esmu divreiz Tevi noskūpstījis un abas reizes bez Tavas pie-krišanas.

Tas ir viss. Paliec sveika, mana dārgā!»

Paraksta nebija, bet vēstules beigās uzrakstīts dzejolītis, ko viņi bērnībā bija kopā mācījušies:

Es esmu laimīgs

Taurenīts,

Vai dzīvoju

Vai miršu rīt.

Pusstundu vēlāk Martini ienāca istabā un, satraukumā nometis klusē¬šanas masku, aiz kuras bija slēpies pusmūžu, nosvieda lapu, ko turēja rokā, un apskāva Džemmu.

— Džemma! Kas noticis, dieva dēļ? Neraudi tā ... tu taču nekad neesi raudājusi! Džemma! Mīļā Džemma!

— Nekas, Čezare! Es jums vēlāk izstāstīšu ... es ... tagad nespēju par to runāt.

Viņa steidzīgi noglabāja asarām slacīto vēstuli kabatā un piecēlusies izliecās pa logu, lai slēptu savu seju. Martini klusēja un kodīja ūsas. Pēc visiem šiem gadiem viņš bija nodevis sevi kā skolas zēns, bet viņa to pat nepamanīja!

— Katedrālē zvana, — Džemma sacīja pēc brītiņa atskatīdamās, jau atguvusi savaldību. — Laikam kāds nomiris.

— To jau es jums gribēju teikt, — Martini atbildēja savā parastajā balsī. Viņš pacēla no grīdas lapiņu un pasniedza to Džemmai. Tas bija lieliem burtiem steigā iespiests paziņojums sēru apmalē: «Mūsu sirsnīgi mīļotais bīskaps, viņa eminence kardināls monsinjors Lorenco Montanelli pēkšņi miris Ravennā ar sirdstrieku.»

Viņa strauji pacēla skatienu no lapiņas, un Martini, plecus paraustīdams, atbildēja uz neizteikto jautājumu viņas acīs.

— Ko jūs gribat, madonna? Sirdstrieka ir tikpat labs vārds kā ikviens cits.

4 Padre (it.) — tēvs. Tā itāliešu katoļticīgie uzrunā garīdznieku, ja nemin vārdu, s Fragola (it.) — zemenes.

i Citāts no bībeles.

1 Lucernas ezers — Šveicē.

1 Jaunā Itālijā — revolucionāra sīkburžuazijas organizacija, dibināta 1831. gadā; pastāvēja šī romana darbības laikā. Tās mērķis bija atbrīvot Itāliju no svešzemju kundzības un radīt vienotu Itāliju — republiku.

1 Svētā baznīca — katoļu baznīca ka pretstats visām pārejām baznīcam.

4 Dimdu»»

1 Paoli (it.) — itāliešu tālaika sudraba monēta.

1 «Četri mauri» — piemineklis Toskanas hercogam Mediči. Attēlo četrus pie pjedestālā pieķēdētus maurus.

5 Dundurs

1 Orsini, Feliče (1819.—1858.) — pazīstams itāliešu revolucionārs sazvērnieks, kam piesprieda nāves sodu par mēģinājumu izdarīt atentatu uz Napoleonu III.

3 Charmant (fr.) — apburošs.

1 Lung' Arno — Arno upes krastmala Florencē.

1 Pasludinašana — eņģeļa paradīšanas, lai pavēstītu Kristus «brīnišķīgo ieņemšanu».

8 Dundurs

*

1 Soldo (it.) — itāliešu vara monēta.

3 Polenta (it.) — biezputra, itāliešu tautisks ēdiens.

1 Rietumu vējš Itālijā ir nepatīkams, sauss un putekļains; tas nāk no Āfrikas puses.

9 Dundurs

1 Allez-vous en! (fr.) — Ejiet projām!

11 Dundurs

1 Pyrus japonica (lat.) — japaņu plumju šķirne.

1 Mea culpa, mea maxima culpa (lat.) — mana vaina, mana.lielā y,aina.

1 Minerva — romiešu mitoloģijā gudrības dieviete, mākslas un zinību aizstāve. Ticēja arī, ka viņa spēj pasargāt no briesmām karā.

1 Cosi fan tutti (it.) — visi ta dara.

1 Introibo ad altare Dei (lat.) — Locīsim ceļus dieva altara priekšā — lūgšanas Introit sākuma vārdi.

Patlaban notiek Corpus Domini svētku dievkalpojums. Šajos svētkos kātoji cildina Kristu, kas, pēc kristīgo ticības, savu miesu un asinis esot atdevis cilvēku pestīšanas labā.

Kristus miesu un asinis šajā ceremonijā simbolizē speciāli pagatavota dievmaize — hostija un vīns. Tulk. red.

3 Godināsim lielo sakramentu. Tulk. red.

1 Tēvam un dēlam lai slava un gaviles, labklājība, gods, tikums un svētība. Tulk. red

2 Montanelli, smagi pārdzīvodams Artura bojā eju, izjūt, ka nevis Kristus, bet Arturs ir atdevis savu dzīvību cilvēku labā.

Hostiju un vīnu Montanelli savā iztēlē uztver kā Artura miesu un asinis, un viņam» liekas, ka mirušais dēls viņu uzrunā. Tulk. red.

i Ak glābšanas upuris, kas atver debesu vārtus: labo māc naidīgais, dod spēku,, palīdzi! Tulk. red.

« Trīsvienīgajam dievam lai nobeidzama slava: viņš dāvā mums mūžīgo dzīvību- debesu tēvijā. Tulk. red.

[1] piza — pilsēta pie arno upes, kādreizējais italijas kulturas centrs.

[2] kanoniķis — augsts katoļu garīdznieks.

[3] carino (it.) — dārgais.

« pēc bībeles nostāsta, kristus izdziedinājis spitālīgo, pieskardamies tam.

f-

w

[6] dominikāņu klosteris — pieder mūku ordenim, ko 13. gs. nodibināja spāņu garīdznieks Dominiks cīņai pret ķeceriem un brīvdomātājiem. t

[7] kornvola — grāfiste anglijas dienvidrietumos, kur pārsvarā ķeltu tipa iedzīvotāji (ar zilām acīm un tumšiem matiem).

[8] areca — pilsēta Toskanā.

[9] dženova. — kad pēc Vīnes kongresa (1815.) beidza pastāvēt Dženovas republika, Dženovas pilsēta kļuva par Sardinijas karalistes galveno jūras ostu.

[10] ruso sala — liekas, te domāta neliela saliņa Ronas upē, kur Ruso slēpās no Šveices valdības.

[11] arva — strauja kalnu upe, ietek Zenevas ezerā.

[12] Šamoni — turistu iecienīta gleznaina vieta pie Arvas augšteces, Monblana pakājē.

[13] kluzas — vieta Savojas Alpos pie Arvas ceļā uz Šamoni.

[15] diosaza — kalnu strauts, vietām tek caur dziļu aizu, radot kaskades.

2 Dundurs

[17] metodisti — reliģiska sekta.-

[18] st. Gotharda pāreja — Alpu pāreja pie Ronas iztekas. Tagad to vairs nelieto.

[19] lugano — pilsēta kalnos pie Lugano ezera, netālu no Šveices un Italijas robežas.

n

[21] monsinjors — kātoju biskapa tituls.

[23] kalabrija — kalnains apgabals Dienviditalijā, tajā laikā daļa no Divu Siciliju karaļvalsts.

[24] florence — tajā laikā Toskanas hercogistes galvaspilsēta.

[25] marseļa — tur iespieda laikrakstu «jauna Itālijā» un citus organizācijās izdevumus, ko caur Livorno slepeni nogādāja Itālijā.

[26] sapienca (sapienza (it.) — zinātne) — pizas universitātes nosaukums.

[26] Etrusku Apenini — kalni gar Toskanas austrumu robežu.

[28] pēc bībeles nostāsta.

3 Izteiciens no bībeles.

[30] sinjorino (no it.) — tā kalpotāji uzruna zenu vai jaunekli.

[31] litānijā — gara lūgšana ar atkārtojošos refrenu.

[33] darsena (it.) — doks; šeit domāts kanalu un ūdensceļu sazarojums, kas veidoja Livorno ostu.

[34] madzini, džuzepe (1805.—1872.) — itāliešu sīkburžuaziskais demokrāts, organizācijās «Jaunā Itālijā» dibinātājs un vadītājs (sk. 24. lpp.). Viņš neizprata šķiru cīņu un paļāvās galvenokārt uz sazvērestībām, bet tās nedeva cerētos rezultātus.

[35] pijs ix — romas pāvests pēc gregora xvi. Mēģinādams novērst revolūcijas briesmas, viņš izveda dažas liberālās reformas. Tomēr, sākot ar 1848. gadu, viņš atkal atgriezās pie Vatikana parastās reakcionārās politikas, nostājoties pret Italijas apvienošanu un sadarbojoties ar ārzemniekiem — apspiedējiem.

[36] pāvesta zeme — toreiz plaša teritorija italijas vidusdaļā. Pēc Vīnes kongresa (1815.) to nodeva Vatikanam.

[37] lielhercogs — Leopolds II, no Habsburgu dinastijas, Toskanas hercogs, politiskā ziņā atkarīgs no Austrijas valdības.

[38] renei — 1845. gadā Pāvesta zemē vadīja sacelšanos pret pāvestu un austriešiem. Vēlāk Toskanas lielhercogs viņu arestēja un lika izdot Vatikanam.

s pjemontieši — pjemontas iedzīvotāji. Pjemonta tajā laikā bija daja no Sardi- nijas karalistes, pašos Italijas ziemeļrietumos.

[40] džusti, džuzepe (1809.—1850.) — itāliešu dzejnieks un satiriķis, sīkburžuazijas ideologs. 30-tajos gados viņš sāka rakstīt politiskas satiras, uzbrūkot apspiedējiem

austriešiem un to atbalstītājiem itāliešiem un prasot politisku vienību.

3 1843. gadā brāļi Muratori organizēja sacelšanos Pāvesta zemē. Kad tā neizdevās, viņi kopā ar piekritēju grupu slēpās Apeninos un mēģināja organizēt parti- zaņu karu.

[44] diprē ekspedicija — kā liekas, izdomāta.

[45] muratori sazvērestības dalībniekus arestēja un notiesāja Ziemeļitalijas pilsētā Boloņā.

[46] kā liekas, domāti nacionalās atbrīvošanās kari Dienvidamerikā 19. gs.

6 Dundurs

[47] spinola — kardinals, kas sevišķi nežēlīgi izrēķinājās ar sacelšanās dalībniekiem — pāvesta pretiniekiem.

[48] fjezole — pilsēta netālu no Florences.

[50] noradīts uz brāļiem bandiera, kas 1844. gada mēģināja sakt sacelšanos Kalabrijā, bet tika nodoti un nošauti.

[51] sabas karaliene — bībele minēta gudra un skaista karaliene.

[52] lombardija-venecija — vīnes kongresā Lombardiju apvienoja ar Venecijas- republiku un nodeva Austrijas pārvaldīšanā.

[55] antinomisms — mācība par divu likumu, spriedumu vai slēdzienu pretrunu, pie kam abi liekas vienādi pareizi un pārliecinoši.

[56] leveleri — radikali demokrātiskā partija Anglijā 17. gs. buržuāziskās revolūcijas laikā. Tiecās pēc republikas un pilnīgas reliģiskas un pilsoniskas vienlīdzības.

i pārfrāzētā nerra runa šekspira traģēdijā «Karalis Lirs» 1. cēl. 4. ainā. 2, 3 Sjena, Pistoja — pilsētas Toskanā.

[58] romaņa — ietilpst pāvesta zemē.

[60] vettura (it.) — ormanis.

[61] prelats — augsta baznīcas amata persona.

[62] reverendissimo (it.) — augsti godajams.

[63] arkādija — apgabals senajā Grieķijā. Tagad ar to apzīmē rāmumu un lauku idili. Seit vārds lietots ironiskā nozīmē.

s aizrādījums uz ironisko izteiksmi, kas redzama daudzos Leonardo da Vinči portretos.

[66] savinjo — ciemats, ko ieņēma sazvernieki brāļu Muratori vadībā.

[67] uffici pils — celta 16. gs. tur atrodas bibliotēka un mākslas darbu kolekcija.

[69] iespējams, ka šeit domata republikāņu sacelšanas Brazilijas dienvidos. Sacelšanās bija vērsta pret valdītājiem — portugāļiem, un cīņās piedalījās Garibaldi.

[70] skat. 80. lpp. piezīmi.

[71] lima — peru galvaspilsēta.

1 Valparaiso — osta Čilē.

[73] kallao — limas osta.

[74] kuzko — veca peru pilsēta, seno iedzīvotāju — inku galvaspilsēta.

[75] ai pjero! dej, pjero!

Dej, mans nabaga Zano!

Lai dzīvo deja un jautrība!

Baudīsim skaisto jaunību!

Un, ja es nopūšos vai asaras leju

Un ja arī skumjas man sejā, —

Mans kungs, tas viss tikai joks!

Ha! Ha, ha, ha!

Mans kungs, tas viss tikai joks! Tulk. red.

s vous m'embetez, messieurs! (fr.) — Man garlaicīgi ar jums! » Madame, ce n'est que pour rire! (fr.) — Kundze, tas ir tikai joks!

[77] rio — riodežaneiro saīsinājums — Brazilijas galvaspilsēta.

[78] venecija — atrodas italijas pašos ziemeļaustrumos. Agrāk tā bija neatkarīga republika. 1815. gadā Veneciju nodeva Austrijai.

[79] Četras legacijas — pāvesta zemes provinces, ko pārvaldīja pāvesta iecelti Iegati.

[80] norādījums uz bībeles nostāstu par vīru, kas izdzinis velnu no savas mājas un atstājis to pilnīgā kārtībā, bet neapdzīvotu. Velns atgriezies kopā ar septiņiem citiem velniem, un «iznākums bija ļaunāks nekā sākums».

[81] tam-tam koks — dažu nēģeru cilšu svētais koks.

[82] civitavekja — galvenā Pavesta zemes osta Italijas rietumu piekraste.

[84] mohača — vieta, kur 1526. gadā ungārus sakāva turki.

[85] ankona — osta pavesta zemē pie Adrijas jūras.

[86] jonass, kā stāsta bībeles teika, stūrgalvīgi dusmojies uz dievu.

[87] scilla un charibda — klints un atvars, kuri atradās katrā pusē Mesinas šaurumam (starp Itāliju un Siciliju) un bija ļoti bīstami jūras braucējiem. Grieķu mitoloģija tos personificēja kā jūras briesmoņus; radusies metafora «starp Scillu un Charibdu» nozīmē — starp divējām briesmām.

[88] faenca— italijas pilsēta, kas ievērojama ar saviem keramikas izstrādājumiem.

[89] no sekspira lugas «dots pret dotu» (3. celiena 1. aina).

[90] dons karloss un marķizs poza — Šillera traģēdijas «Dons Karloss» varoņi.

[91] kristus vārdi, dalot mācekļiem svēto vakarēdienu.

[92] Šai frāzei divējāda nozīme. Nejaušs klausītājs to uztvertu kā: «Vai esat kādreiz jau strādājis par algādzi?» Dunduram šis jautājums nozīmēja: «Vai esat kādreiz piedalījies kaujā?»

[94] corpus domini diena — greznākie katoļu baznīcas svētki. Tulk. red.

16 Dundurs

[95] «ja tava labā roka tevi apgrēcina, (nocērt to)» — Kristus vārdi no evaņģēlija

[96] «shibbolefth» — vārds, ar kura palīdzību, kā stāsta bībeles mits, senie ebreji •atklājuši ienaidnieka spiegus, jo naidīgajām ciltīm šī vārda izruna sagādājusi grūtības.

[97] galilietis — nicinošs apzīmējums Kristum, par kura dzimšanas vietu uzskatīja Galileju.

[98] pēc bībeles mita, Kristus trešā dienā pēc apbedīšanas uzcēlies no miroņiem.

[99] akoluti — biskapa pavadoņi.

[100] indulgentiam (lat.) — lūgšana grēku piedošanai.

[101] teic, mēle, cildenās miesas noslēpumu, stāsti par dārgajām asinīm, ko cēlās mātes dēls, pasaules valdnieks, izlējis par izpirkšanas maksu. Tulk. red.

Šinī un nākamajās dziesmās minēta pestīšana, kas gūta, izlejot nevainīgas asinis. Dziesmas smagi ietekmē Montanelli un ir par cēloni viņa ārprātam.

[102] krusta ceļš — svētbilžu sērija baznīcā, kur attēlots Kristus gājienā uz krustu. Pirms iziešanas no baznīcas procesija pie katras no šīm svētbildēm apstājas, lai noskaitītu lūgšanu, šinī gadījumā tas bija arī Montanelli paša «sāpju ceļš».

[103] dārgais vārds, kas maizi pārvērš par miesu; un lai vīns kļūst par Kristus ■asinīm … Tulk. red.

[104] viņš deva vārgajiem par ēdienu miesu un noskumušajiem asiņu kausu, teikdams: Ņemiet trauku, ko jums dodu, dzeriet visi no tā. Tulk. red.

[104] Esi sveicināta, miesa, kas dzimusi no jaunavas Marijas; kas pie krusta cieta kā upuris cilvēces labā! No kuras dūrienu brūcēm plūst straumēm asinis; lai mēs tās nobaudām. Tulk. red.

Content

Voiniča (Bula) Etele Liliana Dundurs

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAļA PĒC TRĪSPADSMIT GADIEM

TREŠĀ DAĻA

epilogs