Silito Alans

Durvju atslēga

Alans Silito

Durvju atslēga

ROMĀNS

PIRMĀ DAĻA PROLOGS

Braiens stāvēja seklajā dīķī nomaļus no vispārējās jezgas. Zēna zilo acu izklaidīgais skatiens kavējās pie platā upes līkuma, taču visu viņa uzmanību straumes kustība, acīm redzot, saistīt nespēja; puisēns krampjaini žņaudza rokā mutes harmoniku, jo varēja gadīties, ka trakajā trauksmē kāds no spiedzošo bērneļu bara ar nolūku vai netīšām iegāž viņu knūpus duļķainajā ūdenī.

Nospriedusi, ka puikam pēc Elbionjārda blakšu apsēstajām barakām der paelpot svaigu gaisu, Vera bija apģērbusi viņam mēteli un vedusi viņu uz Vilfordroudu kājām, lai par ietaupīto pusotru peniju pa ceļam nopirktu mazajam vafeļu saldējumu. Atvest zēnu tramvajā atpakaļ savukārt varbūt izdosies par velti; viņa pamirkšķinās konduktoram ar aci un pateiks, ka Braienam vēl nav pieci gadi. Herolds gan viņai sadotu, ja to zinātu, bet, kā saka, — no nelaimes bīsies, laimi neredzēsi, un, kad viņi bija pienākuši pie dzelzceļa tilta un Braiens ņēmās klaigāt, ka gribot redzēt, kā apakšā brauc vilciens, Vera aizmirsa visas bažas. Tikai aizrijies ar melnajiem dūmiem, ko izgrūda lokomotīves skurstenis, puika nomierinājās, un tad abi aizsoļoja līdz kādam kuģītim, kas bija noenkurojies Trentā, kuras viņā krastā zem koku lapotņu lietussargiem govis gremoja zāli. Pēc tam viņi nogriezās uz maura iejozto seklo dīķi, kur rosījās citi mazuļi ar savām mātēm. Vera paņēma no sola vakardienas «Post» un apsēdās palasīt, Braiens turpretī, uzrotījis bikses, piesardzīgi iebrida ūdenī.

Iebāzis mutes harmonikas kabatā, tā ka gals rēgojas laukā, zēns nodevās nesen izgudrotai rotaļai, aizspiezdams ar abām plaukstām ausis un tā klusinādams turpat līdzās skraidošo puiku spalgos kliedzienus, kamēr tie vairs * atgādināja tikai tālu atbalsi. Braiens padarīja ilūziju

pilnīgu, aizvērdams acis, un tad tālīnās leiputrijas trokšņi gan likās nākam no tāda paša dīķa un upes kā šie, bet pārvēršamies tomēr par prieka avotu salīdzinājuma ar spalgajiem brēcieniem, kas gruva pār viņu, kad viņš atņēma delnas no ausīm, lai pārliecinātos, vai nav piepildījusies cerība, ka aurus brīnumainā kārtā nomijušas skaņas, kuras nāk no patīkamāka rotāju laukuma.

— Nebāz pirkstus ausīs, — Braienam uzsauca māte, — dabūsi čūlu! — Tomēr mazajā galvā joprojām it kā bija ieslēgts detektoruztvērējs, kas nesa jausmas no neaizsniedzamās klusināto skaņu zemes kaut kur aiz upes, un zēns gudroja, kur tā ir un vai māmiņa kādreiz aizvedīs viņu uz vietu, kur citas pasaules bērnu balsis urdz daudz līksmāk nekā te, dīķī, kurā tagad iebridušas viņa kājas.

Gribēdamas mazliet uzjautrināties, ūdenī bradāja arī sievietes, baltās kājas grima mīkstajās dūņās, un Vera atcerējās, kā bridusi nevis saulainā dienā pa seklu pilsētas baseinu, bet pa divu pēdu dziļu, saltu, mutuļojošu ūdeni no vecās Nūbridžas mājas uz Pītcrstrītu, kas solīja cietu pamatu zem kājām. Kādā naktī viņus abus ar Sītonu bija atmodinājis pērkona negaiss, un, kad rīta mijkrēslī viņi devās lejā pa kāpnēm, mirgojošās lietus strūklas vēl šļakstēja logos, atlecot no rūtīm, un pustumšajā istabā mēbeles un citas lietas peldēja kā pīles aizgaldā. Gāzmai pārstājot, Vera izbrida ārā un Sītons, pacēlis atzvelteni pār galvu, viņai sekoja. «Ja paliksim te, dabūsim diloni,» viņš teica. «Kur tad mēs, tavuprāt, dzīvosim?» Vera apcirtās pret vīru. «Zem kanāla tilta, vai?» — «Nē,» viņš atbildēja, «sameklēsim kādu jumtu virs galvas.» Sītons sakrāva mēbeles uz sausas zemes un, atstājis Veru par sargu, pats aizstaigāja savas desmit reizes mājup pēc krēsliem, dīvāna un gultas. Uzvēlis lietas uz sava cietā pakauša un muskuļainajiem pleciem, viņš atkal un atkal iznira no nomaļās ieliņas, kur čurnēja tikai nedaudzas mājeles. Ebs Faulers, uzlicies žokejnīcu, ņipri kravājās pie otras būdeles durvīm un, ticis galā ar savām mantām, palīdzēja viņiem, kamēr Verai savukārt kāds garāmgājējs pastāstīja par tukšām mājām Elbionjārdā, viņā pilsētas galā, kas gan esot blusu pilnas, bet sausas: ja viņi neturēšot rokas klēpī, tad ap pieciem varēšot būt jau tur.

Herolds un Ebs pārvācās kopā, sešpadsmit stundu no vietas stumdami rokas ratiņus turp un atpakaļ, lai pārceltu savas laimīgās ligzdas uz citu vietu. Astoņos vakarā abi aiz noguruma krita vai no kājām.

Atmiņās grimusi, Vera tukšu skatienu lūkojās tālē, kamēr izdzirda Braienu sakām: — Mām, iesim uz otru diķi!

—     Kādu otru dīķi?

—    Uz otru, tur pāri, — un zēns norādīja uz platās upes pretējo — dienvidu krastu.

—    Te tak ir tikai viens dīķis, muļķa puika, un tajā tu stāvi. — Braiens mātei neticēja; viņš nosprieda, ka tā tikai negrib papūlēties viņu aizvest, un sāka prātot, vai nevarētu atrast dīķi viens, ņemot talkā zilās acis un ņiprās kājeles.

Zēns bija stūrgalvīgs un neatlaidīgs. Elbionjārda lietus izmērcētajā klajā viņš mēdza rakt ar saplēstas pudeles šķembu grāvīšus un celt no dubļiem vaļņus, vērodams, kā pirmie, ja tie izrakti pārāk dziļi, aizsērē, kamēr otrie sabrūk, ja sniecas pārāk augstu pret pūkaini baltajiem mākoņiem, kas bieži vien ietina iznīcibai lemto graustu dūmeņus. Iedzīvotājiem jau bija pavēlēts izvākties, un vairākas dēļiem aizsistas mītnes lūkojās aklām acīm uz citām, kur joprojām mājoja cilvēki. Dažu namu atvērto durvju spraugās bija iebāzta divas pēdas gara koka planka, lai aizkavētu kareivīgi noskaņotu divgadīgu mazuli pirms laika tikt klāt pie ķieģeļu drumslām un' pudeļu lauskām. So šķērsli vajadzēja pārvarēt ari ciemiņiem, kas nāca slepus aizņemties līdz ceturtdienai tasīti cukura vai šķipsniņu tējas.

Pie mājas gala sienas aizmirsts rūsēja motorvelosipēds, kas bija nopirkts pārticīgajos divdesmitajos gados, bet draņķīgajos trīsdesmitajos nomests, lai stāv, jo bezdarbnieku iztikas līdzekļu pārbaudītāji bija novērtējuši to pārāk augstu un īpašniekam izrādījās izdevīgāk no tā atteikties, — Braiens turpretī, sviras raustīdams, devās ar to no vienas zemes uz otru; traukdamās augšup kalnos, kuru kraujās nogāzes puisēns bija redzējis bilžu grāmatās, mašīna ar viņa muti ierēcās un dažkārt notrieca zeme raganas, ko viņam žurnālos bija rādījusi draudzene Eimija Taiera.

Kādā nakts karnevālā, ko rikoja pilsēta savam ceturtdaļmiljonam iedzīvotāju par prieku, viņš bija aizklīdis līdz ielas galam, kur ļaudis kurināja ugunskurus, auroja un trokšņoja. Kļaudamies pie māju sienām, viņš mēģināja tikt tālāk uz priekšu, bet uz nākamā stūra uzskrēja virsū jaunam sārtam. Trakajā versmē sasprāga kādas noliktavas skatlogs, un liesmas atbrīvoja mežģīņu ķīpas no to mākslinieciskajiem rakstiem, tā ka ugunsdzēsēju mašīnas, īsti briesmoņi, piepildīja ielu ar tvaiku un ūdeni, liekot Braienam uzmeklēt savas divistabu mājas patvērumu.

Pasaule reāli eksistēja tiktāl, cik tālu sniedza zēna paša skatiens, kurš ievēroja vienīgi to, kas spēja laist asnus viņa valkanajā, tikai retumis sakarsētajā smadzeņu augsnē. Kādu dienu Braiens uzmodies atklāja, ka viņam ir māsa, taču šis fakts ieguva nozīmi tikai pēc tam, kad mazā iemācījās rāpot un, pietuntujojusi pie viņa papīra lidmašīnas, saplēsa to druskās. Viņš nezināja, ka viņam ir tēvs, tikai redzēja kādu cilvēku (un kas gan bija cilvēks?) allaž sakumpušu kvernam pie kamīna režģa; ja šim vīram piegāja par tuvu, tas parasti zibens ātrumā gāza ar dūri. Tad kādu dienu Braiens, ienākdams iekšā, atrada māti, vaimanājot noliekušos pār spaini — no pieres viņai pilēja asinis. —Redz, ko tavs tēvs izdarīja! —• viņa kliedza. — Iebelza ar kurpi! — Un tā nu, klausīdamies žēlabās un lūkodamies uz asinīm piešķaidīto spaini, viņš uzzināja, kas ir tēvs.

Kādu rītu pulksten četros iegruva kaimiņu mājas dzīvojamās istabas griesti; ar zemestrīcei līdzīgu troksni tie nobrāzās lejā un vienam no tiem, kas gulēja svina smagā miegā, salauza roku, bet otram sagrieza seju. Drīz pienāca bezdarbnieku pabalsta izmaksas diena, un Sītons, kas negribēja, lai viņa ģimeni aprok gruvešu kalns, samaksāja sešus šiliņus par tikpat sagrabējušu, taču nojaukšanai vēl neparedzētu māju Mauntstrītā, pēc tam kad Ebs Faulers, faktus viltodams, bija iepriekš ierakstījis Elbionjārda īres grāmatiņā, ka par dzīvokli samaksāts līdz pabalsta dienai. Tovakar Sītons ar jaunās mītnes atslēgām kabatā paaicināja pie sevis Braienu, kas uz grīdas spēlēja domino.

—    Vai redzi šo, dēls? Vai zini, kas tas ir? Nē? Tā ir īres grāmatiņa. — Viņš pastiepa vislētāko cigarešu nobrūninātos pirkstus ar dokumentu.

—    Jā, tēt.

—    Paņem to. Rokā ir? Nenosvied zemē, muļķadesa. Un tagad aiznes pie kamīna un iemet ugunī. Tā, it kā darītu to netīšām.

Braiens ielingoja grāmatiņu liesmās, pats palikdams paris soju atstatu, un nolūkojās, kā uguns to aprij.

—    Nu, re! Kas klausa tēti, tas ir labs bērns, — Sitons teica. — Par to es tev došu cigarešu kastes bildīti.

—    Tu esi blēdis, — iebilda Vera. — Pagaidi vien, tiksi drīz tuptūzī.

—    Tie nu zinās gan, kur ķert vēju laukā, — laimīgs par savu pārdrošību, smaidot attrauca Sītons.

«Pastaigu mēnesnīcā» (pārliecinājušies pēc vecā Mūra [1] kalendāra) sarīkoja tā paša mēneša vistumšākajā naktī. Sītons noslēdza ciešu savienību ar Ebu Fauleru, kam tāpat ar bezdarbnieku pabalstu vajadzēja uzturēt ģimeni. Ebs apņēmās stumt vienus no Sītona rokas ratiņiem, ja Sītons būs ar mieru darīt to pašu ikreiz, kad Ebam tāpat vajadzēs mukt. Zināms šķērslis neļāva Sītonam izdarīt līdzīgu pakalpojumu ar īres grāmatiņu, taču Fauleram pašam pietika atjautības un gudrības, lai to viltotu.

Vīri piekrāva divus rokas ratiņus un mēbeļu debesskrāpju nostiprināšanai izmantoja veļas auklas. Faulers sēkdams parāvās uz priekšu, tā ka ratiņi noripoja no ietves malas uz bruģa un vienmērīgā ritmā aizrībēja pa ielu. Sītons lika Verai ar bērna ratiņiem arī doties ceļā, un pats, tāpat nosēkdamies, rāvienā iekustināja vezumu.

Braiens, aizvilcis māti ceļa vidū, soļoja platām acīm, neatraudams skatienu no gultas drēbju rituļa un dīvāna, kas šūpojās vienā līmenī ar jumtiem un dzegām. Zēns baidījās atrauties no mātes sāniem un pieiet par tuvu mantu kaudzei: tai savā trakajā dejā taču varēja ienākt prātā gāzties un uzkrist viņam virsū, lai cik tālu arī viņš ar savu vardes lēcienu spētu aizkļūt.

—    Varētu domāt, ka mums dzenas pakaļ friči, — Ebs no priekšas nokliedza.

—    Mēs mūkam no īres piedzinēja, un tas ir vēl ļaunāk, — Sitons atsaucās, un šī saruna pārvērtā viņus no bēgļiem par jautru karnevāla dalībnieku pulciņu, kas ved savu mantību uz sārtu pusi. Tumšajās ieplakās starp gāzes lukturu acīm Braiens ciešāk sažņaudza mātes roku: šajās ielejās ložņāja drausmīgi pūķi, meklēdami maltītei kaķus un bērnus, kas izgājuši «pastaigāties mēnesnīcā».

—    Kad nokļūsim galā, Herold, saspēlēsim dambreti, — atskanēja Eba nākamā asprātība.

—    Sataisies uz zaudējumu, — Sītons lielījās.

Viņi šķērsoja galveno ielu un iegriezās sīku celiņu labirintā.

—    Ap Slebskvēru metīsim līkumu, — Ebs izlēma.

Braiens juta, ka viņu saņem ap vidu un uzsēdina tīri

tādā kā kalna galā, iespilējot starp atzveltcni un matraci. Ierušinājies savā bēgļu ceļa ligzdā, viņš brīžos, kad uzdrošinājās pavērt acis, redzēja zilus debesu lodziņus ar zvaigznēm. Sevišķi bīstamā pagriezienā, kad viņam pretī, līdzīgi tīģerim, izlēca spilgti apgaismots krodziņš un tā durvju laternu gaisma skrāpējās pret samiegtajiem plakstiem, puisēns cieši tvērās pie sēdekļa. Braucot kalnup, rati vairs tik stipri nešūpojās.

—    Vai pārej uz jaunu dzīvokli? — ievaicājās kāda balss no ietves.

—    M-hm.

—    No kurienes?

—    No Elbionjārda, — atbilde skanēja jau klusāk.

—    Kāds numurs? Tas varētu noderēt man.

—    Laimīgu ceļu, — un Sītons pateica numuru. — Tikai māju drīz jauks nost. Gatavais ūķis.

Māte padeva Braienam maizi, un puikam vēl bija pilna mute, kad tēvs viņu pamodināja, novilka zemē un pateica, ka te nu esot jaunā māja. Atlikušo nakts daļu Braiens pavadīja istabas kaktā, gulēdams uz diviem mēteļiem.

Nākamajā dienā pasaule iznira viņa priekšā jaunā gaismā; turklāt bija nolijis lietus un izdzēsis visas pēdas. Kaimiņu meitenei Meivisai patika vest Braienu pastaigāties, jo tas viņai ļāva justies kā svarīgai personai. Viņa nāca katru dienu, aizvilināja puisēnu no rotaļām uz ietves ar Billiju Frenču, kārdinādama ar apsmulētu ledeņu sauju un solīdama aizvest uz tādu vietu, kur viņš nekad neesot bijis.

—    Kas tas ir — «slimnīca»? — Braiens kādu dienu vaicāja meitenei. Māte torīt bija stāstījusi tētim, ka misis Meizera, viņu kaimiņiene, naktī ievēlusies renstelē un aizvesta uz galveno pilsētas slimnīcu. Viņa bijusi pilna kā mārks, un vienīgā lieta, ko sanitдres atradušas, mazgājot misis Meizeru, kad tā uzņemta slimnīcā, bijusi baltas alus krūzes osa, ko viņa žņaugusi rokā tik cieši, it kā tas būtu sudraba naudas maks.

Kas ir slimnīca, Meivisa nezināja, taču atteica:

—    Šinīs dienās es tevi tur aizvedīšu un parādīšu.

Viņš kurnēja: — Pasaki tūlīt.

—Nē, — meitene palika nepielūdzama, — bet es patiešām drīz tevi tur aizvedīšu. Ejam nu, citādi būs par vēlu, un mēs nekā neredzēsim.

Divas ielas sagāja kopā, veidojot asu leņķi, un uz stūra — bultas smailes — rēgojās kādas mājas drupas. Smagi balstīdamies zemē, pret sienām slējās resni baļķi, lai ļodzīgā celtne pati nesabruktu uz savas vaļējās brūces. Meivisa, skraidīdama pa baļķu apakšu, dziedāja dziesmiņu par to, kā sabrucis Londonas tilts, kamēr Braiens drūmu seju cēla smilšu pilis un sažņaugtām dūrēm urba tuneļus. Mitrās smiltis bija viegli veidot, un celtnes turējās itin braši, turpretī tuneļi neizturēja to svaru un iegruva. Braiens ņēmās ilgu laiku, saliekdams saujas, ceļot torņus, un izstiepdams tās, kad bija jānogludina sienas, taču nobrukumi bija neizbēgami, jo, tikko ārējos nocietinājumos radās plaisa, pamatā izveidojās piltuve, pa kuru smiltis, kas apakšā bija sausākas, bira lejup gluži kā vecmāmiņas smilšu pulkstenī. Neviens vienīgs tunelis nespēja izturēt tādu svaru. Braiens atnesa skaidas, kas mētājās ap baļķiem, un nostiprināja ar tām tuneli, tā ka pils stāvēja stingri, kamēr Meivisa neiespēra tai ar kāju, dusmodamās, ka Braiens negrib pāriet uz citu vietu. Par to viņš tā iegāza draudzenei, ka viņai sāka asiņot kāja.

Kādā karstā, sausā dienā viņi pienāca pie fabrikas, kuras ogļu pagrabs atradās turpat pie ietves. Noliecies zēns redzēja virkni krāsns durtiņu, kuras vajadzēja tikai pavērt vaļā ar garā kātā iestiprinātu āķi — un no tām tūlīt izšāvās liesmas. Versmainā elpa piespieda Braienu atrauties atpakaļ, un kāds vīrs ar lāpstu rokā lika viņam vākties projām. Stāvēdams pie melnu ogļu kaudzes, puika vēroja, kā lāpsta, plaši vēzēdamās, ber tās krāsnī. Pienāca Meivisa un pavilka viņu uz priekšu, lai vēlreiz palūkotos ugunīs. Braiens kā apburts lūkojās apaļajās liesmu akās.

—    Šitā te ir slimnīca, — Meivisa iekliedza viņam ausī, un trīs briesmīgās zilbes, sasniegušas zēna apziņu, atsauca atmiņā veco, bļaurīgo, piedzērušo misis Meizeru, ko, pēc mātes vārdiem, bija atveduši šurp un tikpat kā ogles iešķipelējuši krāsnī, iepriekš izraujot baltās krūzes osu viņai no sažņaugtās dūres. Meivisa pasteidzās aizvest zēnu projām.

Drīz ratiņi brauca atkal «pastaigāties mēnesnīcā»: divas nedrošas glābšanas laivas ar Ebu Fauleru priekšgalā un Veru ar ratiņiem aizmugurē šūpodamās devās pa Mauntstrītu uz Cepelbāru. Kad polismenis apturēja Ebu un noprasīja, kur viņš domājot ar tādām grabažām kuģot, Ebs teica, ka viņš dodoties uz jaunu dzīvokli naktī, jo dienā negribot kavēt darbu. Sītonu un Veru mētāja kā gumijas bumbiņas no vienas mājas uz otru, jo arī Mauntstrītu piemeklēja liktenis krist no iznīcināšanas gara pārņemtās pilsētas padomes katapultām. Ja graustu iemītnieki bija ar mieru braukt uz pilsētu ar autobusu, viņiem tika dota iespēja pārcelties uz jauniem dzīvojamiem namiem, taču Sītonam negribējās to darīt, viņš bija pieķēries pilsētas centram, ko pazina, tāpēc tas likās ērts, un ceturtdienās nevajadzēja tālu iet uz darba biržu pēc bezdarbnieku pabalsta. Dažreiz viņam laimējās dabūt darbu, un tad pusdienās bija šķiņķis ar tomātiem (svētdienās Jorkšīras pudiņš un gaļa), taču, lai kā viņš pūlējās pierādīt, ka var strādāt visgrūtāko darbu, tas nekad nebija ilgs, un vajadzēja atgriezties pie mūžīgā bezdarbnieku pabalsta, ar ko varēja vienīgi vilkt dzīvību, iepērkoties pārtikas veikalos uz rēķina, kurš auga un auga, tā ka nebija cerību to samaksāt, un spēlēt ar Ebu Fauleru dambreti; piedzerdami no krūzēm vēl un vēlreiz uzlietu novadējušos tēju, viņi cilāja kauliņus tikmēr, kamēr neatlika ne penija, ko iebāzt gāzes automātā, un iestājās tumsa.

Pēc katras jaunas pārvākšanās viņi atrada blaktis, mazas, apa|as podziņas, kas slēpās matraču spraugās. Uzbruka arī tarakāni: kad iestājās tumsa, šis graustu demolētāju melnais avangards mēmi un ātri sāka virzīties pa virtuves grīdu, bieži vien uzdurdamies Veras izkaisītajam nāvi nesošajam pulverim, un kritušos Sītons no rīta pirms brokastīm aizslaucīja ar slotu.

Kādu iznīcībai nolemtu kvartālu sagrāva pēc jaunas metodes: Elbionjārda rajonu, ko iedzīvotāji bija atstājuši, nožogoja ar virvēm un nolēma bombardēt ar dūcošu divplākšņu palīdzību, lai gan tas lidmašīnām nebija visai svarīgs uzdevums — lielākos laurus tām vajadzēja plūkt pilsētas nomalēs. Bombardēšana bija nolikta uz svētdienas pēcpusdienu, un Sitons uzcēla Braienu savos varenajos plecos, tā ka zēns jutās gandrīz tikpat liels kā tramvaji, kas, līdzīgi izpriecu jahtām, šūpojās pilsētas padomes priekšā, pārvadādami |aužu pūļus uz bombardēšanas vietu; zēns arī līgojās, apķēries ap kaklu tēvam, ko viņš bezgalīgi ienīda, kad tas darīja pāri vai teica vārdus, kuru dēļ māmiņa raudāja. Taču bēdīgās, drūmās izjūtas pagaisa un naids it kā zaudēja pamatu, tiklīdz tētis viņu uzmeta augstu gaisā. Nākamajā mirklī zēns gan atkal atcerējās mātes mokpilnos vaidus toreiz, kad asinis bija tecējušas viņai pār seju, bet, pagriezis galvu, ieraudzīja viņu laimīgi smaidām; māte teica, ka Braiens tikšot uz bombardēšanu, ja labi uzvedīšoties, un padeva tēvam no kamīna malas cigarešu paciņu, lai viņam būtu ko pīpēt, ja vajadzēs ilgi gaidīt, kamēr lidmašīnas sāks spēlēt leļļu teātri ar viņu parasto mājokli — graustu rajonu.

Sitons soļoja, šūpodamies visā augumā, un Braienam uz mirkli draudēja briesmas pārvelties pār savas glābšanas laivas bortu — tēva pleciem un iekrist cilvēku galvu jūrā, kas mutuļoja visapkārt. Stāvoklis kļuva īpaši draudīgs, kad tēvs strauji un negaidīti nogriezās pa kādu īsāku ceļu un zēna rokas, noplivinājušās gaisā un nekādu tuvāku atbalsta punktu neatrazdamas, saķēra tēva melno, īso, cieto matu cekulu. Kad tēvs uzkliedza, ka puika dabūšot pa biksēm, ja nebeigšot blēņoties, Braiens instinktīvi noprata, ka jāpaliecas uz priekšu un jāapķeras ap tētes vērša kaklu, un viņš to arī darīja tik dedzīgi, ka Sītons pusaizžņaugtā balsī nosēca: ja zeperim esot prātā tādi joki, lai staigājot pats savām kājām; pēc 'šiem vārdiem augšup pastiepās krekla piedurknē tērpta ķetna un mēģināja nocelt zēnu zemē, bet Braiens, juzdams, ka draud briesmas nolidot lejā, pieķērās tēvam vēl ciešāk, un muskuļotā roka raustīja viņu bez panākumiem.

—    Nāc nu, nāc, puntūzi, svempies zemē. — Un pēc brītiņa: —• Va tu nāksi lejā vai ne?

—    Es kritīšu, — nomurmulēja Braiens, apķēris kailās roķeles ap tēva nosvīdušo, glumo kaklu.

—    Nekritīsi vis.

—    Nudien, kritīšu, tēt.

Viņi jau bija pienākuši pie virvju iežogotā rajona, kas bija nolemts par mērķi bumbām; tie, kas gribēja tikt pie virves, nostūma viņus ietves malā, laikam alkdami pa

īstam izjust sprādzienu un paņemt atmiņai kādu nokritušu ķieģeli. Jātnieku policija dzina atpakaļ tos, kas bija ielauzušies ķieģeļu šķembu nobārstītajā neitrālajā joslā, un Braiens, ieraudzījis kādam zirgam ap muti baltas putas, aizmirsa, ka jāturas tēvam pretī. Viņš pavaicāja, vai tās esot ziepes.

—    Jā, — Sītons atteica.

Braiens nolieca galvu pie tuvākās tēva auss un noprasīja: — Kāpēc viņi dod zirgiem ziepes?

—    Lai tie kož visiem, kas grib tikt garām policijai.

—         Kāpēc viņi grib tikt garām policijai? — zēns čukstēja.

—    Tāpēc, ka viņi grib redzēt bumbas tuvumā.

—    Bet viņi tak uzsprāgs gaisā!

—         Kas zina, varbūt viņi to grib. Bet tagad nobrauc, puišel, uz brītiņu zemē, man sāp pleci.

—    Vēl ne, tēt. Lauj man kaut mazlietiņ palikt te.

—        Nē, tagad nāc lejā, vēlāk, kad sāks krist bumbas, uzcelšu tevi atkal augšā.

—         Bet man papriekš gribas paskatīties, kā zirgi kādam iekož.

—         Šodien viņi nevienam nekodīs, — teica Sītons. Tā nu zēnam gribot negribot bija jāšļūc zemē un jāstāv iespiestam kurpju un bikšu džungļos, kas viļņojās uz priekšu un atpakaļ, un jāmēģina izvairīties gan no tīģera — zābaka un dūres — lauvas, gan arī no aizdedzināta sērkociņa vai kvēlojoša cigaretes gala. No Trentas puses, it kā mērcēdami spārnu galus ūdenī, parādījās trīs divplākšņi. Braiens uzrāpās tēvam uz pleciem, lai izdarītu novērojumus no šī nepastāvīgā skatu torņa, aizsegdams ar delnu acis no saules gluži nevajadzīgi, jo tā bija paslēpusies aiz sniega kalnam līdzīga mākoņa, pret kuru iezīmējās dzelteno lidmašīnu silueti.

Divplākšņi pagriezās atpakaļ, un, tā kā pūlis trokšņoja, mašīnas likās slīdam klusu kā planieri.

—        Viņas iet dikti lēni, tēt, — Braiens žēlojās. — Viņas iet lēnāk par automobiļiem.

—        Tas tāpēc, ka tās ir ļoti augstu, bērns, — kāds paskaidroja.

—    Drīz tās nolaidīsies zemāk, — tēvs sacīja.

—        Vai viņas sasitīsies? — Braiens vaicāja. — Es nekad neesmu redzējis lidmašīnu sasitamies.

—    Gan kādreiz redzēsi, — kāds smiedamies teica.

Visas lidmašīnas, laizdamās pāri jumtu galiem, papriekš skaļi ieņurrājās līdzīgi kaķiem, tad ierūcās kā suņi, kad tiem mēģina atņemt kaulu, un beidzot Braienam šķita, ka viņam tieši sirdī graužas ceļu labotāju urbis un piedur viņu kā ar iesmu pie zemes. Katram divplāksnim no apaļā vēderiņa izkrita divas melnas bumbiņas un pēc tam vēl divas. Gumijriepotie riteņi zem mašīnu vēdera likās ierīkoti tieši, lai uzķertu šīs bumbiņas, taču tās aizlidoja ritenim garām un pazuda starp māju drupām.

k — Nu būs, — kāds pavēstīja, un drausmīgs troksnis, it kā lūztu miljons zaru, sešas reizes atbalsojās debesīs, un tad, dobji dunēdamas, kaut kur šajā pussagruvušajā un pamestajā labirintā nobruka sienas.

Kāda polismeņa zirgs saslējās pakaļkājās, it kā gribētu auļot augšup pa neredzamām kāpnēm, kas slējās no eksploziju vietas; tad dzīvnieks atjēdzās un palika stāvam, galvu klanīdams, ar putām ap muti. Kaut kur pūļa aizmugurē izmisīgi ievaimanajās sieviete, un Braiens redzēja, kā melnbaltās uniformās tērpti vīri aizved viņu projām.

—    Vai vina nobaidījās, tēt?

—    Jā.

—    Es gan nebaidos, un tu?

—    Es arī ne.

Tomēr Sītons nocēla zēnu no pleciem un, daudz nesaudzēdams, izvilkā laukā no pūļa.

—    Vai tās jau ir beigas, tēt?

—    Vai tu izbeigsi reiz savus muļķīgos jautājumus?

Braienam pielipa tēva noskaņojums, un bumba, kas bija

iestrēgusi viņam krūtīs, pēkšņi eksplodēja, radīdama galva vēl lielāku jucekli nekā īstie spridzekļi, ko nometa lidmašīnas.

—         Beidz kaukt, vai dzirdi? — Sītons viņu nikni paraustīja. — Ja paliksi klusu, nopirkšu tev saldējumu.

—        Negribu saldējumu, — kliedza Braiens, un tēvs galīgi samulsa.

—    Ko tad tu gribi?

17

Nemaz nemēģinādams aptvert jautājuma jēgu, zēns atcirta: «Neko,» — un brēca, kamēr bija izraudājies pēc sirds patikas.

2 211

Kādā lietainā pēcpusdienā divi gari vīri impregnētos mēteļos un polismeņu galvassegās pieklauvēja pie parādes durvīm. Vera ieveda viņus istabā, kur sēdēja Sītons. Braiens, kas, izstiepies uz grīdas, spēlējās ar domino kauliņiem, ievēroja, ka māte nav tālu no asarām, un tas allaž aizskāra viņa paša sirds dzīlēs vārstus, kuri iegrožoja tās pašas valgmes avotus. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, Vera nekustējās ne no vietas, un abi vīri palika stāvam pie durvīm.

—    Viņi atnākuši pēc tevis, Herold, — viņa sacīja.

Sītons novērsa skatienu no kamīna un pagrieza galvu.

—         Mēs vēlētos, lai nebūtu lieka trokšņa, — viens no viņiem teica, pamanījis Sītona pelnpelēkajā sejā izmisumu.

Kādu brīdi tēvs vērās polismeņos.

—        Jums vajadzēs mani uzturēt, — viņš beidzot piezīmēja, piespiezdams sevi pasmaidīt.

—    To mēs zinām.

Sītons sēdēja savā krēslā, kā sēdējis.

—    Un mana ģimene jums arī būs jāuztur.

—    Gar to mums nav nekādas daļas, — viņam pateica.

Vera atlaida vaļa sakrustotās rokas un norausa asaru.

—    Vai man padabūt tev mēteli, vīriņ?

—        Jā, derētu gan, — viņš atteica pieceldamies. — Es dodos atpūtā un laikam gan satikšu tur krietni daudz savu biedru. — Viņš pasmējās pats par savu joku, un barga sejas izteiksme izgaisa. Abi viri neteica ne vārda. — Vai jums ir mašīna? — Sītons viņiem noprasīja.

—         Nē, — viens atsacija. — Tas nav tālu; nogādāsim jūs turp kājām.

—         Nu, domāju, ka tas nav svarīgi — kaimiņi droši vien sapratīs, kas par nelaimi. Tikpat labi viņi paši varētu būt mana vieta. Vai nu es ta rīkotos, ja man būtu darbs. Bet, kad bērniem nav ko ēst, kas atliek?

Viņš bija pircis pārak daudz uz parāda pārāk daudzos veikalos. «Zeme ir liela,» viņš bija domājis. «Ēdamā veikalos pietiek visiem, kāpēc tad nepietiek darba? Lai pērkons mani nosper, es te nesaprotu nenieka.»

Atgriezās Vera ar mēteli. — Vai tev lietus mēteli arī vajadzēs?

—         Nē, — viņš sacīja. — Paturi sev. Ieķīlā, ja kurpe sāk par daudz spiest. — Braiens juta, ka viņu paceļ augšup no dominokauliņiem, noskūpsta un ātri noliek atpakaļ.

—    Vera, nelaid bērnus pie maniem instrumentiem, jā?

—    Nē, nē, — viņa attrauca, — viss būs kārtībā.

Viens no polismeņiem paskatījās pulkstenī, un Sītons

skaļi piezīmēja, ka laikam būtu jāiet. — Pēc pāris mēnešiem atkal būsim kopā, — viņš teica. — Neraizējies, sieviņ! Es nepazudišu — un jūs tāpat. Viņiem būs jūs visus jāuztur, tā ka galu galā viņi paliks zaudētājos.

—    Ejam, jauno cilvēk, — vecākais polismenis teica.

—    Mums nav laika ķēpāties te nez cik ilgi. Mēs esam aizņemti.

—    Jādomā gan, — Sītons novilka.

Braiens bija pārāk aizrāvies ar savu krītošo domino kauliņu torni, lai brīnītos, kas notiek, un māte droši vien bija jau kādu laiku raudājusi, pirms puisēns arī sāka brēkt, pats nezinādams, kāpēc. Arī māte pati lāgā nezinaja, kāpēc lej asaras, jo, kā Sītons pamatoti bija sacījis, — kamēr viņš sēdēs Linkolnā, neviens no mājiniekiem badu necietīs; viņiem abiem tā bus tikpat kā atpūta. Sī doma klusināja Veras izmisumu, viņa uzklāja galdu un uzlika vārīties tējas katliņu, prātodama, kā gan viņai palaimējies apprecēt tādu stulbeni, kas izmanījies iekļūt cietumā un turklāt vēl izturas tik draņķīgi pret viņu, savu sievu. Negribējās nemaz ticēt, ka viss noticis tieši tā un ka viņa iekūlusies tik smalkā ķezā; gribot negribot viņa vēl veselu stundu domāja par to, prātā pārcilādama pēdējo gadu notikumus un atšķirodama tos citu no cita, it kā tie būtu sarežģīta mehānisma sastāvdaļas, kuras vajag tikai izjaukt — un atrisinājums būs rokā.

I

OTRĀ DAĻA NIMRODS

Braiens tik tikko spēja pavilkties augšup, lai aizsniegtu Jaunā tilta margu augšmalu un redzētu, kā ce|u būves mašīnas kailie spieķi griežas tukšā telpā līdzīgi otrādi apgāzta velosipēda riteņiem. Atbalstījies uz elkoņiem un ar kāju ritmiski klaudzinādams pret mūri, viņš pēkšņi ieraudzīja semafora rādītāju paceļamies augšup un apsēdās karstajā saulē sagaidīt vilcienu.

Kad viņu sūtīja kādā uzdevumā pie Mērtonu vecāsmātes, gājiens, kas aizveda divas garas jūdzes aiz Notingemas pēdējām mājām, pārvērtās par īstu ekspedīciju. Ceļā varēja sastapt gan strautus, gan takas, gan zemus dzīvžogus, pa kreisi stiepās dzelzceļa līnija pa zāli apaugušu uzbērumu, pa labi akra platībā — ģimenes dārziņi, kuru noplukušajām mājelēm un vārgajiem kociņiem bieži savos klaiņojumos uzbruka Redfordas puikas.

Margas ievibrēdamās padeva Braiena pirkstiem signālu, ka tuvojas vilciens. Tā brīdinošā dārdoņa kļuva arvien skaļāka, kamēr aiz muguras iznira melna lokomotīve, izgrūzdama no skursteņa smacējošus dūmus. Braiens bija gribējis skaitīt vagonus, kas klaudzēdami ritēja garām, taču biezie dūmi aizdzina zēnu no margām.

Laukus šķēla šaurs strauts ar smilšainu gultni, un zēns norāpās pie tā. Pār Redfordas mājām, cits citu grūstīdami, kāpa balti mākoņi, bet lauka vidū divi zirgi, piesieti pie celma, nekustīgi kā akmens tēli blenza uz āboliņu. Braiens tikmēr ņēmās liekt atpakaļ pliedera zaru, kamēr tas nolūza, un tad ar mierīgu un lietišķu nežēlību apdrāza to, ik lapu, kas krita uz taciņas, satvēra vējš un piespieda griezties dejā. Zars bija zobens, un Braiens kāvās ar krūma ēnu. Dadži tika nodurti, asās nātres noguldītas zemē, puķes nopļautas, un tad zēns iegriezās vientuligā sānceliņā, kuru abās pusēs iejoza tik augsti paērkšķi, ka tie noslēpa skatienam visu, izņemot tumstošos mākoņus.

Pērkona ducināšana spieda puisēnu pielikt soli; tā atgādināja tālu bungu rīboņu, kas likās izvēlējusies viņu vienīgo no visas pasaules par savu pirmo upuri. Pērkons bija sējis viņa sirdī izbailes, jau pirms viņš izdzirda pašu tā nosaukumu. Kad negaisa dārdoņa pirmo reizi atlidoja pēkšņi satumsušajā mājā, māte bija palūkojusies pa logu un sacījusi: «Pērkons,» — bet Braiens jau pirms tam paspējis noslēpties. «Man bail, tāpēc ka pērkons rīb tāpat kā lielgabali un bumbas, un lielgabali un bumbas var nosist,» viņš sprieda.

Zēns stāvēja pieklusušajā laukā pusceļā starp savu māju un «Stūriem», bet tad, daudz nedomadams, devās uz priekšu, nospriedis, ka labāk iet pie vecāsmātes nekā skriet atpakaļ uz mājām, kaut arī kuru katru mirkli varēja uznākt negaiss un vajāt viņu visu ceļu, katram rūcienam skaļumā pārspējot iepriekšējo un ziliem zibeņiem līdzīgi kaķu mēlēm laizot krūmu galus. Viņš vēzēja zaru, it kā tas varētu noderēt par ieroci, ar ko atgaiņāt un atsist vētru, ja tā viņu panāktu.

Sirdij neganti pukstot, zēns pārlēca pār strautu un lecot ieraudzīja, ka lejā, zem viņa kājām, kas bija izplestas kā grieznes, pazib meldri. Zaļi un zili negaisa mākoņi izauga ātri kā džungļu stādi pār baismas, sarkanas gaismas aplietajiem pilsētas namiem aizmugurē, un līdz ar nākamo grāvienu plakanas, smagas lietus lāses atsitās pret puisēna ceļiem un pieri.

Joprojām žņaugdams rokā nūju, Braiens pastiepās uz pirkstgaliem, atgrūda vārtiņu aizšaujamo un, jau skriedams pāri pagalmam, izdzirda, kā bez mitas rukšķ cūkas. Zils, desas ritulim līdzīgs apaļš zibens pavisam tuvu atlēca no dzīvžoga, kad zēns, saņēmis pēdējos spēkus, pieskrēja pie virtuves durvīm; kaste ar sarkanām ģerānijām uz palodzes pazibēja garām kā asins šļakatas. Viens grūdiens — un viņš, tikko vilkdams elpu, jau stāvēja istabā un, tās siltuma apņemts, slaucīja kājas. Mērtonu vecāmāte pacēla acis no zeķes, ko bija lāpījusi.

—    Sveiks, Braien, kādi vēji tevi šurp atpūtuši?

Uz noberztajām flīzēm bija noklātas avīžu lapas, pa kurām varēja aiziet līdz kamīnam.

—    Māmiņa lika pateikt, ka šosestdien nevarēšot atnākt jūs apciemot, tāpēc ka Margarita ir atkal sasirgusi.

—    Nestāvi ar muguru pret uguni, Braien, citādi vēl saslimsi, esi nu prātīgs.

Braiens pagāja sāņus un, sabāzis rokas kabatās, vērās uz pēdējo zilo debesu trijsturīti un gaidīja, kad vecmāmiņa pa īstam atbildēs uz viņa vēsti.

—    Ir gan nelaime, — viņa noklakstināja ar mēli. — Kas tad viņai šoreiz lēcies?

—    Droši vien masalas, no rīta viņai bija plankumi uz sejas.

Vecmāmiņa izņēma no galda atvilktnes nažus un dakšiņas un salika tās uz galdauta: bija laiks dzert tēju.

—    Gan jau būsi izsalcis, nākdams tik tālu ceļu, — viņa teica, pavērdamās pa logu, it kā gribētu vienā skatienā ietvert visu zēna noieto attalumu. Viņa nokāpa lejā pieliekamajā, un, dzirdot nošķindam māla trauka vāku, Braienam saskrēja mutē siekalas: tūlīt gribējās nogaršot pīrāgus, ko vecmāmiņa nesīs. Nez vai tie būs pildīti ar ievārījumu vai augļiem, viņš prātoja.

Tie bija ar augļiem, un Braiens apsēdās vectētiņa krēslā nobaudit našķus. Tēraudzili zibšņi aiz loga nolaupīja pirmajam kumosam saldmi.

—    Sākās jau tad, kad es nācu pāri laukiem.

Viņš pamanīja, kā trīc vecmāmiņas rokas, kas turēja nažus un dakšiņas. «Viņa arī baidās,» Braiens nodomāja, un šis apstāklis mazināja viņa paša izbīli.

Ārā grants un izdedži iečirkstējās zem smagiem soļiem, un garš vīrs lietus mētelī pagāja gar logu, kurā sitās lietus šaltis. Pavērās durvis, un Mērtons iestūma istabā savu divriteni.

—    Kā tad tu šodien tik agri,mājās? — piezīmēja viņa sieva.

Vectētiņš novilka lietus mēteli.

—    Negaiss nāk virsū, Mērij. — Viņš sabikstīja dziestošās ogles un uzlika uz mazajām liesmiņām jaunu pagali. — Šahtās patlaban nav ko darīt, tāpēc mūs atlaida mājās.

Vētra auroja, it kā draudēdama apgāzt māju. Mērija savāca no galda tērauda nažus un dakšiņas un grasījās likt tos atpakaļ atvilktnē.

—    Ko tu dari? — Mērtons vaicāja, kamīna priekšā noaudams zābakus. — Mēs tak vēl neesam dzēruši tēju.

Viņa sadurstījās, baidīdamās runāt vīram pretī. — Tu zini, ka man negribas, lai negaisa laikā uz galda būtu kas no tērauda. Var iespert zibens.

—• Ha! — vecātēva drausmīgais rēciens atgādināja šāvienu. —• Tad tu vāc nost galdu, tāpēc ka zibeņo? — viņš bļāva.

Braiens atrāvās atpakaļ: «Kāpēc viņš man arī brūk virsū?» Mērtons pielēca kājās, ta ka zēns gandrīz aizmirsa, ka jābaidās no negaisa: nevarēja zināt, kas vectēvam padomā. — Es tev parādīšu, ka nav ko mukt krūmos nez kada nieka zibens dēļ. — Viņš sagrāba pilnu sauju nažu un dakšiņu, atgrūda vaļā logu un izbāza galda piederumus ārā, gaidīdams jaunu zibens uzliesmojumu, kamēr Braiens ar vecmāmiņu kā sasaluši stāvēja pie galda.

Pēkšņi pār ģerānijām saka birt krusas graudi, nošķindēja pret Mērtona nažiem un ietriecās istaba.

—     Klāt ir! — norēcās vectēvs, un Braiens, gluži stīvs aiz bailēm, saklausīja viņa balsī līksmi.

Zilas gaismas auts aizklāja logu. «Es dzirdēju,» Braiens sevī noteica. «Es dzirdēju to šņācam.» Viņš apklāja seju ar rokām un palūrēja pa pirkstu starpu. «Vectēvs ir beigts.» Tumšā virtuve pielija ar gaismu, un tūlīt arī pār mājiņu nogranda, it kā šautu no tūkstoš lielgabaliem.

Mērtons aizcirta logu un apsviedās apkārt. — Nu, redzēji? Nav ko baidīties.

Braiens atņēma rokas no sejas: nē, vectēvs bija sveiks un vesels.

—     Dievs tev par to atmaksās, — sacīja Mērija. — Un par to, ka nobiedēji nabaga mazo Braienu arī.

—     Babu pasakas, — viņš zobojās, nomezdams nažus un dakšiņas atkal uz galda, it kā, nespēdami viņu nogalināt, tie nebūtu pelnījuši neko citu kā nicināšanu. — Mūsu Nimrods [2] nemaz nav nobijies, vai ne?

Braiens drudžaini elpoja: vectēva cirka triks šķila domāts ir vecmāmiņai, ir viņam.

—    Nē, vecotēt. Protams, neesmu.

Braiens piecēlās un piegāja pie Mērtona. — Vectētiņ, paklau!

—    Kas ir, Nimrod?

—    No ka rodas zibens un pērkons?

—    Nudien, nezinu. — A^ērtons jutās samulsis, jo bija spiests lauzīt galvu par kaut ko tādu, ko visus pēdējos sešdesmit gadus bija uzskatījis pašu par sevi saprotamu. Tad viņa bargā seja pēkšņi atplauka un acīs sāka lēkāt nerātnas liesmiņas. — Pēc manas saprašanas, tas notiek tā, — viņš sacīja, paliekdamies uz priekšu, — dievs lūdz svētajam Pāvilam atvest no elles raktuvēm vezumu ogļu, un Pāvils ņem un piekrauj savus ratus ar tām vislabākajām, ko tik var dabūt. Pēc tam viņš iejūdz ratiem priekšā zirģeļus un laiž uz debesīm pie dieva. Nu, un, kad Pāvils gāž ogles laukā, — vectētiņa acis iedvesmā dzirkstīja, — tad rīb, un tas ir pērkons.

Braiena smieklos varēja saklausīt gan ticību, gan šaubas.

—    Tā nav vis, — viņš domīgi sacīja.

Mērtons smīkņāja. — Paprasi vecaimātei, tad redzēsi, vai tā ir taisnība vai ne. Ei, Mērij, vai tā ir?

Uz baltā galdauta jau bija uzlikts lasis, marinēti gurķi, ar sviestu apziesta maize, un visi piebīdīja krēslus tuvāk.

—    Tiesa, tiesa, — piebalsoja vecmāmiņa, ielīksmota par šādu dieva zaimošanu, jo tā bija Mērtonam atdevusi labu omu.

Braiens pārliecās pār galdu.

—    Bet, vectētiņ, kā tad ar zibeni?

Mērtons pirms atbildes uzdūra uz dakšiņas gala gurķi.

—    Tas ir tad, kad ellē attaisa krāsns durtiņaš, lai palūkotos, vai nav izdzisusi uguns vai arī, ja vajag, piemestu ogles. — Viņš pavīpsnāja par savu vieglo uzvaru. — Bet mūsu nebēdnis, eče, netic nevienam manam vārdam. Lai viņam saka, kas grib un ko grib, šis tik ta jocīgi palūr, sak, mels vien kā pa ķešu!

Slapjajā veļas mazgātavas šīfera jumtā spoguļojās saule.

—    Viņš tic tik tam, ko saka māte, vai ne, Braien? — vaicāja vecmāmiņa.

Braiens, piebāzis pilnu muti ēdamā, tikai papurināja galvu un lūkojas uz dzīvžogu, no kura pilēja lietus lāses. Krūmu rindas nomainīja cita citu, iejozdamas nelietotas, aizmirstas taciņas, kas bija iemītas dziļi starp mājas sienu un baložu būriem; tur varēja stāvēt un neredzēt neko, toties dzirdēt no astoņstūru rakstā izvītā stiepļu pinuma puses dobju dūdošanu, kas atgādināja ūdens burzguļošanu aizsmakušā riklē. Mājas parādes durvis neveda uz ielu, bet dārzā, un Braiens, apskatījis apdzīvotās baložu mītnes starp krūmu rindām, devās turp.

—     Ei, vecmāmiņ, vai es varu palikt pie jums pa nakti?— viņš noprasīja, pēc brīža atkal ieskriedams atpakaļ.

Mērtons uzspļāva uz nokaitētā kamīna režģa.

—    Man tā šķiet, ka te laikam tev drīz būs otrās mājas. Kazi, vai tu labprāt negribētu dzīvot šeit, mazais pagānēn?

—    Vai viņš var pārgulēt jūsu istabā? — paceldama acis no laikraksta, vecmāmiņā jautaja savam meitām Lidijai un Vi.

—    Manis dēļ, jā, — Lidija atteica. — Būs drusku neērtāk, bet tas nekas.

Viss bija kārtībā.

—    Paldies, vecmāmiņ! Vai drīkstu parotaļāties viesistabā?

—    Jā, bet pielūko, nesalauz gramofonu.

—    Nē, nelauzīšu, — viņš apliecināja. — Tēvoci Džordž?

Džordža dakšiņa ar olu uz brītiņu sastinga, gaisā pacelta.

—    Nu? — viņš jautāja, palūkojies augšup.

—    Vai es drīkstu uzcelt tirgus būdas no taviem domino kauliņiem?

—    Tikai nesaplēs, citādi es tev noraušu ausis.

—    Un bez ausīm tu ne pēc ka neizskatīsies, — piemetināja Mērtons. — Vai ne, Mērij?

Kad Mērtons strādāja raktuvēs, ņēmās pa dārzu vai meistaroja kaut ko šķūnī, Braiens palika viesistabā viens un spēlējās uz pulētā sarkankoka galda ar tēvoča Džordža domino kauliņiem. Kumode bija apkrauta ar interesantiem priekšmetiem, kam gan nedrīkstēja durt pirkstu klāt: tur atradās retas lietiņas no Skegnesas un Klītorpas, porcelāna piemineklitis karā kritušajiem, juras gliemežvāki un pudelē ielikts kuģītis. Uz galdiņa durvju priekšā stāvēja milzu taure: ja reižu divdesmit pagrieza gramofona rokturi, tas sāka spēlēt dziesmiņas. Virs kamīna karājas lielum liels portrets, kurā bija redzama kautra meitene ar šauru sejiņu un gariem matiem, rokā viņa turēja puķu pušķi, ko viņai bija pasniedzis blakus stāvošais vestē tērptais jauneklis ar šalli ap kaklu. Braiens sprieda, ka tie abi ir brūte ar brūtgānu, un reiz, kad vecmāmiņa slaucīja viesistabā putekļus, rādīdams ar pirkstu uz bildi, noprasīja:

—    Vecmāmiņ, vai tā esi tu ar vectēvu?

—    Nē, — vecmāmiņa atteica.

—    Bet kas tad?

—    Nezinu gan.

Droši vien viņa ķircinājās, jo kas gan tie varētu būt, ja ne vectēvs ar vecomāti. Zem bildes bija uzzīmētas divas rakstu rindiņas, un beidzamie burti abās skanēja vienādi:

Ja mani mīli tā kā tevi es. Nekas mūs nevar šķirt uz pasaules.

Mērtons, uzmetis divstobreni plecā, aizsoļoja pa dārza celiņu un izlīda pa caurumu žogā. Viņam sekoja Braiens ar gaisā paslietu nuju un Džips, suns. Klusu ciešot viņi šķērsoja labības lauku un, pārkāpuši pār zemu dzīvžogu, gāja tālāk pa pļavu; Džips skraidīja pakaļ akmeņiem, ko Braiens svieda pavisam zemu virs zāles. Vectēvs apstājās, un arī zēns sastinga aiz viņa garā, taisnā stāva.

Mērtons pasvieda šautenes stobru augšup. Atskanēja rībiens, un vectēva labais plecs tikko manāmi nodrebēja, bet Braiens, lūrēdams gar viņa kājām, redzēja, kā abās pusēs strautam zālē krīt putni.

—    Meklē! — Mērtons uzsauca Džipam. Kūpinādams pīpi, viņš gaidīja, kad suns noliks viņam pie kājām ļenganos, asiņainos strazdus. — Bāz somā, Nimrod, tad dabūsi vienu vakariņās. Braiena rokām pielipa asiņainās spalvas, bet nākamajā mirkli bija atkal jasaraujas no jauna rībiena, kas nāca no abiem ašās, darbīgās šautenes stobriem.

Mērtons aizsedza ar plaukstu acis no saules. Braiens redzēja sev priekšā milzīgu torni, kas brīžam sašūpojas, brīžam stāvēja nekustīgs un klaigāja: «Nes šurp, Džip,» — un ik vārds atsitās zēna krūtīs tā, it kā tur būtu ietriecies virzulis.

Braiens gāja skrieties ar Džipu, meklēdams skrošu aizšautos putnus, un, asinis no pirkstiem laizīdams, šķirstīja krūmapakšas, cerot, ka suns varbūt kaut ko nebūs ieraudzījis.

—    Meties guļus, Nimrod! — vecais pavēlēja. — Izstiepies plakans kā pankūka!

Tai pašā mirklī, kad nātre apsvilināja Braienam degungalu, vēl viens šāviņš izsprāga simt pēdu virs gaivas, un, pirms zēns paspēja uzlēkt augšā, viņam uz kakla un kājām nokrita trīs strazdi. Braiens iebukņīja sunim, iebāza putnus pats savā kabatā un devās pa kviešiem pie vectēva, kas atkal kūpināja pīpi.

Medību somai līgani šūpojotiēs pa priekšu, Braiens ar Džipu soļoja tai nopakaļ uz mājām.

—    Vakariņās būs strazdu pudiņš ar olu krēmu, — smējās Mērtons, un dūmu strūkla no viņa pīpes izvijās pār abu pavadoņu galvām.

—    Vai ta viņi ir saldi, vectētiņ?

—    Tikpat kā jauni kāposti.

Mērtons apstājās un pastūma puiku uz priekšu ar plaukstu, bet suni — ar zābaku.

—    Viņi tak nav saldi, — Braiens iebilda, skatīdamies atpakaļ.

—    Va tu redzējies, tad jau rabarberi ar varbūt nav skābi, pagānēn, ko?

Mērtons apmierināti nosēcās un atgrūda vaļā durvis. Braiens uz izdedžu taciņas pagalmā dunckaja Džipu, bet tas, atmaksādams par šādu necienīgu izturēšanos un suņa miera traucēšanu, sūkāja puikam ausi. Beigu beigās ticis vaļā, Džips apstājās netālu, gaidīdams, lai viņu atkal sāk plucināt, un nokāris mēli starp abiem ilkņiem tik zemu, ka Braiens būtu varējis to paraustīt kā meiteņu bizi skolā.

—    Džip! Nāc šurp, Džip! — sauca Mērtons, iznācis pa durvīm ar kaulu rokā.

Braien,a dūre pievirzījās pavisam tuvu suņa purnam, tad attālinājās, taču dzīvnieks gaidīja jaunu uzbrukumu.

—    Džip! Džip!

—    Ej, vectēvs tevi sauc, — puika mudināja. «Tikko es pagriezīšos, tu metīsies man virsū,» bija lasāms suņa acīs. «Vai tu mani turi par muļķi?»

Mērtons pasauca vēlreiz, tomēr suns joprojām neskrēja pēc kaula, un Braiens nespēja ne atjēgties, kad vectēvs nūju rokā lieliem soļiem nāca jau uz viņu pusi.

—    Gan es tev, velna suns, iemācīšu nākt, kad saimnieks liek!

Braiens atgrūda Džipu, taču zēna «ej!» nāca par vēlu. Suns to saprata, rotaļīgās bezrūpības izteiksme viņa acīs izgaisa, un melnbaltais dzīvnieks centās sarauties mazāks, lai izbēgtu Mērtona dusmām.

—    Es lev iemācīšu nākt, kad sauc, — viņš rēca, dziļi ievilkdams elpu pie katra spēcīgās rokas vēziena.

—    Nesit viņam, vectētiņ, — Braiens lūdzās, nevarēdams saprast, kāpēc suns nebēg. Džips pacirta galvu uz vienu pusi, tad pabāza dziļi zem priekšķepām, it kā gribētu kost astē, pēc tam atkal parāvās augšup un pagrieza purnu uz sāniem, kamēr tad pēkšņi metās pāri pagalmam, smilkstot kārpīdams izdedžus, jo nevarēja tūlīt tikt cauri dzīvžogam. Mērtons nosvieda nūju un iegāja iekšā.

Svētdien ap pusdienas laiku Džips vēl nebija atgriezies. Mērtons, ko dažas alus pintes bija noskaņojušas visai omulīgi, pie galda ievaicājās, vai kāds nav redzējis suni. Atbilde skanēja: — Nē.

Un neesot jau arī nekāds brīnums, teica Violeta, pēc tāda kāviena, kādu, nabadziņš, dabūjis. Turklāt gluži par neko. Vai tad varot vainot suni, ka tas nenāk atpakaļ. Sunim esot jādara, ko tam liekot, uzstāja Mērtons, tad tas tik bieži sukas nedabūšot. Droši vien tagad dauzoties apkārt pa laukiem. Un viņš iebāza plati atplestajā mutē treknas jērgaļas kumosu.

—    Vai nāksi man līdz, Nimrod, — viņš turpināja, pievērsies Braienam, — un palīdzēsi pēc pusdienām to pagānu meklēt?

—    Kā tad, vectēv.

Viņi nogriezās ap mājas stūri un devās pa taku kalnup, garām akai, kas stāvēja tur līdzīgi sargam, taisnā ceļā uz Čūsku Silu. Vai spieķi vectēvs bija paņēmis, lai atspiestos uz tā iedams vai arī lai sodītu Džipu par bēgšanu? Vakar, kad vecais sita suni, zēns juta, ka nīst viņu, taču tagad, soļojot aiz viņa pa klusajiem, zaļajiem laukiem zēni biezu mākoņu klātajam debesīm, naids kaut kur pagaisa.

Netālu no meža viņi pagriezās uz dienvidiem, uz dzelzceļa pusi. Mērtons laiku pa laikam apstājās un pasauca: «Džip! Džip!» — taču viņa skarbajiem, lielgabala šāvienam līdzīgajiem kliedzieniem atbildēja tikai atbalss vai arī gaisā pacēlās kāds putns, nenojauzdams, kā tam laimējies, ka Mērtons nav paņēmis līdzi šauteni. Divas irbes uzspurdza kaut kur no uzbēruma, spārnus sizdamas, pārlidoja pār pliederi, spēji pacēlās pret debesīm un pazuda aiz dzelzceļa.

Tālē tūka milzu mākoņi kā gaisā pakārta kalnu grēda.

Mērtons atspiedās uz čuguna margām, it kā pārdomādams, vai iet pāri dzelzceļa līnijai un meklēt tur vai ne. Koku zari brakšķēja, un lapu šalkoņa krūmājā atgādināja viļņu sišanos pret smiltīm, — ko dzirdam, pielikdami pie auss gliemežvāku.

—    Uzrāpsimies uz uzbēruma, Nimrod, un paskatīsimies, vai nav kas redzams fermera Hokinsa laukos. Ja neko neieraudzīsim, kātosim atpakaļ, vecmāmiņa bus uzvārījusi tēju. Izskatās, ka drīz gāzīs.

Braiens bija jau augšā un skrēja, lēkādams no vienas tērauda sliedes uz otru, kamēr Mērtons soļoja viņam cieši pa pēdām. Zēns atskatījās, taču visapkārt valdīja klusums. Kvieši viļņojās vējā, bet nešalca, un dūmi no kādas mājas ar pelēku jumtu cēlās slīpi debesīs. Jocīgi, viņš nodomāja, ka pēc lietus smaržo zeme, lai gan patiesībā smarža šķiet nākam no gaisa. Jūdzēm tālu stiepās tēraudpelēki mākoņi, bet no suņa nebija ne vēsts.

Braiens aizsedza acis no iedomātās saules.

—    Nevaru viņu ieraudzīt, vecotēv.

—    Nu, tad iesim mājas. Kad iegribēsies ēst, būs klāt.

Braiens pagriezās, grasīdamies kāpt pāri sliedēm; pa

labi garā dzelzceļa līnija pazuda aiz līkuma; vilciens patlaban nenāca. Tad puisēns pavērās pa kreisi un, dzirdamies jau lēkt pāri sliedēm, ieraudzīja starp gulšņiem kaut ko baltu.

Zēns jau saprata visu, pirms sāka skriet, un skatījās neatraudamies uz asinīm apšļakstītajām sliedēm. Džips sabraukts, viņš domās atkārtoja vēl un vēlreiz, Džips sabraukts.

—    Vectētiņ, — viņš aizlūzušā balsī ieteicās. Mērtons atsprādzēja asinīm notraipīto kakla siksnu un iebāza pakaļējā bikšu kabatā. Nerunadami ne vārda, viņi devās mājup.

Vēlāk Mērtons atnāca ar lāpstu un apraka Džipu laukā. Kamēr viņš bija projām, Braiens dzirdēja, kā virtuvē sarunājas tēvocis Džordžs un krustmāte Vi.

—    Nabaga sunim tak nebija pie viņa nekādas dzīves,— sacīja Violeta, — droši vien pats nogūlās uz sliedēm un gaidija, lai vilciens brauc pāri.

To dzirdot, Braienu pārņēma skumjas, jo viņš taču bija redzējis vectēvu, kad atrada suni, un, nākdams mājup,

ievērojis, ka viņš klusē, un sapratis, kāpēc tas tā: vectēvam bija žēl, ka viņš sitis suni.

— Jā, sunim tas, bez šaubām, bija līdz kaklam, — Džordžs piekrita māsai.

«Kas bija līdz kaklam?» Braiens prātoja.

Bet, kad atgriezās Mērtons, neviens viņam nekā neteica.

Tovakar Braiens devās mājup, jo nākamajā rītā vajadzēja iet uz skolu. Viņa mazais stāvs ātri virzījās uz priekšu, roka vicināja nūju, un kabatās žvadzēja vectēva, tēvoča un krustmāšu dāvātie peniji un puspeniji.

^ 2

Smagās mašīnas uz astoņiem riteņiem pabrauca garām auto rūpnīcai un cita pēc citas "rāpās uz plakanas, mēlei līdzīgas zemes strēles, kas bija radusies, mēnešiem ilgi izgāžot te atkritumus, un pamazām iespiedās kā ķīlis, purvainajā, niedrēm aizaugušajā zemienē. Gandrīz no visām augstās kaudzes pusēm ļaudis steidzās tur, kur, viņuprāt, vajadzēja izsviest kārtējo vedumu. Tukši maisi plandījās visiem pār pleciem, un, vēcinādami nūjas un cērtes, vīri cits ar citu sasaucās. Braiens, izvēlējies vietu, rakņājās metāla skaidu un lūžņu kaudzē, kas jau sen bija pārmeklēta, tomēr joprojām patīkami oda pēc alumīnija skaidiņām, karbolskābes, eļļas un misiņa putekļiem, gluži kā lielās darbmašīnas, pie kurām viņa tēvs kādreiz bija strādājis. Ar vienu aci Braiens sekoja savas pašdarinātās cērtes ātrajām kustībām, ar otru uzmanīja nelielu, ar maisu apklātu malkas kaudzīti tepat tuvumā. Viņa brālēns Bērts arī bija solījis atnākt uz atkritumu izgāztuvi.

Smagajam mašīnām atgrūda bultas, un pakaļborti lēni nolaidās. Gaidīdami nogrūstam ilgoto lavīnu, seši vīri vēroja, kā šoferis klusēdams griež smago rokturi: viņš reti runāja ar «zemes urķiem», it kā kaunētos, ka pieder apskaužamajai smaga, bet pastāvīga darba pasaulei. Pat nenozīmīgi joki atskanēja reti, un «urķi» skatījās un gaidīja, nekad nepiedāvādami palīdzīgu roku, lai atkritumus ātrāk izgāztu pie viņu kājām.

—    No kurienes tie nāk, tēvoc? — vaicāja Braiens.

—    No Prospektstritas, zeperi, — atteica šoferis.

Nu, protams, vecās mājas. Tik vien ir kā dažas ķirmju sagrauztas līstes. No krants jau lidoja lejup tapetes, gruži un ķieģeļi, piepildīdami purvainās peļķes, kuru ūdens vizēja vienos eļļas plankumos, un salauzdami konservu kārbas, kas gulēja dibenā. Gabals sienas krizdams nodārdēja kā bumba, un ar to bija cauri. Pakaļējais borts pacēlās, un mašīna aizbrauca. Braiens izslaucīja no auss aukstā ūdens šļakatas. Ļaudis cītīgi urķēja gruvešus, lai gan no nabadzīgajām, bojā ejai lemtajām, sabrukušajām Prospektstrītas trušu alām neko daudz negaidīja. Bet drošs nekad nevarēja būt: ja nu cerības atalgojas un tu atrod pāri misiņa aizkaru gredzenu, bojāta vara vada gabalu (aptinumu var ugunī nodedzināt) vai varbūt laimes gadījumā pat ūdensvada cauruli. Strādājot vīri atļāvās vienīgi svilpot: runas traucēja pārdomāt.

Braiens, atradis nedaudzus koka spāru gabalus, notrausa no ceļiem netīrumus un piecēlās, negaidīti ļaudamies smagam, melnam izmisumam. — Lūdzu tevi, dievs, sūti reiz labu kravu, — viņš klusi čukstēja. — Ja tu tā darīsi, es noskaitīšu «Mūsu tēvs».

—    Kas ir, puišel? — no kaudzes augstākās vietas viņam uzsauca Egers.

—    Man apnicis, — Braiens drūmi norūca.

Viri palūkojās uz zēnu vīpsnādami un smiedamies.

—    Vai tev vēders rūc?

Braiens teica — nē, un, parakņājies pusķieģeļu kaudzītē, ieraudzīja krietni palielu koka kausu.

—    Vai tu saki taisnību? Citādi — man svārku kabatā ir maize ar ievārījumu, — Egers neatlaidās.

—    Nē, paldies! Man pašam arī ir'l īdzi ko grauzt.

—    Kāpēc tad tev apnicis?

Viņš neattapās, ko atbildēt. Tēvs viņam bieži vien sacīja: «Esi laimīgs, ka tev ir maizes garoza, ko likt uz zoba. Nav ko rādīt skābu ģīmi.» Taču Braiens tā nespēja.

—    Ko dara tēvs? — interesējās Egers.

—    Viņš ir bez darba, — to sacīdams, Braiens jau bija aizmirsis savu izmisumu.

Egers smējās.

—    Nu, tad viņam ir daudz darba biedru.

Egers nāca uz izgāztuvi katru rītu pulksten deviņos, lai paspētu laikā sagaidīt pirmās kravas; viņš stūma milzīgus apbružātus, vecmodīgus bērnu ratiņus, kuros kād

reiz varbūt smalki uzposusies bērnumeita bija vadājusi ar karotīti barotu Viktorijas laikmeta zīdaini. Riepu riteņiem nebija, no sāniem visa krāsa jau sen bija nolobījusies, un par rokturi kalpoja ūdensvada caurules gabals. Otrs augstu vērtēts Egera īpašums bija īsta cērte, izrakta no ķieģeļu un krāsns podiņu drupām, ar misiņa rokturi rotāts «zemes urķa» amata rīks, ar kuru viņš allaž cerēja atrast kādu apslēptu mantu, taču pagaidām, kamēr tas nebija noticis, ar baudu lietoja to, vienalga, vai tas padarīja viņu bagātu vai ne. Citi «zemes urķi» viņu apskauda, Braiens reiz dzirdēja kādu sakām: «Eger, aizdod uz piecām minūtēm savu cērti. Gribu padabūt skaidas ugunskuram.» Apkārtējie vīri apklusa, ari Egers stāvēja kā ūdeni mutē ieņēmis, tikai skatījās lūdzējā ar vieglu nicinājumu par tādu dzīves likumu nezināšanu. Vīrs piecēlās un aizgāja no ugunskura.

— Dullais ķēms, — Egers skaļi noteica. — Par ko viņš mani tur? Tādu vajadzētu triekt prom no mūsu teritorijas.

Egers kā ziemā, tā vasarā nēsāja melnu mēteli, kas sniedzās līdz potītēm un plandījās ap viņa izkāmējušo ķermeni. Tai rītā, kad viņa nedēļas guvums par nedaudziem šiliņiem bija pārdots lūžņu veikala, abās dziļajās kabatās sabāztās tējas pudeles noderēja it kā par kupliem apakšsvārkiem, kas saturēja vaļīgā apģērba gabala krokas. Katru rītu viņš sagrābstīja no izgāztuves kurināmiem bagātās virskārtas vecu vaskadrānu, darvainu papīru un sausas papardes, kas daudzu cilvēku un blakšu paaudžu mūža gaitā bija kalpojušas cieši kopā saspiestajās mājās par sienu un grīdu pildījumu, un, sakrāvis augstā kaudzē, aizdedzināja kā bāku.

Braiens bija ievērojis, ka labā laikā daži «zemes urķi» strādā maz, bet vairāk stāv pļāpādami pie ugunskura, un tikai, kad piebrauc smagā mašīna, jož ko kājas nes, svārku un mēteļu stērbelēm vējā plīvojot; citi turpretī cītīgi rakņājās augām dienām, vienalga, vai atveda jaunas atkritumu kravas vai ne, lolodami vārgas ceribas atrast sakaltušajos gruvešos ko tādu, kas citādi varētu paiet garām. Braiens piederēja pie pēdējiem un mēdza pārmeklēt pat tādas kravas, kas nesolīja neko, jo viņā kā viegls reibums allaž mājoja cerība.

Kad mitrais vējš, ko šķietami apmānīja adītais kamzolis un mētelis, sakopoja savu niknumu, uzbrukdams

)

Braiena sejai, zēns it kā piemirsa, ka aukstums tomēr tiek klāt ari viņa ķermenim. Viņš svilpodams rakās pa ķieģeļu, skaidu un šīfera drazu kaudzi un sajuta sveloņu tikai tad, kad sabruka siena, kas šķīra viņa nereālo sapņu pasauli no spelgā sastingušajiem pirkstiem; tad viņš apjauta, ka ir pārsalis — viņa acis un sejas izteiksme nodeva iekšējās izjūtas, kaut arī zēns pats tās varbūt neapzinājās; tādos brīžos liesmojošs ugunskurs pārmocītajam ķermenim nedeva nekādu siltumu, dūmi tikai koda acīs un padarīja ādu it kā biezāku.

Egers kārpījās turpat blakus, krietni satuntuļojies un aukstumam nepieejamāks, jo atkritumu izgāztuvē bija rakņajies ilgāk par jebkuru citu — viņš pats mēdza teikt, ka ieradies te divdesmit gadu vecumā tieši no Flandrijas. Nevajadzīgais ļaužu slaktiņš un līdzekļu šķiešana bija laupījusi viņam ticību «vadoņiem», un viņš bija devis priekšroku atkritumu izgāztuvei pat tai laikā, kad pastāvēja arī citas iespējas. Dažkart viņš mēdza nekustīgi vērties tuvējā kanāla mierīgajā, stiklam līdzīgajā ūdenī un klusi dungot vienkāršu, līksmu melodiju bez vārdiem, pavadīdams savas neandertāliskās četrrindes, pikti lingojot ūdenī oļus un raugoties, kā akmens saceltie loki pazūd pie krasta, un pēc brīža atkal uzsākdams citu dziesmiņu, kas nāca kaut kur no viņa neizpētītās dvēseles dzīlēm. Dzimusi kādā lūzuma brīdī, Egera vientulība bija it kā laimīgs līdzeklis, kas deva iespēju norobežoties no pasaulīgās piepūles. Viņš vēl izskatījās jauns, taču viņam trūka jaunības mundruma: dzīves rītausmā viņš bija skatījis vaigu vaigā tās galu, un šī briža izraisītais vājums bija nolēmis viņa miesu un dvēseli uz dzīvības vilkšanu atkritumu izgāztuvē, vēl pirms iestājās vecums. Strupceļam, kurā viņš bija iekļuvis, piemita arī zināmi labumi — viņš viegli sadraudzējās, un vienaldzība pret dzīvi piešķīra viņam zināmu varu pār draugiem.

Braiens patlaban lauza garos dēļus un pildīja savu maisu, stūķēdams skaidas pēc iespējas ciešāk.

—    Kā tu to stiepsi? — vaicāja Egers.

—    Uz muguras.

—    Būs par smagu.

—    Tad pavilkšu gabaliņu pa zemi.

Egers brītiņu parakņājās, tad turpināja iztauju:

—    Vai tu šito pārdod?

—    Reizēm.

—    Cik tu gribi par visu?

Braiens aplēsa: mājās patlaban kurināmā papilnam. Ja būs jāvalkājas ar maisu no vienām durvīm pie otrām, tik un tā nekā daudz nesavāks.

—    Sešus pensus.

—    Es to ņemu, — sacīja Egers. — Zinu kādu, kam vajag strēķīti malkas. Maisu atdošu tev rīt.

Braiens patlaban iekasēja savus sešus pensus, kad kāds nokliedza: «Krava,» — un pie izgāztuves viņa gala pielīgoja tanks ar kanalizācijas netīrumiem. Egers veicīgi metās turp, un Braiens sekoja, vairāk gan sporta pēc, jo viņa vienīgais maiss bija atsliets pret Egera ratiņiem.

Viņš rāpās pa krauju lejā, vērodams, kā mašīnas pakaļgals atveras līdzīgi apaļām krāsns durvīm un ārā izplūst smirdīgais šķidrums. Tad pacēlās viss mašīnas cilindrs, un no krants kā milzīga desa sākumā lēni, bet tad arvien ātrāk un ātrāk izlīda melno kanalizācijas dubļu masa, beigās šļakstot nokrizdama zālē.

—    Piesargi zābakus! — uzsauca Egers, sākdams urķēties. — Sitajā biezputrā var apdedzināties. — Viņš pagriezās pret Braienu: — Te, zellīt, labāk nerādies tuvumā. Citādi saķersi drudzi un atstiepsi kājas.

No kādas mašīnas ar mājsaimniecības grabažām novēlās puse atejas poda, un Braiens atkāpās pāris soļu atpakaļ.

—    Tas tev mazajām darīšanām, Eger, — nokliedza šoferis.

Pods vēlās, kamēr apstājās pie benzīna tvertnēm, un Braiens uzjautrinājās, mezdams tam ar ķieģeļu lauskām, kamēr iedauzīja abas puses. Kāds no vīriem izvilka no purpatām armijas apģērba skrandu.

—    Re, ku tavas uniformas šķipsna no Francijas kara,— viņš uzsauca un nometa atradumu kā čūsku pie Egera kājām.

Egers to pacēla ar kādu no savām sliktākajām cērtēm. — Nav vis manas, draugs. Kad braucām atpakaļ, es savējo ielidināju lielajā grāvi. — Viņš uzmina skrandai ar kāju un ķērās atkal pie rakšanas. Braienam no smirdoņas sametās nelabi; aizspiedis degunu, viņš skrēja pa krauju augšup un tikai jardus piecdesmit atstatu apstājās, lai ievilktu elpu.

Pulksten divpadsmitos «zemes urķi» devās pie ugunskura sildīties. Visi apgalvoja, ka taisoties uz lietu, un daži jau piebāza maisus, lai ietu mājup, kaut gan Egers un vairums citu palika līdz vakaram. Braiens izvilka savu pusdienas maizi, un Egers iedeva viņam aukstu tēju — lai piedzer kādu malku. Džeks Bērds izstiepās pie ugunskura ar avīzi rokā.

—    Eger, šitā ir īstā šanse tādiem kā tu, — viņš sacīja, aizkūpinādams pusdienu cigareti. — Kā būtu, ja tu laistos kauties uz Abesīniju?

Egers sēdēja, atzvēlies pret skaidu kaudzi. — Ja atņems bezdarbnieka pabalstu un aizdzīs, vei, no šitās draņķīgās būšanas — tad jau gan laikam nekas cits neatliks kā bāzt galvu cilpā.

—    Pabalstu viņi nemūžam neatņems, — teica Džeks Bērds. — To viņi neiedrīkstēsies.

—     Par to man ne silts, ne auksts, draugs, — Egers atsāka, — jo atkritumu izgāztuves būs allažiņ, tāpat kā allažiņ būs Anglija. Par to tu vari būt drošs.

Braiens izbēra no kreisās kājas zābaka zvirgzdus, izpurināja zeķi un uzāva atkal kājā. Zeķe bija saplīsusi, un, kad viņš to pavilka, lai paslēptu caurumus zem īkšķa, pušums ira talak. Viņš palocīja tukšo zeķes purngalu zem pēdas, lai akmentiņi nepiekļūtu miesai, pie viena skatīdamies, lai augšgalā zeķe tomēr sniegtos pāri zābaka stulmam un tas neberztos gar potīti. Piecēlies kājās un pagājis pāris soļu, viņš manīja, ka pāraušanās. palīdzējusi, pēdas apakšā gan varēja just grumbuļus, bet nebija jau arī tālu ko iet.

No izgāztuves uz mašīnu fabriku vijās ceļš, tagad tas bija tukšs. Smagie auto nevarēja būt atpakaļ pirms diviem, un Braiens pastiepa kaklu, lai aplūkotu ēku izgāztuves pretējā malā, kur atkritumu tvertņu saturu no pilsētas sanitārās nodaļas ratiem izlādēja tieši krāsnīs. Augstais skurstenis izgrūda debesīs dūmu strūklu, kas atgādināja veca, resna koka stumbru — īstu meža milzeni, kura lapotne saplacinājās, atspiezdamas pret zemu mākoni, un tad izgaisa tajā pavisam. Sarkano ķieģeļu ēka atradās pietiekami tālu, lai izskatītos mazliet baisa, un šo iespaidu vēl pastiprināja tās nosaukums — «Sanitārā nodaļa» jeb «Sanrīkle», kā to dēvēja «zemes urķi». Šaursliežu dzelzceļš savienoja ēku ar izgāztuvi, un uz tā cauru dienu strādāja vīri ar bieziem cimdiem, stumdami vagonetes ar karstiem pelniem un izgāzdami tos staignājā gar abām uzbēruma malām, tā ka tur izauga vēl viena zemes mēle, un varēja gaidīt, ka tā galu galā savienosies ar mašīnu izgāzto atkritumu ķīli.

—    Un tad te uztaisīs aerodromu, — Braiens prātoja, — ko bombardēt vecas mājas kā toreiz mūsējo Elbionjārdā.

—    Lai vāciešus pataisītu par slapjumu, tu gribēji sacīt, — iebilda kāds no vīriem.

—    Te cels fabriku, — Egers strīdējās pretī. — Vai cietumu. Kas zina, kurš viņiem tolaik būs vairāk vajadzīgs.

Uz augstā uzbēruma pie «Sanrīkles» Braiens ieraudzīja savu brālēnu Bertu. Vai tas bija viņš vai ne? Zēns aizsedza ar plaukstu acis no saules un palūkojās vēlreiz. Jā, bija gan — tur, tālumā, un lēni velkas šurp uz izgāztuvi, rokas kabatās sabāzis, palaikam iesperdams kādu ceļā pagadījušos, pussadegušu konservu kārbu visai viegli sasniedzamos «vārtos» — ūdens peļķē uzbēruma pakājē.

Lai sastaptos ar Bertu, vajadzēja šķērsot purvāju, pārlecot no ciņa uz cini vai no vienas lejā noripojušas konservu bundžas uz otru. Braiens lieliem lēcieniem devās pāri slīkšņai uz pretējo krastu, brīnīdamies, cik bezgala daudz raibu, pelējuma pārklātu grabažu te savākts vienkop: matrači un gultas, kas jau pa pusei nogrimušas muklājā, velosipēdu riteņi bez spieķiem un riepām, kas izkāpuši no tumšā, eļļainā ūdens līdzīgi lēcošām saulēm, pussatrūdējušas vecas kastes, un pašā priekšā kā boja rēgojās tukšs, ielauzīts putnu būris. Tālāk uz kanāla pusi, no ūdens paslējies, vīdēja nosprādzis suns, vējš un lietus bija nogludinājuši dzīvnieka kraupaino kažoku. Naktis te droši vien čum un mudž no žurkām, Braiens nodomāja, lielām žurkām ar sarkanām acīm, un varbūt kaķu ar zaļām acīm ari te netrūkst. Visstiprāk te oda pēc bojātas dīzeļdegvielas, it kā neskaitāmas lupatas būtu iemērktas smirdīgajā šķidrumā un pabāztas zem ūdens. Tā virsmu klāja plankumi, kas atgādināja karies ar zilu, sarkanu un pelēcīgu cietzemju maigi noapaļotajām krasta līnijām; Braiens lāgiēm apmētāja šos skaistos zīmējumus ar akmeņiem, gribēdams redzēt, vai tie patiešām ir īsti un spēj izturēt eksplozijas, taču lāsumi izlaida akmeņus cauri un izveidojās atkal no jauna mazliet citādā rakstā.

Braiens meta cilpas, vairīdamies no īpaši dziļām peļķēm un bedrēm — pastaiga pa purvu bija satraucoša. «Neitrālā josla» nebija plata, jo viņš vēl varēja dzirdēt viru spalgās balsis izgāztuvē un reizē redzēt gandrīz sev virs galvas — uz pelēkās sienas Bertu, skrandainu kā izpūrušu zvirbuli, kas sauca:

—    Nenāc augšā, es nošļūkšu lejā. Man te ir šoklāde. — Un viņš uzsita uz pakaļējās bikšu kabatas un devās tālāk, meklēdams, kur varētu nobraukt zemē, neuzduroties uz karstiem pelniem. Izbridis cauri zili vizošu, izdegušu konservu kārbu kaudzei, viņš laipoja pāri nelīdzeniem izdedžiem (kā kaķis pa karstiem ķieģeļiem, Braiens nodomāja), pieturēdamies pie kraujās nogāzes, lai nesasvērtos uz priekšu un nenoveltos no kalna ripeniski.

—    Kas tev deva šoklādi?

—    Neviens, — Bērts, acis nepaceldams, atbildēja. —Dabūju veikalā. — Viņš iespēra ar kāju konservbundžu un pelnu kaudzei. — Vai tu esi kādreiz redzējis, ka man ko dotu? — gružu kaudze kā lavīna iebruka ūdeni, apšļakstīdama Braienu.

—    Kur ta tu ņēmi skanošo?

—    Es to šoklādi nospēru, ja gribi zināt. — Bērts pienāca pie Braiena un apsēdās uz benzīna tvertnes. — Un šito es izmakšķerēju Dodim no kabatas, — viņš lielīgi piebilda, izvilkdams veselu cigareti. — Viņš domās, ka to izdarījis Deivijs, un sados tam sukas. Un to viņš ari pelnījis, jo vakar mani iekaustīja ne par šo, ne par to.

Sīkais Bērts ar smilškrāsas matiem bija viena no daudzajām Dodo atvasēm; redzot viņa drudžaino skatienu un bālo seju, tūlīt varēja pateikt, ka tāds dzīvē nekur nepazudīs. Kājās viņam bija garas, kulainas bikses, ko agrāk tika nēsājis Deivijs. Tāpat kā Braiens, viņš bija nācis pasaulē marta saltajos sniegos, zīdis mātes krūti balti izbalsinātā, ļaužu pilnā virtuvē un tad ieguvis pilnīgu brīvību, jo rindā jau gaidīja cits mazulis, kam ari vajadzēja gaisu un mātes pienu. Bērts enerģiski nočirkstināja sērkociņu pret tvertni un ļāva ugunij iedegties, brītiņu paturēdams to saliektajās saujās, kurās, tāpat kā pieaugušo rokās, bija ieēdušies netīrumi.

—    Man traki patīk tā šad un tad uzvilkt dūmu. Tas dod spēku. Reiz biju dabūjis veselu paciņu cigarešu, tad sēdēju mežā likām, kamēr visu izpīpēju.

—    Es ar mēģināju, bet man sametās nelabi.

—    Man nu gan ne. Esmu jau gandrīz desmit gadu vecs, saproti? — Bērts izvilka no pakaļējās bikšu kabatas pusmārciņu smagu šokolādes plāksnīti. — Paņem kādu kripatu. Un pie reizes nolauz gabaliņu arī man.

Braiens noplēsa zilo papīru.

—    Kā ta tu to nospēri?

—    Viegli. Bodes durvis bija vaļā. Es brītiņu pastāvēju ārā, lai būtu drošs, ka iekšā tukšs, tad pārlēcu pāri zvana auklas dēlītim un pašāvu roku pār leti.

Braiens iedeva brālēnam divus šokolādes kvadrātiņus.

—    Un neviens tevi nepamanīja?

—    Nē. Visu nodarīju pa kluso. Man bija čības kājā. Re! — Un viņš pacēla kāju, lai parādītu to, kas bija atlicis no kādreizējām buraudekla čībām ar gumijas pazoli — jaunas tās maksāja vienu šiliņu un četrus pensus, bet tagad atgādināja senu, teiksmainu atradņu izrakteņus. — Biju kluss kā pelīte. Tāpēc nesaki ne pušplēsta vārda nevienai dzīvai dvēselei. Es jau tāpat zinu, ka tu neesi pļāpa, — viņš piebilda, pats sevi pārlabodams. — Tu tak man esi ne vien brālēns, bet mans labakais draugs ar, un es zinu, ka varu tev uzticēties kā nevienam citam pasaulē.

—    Vai tu nočiepi vēl ko? — Braiens vaicāja. («No šitā Berta tu turies tālāk,» bija teicis tēvs, kad Dodo ģimene pārvācās uz jaunu dzīvokli. «Viņš ir draņķa zaglēns, un, ja tevi noķers, kopā ar viņu zogot, tevi nosūtīs uz kuģi. Tāpēc piesargies, dēls, un neielaidies ar viņu nekādās darīšanās.»)

—    Nedomā, ka es vienādvien zogu, — aizvainots norūca Bērts, it kā būtu redzējis ainas, kas pazibēja Braiena apziņa. — Tā nav. — Un viņš aizlidināja pār ūdeni šīfera gabalu, kas te pieskārās, te atlēca no peļķēm un nogrimdams aiznesa līdzi Berta aizvainojumu. — Va gribi ievilkt dūmu? Nē? Ka ne, ne, paliks vairāk tiem, kas zin, kur manta. Es tāpat vien ieraudzīju š'to šoklādi, iegāju iekšā un paņēmu. Tā nav nekāda speršana, to tu man nestāsti. Nolauz man vēl vienu gabalu, — viņš palūdza, iesviezdams cigaretes galu ūdens peļķē un smiedamies par tā čūkstoņu. — Notiesāsim šoklādi un tad palūkosim, vai nevar kaut ko sameklēt izgāztuvē.

Bērts gāja pa priekšu.

—        Skaties, neuzkāp te virsū, ja uzmīsi, noiesi dibenā, burbuļus mezdams. Viens mans draugs reiz dabūja asins saindēšanos — sagrieza uz vecas konservu bundžas kāju un dabūja sešas nedēļas nogulēt slimnīcā. Būtu es bijis viņa vietā! Esot devuši nāvoti labi rīt. Vai esi kādreiz bijis Sanriklē? — viņš uzsauca aizmugurē ejošajam Braienam.

—    Nē, — Braiens atzinās, — neesmu. — Viņš pagriezās un uzmeta īsu mirkli tālajai, masīvajai celtnei ar logu rindām augšā un lejā: no skursteņa vairs nekāpa tik biezi dūmi.

—    Nu, tad vēlāk, ap pulksten pieciem, kad visi pazudīs, aizšausim turpu! — to teikdams. Bērts izvilka no ūdens velosipēda riteni un ņēmās dzīt to ar nūju uz priekšu.

—    Bet ko ta naktssargs? — Braiens vaicāja, nespēdams iedomāties sanitaro nodaļu bez naktssarga. Viņš atcerējās kurošās krāsnis un durtiņas, kas atgādināja briesmoņu mutes, kurās zobu vietā locījās liesmu mēles. Tādas spēja ievilkt cilvēku iekšā un aprīt, ja tas uzkavējās pārāk ilgi to tuvumā. «Sitā te ir slimnīca,» bija teikusi meitene, kas pirms vairākiem gadiem veda viņu pastaigaties.

—    Tur ne.viena nav. Piecos krāsnis jau ir gandrīz vai aukstas. Izgāj'šnedēļ es tur biju ar Deiviju, ielietām pa lielajiem logiem. Es tev paradīšu. — Ritenis noripoja no taciņas un pazuda zem ūdens burbuļiem. Bērts aizsvieda nūju ritenim pakaļ, lai tas nejustos vientuļš. Nūja palika peldam. Zēni jau bija pienākuši pie uzbēruma pakajes. — Deru, ka šodien atnāks laba kraviņa, — Bērts pareģoja.

—    Nebūtu par ļaunu, — atteica Braiens. — Bet šodien nekādas lādzīgas kravas nav bijušas. Es te urķējos no pulksten deviņiem un tik un tā maisu malkas vien dabūju.

Bērts vaicāja, kur tad tas esot.

—    Par sešiem pensiem pārdevu Egeram.

Abi bija nometušies četrrāpus un lēni līda augšup pa nogāzi.

—    Viņš tak tevi ir aplaupījis, — Bērts sacīja. — Viņam vajadzēja maksāt tev šiliņu. Esi nu gan tu aitasgalva!

—    Bet tā man aiztaupījās mājās stiepšana. Malkas mums patlaban atliku likām.

Bērts kļuva pieļāvīgāks un, augšup rāpdamies, tikai norūca: — Nu, ja tik tu dabū to maisu atpakaļ.

—    Skaidrs, ka dabūšu, — Braiens apgalvoja. — Bet kā tu varēsi rakņaties bez cērtes?

—    Uztaisīšu. Ņemšu ķieģeli un iztaisnošu kādu tērauda gabalu.

—    Ķieģelis tak sadrups.

—    Nu, tad padabūšu ko citu.

—    Gribētos gan tikt pie labas cērtes, — Braiens teica.

—    Citādi katru dienu jāmeistaro jauna. Kā ilgāk parakņājas, tā lūst.

—    Tev vajag tērauda, — Bērts ieteica.

—    Nu, kā ta. Bet man nav. Egeram ir labākā cērte, kādu vien esmu redzējis. Tāds feins rokturis. Un viņš tikpat kā nemaz nestrādā ar to.

Bērts pastiepās pēc priekšmeta, kas atgādināja dzelzs gabalu, taču, redzēdams, ka alojies, aizmeta to projām.

—    Kāpēc ta nestrādā?

—    Tā ir par labu. Viņš to ņem tikai tad, ja domā, ka krava būs ko vērta. Citādi gandrīz visu laiku tur savos rateļos.

—    Kāds labums no cērtes, ja to nelieto, — Bērts prātoja, pienācis pie izgāztuves. Atradis maisu, ko varēja vēl lietot, viņš tanī sabāza visādas grabažas, kas mājā varēja noderēt: vecu katliņu ar izdilušu dibenu, ko Deivs pielāpīs, tasīti bez osas, rota|šokolādes plāksnītes, ko bērniem spēlēties, salipušu vārītu konfekšu kamolu, ko varēs nomazgat zem krāna un apēst, un dažas krietnas pagales malkas, kuras neoda pēc puvuma un varēja labi noderēt ve|as dienā.

Viri klusu atstāja miglā tito izgāztuvi — bija tikai dzirdams, kā viņi ar zābakiem izspārda ugunskuru un kā pret akmeņiem apmierināti nožvadz skārda nojume, kas bija saslieta, kad ļaudis gaidīja, ka līs.

—    Žurkas nelien ārā no alām, kamēr vēl nav tumšs, — teica Bērts, un Braiens jutās priecīgs, to dzirdot.

Viņi klusēdami soļoja pa grīsli: iet vajadzēja ātri, citādi zābakos tūlīt iesūktos ūdens. Sanitārās nodaļas māja, kas slējās pāri konservu kārbu un izdedžu kaudzei, izskatījās tukša un noslēgta, kā jau uz nakti, atdzisušais dūmenis, kas vairs nekūpēja, gandrīz vai trausls slējās pret smagajiem mākoņiem, it kā to spiestu nesamērīgs smagums un tas vairs nesolītos ilgi izturēt.

Braiens ievēroja, ka Bērts klibo, un atcerējās, ka viņš jau no pašas izgāztuves gājis savādak nekā citreiz. Droši vien akmens ielīdis čībā — taču pēc tā gluži neizskatījās.

Laikam izliekas. Viņš pats, būdams izsalcis, bieži bija tēlojis klibo ar sāpošu kāju un lūdzis |audīm penijus. Tas bija vecs joks, ko viņi nevienam neteica. «Iedodiet kādu peniju, kundzīt, man kruķi ieķīlāti, un es nekādīgi nevaru tos izpirkt. Nē, es tos neieķīlāju. Tētis .ieķīlāja. Viņam nebija cigarešu, ko pīpēt. Es negribēju viņam ļaut, bet viņš mani notrieca zemē, un es nevarēju skriet viņam pakaļ, tāpēc ka viņš bija paķēris manus kruķus. Mamma mēģināja viņu noķert, kad viņš gāja pāri pagalmam, bet tētis viņai arī iegāza ar kruķi. Un, kad staigā bez kruķiem, tad tā-a sāp, kundzīt, nudie. Ieķīlāti tie ir par šiliņu, un man vēl trūkst tikai divu pensu. Paldies, kundzīt, lielo paldies!»

Dažreiz turpretī, kad ubagošana nebija ne prātā, viņi kliboja tāpat vien, aiz patikas, Braiens bieži mēdza tā darīt, kad bija viens, lai, ejot pa ietvi, ar savu lēkājošo gaitu atšķirtos no citiem cilvēkiem un arī lai izraisītu garāmgājēju līdzjūtību. Pēc kāda laiciņa Braiens aptvēra, ka nezina, vai ļaudis jūt žēlumu, jo viņi nekad to neizrādīja, tāpēc viņš beidza ķēmoties un sāka svilpot paša izdomātu dziesmiņu vienīgi sev par prieku. Citādi tas bija tāpat kā iedomāties, ka ļaudis par tevi sēros, kad tu būsi miris, bet tu saproti, ka pats tak to nevarēsi redzēt un tāpēc tam nebūs nekādas vērtības.

Viņš jau grasījās pavaicāt, kāpēc brālēns klibo, taču Bērts ierunājās pats:

—    Te mēs rāpsimies augšā. Es pa priekšu — un tu man pakaļ.

Uzrausies atkritumu kaudzē, viņš padeva maisu Braienam un brītiņu cieši lūkojās uz sienu. Tad viņa skatienu kā magnēts piekala rūpīgi iemūrētu ķieģeļu kvadrāts, viņš zibenīgi pārlidoja pāri telpai, kas šķīra viņu no sienas, un, gluži kā varde, pieplaka pie stateniskās virsmas. Turēdamies ar abām rokām pie izciļņiem, viņš aizlīda līdz palodzei un vienā rāvienā jjzsvempās augšā.

Braiens skaidri saskatīja sienā iedobumu, pie kura pieķerties, tā ka arī viņš, papriekš uzsviedis augšā maisu, piekļāvās pie sienas, juzdams, ka atrodas pēdu sešdesmit no cietas zemes. Smagas, aukstas lietus lāses sitās viņam pret rokām.

—    Lien drīzāk augšā, citādi izmirksi, — Bērts pamācīja.

Kājas, kas šūpojās līdzīgi dzelzs stieņiem — viena likās bīstami smagāka par otru, — atrada dzegu. Drošāk iekārtoties bija grūti, un Braiens pat aizturēja elpu, pūlēdamies ar pirkstiem aizķert dzegu pēc iespējas tālāk, lai būtu kur stingrāk turēties, velkoties augšup. Viņš sasprindzināja spēkus un sāka lēnām līst uz priekšu. Pirksti slīdēja atpakaļ, it kā lietus pilieni, kas krita uz dzegas, būtu tauki, nevis ūdens. Taču rokas neatlaidās un Braiens, svilpdams kā bumba, nenolidoja lejā: izklupis ar elkoņiem uz priekšu, viņš vienā vēzienā uzrausās uz augšējā izciļņa un apsēdās.

—    Tev nu gan bija vajadzīga vesela mūžība, lai tiktu augšā.

—    Mazāk nekā tev, — Braiens atcirta. Viņš palūkojās atpakaļ uz purvu un atkritumu izgāztuvi, dzelzceļu un tālajām fabrikām — nekur nevienas dzīvas dvēseles; pagriezies zēns ieraudzīja, ka ēkas iekšienē viņu no cieta pamata šķir tikai sešu pēdu attālums: te rēgojās veseli kalni atkritumu tvertņu drazu, ko pirmdien vajadzēja sadedzināt; konservu kārbas, kastes un izdedži, līdzīgi viļņainai kalna nogāzei, stiepās no sienas līdz dziestošo krāšņu durvīm, kuru bija labs desmits. Pa augstajiem, spriešļotajiem milzīgās celtnes logiem plūda nespodra gaisma, un plašums, ko zēns skatīja, stāvēdams uz dzegas, atgādināja viņam baznicu — neiederējās vienīgi drazas lejā uz grīdas.

Krāšņu durvis bija aizvērtas un aizbultētas; tās izskatījās gluži nekaitīgas un nemaz vairs neatgādināja briesmoņu mutes, bet bija līķa pelēkas, un mazliet spokainas un baisas savā pašreizējā bezdarbībā. Krāsns kvēle, pelnu siltums un asa bojātu dārzeņu un zivju smaka — viss jaucās kopā. Atkritalās kaut kas sakustējas.

—    Kaķis. Tiem te ir ko pierīties līdz kaklam. — Berta aizsmakušais sauciens atbalsojās telpā starp drazām un griestiem. — Nu, aiziet, — viņš iesaucās un, atgrūdies kādu jardu no sienas, iekrita lūžņos, iegrimdams ar kājām tā, ka gandrīz pazuda skatienam. — Akurāt kā pēlī! — viņš auroja.

Braiens aizspieda degunu un neveikli novēlās lejā.

Attālums divkārt pārsniedza Braiena augumu un šķita milzīgs, taču saruka līdz nullei no trieciena, kas izskrēja viņam cauri kā elektriskā strava un pēc lēciena mazliet par ātri nogaza sāniski. Drebuļodams viņš mēģināja

piecelties, taču nespēja to izdarīt, kamēr Bērts pastiepa viņam roku un uzrāva uz cietāka pamata.

—    Taisni kā ceļojošās smiltis, es teiktu, — Bērts sacīja. Auksta siļķe atlēca Braienam no sejas. Ar savu zaļo

skatienu viņā ieurbās nikns kaķis, ko bija sadusmojusi nekaunīgā ielaušanās. «Mums nav nekādu tiesību te atrasties,» Braiens nodomāja. «Ja kāds ienāks, mūs iztrieks ārā; ko spert te nav ne velna, ko mēs te meklējam? Būtu labāk gājuši un izdevuši manus sešus pensus.» Viņš paslējās sēdus, palūkojās uz vietu, kur bija nokritis, tūlīt nespēdams saskatīt, kas īsti atrodas kaudzēs, kuras aizņem gandrīz pusi ēkas. Tur bija sālītas un žāvētas siļķes un makreles; viņš nekad nebija redzējis tik daudz zivju, pat attēlos ne, kur lieli tvaikoņi peldēja ap Ņūfaundlendu un vilka pilnus tiklus uz klāja.

—    No kurienes tās visas te atvestas?

—         Nezinu, — Bērts atteica. — Man gan šķiet, ka tās visas ir sapuvušas.

—    Neož pēc sapuvušām.

—    Ir jau gan, vari ticēt.

—        Varbūt paķert kādas līdz uz mājām? — Braiens ierosināja. — Varētu uzcept vakariņām.

—         Nekā, smird kā nelabās. — Berta balss skanēja tik pārliecinoši, ka Braiens bija gatavs noticēt, taču iebilda:

—    Tik traki nemaz nesmako.

—    Ja nesmakotu, tad nebūtu šeit, — Bērts atcirta.

—   Papūlies padomāt.

—         Es jau domāju. Re, kā kaķis tās grauž. — Zēns pacēla kādu zivi, paoda, pavēra tai muti, pagrieza asti.

—   Man tā liekas gluži laba.

Bērts jau atradās otrā kaktā un rakņājās citās purpatās. — Tās te atvestas no zivju bodēm, — viņš atsaucās.

—         Es pat piecdesmit zivju bodēs kopā neesmu redzējis tik daudz zivju. — Braiens nosvieda siļķi atpakaļ kaudzē.

—   Droši vien atfīrētas šurp smagajās mašīnās.

—    Laikam gan.

No loga puses atskrēja liels, melns kaķis, paķēra mutē zivi un izlīda ārā. Citi ložņāja apkārt vai līdzīgi sikspārņiem un pūcēm tupēja uz palodzēm, pierijušies resni, cerēdami, ka atkal iegribēsies ēst un varēs vēlreiz ienirt kaudzēs. Daži mijkrēslī brēca kā bērni, aiz pārēšanās nespēdami pakustēties, apžilbuši no negaidīti vieglās dzīves

un mocīdamies bailēs, ka nemūžam netiks va|ā no vēderos sabāztā smaguma.

—    Laikam bodnieki tās aizmeta projām tāpēc, ka nevarēja pārdot. Neejoša prece — akurāt kā lipīgās bambankas izgāztuvē.

—    Ko tu esi uzsēdies tām velna zivīm? — Bērts dusmojās. — Tu man kriti uz nerviem. Nāc šu, pameklēsim ko labāku!

«Te tak ir veselas kuģu kravas, ar tām varētu paēdināt tūkstošiem ļaužu — ja tās apžāvētu vai saceptu uz pannas; tad gremo kaut veselu gadu pie tējas un vakariņās, kamēr paliek nelabi,» prātoja Braiens.

—    Pļerkšķi tāds, — viņš uzsauca Bertām, rāpdamies uz visām četrām pa konservu bundžām un pelniem uz brālēna pusi.

—    Viņiem gandrīz vienmēr te ir tik daudz zivju. — Bērts bija parak iegrimis sava nodarbībā, lai dotu pretī. — Tikai tās ir bojātas. — Viņš ķērās klāt drazu kaudzei; Braiens ne reizes nebija redzējis viņu tik veikli rīkojamies ar cērti. Skārda bundžas, pudeles, kartona kārbas, apelsīnu mizas, kaut kāda nenosakāma, salipusi masa — viss tika izrakņāts, šaubīgi priekšmeti pacelti uz cērtes gala, apskatīti dziestošajā dienas gaismā un pēc tam vai nu aizmesti projām, vai nolikti sānis uz maisa.

Braiens pavērās ciešāk — kā Bertām darbs iet tik ātri no rokas. — Tu esi dabūjis pamatīgu cērti. Vai tepat atradi, vai?

—    Izgāztuvē. Zem vecām metāla skaidām no Rolija fabrīķa. — Apmierināti smīnēdams, Bērts lielīgi pacēla cērti, gribēdams, lai Braiens pamet uz to skatienu, pirms viņš atkal noliecas kaplēt.

—    Ticēšu, kad būšu redzējis, — Braiens pavēstīja, jau aizdomu pilns. Cērte šūpojās, zēns to satvēra un pievilka sev klāt, bet Bērts iesmējās: — Ko la tu domāji: kāpēc es kliboju visu ceļu no izgāztuves? Es tak nedrīkstēju nevienam radīt, vai saproti?

—    Tā ir viņa labākā cērte. Bez tās viņš būs kā bez rokām, — Braiens sašutis brēca. — Tu tak esi pēdējais draņķis! Kā tu tā varēji darīt!

Bērts mēģināja turēties pretī — gan pa jokam, gan mazliet cerēdams, ka viņam noticēs. — Tā nav Egera. Tā ir kāda cita. Goda vārds! Lai mani uz vietas pērkons nosper, ja meloju.

—    Es tev neticu. Domā, ka nepazīstu Egera cērti? Es tak neesmu akls.

Bērts pārstāja tēlot nevainīgo un uzklupa Braienam:

—    Nu, un kas tad ir? Egers tak to atrada? Viņš tak naudu par to nedeva, ko? Mums tak cērti vajadzēja, va ta ne?

Tādas sprostuguns priekšā Braiens bija spiests atkāpties. — Bet tev tomēr nevajadzēja to čiept.

—    Es nemaz nečiepu. Es atradu to viņa maisā. Lai nu kā, Braien, bet, kad es to paņēmu, es redzēju, ka viņam ir vēl apmēram desmit citu. Viņš katru dienu atrod veselu lēveni. Vai varbūt čiepj tās tāpat kā es.

«Kas to zina,» nodomaja Braiens un sāka uzmanīgi vērot, ko dara Bērts: likās, viņš rok atkritumos ko līdzīgu alai. Rakšanas darbiem veicīgi ritot uz priekšu, Braiens palika stāvot malā, un daždažādas iedzīves atliekas krita viņam pie kājām. «Ja viņš tā raks, tad drīz vien izurbsies līdz sienai. Re, ko nozīmē nospert labu cērti: tā strādā kā mašīna, tikpat kā labības kūlējs vasarā pie «Stūriem».»

Bērts bija pa pusei nozudis savā tunelī. «Ko viņš tur meklē? Es ar drīz ielīdīšu paskatīties, kas tur ir zem visām drazām. Varbūt viņš mani nelaidīs? Bet gan jau laidīs, viņš tak ir mans brālēns. Un draugs ar. Esam dzimuši gandrīz vienā dienā.» Liela bundža no kalna gala draudīgi pavēlās uz zēna pusi, taču vēlēšanos paspert to sānis noslāpēja doma, ka tas var būt bīstami. Ņiprais un apķērīgais Bērts, kas prata sevi aizstāvēt, nāca no vecas ogļraču dzimtas: viņš tūlīt saausījās, it kā būtu sadzirdējis kaut kur tālumā nobrikšķam šahtas balstu. Noripoja vēl viena bundža, tai sekoja krūzes, pudeles, slapjš papīrs, un tad Braiens pamanīja, ka viss kalns salīgojas'gluži kā zemestrīcē. Notēmējis uz kādu zivi, pa augšu skrēja kaķis, zibenīgi pašķielēdams ar zaļajām acīm sānis, it kā baidītos, ka ar savu vieglo soli sakustinājis kaudzi.

Kamēr Braiens vēl lūkojās uz kaķi, Bērts jau bija paspējis izlēkt ārā drošībā. Tunelis iebruka gandrīz nedzirdami. Simtiem mārciņu atkritumu piepildīja tukšo telpu, taču Bērts jau atradās ārpus briesmām un vēlās lejup pa nogāzi, ar klaigām un smiekliem pieskandinādams visu telpu līdz pat augstajiem griestiem. Braiens arī atlēca

tālāk, juzdams vilšanos, ka Berta meistardarbs tādā veidā izbeidzis savu pastāvēšanu.

—    Tas bija labais numurs, Braien, — Bērts sacīja, notraukdams no drēbēm pelnus. — Bet es izspruku sveikā.

Rokas viņam bija tukšas — melnas, saskrāpētas, starp īkšķi un rādītājpirkstu rēgojās brūce, kas gan neasiņoja.

—    Nu, kur tu to liki? — viņš kareivīgi noprasīja Braienam.

—    Ko ta? Par ko tu runā?

Bērts palūkojās apkārt, aptaustīja kabatas un tad apķērās, ka cērte beigta; pasaule saruka līdz tam, kas tagad norisinājās viņa tumšajos nepiekāpīgo smadzeņu labirintos, un viņš sāka neganti lamāties.

Braiens pavērās uz nepielūdzami iegrimušo kalnu. Te jau visu nakti vajadzētu rakties.

—    Es tev palīdzēšu.

Bērts nekādi nespēja nomierināties un sākt kaut ko darīt. — Šitāda cērte, — viņš atkal un atkal nogaudās.

—    Saki viens cilvēks! Tāda cērte. Egera vislabākā cērte.

—    Iešķūrēs krāsnī reizē ar visām grabažām.

—    Pats zinu. — Berta lāstos jautās asaras. — Es esmu muļķis. Pēdējais ārnurgalva. Nospēru un pāršmugulēju pāri izgāztuvei. Ne par ko. Par skaidru velti.

Braiens aizgriezās, jo četri skaļi vārdi klauvēja pie iekšējām smadzeņu sieniņām, gribēdami tikt ārā. Taču viņš spēja tos pateikt vienīgi sev un arī tad jutās kā nodevējs un muļķis. «Dievs viņu ir sodījis,» skanēja domās, «dievs viņu ir sodījis, tāpēc ka viņš nospēra Egera labāko cērti.» Dieva nav. «Par dievu izmuldēts vien ir,» tēvs bieži vien atbrēca uz mātes dzēlīgo piezīmi, ka dievs viņam atmaksāšot. Bet, ja viņa ta saka, tad varbūt arī ir. Braiens parakņājās kaudzē ar nūju, kamēr Bērts igni pildīja maisu.

-«Un, ja nu viņa nav, ko tad nabaga vecais Egers iesāks rīt, kad atradīs, ka cērte pazudusi? Viņš sajuks prātā, tāpēc ka viņam būs jāstrādā ar vecajiem kapļiem, kas ātri lūst, un viņš neatradīs nekā jēdzīga, ko pārdot. Varbūt viņš domās, ka to esmu nospēris es. Laikam prātīgāk būtu pagaidām tur neiet, ja viņš tā domā. Ir nu gan jaukas izredzes! Kur es ņemšu malku krāsnij? Un tas viss Berta — šitā glupā teļapakauša dēļ. N'ēma un pazaudēja. Un Egera žēl. Nudien, žēl. Bez darba — tik ir, cik dabū izgāztuvē.

Nudien, nezinu. Vairāk viņam nekā nav kā mētelis un veci ratiņi, pat savu labāko cērti tagad zaudējis. Man tas viss ir līdz kaklam, jānudien. Pie deviņiem velniem, lidz kaklam!» „

Viņi izlīda ārā pa logu pārāk drūmi noskaņoti, lai domātu par drošību, kad lēca no lielā augstuma uz takas.

—    Man gribas ēst, — Bērts rūca, ar grūtībām vilkdamies uz priekšu. — Tik vien esmu ēdis kā to draņķīgo šoklādi.

Taisns ce|š veda no sanitārās noda|as uz spožajām Volatonroudas ugunīm. Smagās un vieglās mašīnas un autobusi atgadināja sarežģītas zīmes uz nošu līnijām un bieži sacēla tālē tādu kā skaļu rīboņu: ļaudis brauca mājup no darba.

—    Mājās droši vien ko likt uz zoba nebūs, — teica Braiens, — tas ir skaidrs kā tinte.

—    Mūsējās jau arī ne.

Gaisā jautās pavasara smaržas; spirgtumu izdvesa gan sūnas, gan zāles, gan smalkās nātrītes, kas dzeldēja kājas, kad viņi iegāja pārāk dziļi dzīvžoga joslā. Rietumu pusē debesis bija nosarkušas, it kā naktssargs aiz mākoņiem būtu iededzis savu lukturi un sēdētu tur, uzmanīdams, lai neviena nepiederīga persona neielavītos paradīzē, un šīs kvēles atblāzma krita uz stāvajām, pelēkajām gāzes mērītāju sienu plāksnēm, un zēniem garāmejot tie šķita slaidāki, nekā īstenībā bija. Braiens parakņājās kabatā:

—    Man vēl ir seši pensi, ko Egers iedeva par malku, par tiem mēs varam dabūt ko graužamu. Nopirksim maizītes un ceptus kartupeļus un piestūķēsim punci ar tiem.

—    Spoži, — Bērts teica, aplikdams roku Braienam ap pleciem, un sāka iet naskāk.

3

Braiens skatījās, ka divas cūkas skrubina no kaudzes ogles.

—    Vccotēt, kāpēc cūkas ēd ogles?

Mērtons pie veļas mazgātavas durvīm maisīja toverī klijas.

—    Tāpēc, ka tām nav nekā labāka ko darīt, Nimrod.

Braienu tāds paskaidrojums neapmierināja.

—    Vai tāpēc, ka tās grib ēst?

—    Cūkas vienmēr grib ēst.

—    Viņām tak dod klijas un kartupeļus ar mizām.

Mērtons ar tērauda lāpstiņu maisīja šķidro javu.

—         Tās būtu ar mieru ēst visu ko. Viņas tevi ar apēstu, mazais uzmākli, ja es tevi iebāztu silē! — Tā atkāvies no jautājumiem, vecais izbēra kartupeļu maisu toverī. Braiens ieraudzīja, ka pa taciņu uz divriteņa brauc tēvocis Džordžs, garš, kalsns virs, paslēpis zem cepures cirtainos matus, kuri Braiena acīs darīja viņu līdzīgu dievam, kaut arī parastajā dzīvē Džordžs bija Relija fabrikas strādnieks.

—    Kur tu biji, tēvoci Džordž?

—    Futbola sacīkstēs.

—         Ko tu tur darīji? — Braiens vaicāja, gribēdams zināt, vai tēvocis spēlējis vai skatījies.

—         Kas daudz grib zināt, ātri paliek vecs, — Džordžs sacīja, novietodams divriteni šķūnītī.

Braiens smiedamies sekoja viņam virtuvē, kur vecmāmiņa jauca mīklu kūkām un maizei.

—    Vai tu lasīji lapiņas uz sienām?

Džordžs noliecās, lai izņemtu velosipēdistu saspraudes, un, samiedzis tās rokā, palūkojās augšup.

—         Ieņemta Adisabeba. Tā vien izskatās, ka abesīniešiem beigas.

Māte līdzjūtīgi noklakstināja mēli. — Vai tie itālieši nav tīrie draņķi? Padomā tikai — laiž virsū gāzes nabaga melnajiem, kas viņiem nav darījuši ne mazākā ļaunuma.

—        Viņi, kā sacīt jāsaka, cīnījušies ar lietussargu kātiem pret ložmetējiem, — teica Džordžs.

—         Gan tie itālieši dabūs par to maksāt, — Mērtonu vecmāmiņa pareģoja, apziezdama izrullēto mīklu ar ievārījumu. Braiens klausījās ar tādu interesi, ka, pats neapzinādamies, atrāva kreklam pogu. — Edz, ko nu izdarīji! — vecmāmiņa uzkliedza. — Stāv kā bībis un groza pogu tikmēr, kamēr nost ir.

Braiens dabūja karoti un ievārījuma burku un, to izkasījis, izlaizījis un izšmakstinājis, atsāka jautājumus:

—    Vecmām?

—    Nu?

—    Kas uzvinnēja karu?

—    Kuru?

Braiens samulsa.

—    Nu, karu.

—    Vai tu domā pēdējo?

Zēns stāvēja, nezinādams, ko teikt, taču negribēja, lai viņu piemāna ar nez kādu citu karu.

—        Vai pēdējais karš bija tas, kur nogalināja tēvoci Oliveru?

—    Jā, — viņa atteica.

—    Nu, kurš ta galu galā uzvinnēja?

—        Neviens, — viņa sacīja, paņemdama no Braiena lipīgo burku. — Esi nu labs puika un ej nomazgā rokas.

Braiens apjucis devās pie izlietnes. Kā var būt, ka neviens neuzvarēja? «Neviens nemūžam neatbild, kad prasa!» viņš īga. «Neviens. Tā nav nekāda atbilde, bet mānīšanās. Nevar būt kara, kur neviens neuzvar. Kāds uzvar, kāds zaudē. Tā ir.» Vecmāmiņa bija ielējusi bļodā ūdeni, un, mazgādams seju un rokas, viņš dzirdēja, kā lielie joprojām runā par karu Abesīnijā.

Ķiršu Dārza viņā galā, Čūsku Sila malā, zem mākoņu un koku lapotņu jumta slējās divu laukstrādnieku mājeles, un Braiens pazina daļu bērnu, kas reizēm izbira pa abu mājokļu durvīm. Katru sestdienu viņš klīda pa pauguraino klajumu: vairāk par būdiņām viņu valdzināja garā, tumšā meža strēle, kas novilka robežu viņa apvārsnim, un viņš bieži domās kā īsts pētnieks zīmēja apvidus karti, lai gan reti izgāja atklātajā līdzenumā.

Kādā ieplakā klaigāja meitenes, ģērbušās vienādos sārtos svārciņos, ar pīpeņu un gundegu vītnēm rokās. Mazās tuvojās Braienam, bet, ieraudzījušas ziediem nosētu pļaviņu, notupās un ņēmās plūkt puķes. Braiens piegāja tuvāk un apstājās. Kāda no meitenēm pavērās augšup un uzsauca:

—    Hello!

Zēns jutas neveikli, sabaza rokas dziļi kabatās, ar kurpju purngaliem urdīdams velēnu.

—    Hello! — viņš atbildēja.

—        Tu dzīvo Mērtonu mājā, vai ne? — meitene kā zinādama noprasīja.

—    Kā tu to zini?

—• Mēs redzējām, kā tu rotaļājies pagalmā, kad gājām garām, vai ne, Fannij? Alma mums arī par tevi stāstīja.

—    Es jums palīdzēšu plūkt puķes, — Braiens ierosināja.

Meitenei tas nepatika: viņš nebija palūdzis atļauju. — Plūc, ja gribi. Palīdzi Fannijai, man jau pašai ir vesels klēpis.

Fannija sakautrējās, taču Braiens plūca saujām mitro, zāli un meta kaudzē, lai meitene izšķiro.

—        Vai tu āboliņu negribi? Es zinu, kur tas aug veseliem puduriem.

—        Nē, — atteica pirmā meitene. — Man nepatīk āboliņš. Un Fannijai arī ne.

—         Ei, Brenda, — uzsauca Fannija, pagājusi jardus simt tālāk. Rokas un kabatas meitenei bija pilnas puķu, un viņa tagad izskatījās pēc dzeltenbalta ziedu kū|a. — Iesim plūkt zilos zvaniņus. Es zinu, kur tie aug, ka biezs.

Brenda parādīja ar pirkstu uz attālāk augošu dzīvžogu un pamāja ar galvu. — Papriekš pasauksim Kenu un Džonu. — Saliekusi saujas ap muti taurītē, viņa ieaurojās: — Ke-en! Mēs ejam plūkt zvaniņus. Nāc līdzi!

Zēni skrēja šurp pa ieplakām un pakalniem.

—         Kā tevi sauc? — Brenda vaicāja. Braiens nelabprāt pateica savu priekšvārdu.

—    Vai Braiens Mērtons?

—        Nē, Sītons. Es nedzīvoju pie Mērtoniem, es tur eju tikai tad, kad nav jābūt skolā.

Viņš juta izbrīnu un pat dusmas par to, cik daudz Brenda par viņu zina.

—         Es zināju, ka tu nedzīvo pie Mērtoniem. Viņš ir tavs vectēvs, vai ne? Es pazīstu tavu vectēvu un vecmāmu, tāpēc ka viņi dažkārt mēdz iet ar manu māti un tēvu un Leikeriem uz krodziņu. — Viņi tuvojās mājelēm, kur skraidīja Kens un Džons. — Tavs vectēvs reizēm iet medīt, un izgāj'šgad es viņu redzēju lauksaimniecības izstādē. Reiz, kad tu tur nebiji, viņš aizsūtīja mani uz Vudhauzu, un Fannija nāca man lidzi, vai ne, Fannij?

Fannija, kas klusu ciešot soļoja abiem blakus, mēmi pamāja ar galvu.

—        Mums vajadzēja nopirkt viņam pīpējamo un pinti alus.

Pienāca zēni. — Tu tak neej mūsu skolā, vai ne? — vairāk apliecinādams nekā jautādams, sacīja Kens Ārlingtons.

—    Es eju skolā Notingemā, — sacīja Braiens.

—        Mūsējā nekam neder, — Brenda žēlojās. — Mis Barbera mūs vienmēr kulsta.

Kens iegrūda viņai dunku mugurā. — Tas tāpēc, ka tu esi bezkaunīga.

—    Es neesmu bezkaunīga, — Brenda brēca.

—         Esi gan. Es dzirdēju, kā tu viņai atbāzi, kad vienu dienu ar piena pudeļu kasti gāju garām lavas klases logam. Nav nekāds brīnums, ka viņa tevi ik mīļu dienu iesukā.

—    Melo, — Brenda spiedza. — Melo, ka ausis kust!

—         Es tevi samizošu, — Kens teica, — ja sauksi mani par meli.

—        Tad es pasūdzēšu tavai mammai! — Brenda zināja, kā draudus apklusināt.

—    Gļēvule, — Kens norūca.

Pie mājiņām Braienu savaldzināja ūdens sūknis Leikeru pagalmā.

—        Mums tāda nav, — viņš sacīja Brendai. — Mums ir aka.

—    Sūknis ir labāks, — meitene apgalvoja.

—    Vai es drīkstu drusku pasūknēt?

—         Nē, —• viņa atteica svinīgā paštaisnībā, — nedrīksti vis. Tu tikai velti izšķiestu ūdeni.

Viņi apstājās netālu. Pa durvīm iznāca misters Leikers, nesdams baltu emaljētu trauku. Pāris spēcīgu sūkņa roktura vēzienu augšup un lejup, un ūdens izšļācās pa čuguna cauruli, pārplūdinot apakš'ā palikto trauku.

—         Ejiet spēlēties, bērni, — viņš teica. Leikera īsie mati, kas slējās uz visām pusēm kā salmi, kļuva pavisam vijīgi, kad viņš pabāza galvu zem ūdens strūklas.

Braiens šķērsoja Ķiršu Dārzu. Pārsimt jardu no mājelēm viņš apsēdās, izņēma no kabatas sainiti ar cigarešu kārbiņu vāciņiem, kur bija attēloti ziedi, un sāka šķirot tos pēc gadalaikiem.

Te pienāca Brenda, un viņš iegrūda savu mantību atkal kabatā.

—        Atradu gaiļpiesīšus, — viņa pavēstīja, apsēzdamās zēnam blakus. — Mežā.

—    Liela muiža.

—        Ja tu būtu atradis, tad gan būtu liela muiža, — Brenda dzēlīgi smējās.

—    Nebūtu vis.

—    Būtu.

—         Nebūtu, — viņš tiepās, — tāpēc ka man gaiļpieši nepatīk. Man no viņiem slikta dūša.

—    Nekā, nav vis. Tev patīk.

—    Nepatīk.

—         Patīk gan, — viņa nerimās, gandrīz raudādama aiz stūrgalvības.

Braiens novērsās.

—    Nē, man nepatīk.

—         Kad es tev vilkšu! — meitene brēca, sarkana aiz dusmām.

—    Es tev arī parādā nepalikšu, — viņš atcirta.

Brenda piecēlās. — Nu, ja tev nepatīk gaiļpieši, tad tu

esi muļķis, tāpēc ka visi, kam nepatīk gaiļpieši, ir muļķi.

Viņi bija nonākuši strupceļā. Abi tukšu skatienu vērās viens otrā.

Tad viņa ierunājās: — Es tevi mīlu, Braien.

Braiens bija galīgi apjucis. Mīla? Tēvs un māte mīlēja viens otru, un tas nozīmēja zilas acis, pārsistas galvas, apgāztus galdus, drūmus skatienus un vārdus: «I nesapņo par cigaretēm, tās tu neredzēsi kā savas ausis!» Skolotājs stāstīja, ka dievs mīlot ikvienu, bet itālieši laiž gāzes uz melnajiem un pļauj viņus ar ložmetējiem, un kur tad vēl bezdarbnieku pabalsti, pērkona negaisi, skola. Bilde vecmāmiņas goda istabā arī ir par mīlestību.

Abi lūkojās viens otrā.

—    Ko ta lai mēs tagad darām? — viņš noprasīja.

Brenda, atkal saskaitusies, pazibsnīja pret viņu ar acīm.

— Ja tev nepatīk gaiļpieši, tu esi muļķis, — to teikusi, viņa aizskrēja atpakaļ uz meža pusi.

Braiens sāka lūkoties pāri Ķiršu Dārzam; «Stūru» dūmeņi bija tikko saskatāmi aiz krūmiem un kokiem. Vējš locīja garākos zāles stiebrus, un biezi mākoņi klāja debesis. Tālumā pa Ogļraču Ceļu brauca kāds velosipēdists, un viņa stāvs ik pa brīdim pazibēja starp krūmājiem.

Braiens devās tālāk. Ķiršu Dārzs bija plašs, nomaļš klajums bez žogiem, vienu māju no otras šķīra krietna jūdze, koki te neauga, tikai krūmi un pauguri padarīja dažādāku vienmuļo zālienu, kura aizmugurē slējās Čūsku Sila torņi un kolonnas. Mežs notraipīja neuzmanīgā zēna apavus ar prīmulu un struteņu sulu, brīžam paslēpa viņu, brīžam izveda klajotnē, pēc kāda laika nogurdināja, iedvesa bailes, taču vilināja tālāk biezoknī, kur ik lapa bija dzīva un katra sausa, lūstoša zara brīkšķis atbalsojās viņa sasprindzinātajos nervos. Strauta malā Braiens salasīja smiltīs gludenus oļus, piebāza ar tiem pilnas kabatas un devās tālāk starp krūmājiem un slaidiem kokiem, reizēm apstādamies, lai nolauztu suņu sēni vai paceltu jau izpostītu ligzdu, vai arī lai izšautu savu munīciju uz ašu putnu, kam nebija ne mazāko cerību trāpīt.

Tad viņš palīda zem krituša koka. Meža vidū, no kurienes vairs nevarēja redzēt laukus un dzirdēt skaņas, izņemot paša soļus, zēns uzvilkās ar rokām zaraina koka zemākajā žuburā un rāpās augstāk, notraipīdams ap satrupējušo mizu ceļus un rokas un saskrāpēdams cirkšņus ap nolauztajiem zariem. Sēžot viņš vēroja krūmus, kas atradās krietni lejāk, un kokus turpat vienā limenī ar acīm; zaļie pakalni un paparžu džungļi bija viņa patvērums no melnajiem skolas un mājas dzīves atvariem, par ko viņš tādās reizēs kā šī nespēja pat domāt. Līdz viņam atlidoja skaņa6 — strauta čalas, ritmiskā, melodiskā dzeguzes kūkošana, govs māvieni no tuvējās pļaviņas. Abpus takas auga gaiļpieši, un tur, kur strauts ievijās dumbrājā, maurā starp kokiem klanījās zilpulkstenītes. Mežs pēc garās ziemas bija valkans, gaiss — augsnes un sēņu smaržas piesātināts, lai gan skrajākās vietās saule zemi jau bija apžāvējusi.

Braiens pielika saujas kā tauri pie mutes un izgrūda tarzānisku kliedzienu, taču pa koku vidu aiztrauca vienigi nedroša, dūdojoša skaņa, kas, atdūrusies pret nepārvaramo šķērsli — attālumu, drīz vien noklusa. Braiens klausījās, kā tā izdziest, nogaidīja, kad iestāsies klusums, tad nobēra visus lāstus, ko zināja, bļaudams, cik spēka, lai vārdi aizlidotu pēc iespējas tālāk. Pēc katra vārda viņš apstājās un gaidīja, kamēr atbalss grasījās noklust, un tad atkal izgrūda no sava rupora jaunu saukli, uz kuru negaidīja atbildi. Kad šī rotaļa zēnu nogurdināja, viņš nolēca zemē un devās uz «Stūriem» pusdienās.

Krustmāte Lidija bija apsolījusi aizvest Braienu uz Empairu. Lidija bija glīta, pilnīga trīsdesmit piecus gadus veca sieviete, joprojām neprecējusies; pirms došanās laulības jūgā viņa vēl gribēja baudīt dzīvi — tā Braiens bija dzirdējis māti sakām. Cilvēkam, kurš gribēja viņu precēt, bija jau pasirmi mati un kalsna seja, un katrreiz, kad viņš ieradās pavadīt vakaru «Stūros», viņš mēdza trenkāt Braienu visvisādos uzdevumos. Lidija teica, ka viņš slimojot ar diloni. («Viņa jau nu ar to nesaslims, to es varu galvot,» bija piezīmējusi Vera, apspriezdama šo jautājumu ar Sītonu.)

—    Kas ir dilonis? — Braiens taujāja, kamēr Lidija posās uz teātri.

—    Izmazgā kārtīgi ausis. Tā ir slimība, — Lidija paskaidroja, paņēmusi dvieli un spēcīgi tridama zēna ausis; tas viņam gaužām nepatika, tā ka viņš visādi mēģinaja tikt vaļā. — Kad tev ir slikti un nekļūst un nekļūst labāk.

—    Vai tie, kas slimo ar diloni, visi mirst?

—   Jā, — Lidija nopūtās. — Ja tu nepasteigsies, mēs nokavēsimies un Toms būs dusmīgs.

Lija, un dubļaino taku vēl tumšāku padarīja dzīvžogi, kas, līdzīgi kūpošiem kamieļiem, slējās abās pusēs. Lidija satvēra zēna roku, un abi, galvas noliekuši, devās uz priekšu: tā bija pirmā reize, kad Braiens gāja uz Empairu, un visi taču runāja par šo vietu kā par kādu brīnumu, kaut ko varenāku par lielo karu, tikpat pasakainu un pārsteidzošu kā Trojas zirgs. Tīri noberzts, ietērpts jaunā mētelī, Braiens juta, ka viņu ved uz ko pavisam sevišķu.

—    Ko tur rādīs?

Lidija, vilkdama zēnu uz priekšu, skaidroja: — Tur dziedās un dejos, un aktieri tevi smīdinās.

—    Vai kovboji un indiāņi?

—    Nē, šovakar ne.

—    Vai ta tur lauvu, tīģeru un čūsku nav?

—    Tie ir cirkā, — Lidija sacīja. — Bez tam — kāpēc tev skatīties tādus briesmoņus? Tādi vēl var iekost.

Braiens jau no paša sākuma bija tik pārliecināts, ka redzēs kaut ko brīnumainu un vienreizīgu, ka nemaz nebija papūlējies pajautāt; tagad viņa plaši atvērtā, bezgalīgā dziļumā aizejošā skatuve saruka līdz nedaudziem starmešiem, kas apspīdēja dziedošu sievieti vienā skatuvītes malā, kamēr otrā malā kāds cilvēks pūlējās sasmīdināt publiku. Aiz niknuma zēns iekoda lūpā: vai tāpēc viņš bija tik traki berzts un mazgāts?

Kad viņi izkāpa no autobusa Notingemā, vairs nelija un pasaule šķita pārvērtusies. Toms jau pirms pusstundas bija nopircis biļetes un paspējis iegriezties «Firziķī» iemest glāzīti, sak, vai nu stāvēsi lietū.

Zālē laiks ritēja ātri. Braiens ik pa brīdim vērās pulkstenī un gandrīz nemaz nesmējās par klaunu jokiem, lai gan kūleņošana pa skatuvi viņu uzjautrināja. Vislabāk viņam patika cilvēks ar roni, jo tas rēja un plaukšķināja pleznas, ja publika aplaudēja. Vienīgais, kas viņam, sēžot kā pienaglotam plīša sēdeklī, nepatika, bija cigāru dūmi — tie šķebinaja dušu, tomēr beidzot zenu pilnīgi aizrāva notikumi uz skatuves. Spilgto krāsu virpulis reibināja galvu, un mūzikas skaļā, ritmiskā rīboņa apdullināja dzirdi. Neatraudamies viņš lūkojās sievietēs, kas dejoja uz skatuves, tērptas tādos kā peldkostīmos, un izbolīja acis pavisam platas, kad no kulisēm iznāca vēl viena, kurai, likās, mugurā nebija nekā.

Starpbrīdī Toms un Lidija pīpēja cigaretes — mājās krustmāte to neuzdrīkstējās darīt. Viņa attaisīja paciņu un tīksmi atlocīja sudraba papīru, pasniegdama bildīti Braienam. Kad pa celiņu starp krēslu rindām nāca šurp saldējuma pārdevēja, viņa, meklēdama maciņu, teica:

— Esi nu labs puika, Braien, nopērc trīs divpeniju porcijas.

Toms iespieda viņam rokā šiliņu, un Braiens sāka spraukties cauri cietiem koku stumbriem līdzīgajam kāju jūklim, ar elkoņiem attīrīdams ceļu ejā. Daudzi ļaudis stāvēja pļāpādami, un viņš saldējuma rindā gaidīja, kad dabūs saltās kartona krūzītes un koka mentītes — jaunumus, kurus viņš nekad nebija turējis rokā veselus un neaiztiktus, bet tikai redzējis saplēstus un notraipītus uz ielas zem kājām. Viņš ņēmās lasīt uz katras krūzītes uzrakstītos vārdus, taču tad nodzisa ugunis un sākās otrā daļa.

Aizkars pacēlās, un orķestris, it kā pātagas cirtiena uzmudināts, lika uzbrāzmot austrumnieciskas mūzikas šaltij. Braiens virzījās pa eju, ik tumšā ailē meklēdams Lidiju un Tomu un ar vienu aci lūkodamies uz skatuvi, lai nepalaistu neko garām. No kulisēm izslīdēja tumšadaina daina plivojoša tērpā, un viņu apsveica orientālas mūzikas arabeskas. Braiens blenza uz viņas krāšņajam drēbēm un turbānu — zīds un satīns daiļi apvija viņas stāvu, tomēr vēl vairāk zēnu parsteidza pēkšņi atskanējusī dīvainā, žēlabainā skaistules balss.

—         Krustmāt Lidija, — viņš iesaucās netālu no savas vietas, — krustmāt Lidija, vai tā ir Abesīnijas ķeizariene?

—    Kā tad, — kāds atbildēja.

—    Vārds vietā!

—    Viņa, nudien, tāda izskatās.

—    Man tas nebūtu ienācis prātā.

Atskanēja piezīmes, smiekli, un Lidija, pati gandrīz vai spurgdama, ievilka zēnu sēdeklī. Braiens noņēma kartona vāciņu no krūzītes, skatienu joprojām pievērsis avanscēnai, pa pusei ticēdams, ka atrodas Abesīnijā, kamēr ieraudzīja, ka pārmainās sarkanās gaismas ieskautie cipari un priekškars nolaižas pirms nākamā numura.

Trolejbusā viņam kļuva slikti, un Tomam ar Lidiju arī vajadzēja kāpt ārā.

—         Tramvajā nevienam dūša neapšķebinājās, — krustmāte piezīmēja, — turpretī šie jaunie satiksmes līdzekļi ir briesmīgi.

Viņiem nekas nebija pretī paieties kājām: gaiss bija svaigs, lietus nelija, un Braiens, palūkojies augšup, ieraudzīja miljoniem zvaigžņu kā spīdošas maizes druskas uz milzīga galdauta. Lidija ar Tomu iegriezās bārā iedzert krūzi alus — zēnu atstāja ārā, — bet iznāca tikai pēc pusstundas. Krustmāte noliecās — viņas elpa oda pēc dzēriena — un iedeva Braienam ceptu kartupeļu turziņu. Visi trīs devās pa tumšu ielu un pagāja garām apgaismotajai naktssarga būdai, kas bija uzcelta vietā, kur lika jaunas kanalizācijas caurules.

—        Tēvoci Tom, — Braiens ievaicājās, — vai Abesīnijā ir tālu no šejienes?

—        Jā, — Toms smiedamies atteica, — būs tīri krietns ceļa gabaliņš.

—    Cik jūdžu?

—    Vairāki tūkstoši.

—    Man gribētos braukt uz turieni.

—    Gan jau kādreiz tiksi arī.

—    Es gribu drīz.

—    Melnādainie tevi apēdīs, — Lidija iebilda.

—         Neapēdīs vis. Man būs .šautene kā zaldātiem bildēs. Un Pols Robsons ir abesīnietis, bat viņš nevienu neēd.

—    Re, kā izgrozījās! — Toms sacīja.

Nami palika aizmugurē, un viņi gāja pa garu tuneli zem dzelzce|a tilta, kur Lidija vienmēr baidījās, vienalga, vai bija viena vai kopā ar Tomu.

—         Nāc ātrāk, — viņa asi uzsauca, — skaties, kur pe|ķe, neiekāp, citādi saslapināsi zeķes.

—    Man gribas braukt uz Abeslniju, — Braiens sacīja.

—   Man gribas braukt tālu, tālu.

—    Vai beigsi pjāpāt par Abesīniju, — Lidija gaudās.

—   Tu man krīti uz nerviem.

Kādu brīdi viņi soļoja klusēdami.

—    Krustmāt Lidija, kad būsim mājās, es uzzīmēšu karti.

—        Tu nemaz nemāki zīmēt kartes, — viņa atteica jau mierīgāk, jo «Stūri» nebija vairs tālu.

—    Māku, tas ir viegli.

—    Pirmā dzirdēšana.

—        Mēs skolā to darām, — Braiens neatlaidās. — Man patīk zīmēt kartes.

4

Apprecēdama Dodo, Ada, pašai negribot, bija aizcirtusi savu bērnu priekšā «Stūru» durvis. Mērtons lādējās, ka Dodo esot slikts cilvēks, kauslis un dzērājs, turklāt izlaidies mutē, prātu tādam neviens neiedošot, un palīdzības vai žēlošanas viņš arī neesot pelnījis. Ja Mērtons to pateiktu znotam acīs, tas pasmietos un nekaunīgi atzītu, ka šis ātrais spriedums ir patiess, bet vecais nemaz nepūlējās to darīt, jo visi tik un tā zināja, ka viņš piekopj pret Dodo ģimeni negantu un niknu ostrakismu.

Kādu piektdienu, kad Dodo čakli cilāja lāpstu dvīņu māju rajonā Volatonas tuvumā, Ada lika Bertām aiznest tēvam saini, kurā bija virskrekls, uzvalks un katliņš. Uzdevums nebija sarežģīts, taču Ada piespieda ari Braienu atkārtot, kas jādara: Dodo pēc darba turpat jāpārģērbjas, tūlīt jāiet uz pilsētu, neiegriežoties nevienā krodziņā, un jāsatiekas ar viņu, Adu, pirms izrādes sākuma pie Empaira.

— Māma domā, ka es esmu galīgs kāpostgalva un nevaru neko atcerēties, — Bērts kurnēja, stiepdams milzīgo saini, turot to sev priekšā, tā ka Braienam vajadzēja vest viņu aiz rokas, lai viņš neiedrāztos ar visu nesamo kādā ērkšķu krūmu dzīvžogā.

—    Es tūlīt izlikšos par aklu, varbūt kāds iedos peniju, — Bērts sacīja. — Ei, misis, — viņš ievaimanājās, ieraudzījis kādu sievieti, — esmu akls, — taču uzrunātā pagāja garām, neveltījusi puikam ne skatiena, tāpēc viņš uzticēja saini Braienam.

Bija jau krēsla, kad Dodo, uzģērbis goda uzvalku, atdeva zēniem avīzē ievīstīto darba apģērbu un katram peniju par pūlēm.

—    Un tagad — marš! — uz mājām, pintiķi. Un nedomājiet līst kādā dārzā vai taisīt jokus ar gāzes mērītājiem, citādi dabūsiet pa ausīm.

Zēni ienira mijkrēslī.

—    Vai zini, ko es darīšu, kad būšu liels?

—    Nu? — Braiens vaicāja.

—    Sameklēšu kādu pamatīgu mežu un taisni vidū uzcelšu būdu. Dārzā izaudzēšu visu priekš ēšanas un šaušu arī trušus un putnus, tā ka dzīvošu ka kungs, ko ēst būs papilnam.

—    Vareni gan, — Braiens piekrita. — Vai es ari drīkstēšu tur dzīvot?

—    Ja gribēsi, varēsi.

Braienu interesēja, kur māja varētu atrasties, un viņš tūlīt noprasīja: — Kur.tu to būdu sliesi?

—    Par to es vēl neesmu padomājis — laikam kaut kur Servudas mežā [3] , kur Robins Huds dzīvoja. Kad nocelšu kaut ko ciema veikalos vai paklusām nožmiegšu trušus kā dažkārt tētis, tad varēšu ātri aizjozt uz būdu un pogainie mani neatradīs. Protams, ja būda būs pietiekami dziļi mežā. Un visu, ko nosperšu, noslēpšu un ēdīšu ziemā, kad dārzā nekas neaugs un nomedīt kaut ko arī būs grūti.

—    Bet kā tad ar smēķi un skrotīm bisei?

—    Pavisam viegli. Nočiepšu labi daudz, lai pietiek krietnam laikam. Un varbūt nosperšu arī alu, lai varu šad tad piesūkties kā tētis. Bet ēdīšu sautētu truša gaļu un tomātus, un šķiņķi, ja tik man būs, un maizi ar vislabāko sviestu un zemeņu zapti, un ziemu, kad ārā snigs, sēdēšu būdā un kamīnā sakuršu kārtīgu uguni, un uzlikšu vārīties tējas katliņu, un tik sēdēšu augām dienām, un dzeršu tēju, un lasīšu komiksus. Kad izaugšu liels, tad gribu dzīvot viens pats, lai man nekādi knēveļi nemaisītos pa kājām.

Tas būs vareni, Braien, kad es tev saku. Un, kad sēdēšu būdā, tad manis dēļ var līt ik mīļu dienu, es būšu zem jumta, un logi un durvis aizvērti. Kad izaugšu liels, tad gribu, lai neviens mani netraucē. Tāpēc esmu nolēmis uzcelt tādu būdu, kā es tev stāstu, un lai tā būtu man vienam. Un tu ari varbūt vari uzbūvēt lādu pašu kaut kur tuvumā un šad tad nākt pie manis pasērst un iedzert tēju ar zapti, kad ar savu bisi iesi garām šaut trušus vai ko citu, un es kādreiz aiziešu pie tevis. Tas būtu vareni, ja mēs varētu tā dzīvot, kad izaugsim lieli.

—    Bet vai uz ķinīti tev negribēsies iet? — Braiens vaicāja. — Vai arī pastaigāties pa pilsētu?

—    Nemaz ar ne. Ja man būs tāda būda, man nekas tamlīdzīgs nenāks ne prātā. Man būs vesels lērums darba. Katru dienu vajadzēs cirst malku kaminam vai stādīt salātus, vai mest tīklus un izlikt slazdus trušiem. Kad tu, cilvēks, dzīvo paša mājā, tad darba netrūkst un ķinītis tev ir sapņos nerādīsies. Tas nu man ir vienreiz skaidrs, Braien.

Te nu bija jāuzdod kāds visai svarīgs jautājums: — Bet ko tu darīsi, kad uznāks negaiss?

—    Neko, — tūlīt atskanēja atbilde. — Es nebaidos no pērkona tā kā tu. Man uz to nospļauties. Patiesību sakot, jo stiprāks būtu pērkons, jo labāk. Manis pēc lai rūc un līst, un snieg kaut vai veseliem mēnešiem, ja tik man būdā ir ko kurināt un likt uz zoba. To es taisni gribētu: sēdēt būdā mēnešiem ilgi un lai ēdiena būtu papilnam, tā ka man nevajadzētu ne par ko rūpēties, tad es tikai klausītos, kā lietus sit logos un rībina pērkona lielgabali, un es tik dzertu tēju un kūpinātu cigaretes.

—    Vareni, — Braiens teica. — Man ar tā gribētos. Un es tā darīšu, kad izaugšu liels. Kad būšu četrpadsmit gadu vecs, neiešu vis strādāt, kā māma grib. Aizbēgšu no mājām uz Servudas mežu un dzīvošu tur. Negribas strādāt fabrikā. Un tev, Bert?

—    Man ar ne. Ja vajadzēs strādāt, tad ražošu kādā fermā vai cita tamlīdzīgā vietā. Svaigā gaisā. Dodo ar vienādiņ saka: vislabak būt inelnstrādniekam pilsētā vai laukos, tad nenoķersi diloni. Vienīgais darbs, kas man iet pie sirds, ir rakšana. Man patīk cilāt lāpstu, rakt kartupeļus vai mest smilti, šķūrēt ogles pagrabā vai arī novākt gružus. Lāpsta ir viens labs daikts, tāpēc ka tā ir viegla un ar (o jāstrādā svaigā gaisā. Un bez tam tie, kas cila lāpstu, nav tik bieži bez darba kā citi.

—    Mans tētis ir vienmēr bez darba, — pavēstija Braiens, — kaut ari viņam ir lāpsta. Tam nav nekādās nozīmes, jo, kad nav darba, tad nav. Dodo ar bieži ir bez darba, vai varbūt tu teiksi, ka ne? Gandrīz visiem bērniem skolā tēvi pārtiek no bezdarbnieku pabalsta.

—    Nu, ja viņi nevar atrast darbu, tad jādzīvo vien ir no pabalsta, vai ne? — sacīja Bērts. — Tas tomēr labak kā nekas, lai gan nekādas lāga dzīves jau nav, vai ne? Tāpēc arī es gribu celt būdu, kad izaugšu liels, jo tad viss ir pašam un nav jāiet uz fabriku vai jaunajam mājam meklēt darbu, tad visu var izaudzēt pats. Un nav nekādās daļas gar bezdarbnieku pabalstu. Tāpēc man gribas savu māju. Tā ir visjaukākā dzīve, ja tu gribi zināt.

—    Ir jau gan, — Braiens piekrita.

Gar abām Volatonroudas malām mirgoja ugunis, kas kliedēja miglu, — un tām pa vidu uz pilsētu brāzās mašīnas.

—    Auksti, — Braiens drebinājās, un Bērts nolika saini zemē, izņēma Dodo darba svārkus un iedeva Braienam, kurš ietinās tajos kā kažokā. Bērts uzmeta plecos tēva bikses, uzbāza galvā Dodo milzīgo cepuri, avīzi savīstīja kamolā un ņēmās spert uz māju pusi kā bumbu uz vartiern, veikli piespēlēdams Braienam un ieaurodamies «Gols!» ikreiz, kad izdevās aiztriekt papīru pa ietvi tālu uz priekšu.

Kad viņi pienāca pie Bobera rūpnīcas tilta, ceļš kļuva platāks. Priekšā aiz šosejas sazarojuma spīdēja «Zirga galva», apmeklētāji tur drūzmējās ap galdiņiem, kas bija izvietoti uz ielas starp mašīnu stāvvietu un bērnu rotaļlaukumu. Bērts ar Braienu nolēma iegriezties lētā ēdienu veikalā turpat blakus. Vēders kurca aiz izsalkuma kā vienmēr, pat pēc svētdienas pusdienām un pat ja veselu nedēļu ēdamais brīnumainā kārtā bija baudīts papilnam. Zēni palurēja iekšā pa puspievērtajam durvīm un ieraudzīja galdu rindas, kas iesniedzās dziļi lielaja zālē. Viesu bija maz, bet uz dažiem galdiņiem vēl stāvēja viesmīļu nenovāktie netīrie šķivji.

Puikas iegaja zālē un devās no viena galda pie otra, noskrāpēdami tīru ik šķīvi un pievākdami aukstus kartupeļus, garšīgās dzeltenas mīklas turziņas, kurās bija cepta menca, un maizes garozas ar sviestu. Abi nerunāja ne vārda, visa operācija norisinājās pilnīgā klusumā. Kāds apmeklētājs, kas badīja ar dakšiņu kūpošu zivs gabaliņu un kartupeļu kaudzi, sāka blenzt uz Bertu, kam pietika apķērības paņemt etiķa karafi un aplaistīt rokā saskribināto ēdienu, tā radot iespaidu, ka viņš vai nu strādā ēdnīcā par atlieku savācēju, vai arī ir iemantojis tiesības uz šādu visai lētu maltīti, kuru kafejnīca izsniedz neuzbāzīgiem klaidoņiem un bezpajumtniekiem puikām. Bērts notīrīja atliekas no nākamā galdiņa, šad un tad pamezdams skatienu uz apkalpotājām, kas pļāpāja turpat netālu. Spilgti izkrāsojusies sieviete ar balinātiem matiem iedeva Braienam puskrūzīti tējas, kas bija vēl silta un ko viņš izsūca pārāk lēni tādam pasākumam, kādā viņi ar Bertu bija iepinušies. Viņš nolika tasīti, un kāds viesis, kas bija redzējis zēnu dzeram, aizsedza ar plaukstu savu pilno šķīvi. Agrāk Braiens nekad nebija tādā dēkā ielaidies un viens ari būtu baidijies ienākt ēdnīcā un kā sisenis mesties virsū atstātajai barībai, taču tagad, juzdamies pārāk izbrīnījies, ka tādas ēdiena kaudzes stāv brīvi paņemamas, viņš neraizējās par to, ka uz viņu skatās.

Zēni apsēdās pie mājas sienas, izlikuši laupījumu uz avīzes, ko Bērts bija pievācis tikpat aukstasinīgi kā pārējo. Abi kāri ēda, izlasīdami tievos kartupeļu gabaliņus, kas bija sacepti tik cieti kā zivju asakas, un uzdurdami uz tiem lielās, mīkstās šķēles, taču mīkla abiem garšoja vislabāk, tāpēc to vajadzēja brālīgi sadalīt. Daži izlepuši ēdēji bija atstājuši mīklas krokās ceptu zivi, un šos gardos kumosus puikas izskrubināja ar pirkstiem un sabāza mutēs, kas vienmēr bija gatavas uzņemt barību.

Braiens noslaucīja ar Dodo svārku piedurkni lūpas un piecēlās. — Kāpēc gan cilvēki atstāj tādu varenu ēdmaņu uz šķīvjiem? Tā mīkla bija taisni vienreizēja. Man i sapņos nenāca prātā, ka var dabūt iekost šiten tā par skaidru velti.

— Pagaidi tik, es tev vēl daudz ko iemācīšu, — Bērts lielijās. — To visu man Kolins un Deivs ierāda. Tev vajadzētu redzēt, kādus brīnumus tie dabū gatavus. Izgāj'šnedēļ viņi nospēra Pleijera bodē izbrāķētu smēķu kasti, bet, kad atnaca mājās, dabūja no Doda kāvienu par zagšanu. Abet pēc tam Dodis apsēdās un sāka pats kūpināt. Varu derēt, ka vēlāk viņš labu tiesu cigarešu aizlaida pār kanti, tāpēc ka tovakar piesūcās kā ods un pamatīgi saķīvējās

ar māmu — abi brēca un auroja līdz diviem naktī. Nākamajā dienā māmai bija zila acs un Dodim liels puns pierē. Mūsmājās tas nav nekas jauns.

—    Mans vecais ir tāds pats draņķis, — piebalsoja Braiens. — Man gribētos, lai mēs būtu bagāti, tev ne?

—    Un/kā vēl! Būtu es bagāts, nopirktu divriteni, piebāztu kabatas pilnas ar mārciņu zīmēm un prom uz Skegnesu uz visiem laikiem.

—    Es sēstos kuģī un brauktu uz Abesīniju, — teica Braiens.

—    Kāpēc tev gribas uz turieni? — Bērts taujāja. — Tur tak ir karš.

—    Nu, tad es dotos uz Indiju, jātu ar ziloņiem un šautu tīģerus.

Bērts uzvilka milzīgo cepuri uz acīm.

—    Ejam uz «Zirga galvu» palīdzēt novākt no galdiņiem tukšās krūzes. Kad cilvēki ir piedzērušies, viņi bieži nomet naudu, tāpēc neaizmirsti palūkoties zem galdiem, jā?

—    Man tā nevedas atrast mantas kā tev, — Braiens žēlojās. — Es laikam visā savā mūžā nekā prātīga neesmu atradis.

—    Nu, bet skaties tomēr, — Bērts mudināja. — Tāpēc ka nekad nevar zināt, kas pagadīsies. Ja redzēsi lielus smēķu galus, pacel un iebāz kabatā, es vēlāk izpīpēšu, labi?

Apmekletāji nespodro lampu gaisma 1 dziedāja, un Braiens izdzirda hipnotizējošo naudas šķindoņu: pie kāda galda maksāja par alu.

—     Kad būšu liels, nekad netērēšu naudu par dzeramo,— viņš sacīja. — Visu, ko nopelnīšu, krāšu un nopirkšu divriteni.

Berta acis bija jau citur. Viesmīļi baltos svārkos netika galā ar darbu, tāpēc puika satvēra pusduci alus krūžu ar stikla osām un aiznesa uz leti.

Kāds gandrīz nepārtraukti bungoja krodziņa sagrabējušās klavieres; Braiens pa to laiku apstaigāja galdiņus un, samaucis izstieptajos pirkstos pēc iespējas vairāk mitro, slideno rokturu, devās atpakaļ pie letes. Tumšākajos kaktos vīrieši un sievietes skūpstījās. Kāds virs sēdēja viens, virsdegunē viņam vīdēja neliela, strutojoša brūce, pie kuras viņš ik pa brīdim piespieda kabatas lakatiņu.

Bērts ieslidināja brālēnam saujā šokolādes biskvītu.

—    Viesmīlis man iedeva pārīti.

Ap desmitiem savacamo alus kausu skaits saruka, un abi zēni stāvēja, modri vērodami, vai kāds nenoliek tukšu krūzi, gatavi tūlīt tvert pēc tās. Braiens jutās noguris, un viņam gribējās iet mājās.

—    Es ar esmu piekusis, — teica Bērts, — bet pagaidīsim vēl brītiņu. Varbūt iedos mums par darbu kādu pusšiliņu.

Pūta auksts vējš, ik brāzma it kā asiem nagiem skrāpēja sienas un katrā ziņā atrada tos, kam nebija vestes un jakas.

—    Es ienīstu vēju, — Braiens sacīja. — Un lietu un sniegu. Vislabāk man patīk, ja spīd saule.

Bērts norādīja uz kādu galdu. — Vasara drīz būs klāt, tad mums nevajadzēs mēteļu. Ienes tur tos kausus, es ņemšu nākamos.

Kas jādara, tas jādara. Pa pusei pilnie kausi bija atstāti uz tukša galda pagalma viņā galā, Braiens ar veiklu, ierastu kustību uzmauca osas pirkstos, pie reizes iebāzdams mutē pēdējo cepuma gabalu. Krodziņu grasījās slēgt — pār alus sūkņiem ar trim rokturiem jau bija pārmests dvielis, — un zēns gribēja ātri izšmaukt pa apskurbušo viesu vidu, kuri vēl kavējās iet. Kāds pārāk pilns žūpa, nespēdams lēni piecelties, strauji pagrūda krēslu Braienam tieši ceļā, un zēns paslīdēja uz banāna mizas, ko bija redzējis no tālienes un gribēja apiet.

Krūzes bija uzvērtas pirkstos pārāk cieši, lai viņš tās laikā varētu nomest. Atskanot melodiskajiem stikla tinkšķiem, neviens pat nepacēla galvu, visi bija pārāk aizņemti, dzerot pēdējos malkus, meklējot rokas somiņas, ādas apmetņus, spieķus. Braienam guļot acu priekšā zibsnīdamas lēkāja oranžas zvaigznītes. Tad vienā šausmīgā mirklī viņš aptvēra, ka ir divu bezgala vērtīgu alus kausu bojā ejas cēlonis un nekad nespēs par tiem atmaksāt, jo viņam nav naudas. Cietums, pārmācības nams, tēva lielā dūre vienā drausmīgā ainā paslīdēja gar acīm un lika zēnam kā dzeltam pietrukties kājās, vēja ātrumā drāzties uz vārtiem un pamest krodziņu.

Vieglā mašīna nāca no vienas puses, autobuss mierīgā pašapziņā līgoja šurp no otras, taču Braiens aizjoņoja tiem pa vidu uz ielas tumšo pusi atkal atpakaļ ģimenes dārziņu augsto dzīvžogu patvērumā, bet no turienes uz

baismām, spokainām taciņām, kur viņš citreiz nebūtu spēris kāju. Dub]i apšļakstīja viņu, ērkšķu krūmi skrāpēja seju, kamēr beidzot viņš izkļuva uz sausākas zemes pie dzelzceļa uzbēruma.

Garām lēni aizripoja preču vilciens, un Braiens vēroja uguns blāzmu no kurtuves, juzdamies omulīgāk kopā ar nepazīstamo, kustīgo briesmoni nekā ar parastajiem, darba drēbēs ģērbtajiem vīriem, kas rīkojās ar lāpstām tā iekšienē. Vilciens, dodamies uz ogļu bunkuriem, pazuda zem tilta. Braienam gribējās braukt līdzi, kaut arī sastāvs virzījās atpakaļ uz krodziņa pusi. Zēns centās pēc iespējas ilgāk saklausīt riteņu klaudzēšanu, kamēr tā kļuva līdzīga murdoņai, ko apēzdams apklusināja rijīgais nakts miglas pūķis.

Pēkšņi no taciņām, kuras viņš bija šķērsojis, atlidoja skarbas balss skaņa; brīdi tā bija dzirdama skaidri, tad klusāk un tad aprāvās pavisam. Balss izgaisa tāpat kā vilciens, un uzvaru atkal guva tumsa. Rokā durstīja, it kā tur skraidītu sarkanās skudras, un, pacēlis to, Braiens ieraudzīja, ka uz vidējiem pirkstiem, cieši uzāķētas, vēl turas divas alus krūžu osas. Viņš atlieca ar otru roku dūri vaļā, novilka stikla osas un aizmeta tik tālu, cik tumsā varēja redzēt.

Balss atkal uzvirmoja, šoreiz tuvāk: — Bra-aien!

Braiens izsūca asinis no brūcēm un stāvēja, neteikdams nekā, klausoties, vai pēc sauciena neatskanēs soļi, taču dzirdēja vienīgi, kā tuvējā strautā lēkā vardes.

—    Braien, kur tu esi? — īgnā balss atskanēja kaut kur tuvumā.

Pakaļ viņam nedzinās, jo tas bija tikai Bērts. Kāpēc viņi nevajā? Viņš taču saplēsis divus kausus!

Braiens atsaucās: — Es esmu te. — Saņēmis zobos vienu netīrā kabatas lakatiņa stūri, viņš ar veselo roku saturēja otru un apsēja drāniņu ap brūcēm.

—    Vai tev nekas nekait? — klāt pienācis, vaicāja Bērts. — Do šu, es sasiešu. — Un viņš savilka mutautiņu tik cieši, ka asinis pārstāja tecēt. — Kāpēc tu aizļekoji projām?

Braienu tāds jautājums pārsteidza. — Es saplēsu divas krūzes. Vai tad tu mani neredzēji?

—    Ir nu gan liela muiža, — Bērts sacīja. — Neviens nekā neteica.

—    Es domāju, ka viņi dusmosies. Un man tak nav naudas, ko samaksāt.

—    Krūzes plīst bieži. — Pie dzelzceļa uzbēruma brālēns iedeva Braienam trīs penijus. — Tava alga. Krodzinieks iedeva man par darbu pusšiliņu.

Kad viņi nokļuva Sodomas ielās, bija jau vēls, lielākā treša durvju slēgtas un ļaužu uz ielām maz. Braiens gribēja ātrāk tikt mājās.

—    Redzēsimies rītvakar, — viņš teica, kad abi pienāca pie Berta durvīm. — Vai pa jūsu radio raidīs «Grāfu Montē Kristo»?

—    Nē, laikam raidīs nākamo otrdien. Tad gan mēs klausīsimies, jo māmai arī patīk. Iesim rīt uz izgāztuvi, jā?

—    Labs ir. Uz redzi!

—    Abesīnija.

5

Misters Džonss bija velna radagabals, gatavais tirāns ar četrām acīm, draņķa izdzimtenis, kas ar savu kaulaino dūri sešreiz iebelza Braienam pa plecu, tāpēc ka viņš pietiekami ātri neatvēra grāmatu.

— Ven-nē-cijas tir-go-tājs, — skolotājs brēca, un katra zilbe sāpīgi atbalsojās Braiena kaulos. — Vai saprati? — viņš noprasīja. — Vai saprati, teļapakausi? Kad es tev lieku atvērt grāmatu, tad nav ko piecas minūtes knosīties!

Aizejot iedevis Braienam vēlreiz pa ausi, lai būtu līdzsvars, skolotājs vairāk vai mazāk lika zēnu mierā, un viņš varēja vērties krāsainā attēlā, pie kura bija apstādinājis savus meklējumus. Te bija redzams vīrs, vārdā Seiloks, garš, bārdains, ar nazi vienā rokā (tā viņš atvairīja savus pretiniekus) un jocīgiem svariem otrā. Ar pelēkajām acīm Seiloks urbās tādu pašu nejaucēnu barā, kāds bija misters Džonss. Resnvēderainie izdzimteņi tāpat klupa virsū nabaga vecajam vīram kā misters Džonss Braienam, darīdami to visu tāpēc, ka viņš gribēja dabūt atpakaļ naudu, ko bija tiem aizdevis. Vecais Džonss bija pret Seiloku — to varēja noprast no tā, kā viņš visu šo padarīšanu lasīja, — un nabaga vecais Seiloks — laikam viņš bija ebrejs? — jau tāpēc vien bija labs. Un viņš spļāva uz visas pasaules nicināšanu, stāvēdams tur ar savu nazi un svariem, it kā nupat būtu izkāpis no bībeles lappusēm tāpat kā tas otrais, kas gribēja nokaut savu dēlu, tāpēc ka dievs tā bija vēlējis, — kamēr kāds pārģērbies bābietis tiesā melsa par lietu un žēlastību. (Džonsam viņa patika; to ari varēja manīt no tā, kā viņš šo vietu lasīja.) Seiloks bija gudrs un drosmīgs vecs vīrs, kas beigās pazaudēja savu naudu, miesas mārciņu un meitu, kamēr Džonss un viņa piekritēji dabūja visu un ņēmās citus dunkāt un raustīt aiz ausīm, un ņirgāties, un neviens viņiem nedrīkstēja bilst neko pretī. Tikai Seiloks nepadevās šitiem nelieša vajātājiem, tiem velna bērniem, gatavajiem neģēļiem. Kad Džonss lika klasei dziedāt himnas par to, ka viss ir jauks un brīnišķīgs («Tev zvēru, mana zeme»), un par zaļajiem pakalniem tālumā, Braiens un Džims Skeltons dziedāja pavisam ko citu. Ja Braienam būtu jāizvēlas starp Džonsu līdz ar velna slepenajiem, kas nesen bija aizsūtījuši Berta vecāko brāli uz labošanas darbu koloniju — iepriekš vēl sadauzījuši līdz nāvei, lai izdabūtu, kur viņš noslēpis gāzes automātu naudu, — un tādām nabaga vajātām būtnēm kā Seiloks, viņš gan zinātu, kurā pusē nostāties, un zinātu arī, kurš nostātos viņa pusē, ja Seiloks pēkšņi atdzīvotos un iznāktu no šitās te drukātās grāmatas lappusēm.

Misters Džonss bija visbriesmīgākais ienaidnieks, sirma lapsa, kas stundu laikā cibināja pa gaiteņiem un, pastiepies uz pirkstgaliem — jo citādi viņš būtu par īsu, — lūrēja klasēs caur durvju stiklu, aiz kura tad parādījās viņa sarkanā seja ar baltajām ūsām. Viņa tēraudpelēkās acis bolījās te pa labi, te pa kreisi, lai pārliecinātos, vai skolotāji zēnus labi uzmana. Ieraudzījis kādu disciplīnas pārkāpumu, viņš drāzās iekšā un, soļodams starp solu rindām, izdalīja pļaukas pieķertajiem nebēdņiem. Ar katru gadu viņš kļuva vājāks un vājāks, viņa tumšzilais, svītrotais uzvalks nokarājās arvien vaļīgāk, tā ka visi cerēja, ka drīz kāda briesmīga slimība liks viņam atstiept kājas. Pat ja Braienam laimējās izvairīties no skolotāja dūres, kas krita, kur pagadījās, sasprindzinātie nervi tūlīt pateica, ka Džonss tuvojas, un, kad viņš pagāja garām, zēns, redzēdams viņa balto apkaklīti un netīri pelēkās getras, nodomāja: «Ja man būtu vecā Seiloka dūcis, es to iegrūstu Džonsa kaulainajā mugurā. Es nu gan dabūtu viņa miesas mārciņu,» viņš klusībā nosmējās, «izgrieztu ne tikai vienu, bet visas desmit, un neviens pārģērbies bābietis mani nespētu aizkavēt.»

Direktora Džonsa pastāvīgs atribūts bija plastilīna bumbiņa, ko viņš cauru gadu diendienā aši virpināja starp īkšķi un rādītājpirkstu, saglabādams tās formu arī tad, kad ar brīvo roku zvetēja kāda muguru. Reiz plastilīns, ieguvis necerētu brīvību, paripoja zem sola, tad Džonss beidza dunkāt zēnu un pagājās turp un atpakaļ, lai pārliecinā1os, vai citi «uzmanīgi klausās» skolotāja garlaicīgo stāstījumu, taču patiesībā pievērsis savu ērgļa skatienu grīdai cerībā ieraudzīt savu vērtīgo bumbiņu, kuru, kā izrādījās, kāds nesen sodītais taisnīgās dusmās bija samīcījis un paminis zem zābaka.

Džonsa kaķim līdzīgā gaita allaž turēja skolniekus nervozā saspīlējumā. Braiens šai sakarā bija izgudrojis rotaļu. Ieklausīdamies klusajos soļos, kas tuvojās no mugurpuses, viņš sev teica: «Vai viņš apstāsies un iesitis man? Deru, ka iesitis. Deru uz veselu mārciņu. Ko es teicu? Riebeklis. Kāds man tagad ir parādā mārciņu.»

Braiens redzēja, ka pat skolotāji ienīda Džonsu, viņi vienmēr modri uzmanīja, kad direktors atkal glūnēs klasē, un, kad vecais patiesi ienaca, viņi tūlīt atdeva tam visu varu pār klasi, acīm redzot, cerēdami, ka Džonsam kaut kas noies greizi. Taču nekad nenolika nekas, ko nevarētu atrisināt, bagātīgi izdalot dunkas uz abām pusēm.

Ikreiz, kad misters Džonss atvēra grāmatu, vai nu lai uzdotu jautājumus, vai lasītu priekšā, Braienam tas likās nedabiski. Grāmatas un misters Džonss nekādi nesaistījās kopā. Patīkamā lapu čaukstoņa un nūjas vai dūres būkšķis bija nesavienojami jēdzieni un neiederējās viena telpā, tie-mulsināja un aizvainoja zēnu un nesekmēja viņa nenobriedušā intelekta labāko ipašību attīstību.

Mājās grāmatu nebija, taču «Stūros» viņš atrada veselu kaudzi vecu, putekļainu svētdienas skolas balvu, kuru pirmajās lappusēs nevainojamā rokrakstā bija ierakstīti viņa tēvoču un krustmāšu vārdi. Viņš nocēla tās no plaukta («Tikai nesaplēs, Braicn,» pieteica vecmāmuļa) un izlasīja virsrakstus: «Džons Halifakss», «Džentlmenis», «Ielas lukturu aizdedzinātājs», «Ko Ketija darīja tālāk», «Čigāniete». Grāmatas šķirstot, degunā iesitās pelējuma smaka: gadiem ilgi tās bija glabātas mitrā vietā. Tās šķita pārāk dīvainas, lai lasītu, tāpēc viņš uzcēla no tām torni, vēroja, kā tas līgojas, un pagrūda, ja tas nedzīrās krist. Tad viņš sakrāva tās divās kaudzēs vienu otrai blakus, tā ka tās nekrita, paņēma virsējo rokā un atšķīra va|ā. «Reiz dzīvoja čigāniete Megija Merilīsa … Mūsdienās čigāni …»

Mērtons pats lasīt neprata, taču viņam patika, ja kāds palasīja priekšā pirmo laikraksta lappusi.

—    Nāc nu, — viņš mēdza ska|i uzsaukt Braienam,

—   palasi man, kas te rakstīts …

—    Es nesaprotu pirmo vārdu.

—         Kā ta nu nesaproti, — vectēvs īgni rūca, domādams, ka zēns tiepjas. — Lasi tik vien!

Braiens ieurbās ar skatienu laikrakstā: — Art… — viņš lēni izburtoja.

Mērtons gaidīja, ka zēns turpinās, bet, kad tas nenotika, uzstāja: — Vai ta tas ir viss? Art? Tāda vārda nav.

—         Nē, tur vēl ir daudz burtu. Tas ir garš vārds, ko es nezinu.

—    Nu, ta lasi tālāk.

—         Nesteidzini, es lasu, cik ātri varu. Tur ir tādi balsieni: art-il.

—    Esi nu gan tu garā diena, — Mērtons zobojās.

—    «Artil!» Savu mūžu tāda varda neesmu dzirdējis. — Pagriezies pret citiem, kas atradās istabā, viņš uzsauca:

—    Kas ir «artil»? Es nezinu. Lai mani pērkons nosper, ja es zinu, varbūt jūs kāds esat gudrāks?

—        Es vēl neesmu izlasījis, — Braiens iebilda, atkal paceldams avīzi.

—         Nu, tad pabeidz, Nimrod. Es tak gribu dzirdēt, kas jauns. Kas ir «artil»? Vai tas ir vārda sākums vai viss vārds?

Braiens jutās sašutis. — Es pabeigšu, ja tu visu laiku nejauksies pa vidu. «Artil-ēr.»

—         Tas atkal nekas nav. — Mērtons iebikstīja mazdēlam un pamirkšķināja citiem, kas vēroja šo ainu. — Es domāju, ka tu esi macītāks virs, — viņš vīlies novilka. — Tur tak vajag būt vēl kaut kam bez «artilēr».

—         Ir jau ar, — Braiens atcirta, tagad saprazdams, ka Mērtons uzjautrinās. — Bet daudz vairāk gan nav. Klausies! Tagad izlasīju visu: ar-ti-lē-ri-ja. — Un lēnām atkārtoja: — Artilērija, re, kas te rakstīts.

—        Tāda pati putra, — Mērtons apjucis noteica. Viņš pagriezās pret Lidiju: — Kā … kā tur bija, Nimrod?

—    Artilērija.

•— Artilērija, — Mērtons atkārtoja.

—    Nē-e, — Lidija teica, — es nezinu.

—        Tie ir lielgabali, vai ne, Džordž? — mazliet nedroši vaicāja Mērtons.

—    Jā, — Džordžs apstiprināja.

—    Nu, tad turpini, Nimrod.

Braiens lēni lasīja: — Artilērija gatavojas bombardēt Madridi…

Viņš bija dzirdējis, ka vienpadsmit gadu vecumā var saņemt skolas apliecību, taču kāds bija sacījis: lai noliktu šos eksāmenus, esot jāzina latīņu valoda. Kādu sestdienu, sēdēdams «Sturu» virtuvē, viņš vaicāja: — Kāda tauta runā latīniski, vecomāt?

—    Es nezinu, Braien.

Zēns pagriezās pret Mērtonu. — Vectēt?

—    Kas ir, Nimrod?

—         Kas runā latīniski? — Viņš joprojām ietiepīgi turējās pie uzskata, ka vectēvam jāzina viss.

—    Nezinu, — skanēja atbilde, — nav ne jausmas.

—    Vai tu to zini, tēvoci Džordž?

—    Nē, puišel.

Braiens apjucis atgriezās pie grāmatas. Kas tad runāja latīniski? Viņš bija vaicājis Tedam Hjūtonam, un arī Teds Hjьtons nezināja. Vaicāt Džonsam nozīmēja izpelnīties pjauku par savu muļķību, jo kā gan var nezināt tik vienkāršu lietu — kaut gan nevienam citam klasē arī par to nebija ne jausmas, — tāpēc labāk palikt neziņā, Braiens nodomāja, nekā dabūt kāvienu. Bija skaidrs, ka spāņi runā spāniski, franči — franciski un vācieši — vāciski, bet kas runāja latīniski, šai dīvainajā valodā, ko varēja lasīt peniju mugurpusē? Braiens mēģināja norakstīt: «Georgius V Dei Gra: Britt: Oniti: Rex Fiel: Def: Ind.: Imp» [4] — tas nu šķita sarežģītāk par abesīniešu mēli. Misters Džeimss, mierīgāks skolotājs, kas neizdā|āja sitienus, kad vjņam ko jautāja, beidzot paskaidroja zēnam.

—         Bet tagad tā ir mirusi, — viņš piebilda. — Neviens to vairs nerunā.

Te tev nu bija, viss burkšķis par velti.

Rota|u laukumā Braiens notvēra papīra lidmašīnu, kas, izrādās, bija taisita no franču gramatikas grāmatas lapas. Zēns atlocīja neveiksmīgo bumbvedēju un mēģināja izlasīt tā vēstījumu: vienā pusē bija artikuli un lietvārdi, otrā — krāsaina Parīzes karte. Viņš atdeva duci bumbiņu par atlikušo grāmatas daļu un tad uzmeklēja Tedu Hjūtonu, lai parādītu tam pirkumu.

Melnmatainais, bālais Teds jau mācēja franciski skaitīt.

—         Manam brālim nav šances, ta nu viņš ņem grāmatas no biblotēkas un mācās franciski, tāpēc ka viņam nav nekā cita, ko darīt. Tā viņš iemācīja man ar pa druskai.

Viņi apsēdās kaktā un skaitīja: — En, de, trua, katr, senk, sīz, set, uit, nef, dīz.

—    Kā ir vienpadsmit? — Braiens vaicāja.

—        Esmu aizmirsis, — sacīja Teds. — Paprasīšu brālim un rīt tev pateikšu.

Pirmie desmit skaitļi tika iekalti nedaudzās minūtēs tik pamatīgi, ka palika smadzeņu šūniņās uz visu mūžu, taču vienpadsmit un augstāk par to bija cita lieta, te it kā sākās virkne stipru bultu, kas varēja atvērt durvis uz nezināmo.

Braiens pāršķīra gramatikas lapu.

—    Kas ir artikuls?

—    Tā ir tāda lieta, — Teds skaidroja, — to zina katrs.

—         Nu, šitas artikuls nav vis lieta, bet vārds, kā, piemēram, «tas».

—         Neesi dumjš, — Teds zobojās, — kā ta «tas» var būt artikuls? Es tev saku, ka artikuls ir lieta.

Braiens piebāza viņam grāmatu pie deguna.

—         Skaties! Te sacīts, ka «le» ir artikuls un nozīmē apmēram to pašu, ko «tas». Kā ta viņš var būt nez kāda tur lieta?

—        Tur tak nav nekādās jēgas, — Teds dusmojās. — Varbūt grāmata ir veca.

—         Nu, pie velna! — Braiens nikni izgrūda. — Tad es eju un prasu savas bumbiņas atpakaļ. — Viņš pāršķīra vēl dažas lapas. — Nekā, grāmata ir laba, tur ir vesels lērums vārdu. Maison, chemin, chapeau, main, doigt, — viņš lēni burtoja, izrunādams vārdus tā, kā bija rakstīts iekavās aiz katra. Teds izrāva grāmatu, lai palūkotos tajā vēlreiz, it kā neticētu, ka tā tiešām satur tik daudz lasamā.

—    Nudie, — viņš atzinīgi noteica, — grāmata nav vis slikta. — Viņš ātri pārlapoja gramatiku līdz pat vākam. — Simt deviņdesmit lappušu. Gara gan.

—    Tā man maksāja divpadsmit bumbiņu, — Braiens atgādināja un, atskanot svilpienam, kas vēstīja, ka pārtraukums beidzies, paķēra grāmatu atpakaļ.

Ģeogrāfijā, vēsturē, angļu valodā — visās šajās stundas varēja iemācīties kaut ko par zemēm un tautām. Grāmatā «Zemes un dzīve» krāsainos attēlos bija redzami kamieļi pie lieliem kuģiem Suecas kanālā un sniegiem klātas kalnu galotnes ekvatorā; «Vēstures pamatos» viņš izlasīja, kā grieķi ieņēmuši Troju, noslēpdamies koka zirga vēderā, un trojieši, domādami, ka dievi atsūtījuši no debesīm dāvanu, ievilkuši zirgu pilsētā (ir nu gan bijuši muļķi!); un misters Džeimss angļu valodas stundā bieži mēdza lasit «Koraļļu salu» jeb «Ungavu». Taču ģeogrāfija palika uzvarētāja, tā nozīmēja burtnīcas ar baltām lapām, pār kurām skolotājs pārvilka veltnīti, un, kad to nocēla nost, uz lapas bija nospiedusies kontūrkarte, un tad skolotājs rakstīja uz tāfeles nepazīstamus nosaukumus, un tos vajadzēja atzīmēt kartē. Braiens rakņājās bufetē, meklēdams etiķetes no svešām zemēm, izgrieza no žurnāliem citu kontinentu attēlus un ielīmēja tos savas ģeogrāfijas burtnīcas baltajās lapās, tā ka tā no sludinājumiem un informācijām pietūka gluži resna.

Vecākie lika visiem sastāties pa sešiem rindā — vajadzēja soļot uz klasi. Asfaltētais ceļš veda slīpi lejup uz tualetes telpām, un uz mazo bērnu un jaunāko meiteņu klašu sienām lieliem baltiem burtiem stāvēja rakstīts: «Tīrība ir rada dievbijībai,» — tā bija pavēlējis misters Džonss, un viņš bija ari nolīdzis cilvēku, kas allaž pārkrāsoja burtus, tā ka ik ceturkšņa pirmajās dienās tie spīdēja un laistījās, būdami it kā dzīvs pārmetums skrandainajiem, bieži vien nemazgātajiem bērniem ar nomītajiem apaviem.

Melni mākoņi satūka pār vizošo šīfera jumtu, un, bērniem ejot iekšā, uzbrāza auksts lietus. Tādā laika bija labi sēdēt telpās, un Braiens jutās laimīgs, ka pēc stundu saraksta tagad nāca angļu valoda. Vēders pēc bezmaksas pusdienām bija pijns, un, tā kā šodien bija ceturtdiena, kad izmaksāja bezdarbnieku pabalstu, tad, mājās pārejot, varēja cerēt saņemt no tēva puspensu.

Klasi līdzīgi telegrāfa vēstīm pieskandināja solvirsu klaboņa un kāju dimdināšana, jo skolotājs vēl nebija ienācis. Lietus straumēm tecēja pa logu rūtīm, un, tā kā nevienam nebija likts ieslēgt elektrību, vajadzēja pamatīgu troksni, lai kliedētu drūmo noskaņu, kas visus nomāca. Braiens ar Tedu un Dzimu Skeltonu devās pie apkures baterijām un vēroja, kā celiņā starp solu rindām valstās divi kauš|i. Valgu svārķeļu un bikšu dvaka jaucās ar skolēnu elpu un parketa vaska smaržu, un jauna, spēcīga lietus gāzma pret stiklu vēl palielināja jezgu klasē.

Aiz durvju lodziņa lēni izlīda viltīga seja un kādu brīdi palika tur.

—    Atpakaļ solos! — nošņāca Braiens.

Atdalita no kņadas, zili sarkanā, dzīvības pilnā mistera Džonsa seja pagriezās te pa labi, te pa kreisi, lai ietvertu skatienā visu, pirms tās īpašnieks iegāja klasē. Sekundes vilkās līdzīgi minūtēm, un Braiens novērsās no sejas aiz stikla, lai palūkotos uz Smejošā Kavaliera ģīmetni, kas bija piekārta pie pretējās sienas un iedvesa tādu pašu neuzticību. Beidzot zēns, gandrīz vai smaidīdams, sāka vērties sev priekšā tukšā telpā.

Durvis ar troksni aizcirtās, un no niknumā samiegto acu skatiena apklusa viss, bija dzirdams vienīgi, kā lietus sitas logā. Misters Džonss pagrāba četrus zēnus, kas bija kāvušies, citu pēc cita izvilka klases priekšā, ar dažām labi mērķētām dunkām nostādīdams rindā.

—    Kāpēc plūcāties? — viņš rēca, purinādams tuvākstāvošo zēnu.

Lietus šalkoņa pieņēmās spēkā, it kā būtu pārrauts kāds dambis, jo, izņemot trakās dusmās aurojošo Džonsu, ikviens cits klasē šķita pārstājis elpot. Dzīvība bija aizgājusi, palikuši vienīgi naids un bailes. Zēns nespēja atbildēt, un lielā ātrumā cirstu pļauku skaņas pāršķēla telpā valdošo klusumu.

—    Kāpēc tu kāvies, lempi? — ausī, ko nupat bija sitis, iebrēca misters Džonss.

—    Tāpat vien, — pinkšķēdams atbildēja zēns.

—    Tāpat vien? — bļāva Džonss. — Ko nozīmē «tāpat vien», mērkaķi tāds?

—    Neko, ser, — zēns izgrūda caur šņukstiem.

Sarkastiski smīnēdams, misters Džonss pacēla katedras vāku un izņēma nūju. Niknumā pārliecies gandrīz uz pusēm, viņš metās virsū vainīgajiem.

—    Tāpat vien nekaujas, tu stulbeni, — viņš kliedza, no visa spēka gāzdams tuvākajam zēnam pa muguru un pleciem. — Tāpat vien nekaujas, vai dzirdi? Vai dzirdi? Ko? Ja gribi kauties — blāc, blāc, blāc! — tad kaujies ar mani. Nu, kaujies tak — blāc, blāc! — kaujies ar mani, muļķi.

Viņš ir jucis, Braiens nodomāja. Kādu dienu viņam uznāks lēkme un viņš noliks karoti. Par to es esmu drošs, tik tiešām, kā es te sēžu. Vai nu viņš tāpat atstieps ļipu, vai arī atnāks kāda mūsējā tēvs un izsitīs no viņa laukā dzīvību.

—    Sēdieties vietās, — smagi elsdams, nosēca Džonss, sakārtojot savu spilgti zilo kaklasaiti. — Klases vecākajiem panākt šurp!

Četri zēni ar dzeltenām lentītēm pie svārku atlokiem iznāca uz priekšu.

—    Tanī skapī jūs atradīsiet divas grāmatu kaudzes, grāmatas virsraksts — «Dārgumu sala». Izdaliet pa vienai katram zēnam.

Skolnieki naski ķērās pie darba.

—    Es jums pāris nākamās nedēļas mācīšu angļu literatūru, — Džonss turpināja, — un es sākšu jums lasīt Roberta Lūisa Stīvensona «Dārgumu salu».

Klasei tika atļauts ar vieglu murdoņu paust savu satraukumu. Dārgumu sala. Braiens bija par to dzirdējis: pirāti, kuģi, piedzīvojumi tālās zemēs, cīņas, tāpat kā ķinītī, zilu viļņu un palmu vidū tūkstošiem jūdžu tālumā un tai pašā laikā it kā tepat virs galvas — šķiet, vari pastiepties un piedurt pirkstu dunčiem, lielgabaliem, koka zaram un uzrāpties slēptuvē.

—    Un katru otro ceturtdienu, — atkal atskanēja pretīgā, skaļā mistera Džonsa balss, — es uzdošu jautājumus par izlasīto. — Viņa pelēkās acis zibsnīja, bet, ja tajās uzdrīkstējās ielūkoties, tās likās tukšas un nemaz ne tik bīstamas, kā varētu šķist, jo tad, kad viņš negatavojās nevienam uzbrukt, tās skatijās, nevienu neredzēdamas. — Un vai tam, kas būs bijis neuzmanīgs! — viņš draudīgi pabeidza, atšķirdams tīru, skolotājam domātu eksemplāru, ko klases vecākais bija nolicis viņam priekšā.

Lasīt Džonss lasīja labi, un pirmo rindkopu viņš nodūca tik skanīgi, ka puiku iztēle aizsvilās kā degaukla. Viņi redzēja kapteini tieši tādu, kādu viņu pirmo reizi bija ieraudzījis Džims Hokinss, — lepnu, aizdomu pilnu atkritēju, kas smagiem so|iem devās pāri klints korei, vilkdams aiz sevis rokas ratiņus ar tālus ce|us nobraukušo jūras lādi; viņi dzirdēja kapteini saucam pēc glāzes ruma un mudinām Džimu moži vērot, vai kaut kur neparādīsies vienkājainais nelietis, vārdā Pjū. Džonss viegli un ātri izlasīja vairākas nodajas un tad palaida klasi mājās, liekot tai atgriezties īstenības pasaulē, kur lietus bija apstājies un maiga saule spoguļojās varvīkšņainajās benzīna un ūdens pe|ķēs tīri nomazgāto ielu vidū. Braiens priecājās, ka ir brīvs, bet, iedomājoties nupat dzirdēto jauko stāstu, tūlīt ausīs ieskanējās pļaukas, kuras misters Džonss, bez šaubām, neskopodamies izdalīs, kad uzdos jautājumus par izlasīto.

Ziemā un vasarā, sniegā, lietū, salā un saulei spīdot — Braiens ik dienas rīta agrumā izveda brāļus un māsu uz ielas, mudinādams pasteigties, jo citādi varēja nokavēt bezmaksas maltīti. Teniskurpēs un zilās jakās ģērbtie bērni soļoja uz garo baraku, kas slējās blakus skolas rotaļu pagalmam: tie, kuru tēviem nebija darba, te saņēma brokastis un pusdienas par brīvu. Pulksten septiņos no rīta Sītona rupjā balss izrāva mazos no siltajām miega skaujām.

—    Celies, Braien! Laiks iet brokastīs!

—    Augšā, Artur, augšā, Fred un Margarita, — Braiens savukārt mudināja siltos kamolīšus, kas vīstījās viņam blakus gultā. — Laiks iet brokastīs. — Istaba mājas apakšstāvā bija tikai daļa no ejamā ceļa gabala, taču, dodamies tai cauri, Braiens ik reizi vēlējās, kaut viņi varētu ēst brokastis tepat, bet allaž redzēja uz galda vienīgi tēvam paredzēto tējas krūzi.

Vajadzēja būt ļoti uzmanīgam, lai pārgādātu savus aizbildināmos pāri bīstamajam bulvārim, jo no rīta miglas, gluži kā klintis, bieži iznira autobusi un smagās mašīnas; pie ugunīm ielu krustojumos vajadzēja nostādīt mazos rindā un gaidīt, kamēr iedegas sarkanā spuldze, lai tad ātri pārvilktu bērnus pāri. Ēdnīcā viņi nereti nonāca paši pirmie un stāvēja pie zaļi krāsotajiem čuguna vārtiem, gaidīdami mis Brediliju. No miglas, nerunīgi un trīsoši, vēl miegaini, sārtām sejām paradījās citi bērni, un, kad no gluži citādas pasaules attipināja mis Bredilija, Braiens palīdzēja aizstiept līdz virtuves durvīm aukstā piena pudeles. Tad zēns iegāja virtuvē un nolūkojās, kā mis Bredilija uzliek uz pavarda vārīties kakao, kā viņa sagriež ar mašīnu maizi un katru riku apziež ar biezu sviesta kārtu. Viņš apsēdinaja Fredu, Margaritu un Arturu ēdamistabā savās vietās, un tur viņi, klusu un mierīgi sarunādamies ar pāris desmitiem citu bērnu pie blakus galdiem, rimti gaidīja, kamēr pa lodziņu, pados maltīti. Ēdiens, kas beidzot parādījās, bija lielisks: katram trīs biezas maizes rikas ar sviestu un krūze pienā vārīta kakao. Tās bija nepārspējamas brokastis — vismaz ciktāl sniedzās Braiena pieredze; par tām garšīgāks bija vienīgi šķiņķis ar tomātiem, taču tās jau skaitījās pusdienas.

Pusdeviņos viņi, tagad jau mundri un moži, devās pāri pagalmam atpakaļ uz skolu, pa ceļam ievērodami starp puķu dobēm sīkus, pērlītēm līdzīgus zemes uzkalniņus, ko bija izurbušas sliekas, un atklādami, ka zeme vairs nav tik balta, lai gan elpa joprojām pārvērtās tvaikā, tā ka Margarita paņēma lūpās kociņu un izsaucās:

— Vei, Artur, es pīpēju! Nesaki māmai, ka es pīpēju, labi?

Pusvienos Braiens savu ganāmpulku atkal sagaidīja un aizvadīja pusdienās, vēlreiz šķērsojot bulvāri, kur tagad valdīja daudz lielāka rosme. Tagad ap ēdnīcas durvīm skraidīja un rotaļājās simti divi bērnu (no rīta tie bija noslinkojuši atnākt uz brokastīm), gaidīdami, kad resnā mis Hārvija laidīs viņus iekšā. Durvis vērās uz iekšpusi, un drūzma bieži bija tik liela, ka pat mis Hārvijas varenais stāvs nespēja apturēt bērnus, kas krišus ieklupa ēdamzālē, tā ka viņa bija spiesta velēt ar koka karoti mazajiem pa pleciem, lai sodītu par tadu nesavaldību. Braienam pusdienas negaršoja — ne kāposti un kartupeļi, ne aknas, ne pudiņš, — un, kad mis Hārvija skatījās uz citu pusi, viņš tās bieži klusītiņām padeva savam brālēnam Bertām. Sai maltītei trūka brokastu skaidrās vienkāršības. Pusdienu smaržas bija pārāk dažādas un bieži nenosakāmas, un pat tos ēdienus, kas garšoja, vajadzēja rit par daudz lielā steigā. Mis Hārvija lika bērniem allaž sēdēt klusu un pirms pusdienu padošanas skaitīt lūgšanu — mis Bredilija bija maigāka un no šis ceremonijas atturējās, laikam rīts bija par agru. Vēlāk bērni izbira, līdzīgi konfeti, rotaļu pagalma maurā, un saulainās dienās Braiens plūcās ar citiem par vietu šūpolēs, uz šūpuļdēļa, slidkalniņa vai kāpnītēm, pa kurām varēja rāpties augšā. Arturu, Margaritu un Fredu viņš vilka visur līdzi, aizmirsdams pasauli, līdz pulksten divos vajadzēja atkal iet uz skolu.

Pienāca kārtējā stunda pie mistera Džonsa, un, kad direktors ienāca klasē, tur valdīja pilnīgs klusums.

—    Jūsu šīsdienas uzdevums — ņemt spalvu un uzskicēt veco Jūras Vilku, kāds viņš izskatās, kad parādās traktieri «Admirālis Benbovs».

Visos solos atskanēja čaukstēšana, it kā no ziemsvētku eglītes kristu papīra vijas. Jocīgi, Braiens nodomāja, mums taču nav līdzi zīmēšanas papīra. Un man labāk tiktos darīt to ar zīmuli, jo zīmēt portretu ar spalvu tak ir pēdējā muļķība. Droši vien to viņš arī domā, tāpēc labāk jāķeras klāt, citādi laikā netikšu galā. Negribu, lai viņa dūres man šodien danco pa muguru. Nerī, t spalvu un uzskicēt taču laikam ir zīmēt ar tinti, viņš prātoja, joprojām lāgā neaptverdams, ko īsti misters Džonss grib. Kas cits tas varētu būt? Tas tak ir pats par sevi saprotams. Visa klase bija iegrimusi darbā, un Braiens uzmeta traktiera «Admirālis Benbovs» jumtu.

Misters Džonss staigāja šurp un turp, vērodams, kā darbs virzās uz priekšu. Pirmais, ko Braiens izdzirda, bija neganti sitieni, kas bira pār kādu dažus solus aizmugurē. Viņš iekšķīgi nodrebēja.

—    Stulbeni! Muļķi! Aitasgalva! — Džonss rēca, cērtot katru jaunu pļauku. — Sāc visu no gala!

Ikvienu pārņēma šaubas, vai viņš dara pareizi, un pēc dažām lidzigām ainām Braiens manīja, ka misters Džonss palūkojas viņam pār plecu. Pa zēna muguru un ausīm sāka birt sitieni.

—    Tas nu ir kas neredzēts! Svētās debesis! — misters Džonss ievaimanājās mākslotā izmisumā. — Ak tu kungs! Kas to būtu ticējis! Sis ampelmanis patiešām uzzīmējis portretu! Patiešām uzzīmējis!

Saķēris galvu rokās, Braiens mulsa neizpratnē: kāpēc viņš mani tā dauza? Un, kaut arī dauzītu, kāpēc viņš stāsta klasei, ka esmu pieļāvis tik muļķīgu kļūdu? To domājot, bija grūti apspiest elsas, un tikai dusmu uzplūdi paglāba Braienu no asarām; domās viņš izgrūda veselu virteni nejauku vārdu, ar kuriem bija dzirdējis tēvu paklusām apveltām māti. Misters Džonss joprojām kavējās pie viņa sola, gatavs zvelt no jauna, kamēr Braiena smadzenēs it kā aiz dzeloņstieplēm plaiksnījās spilgti tēli Kāpēc viņš neizlaiž garu? Naids joprojām noderēja par aizsprostu asarām.

—    Tev taču jāapraksta kapteiņa izskats. Ar vārdiem, — misters Džonss noskaldīja. — Vai dzirdi?

Braiens klusu apliecināja, ka dzird, un misters Džonss, apveltījis zēnu ar atvadu sitienu, aizgāja savu ce|u.

Viņš atklāja vēl dažus zīmējumus, un to autori samaksaja par kļūdīšanos tāpat kā Braiens. Kad misters Džonss nokļuva līdz katedrai, viņa dūres jau sūrstēja, un, lai atvēsinātos, viņš tās ik pa brīdim sažņaudza un atlaida vaļā, kamēr klase atlikušajā stundas daļā kūsāja mēmā naidā pret skolotāju.

—    Nezināju, ka mums ir tik daudz mākslinieku, — Džonss sacīja, pelēkajām acīm dzalkstot bīstamā labsirdība. Pāris gudrinieku, kas nekad nekļūdījās, smējās par šo joku, pareizi nojauzdami, ka tieši to no viņiem sagaida. — Ja es, zēns būdams, būtu pieļāvis tādu aplamību, — misters Džonss turpināja, — es būtu dabūjis ar tāfeles steķi. Mans skolotājs mēdza iedzīt mums prātu ar vecas tāfeles steķa palīdzību. — Tas bija vēl viens joks, taču tagad smējēju skaits bija sarucis. Braienam vēl sāpēja pleci.

«Stulbie nelgas,» viņš klusībā sodījās. «Te nav par ko smieties. Es vēlētos, kaut vecais Džonss nosprāgtu, un vairāk neko. Kāpēc viņš neizlaiž garu? Kāpēc ši vecā cūka nemirst nost? Viņam jābūt ap sešdesmit, ne vairāk, ne mazāk. Bet viņš jau nemūžam nevāksies prom pensijā, viņam pārak patīk dauzīt bērnus.»

6

Kadā ceturtdienas pēcpusdienā Vera sacīja: — Ej uz Ilkstonroudu, Braien, sagaidīt tēvu. Viņš nāk mājās no pabalstu izmaksas punkta. Pasaki, lai nopērk piecas paciņas cigarešu, un atnes pusmārciņu zivs vakariņām. Skrej mudīgi, ja sagaidīsi tēti, viņš tev iedos puspeniju.

Braiens paķēra līdzi to brāļuku, kas patlaban bija tuvumā, un devās izpildīt mātes pavēli.

Torīt Vera bija priecājusies, redzot Sītonu aizejam. Krietnu laiku nokvernējis pie kamīna, īgns par to, ka nav cigarešu un ka viņam trīsdesmit piecu gadu vecumā jānīkst bez darba, Herolds pēkšņi bija piecēlies un paņēmis no bufetes pabalsta kartītes. — Paiešos kādu gabaliņu, — viņš sacīja kā parasti, — un, nākdams atpakaļ, iegriezīšos pabalstu punktā.

Tā viņa uz dažām stundām bija no vīra vaļā, brīva no viņa drūmā skatiena un rupjās valodas, kas bija jādzird, ja viņa pati iedrošinājās izrādīt sliktu garastāvokli. Dienu pēc dienas no vienas pabalsta izmaksas līdz otrai viņš sēdēja pie tukšā kamīna bez pīpējamā un bez padoma, nikns uz visiem, kas pagadījās tuvumā. Viņa zināja, ka tā nav vīra vaina, bet labākā garastāvoklī gan viņš varēja būt. Dažkārt viņš it kā izrāvās no sava melnā izmisuma un aizsūtīja Braienu uz malkas laukumu atnest maisu sprunguļu, ko tad augu dienu skaldīja, tā ka Braiens ar Fredu varēja iet ar spaiņiem no vienām durvīm pie otrām, iztirgojot tos pa penijam gabalā. Vai arī viņš nopirka Sneintonas tirgū vairākus pārus kurpju un ņēmās tās labot. Sēdēdams uz kastes pagalmā aiz mājas, saņēmis lūpās nagliņas, viņš sita jaunu ādu pie nodilušā apava. Bērni, sastājušies puslokā, vēroja tēvu, un Vera bija ar mieru apzvērēt, ka vīrs, iegrimis darbā, mazos nemaz nemana. Kurpes pēc tam par lētu naudu pārdeva kaimiņiem. Sītons līmēja tapetes un balsināja, raka dārzus un stūma piekrautus ratiņus, gāja kopā ar Ebu Fauleru šķipelēt ogles, lai gan tāda negaidīta laime viņam trāpījās reti. Tomēr, kad rokas baudīja šo laimi un viena sirds puse jutās atvieglota, otra palika viltīga un piesardzīga un manīgi vairījās no nekad neiztrūkstošā bubuļa — nodokļu inspektora, kas, noķēris strādnieku veicam nereģistrētu darbu, tūlīt apcirpa pabalstu. Braiens ar Arturu mēdza sagaidīt tēvu pie balsināmās mājas un nākt ar viņu reizē, iedami simt jardu pa priekšu un izlūkodami apkārtni, kamēr tēvs ar kāpnēm' soļoja nopakaļ. Ieraugot cilvēku, kas izskatījās pēc nodokļu inspektora, Braienam vajadzēja jozt atpakaļ un brīdināt, un, kad reiz tā notika, Sītons iespruka kādā pagalmā, kamēr inspektors, neko nenojauzdams, pagaja garām. Taču mūžīgi mūžos pabalstu nedos, domāja Vera,

cerēdama, ka tas nebūs arī vajadzīgs: viņa gaidija piekto bērnu.

Sītonam parasti patika mērot divu jūdžu garo ce]u līdz izmaksas punktam — vienīgi lietainā laikā ne. Darvas smarža skaidrā vasaras dienā vai svelošais sals ziemā vienādi ielīksmoja, jo nozīmēja, ka viņš izkļuvis no četrām sienām ceļu un ielu mūru plašumā, kuram nebija jumta un kurš neaizsedza jaukās debesis.

Šoreiz bija silta vasaras diena, un viņš stāvēja garā rindā pēc pabalsta. Veci draugi reizēm pazuda no šejienes, jo bija dabūjuši darbu un kļuvuši par aristokrātiem, turpretī Eba Faulera netrūka nekad — viņš joprojām bija tas pats platdegunis «mēnesnīcas pastaigu» mīļotājs ar smilškrāsas matiem, cepuri uz vienas auss, darba trūkuma samulsināts, tomēr allaž jestrs. Viņš nēsāja sev līdzi applūkātu «rDaily Worker» numuru un runāja par nesen pabeigto karu Abesīnijā un nesen sākušos karu Spānijā. Jau vairākus mēnešus ik ceturtdienu viņš mēdza apsvērt, vai nevajadzētu kā brīvprātīgajam doties uz Spāniju, taču braukt tik un tā nebrauca.

— Esmu komunists, Herold, — viņš mēdza sacīt, — un, ja tu gribi zināt, nebaidos, ka mani nošauj, taču negribu, lai tas notiek Spānija. Es gribu kauties ar mūsu zemes neģēļiem.

Sītons pārradās mājās ar saviem trīsdesmit astoņiem šiliņiem un iedeva tos Verai. Viņam ienāca prātā desmit šiliņi, ko nesen bija sapelnījusi sieva, vienu nedēļu ik rītu tīrīdama kādu kantori. Un ka viņas kopā ar Adu tika gājušas vākt naudu: Adas ielā bija nomirusi kāda veca sieviete. Gandrīz vai katrā mājā viņām deva vai nu peniju, vai puspeniju, un, izstaigājušas Adas ielu, viņas iegriezās otrā, kaut gan tur vecenīte nebija tik labi pazīstama. Daži cilvēki gan liedza puspeniju vainagam. Tā nu viņas devās uz trešo ielu un tad uz ceturto. Durvis gan atvērās uz viņu klauvējienu, taču sirmgalves vārds guva arvien mazak un mazāk atsaucības. Adai pietika drosmes prasīt naudu arī krodziņā, un, kad krodzinieks metās viņai klāt un gribēja izmest arā, viņa patvērās aiz bāra durvim. Par piecpadsmit šiliņiem viņas nopirka lielisku vainagu aizgājējai, lielāku, nekā. tā jebkad būtu varējusi sagaidīt no savas niecīgās pensijas, un pārpalikušie šiliņi ļāva tovakar uzklāt abās mājās bagātīgu vakariņu galdu. To atce

roties, Sītons nosmējās: īstas blēdes, ne ko pielikt, ne atņemt! Un melnmatainais Herolds ar līgano gaitu nolēma ziedot daļu šiliņa, lai nopirktu paciņu cigarešu un nobaudītu pirmo dūmu kopš vakardienas.

Desmit no trīsdesmit astoņiem šiliņiem Vera aiznesa uz stūra veikalu, lai samaksātu par produktiem, ko visu nedē[u bija ņēmusi uz parāda. Tad viņa kopā ar Braienu devās uz Haisongrīnas lētajām tirgotavām, kur varēja iepirkt piena, margarīna, cukura un tējas krājumus, maizi, dārzeņus un par sešiem penijiem ga]u, ko izsautēt vakariņām.

Lai nu ar darbu kā ar darbu, tomēr mājās bija radio. Nākamajā nedēļa, saņēmis pabalstu, Sītons pārnāca, plati smaidīdams: — Man ir tev pārsteigums, čabulīt!

—    Nu? Vai esi vinnējis tūkstoti?

—    Nē, to gan ne.

—    Nu kas tad?

—    Tūlīt te atnesīs ko tādu, kas tev patīk!

—    Ko tad?

—    Gluži jaunu radio!

Viņš atzinās, ka, atgriezdamies no pilsētas, veikala logā ieraudzījis labu uztvērēju, kas, ieslēgts uz visskaļāko, sagraušot mājas sienas, tāpēc viņš, daudz nedomādams, iegājis iekšā un iemaksājis vajadzīgo summu.

—r Tu zini, ka mēs nevaram atļauties maksāt ik nedēļu par radio, — iesaucās Vera, taču drīz vien sāka smaidīt un pārstāja nievāt vīra ekstravaganto soli: viņa zināja, ka reizēm jāizdara muļķības, citādi nekas neatliks kā atstāt vaļā gāzes krānu vai pārgriezt rīkli ar sardīņu kārbu, kā bija darījis nabaga misters Kenijs viņu ielā.

Kādu laiku viņi tika ar maksājumiem galā, bet, kad dažus mēnešus bija klausījušies mūziku un ziņas par brīvu, aparātu atvienoja un aizgādāja atpakaļ. Tad Sītons nopirka par sešiem pensiem uztvērēju, kas nedarbojās, taču pēc vairāku stundu noņemšanās ap to mājai un pagalmam kā bazūnes skaņas paršalca spēcīgā, dārdošā Greisijas Fīldsas balss. Sītonam par šādu aparātu nebija ne mazākās jēgas, taču viņš to izjauca, pieskrūvēja vienā vietā uzgriezni, otrā nostiprināja vārstu, kamēr elektrības vadu mudžeklis brīnumainā kārtā sāka «iet» un tā arī palika stāvam uz kumodes kā piemineklis laimei un atjautībai.

Svētdienas pēcpusdienās pēc zināma klusuma brīža kāda

balss mēdza pavēstīt: «Mūzikas pamati.» Braienam šie vārdi likās visai interesanti, jo vienu no viņa iemīļotākajām mācību grāmatām sauca «Vēstures pamati», un viņš iedomājās, ka divi līdzīgi vārdi izraisīs tādu pašu spriegu interesi, taču nosaukums tā ari palika bez turpinājuma, jo māte vienmēr tūlīt izsaucās: «Dieva dēļ, griez nost, Herold,» — un taustiņu tūlīt pārslēdza uz Debroja Samersa cukursaldajām melodijām vai Henrija Hola ritmisko rībināšanu.

Sad un tad Vera mēģināja sev iestāstīt, ka nav ko dusmoties par Sītona mežonīgā niknuma lēkmēm, ka tas tikai padara visu ļaunāku. Kad pabalsts bija iztērēts līdz pēdējam grasim, Herolds, galvu noliecis, mēdza sēdēt mazajā istabiņā kamīna priekšā, neteikdams ne vārda, jo nebija ko sacīt. Vera zināja, ko vīrs domā, ka viņš lād savu dzīvi, viņu, Veru, un bērnus, lād valdību, savus brāļus, viņas tēvu un māti, ikvienu un visu, kas viņam ienāk prātā; tādos brīžos viņa nīda Heroldu, ka dažu cigarešu trūkums var viņu tā satracināt. Viņš lūkojās apkārt, pamezdams skatienu te uz sievu, te bērniem un atkal uz sievu, kamēr visi, izņemot Veru, izgāja ārā. Tad viņa mēdza sacīt:

—    Atkal tu nevari valdīt dusmas? Kas nu ir, nav cigarešu?

Viņš mežonīgi palūkojās sievā.

—    Nav gan, un ko rīt arī nav.

Viena velnišķīgais niknums iekveldēja niknumu otrā.

—    Nu un tad? — viņa kareivīgi iesaucās. — Es tak tur nekā nevaru darīt!

—    Aizsūti Braienu palienēt pāris šiliņu no mātes, — viņš ierosināja, lai gan zināja, ka pie šī pēdējā, izmisīgā līdzekļa Vera neķersies.

—    Nevaru, — viņa cietējas balsī skaļi atsaucās. — Mēs jau esam viņai parādā no pagājušās nedēļas.

—    Tie ādas dīrātāji jau negrib nekā dot.

—    Nebūtu jau arī jālūdzas, ja tu ietu un nopelnītu kādu grasi, — teica Vera, gandrīz vai raudādama par saviem un vīra netaisnajiem vārdiem.

Viņš neskaidri apzinājās, ka uz to būtu daudz ko atbildēt, taču dziļi sirdī noglabātajā izmisumā spēja nomurmināt vienīgi dažus protesta vārdus:

—    Es jau strādātu, ja varētu. Savā mūžā esmu strādājis smagāk nekā jebkurš cits. — Viņš atcerējās neveiksmīgo vakardienas gājienu, kas atgādināja neskaitāmus iepriekšējos.

—    Vai dabūji?

—    Bija pārāk daudz gribētāju.

—    Suņa dzīve, vai ne?

— Neuztraucies, — viņš rūgti noteica. — Drīz es viņiem būšu vajadzīgs. Par to es esmu pārliecināts.

—    Jums vajadzētu visiem apvienoties, — sacīja Vera,

—     un parādīt viņiem velnu. Saraustīt tos neģēļus gabalos.

—        Ar tukšu vēderu cīnītājs nebūsi. Pavei, kas notika ar nabaga velsiešiem: dabūja no šļūtenēm purnā.

—    Par to viņi kādreiz samaksās, — Vera neatlaidās.

—   Gan redzēsi, ka pienāks viņu kārta.

—         Turklāt es tev dodu trīsdesmit astoņus šiliņus, — viņš tagad turpināja.

—7 Un kā tu domā, cik tālu ar tiem var tikt? — Tas bija viss, ko viņa varēja atbildēt.

—         Nezinu, kur tu tos liec, — arī viņš neattapās pateikt ko citu.

—        Varbūt tev šķiet, ka es izmetu tos uz ielas? — viņa iebrēcās, iedama uz durvīm.

—    Es par to nebrīnītos.

—    Tu ne par ko nebrīnītos, stulbeni!

Vera gaidīja, ka vīrs pielēks kājās, zvels viņai vai sviedīs ar kādu priekšmetu. Taču viņš palika sēžam.

Ķilda turpinājās — muļķīga, veltīga, bezcerīga. Braiens klausījās ārā aiz loga, un ikviens vārds viņam iikas briesmīgāks par desmit mistera Džonsa dunkām. «Strīdas,» viņš klusībā noteica, un sirds viņam tik sāpīgi sažņaudzās, ka, likās, tūlīt plīsīs aiz bēdām.

—         Kāpēc viņi strīdas? — vaicāja Margarita, kas stāvēja blakus.

—    Naudas dēļ, — attrauca Braiens.

—    Pasaki man, kad viņi beigs, — labi, Braien?

—         Pagaidi kopā ar mani tepat, — zēns teica, lūkodamies istabā un redzēdams tēvu joprojām sakumpušu un bālu sēžam kamīna priekšā. Māte pie galda lasīja laikrakstu. — Vēl nav cauri, — viņš ziņoja māšelei.

Bērni palika ārā līdz tumsai un tad devās iekšā, cerēdami, ka tēva garastāvoklis būs uzlabojies un māte brīnumainā kārtā izdiedelējusi, izubagojusi, aizņēmusies, nozagusi vai uzbūrusi no zila gaisa cigaretes.

Kādu dienu, juzdams, ka strīds neizbēgams, Sltons uzvilka mēteli un uzsēdās uz divriteņa. Viņš atgriezās pēc stundas kājām, cigareti zobos, produktu turzām abās rokās. Braiens ienāca tēvam pa pēdām istabā, redzēja, ka tas uzliek turzas uz galda un iedod mātei cigareti.

—    Kur tavs ritenis?

—        Atnesu tev produktus, — viņš lepns un rosīgs atteica.

Vera pīpējot iesmējās: —• Varu derēt, ka esi pārdevis riteni.

—    Esmu gan, čabulīt.

—    Draņķis kas draņķis, — viņa smaidot sacīja.

—    Tevis dēļ esmu gatavs uz visu.

—    Zinu, zinu. Bet es nevaru ciest, ja tu mani lamā.

Herolds apskāva sievu: — Es tevi nekad nelamāju,

vistiņ. Un, ja es to daru, tad pret savu gribu.

—        Tu esi nejaucēns, — viņa smaidot teica, — tas tu esi.

—    Nekas, Veriņ, manu vistiņ.

—    Cik tu dabūji?

—        Piecpadsmit šiliņu. Pārdevu Džekija Bloversa bodē Olfritenroudā.

Herolds bija nopircis velosipēdu pirms gada un allaž ņēmies ap to, mainīdams lampas, likdams jaunas bremzes, ko viņam kāds bija iedevis, pierīkodams nez kur atrastu zvanu un stundām ilgi riteni tīrīdams un spodrinādams. Viņai pat prātā nebija nācis, ka Sītons varētu no tā šķirties.

—        Aizgāju uz vienu bodi, tur man dod sešus šiliņus. Sešus šiliņus! Es saku: «Paklau, draugs, tas nav sperts,» — un eju laukā, iepriekš pateicis, kur lai viņi iet ar visu savu naudu. Pateicu skaidri un gaiši.

—    Domāju gan.

Sītons noģērba mēteli, noņēma cepuri un pievilka krēslu pie galda. Ieraudzījis Braienu, viņš atkal piecēlās un sacīja:

—         Redz, ku mūsu Braiens! Kā tev klājas, dēliņ? — Saķēris zēnu lielajas, muskuļotajās rokās, viņš uzsvieda to līdz griestiem.

—    Laid zemē, tēt, — Braiens spiedza, pa pusei nobijies, pa pusei smiedamies.

Sītons nolaida puiku uz grīdas, paberzēja savu saraino seju pret viņa gludo vaidziņu un atlaida dēlu vaļā.

—    Vera, uzlej tēju! Somā ir cukurs, piens un drusku gaļas. Ja aizsūtīsi Braienu pēc maizes, tad varēsim visi iekost.

Katliņš vārījās, un Sītons maisīja tēju. Mirklī, kad Braiens skatījās kaut kur sānis, tēvs piegrūda karsto karoti viņa locītavai, un zēns aiz pārsteiguma spalgi iekliedzās un aizskrēja, kur tēva roka vairs nesniedza. Braiens priecājās, kad mājā nedzirdēja strīdu un visi jutās laimīgi: tad viņš spēja mīlēt tēvu un aizmirst, ko bija domājis darīt, kad izaugs liels un būs drukns un spēcīgs.

Vera bieži manīja bērnos dusmu uzliesmojumus un omas, ko tik ļoti necieta Sītonā, — atšķirībā no pieaugušo posta tās bija sīku bēdu izpausmes. Reiz, kad Braiens ienāca no āra, viņa lūdza dēlu aiziet pēc maizes klaipa. Braiens bija atzvēlies krēslā un lasīja komiksu.

—    Pagaidi, mām, ļauj pabeigt!

—    Nē, ej tūlit, — viņa teica, velēdama ar vangali cinka vannā iemērktās drēbes. — Ej gan, drīz pārnāks tēvs.

Braiens neatbildējis saniknots lūkojās komiksā, tomēr Cans, vīrs ar cirvi, šķita nez kur pagaisis. Vera ielēja vannā tīru ūdeni.

—    Vai tu iesi vai ne? — viņa noprasīja.

—    Lai iet Margarita. Vai Freds.

—    Viņu nav mājās! Iesi tu!

Varēja vēl brītiņu pavilcināties.

—    Ļauj man tikai pabeigt šito komiksu.

—    Ja tu neiesi, — māte brīdināja, noslaucīdama mitro galdu un uzklādama galdautu, — es pateikšu tēvam, kad viņš atnaks.

—    Saki, kas man! — Pateicis to, Braiens nobijās, taču viņš bija sapinies stūrgalvības važās un nolēma nepadoties.

Ienācis un apsēdies pie sautētas gaļas šķīvja, Sītons palūdza maizi. Braiens jau nožēloja, ka nav aizgājis uz veikalu, taču joprojām nekustējās ne no vietas. Viņš teica sev, ka nu ir par vēlu, lai gan zināja, ka vēl ir laiks paprasīt mātei, it kā nekas nebūtu noticis, četrus pensus un aizskriet pēc klaipiņa, — tēvs nemaz neuzzinātu, ka viņš bijis bezkaunīgs. Un tomēr zēns palika sēžam.

—    Maizes nav, — Vera sacīja. — Pirms desmit minūtēm lūdzu Braienu aiziet pēc tās, taču viņš ir pārāk aizrāvies ar savu muļķīgo komiksu, lai klausītu māti. Ar savu slinkumu viņš mani dara traku.

Sītons pacēla galvu. — Aizej pēc maizes!

Braiens neizlaida no rokām komiksu, it kā tajā varētu smelties drosmi. — Ļauj man pabeigt, tēt!

—    Atnes maizi, — teica Sitons. — Es gaidu.

—    Ja nedarīsi, ko tev liek, dēliņ, velns tevi drīz paraus uz elli, — piemetināja Vera.^

Braiens zināja, ka, neiedams tūlīt pat uz veikalu, dabūs pamatīgu pērienu, no kā viņam bija bail, un tomēr viņš palika sēžam, nervozi plūkājot dīvāna spilvenu.

—    Lai man tas nebūtu jāsaka vēlreiz, — Sītons skubināja.

Kad Braiens joprojām nekustējās, Sītons atgrūda krēslu no galda, ātri piegāja pie dēlēna un uzslāja viņam divreiz pa galvu. — Se tev, mazais resgali!

—    Nesit pa galvu, — iekliedzās Vera. — Liec viņam mieru!

Sītons drošības pēc iekrāva vēlreiz, tad paņēma no plaukta šiliņu, iespieda dēlam saujā, piebīdīja stūrgalvi pie durvīm un izbukņīja ārā uz ielas.

—    Nu, palūkosimies, cik tu būsi veikls.

Braiens brītiņu paraudāja uz sliekšņa un tad, joprojām šņukstēdams, aizklumzāja gar sienu uz stūra veikalu, drudžaini plānodams nogalināt tēvu ar cirvi, tikko pieņemsies spēkā — ja vien varēs dabūt tādu ieroci.

Lai nokļūtu guļamistabā, kas bija izbūvēta jumtā, Braienam vajadzēja izvest trīs pārējos mazuļus caur tēva un mātes istabu un tad uzrāpties pa platām slietnēm bēniņos. Kreklos un pusgarās bikšelēs tērptā procesija uzlīda augšā un pagaisa skatienam. Trīs gadus vecais Arturs ik mirkli bija gatavs uzsākt ar citiem kautiņu, un, tikko aizkrita paštaisītā bulta, rokas un kājas tūlīt gāja pa gaisu tuvcīņā, tā ka Sītons bija spiests pavērt apakšstāva durvis un uzbrēkt:

—    Vai dzirdat? Tūlīt palieciet klusu! Citādi iešu augšā un saraustīšu aiz ausīm.

Viņš palika brītiņu stāvam sasprindzinātajā klusumā, lai pārliecinātos, vai atkal nesāksies jandāliņš, un tad devās atpakaļ pie vakariņām. Braiens čukstēja, ka tā esot tikai Artura vaina. Tikko ienācis istabā, tā iegrūdis kāju vilcienā, kas pēdējos ziemsvētkos visiem kopā uzdāvināts. Tāpēc jālienot ašāk gultā, citādi uznākšot tētis un sadošot pa mici.

Viņš atvīstīja sviestmaižu sainīti un uzlika uz galda ūdens pudeli, padraudēdams ar dūri nevaldāmajam Arturam, kas bija jau pagrābis papīru. Margarita atturēja mazo brāli, teikdama:

—    Tūlīt mēs to sadalīsim.

Freds, sēdēdams drošā vietā uz gultas, tikai noskatījās. Vakars bija pikniku laiks, kad Vera piepildīja pudeli ar ūdeni un Sītons nogrieza maizes riecienus, apziezdams tos pēc tam ar taukiem un sacīdams:

—    Labs ir, nošķēlēšu jums pāris riku. Kad uzrāpsieties augšā, gribēsies kaut ko likt uz zoba. Nu, Braien — Margarit — Fred — Artur, laiks kāpt koka kalnā!

Kad visas sadalītās devas bija kāri notiesātas, bērni nodzēsa sveci.

—    Tagad migsim ciet, — Braiens pavēlēja.

—    Pastāsti kaut ko, — činkstēja Margarita.

Zēns zināja, ka pārējie negulēs, kamēr viņš neizpildīs lūgumu.

—    Ko lai stāstu?

—    Par karu, — kaut kur tumsā no segas apakšas atskanēja Freda balss.

Artura ašās kājas izmanījās iebelzt visiem reizē.

—    Beidz, — Braiens iesaucās, — citādi sadošu pa kaklu.

—    Et tev pat tadoķu pa kaklu, — draudēja Arturs, taču nerātnās kājeles palika mierā.

—    Zināt, ko es jums pastāstīšu, — teica Braiens, — es jums pastāstīšu kādu komiksu.

Visi bija ar mieru un saritinājās kamolā, lai klausītos. Arturs vairs nespārdījās, un Braiens stāstīja, kā trīs vīri ar ložmetējiem sēdējuši pagrabā, savā midzenī, dzerdami viskiju un spriezdami, kā aplaupīs banku. Nakts vidū viņi iznākuši no midzeņa, aizbraukuši milzīgā, melnā mašīnā pa tumšo ielu uz banku, palikuši desmit dinamīta stienīšu zem lielajām durvīm un paši stāvējuši ielas pretējā pusē, kamēr durvis ar lielu brīkšķi uzlidojušas gaisā. Kad dūmi izklīduši un viņi atkal varējuši redzēt, tad visi trīs, šaudami ar ložmetējiem, metušies iekšā pa lielo caurumu. Tā viņi nokļuvuši pie stiprajiem seifiem, bet tur stāvējis naktssargs, tas uzsaucis: «Atpakaļ, vai es jūs nošaušu ar revolveri, kas man te ir kabatā!» Laupītāji nepievērsuši viņam nekādu uzmanību, nošāvuši kā cāli un palikuši zem seifiem dinamītu. Kad seifi uzsprāguši gaisā, viņi izvilkuši no tiem visu naudu — miljoniem mārciņu. Sabāzuši to līdzpaņemtajos maisos, bandīti izskrējuši no bankas. Kāds cilvēks mēģinājis laupītājus aizturēt, kad tie sēdušies mašīnā, bet viens no viņiem sacījis: «Tas ir nodokļu inspektors. Miegsim viņu nost!» Tā nu viņi to ar pataisījuši aukstu. Tad viņiem meties virsū vēl viens cilvēks un barvedis sacījis: «Es viņu pazīstu. Tas ir skolas padomes loceklis. Lai saņem pēc nopelniem.» Un viņi nolaiduši to ar no kātiem. Tā nu viņi iesēdušies savā lielajā mašīnā un braukuši pāri Trentas tiltam ārā no pilsētas ar deviņdesmit jūdžu ātrumu stundā. Bet tad viņi apstājušies pie kāda bāra iedzert viskiju un kaut ko ieēst, un tanī bārā pie galdiņa sēdējis detektīvs Toms Brigss ar savu meiteni. Tikko Brigss redzējis šitos trīs vīrus ienākam bārā, viņš zinājis, ka tie ir laupītāji un nupat aptīrījuši banku, tāpēc ka viņš redzējis ienācējiem padusē naudas maisus. «Jūs visi — ne no vietas!» viņš uzsaucis un izvilcis revolveri, ko vienmēr nēsājis līdzi, bet laupītājiem ložmetēji bijuši šaušanas gatavībā, un viņi sasējuši Tomu un meiteni, un, kad bijuši piesaistījuši tos cieši pie krēsliem, tad bandītu vadonis teicis: «Tagad mēs viņus mušīsim nost.» Un viņš ielādējis ložmetējā vēl pāris ložu, pielicis to nelaimīgajiem pie galvas un sacījis: «Vai viss gatavs, puiši?» Un abi pārējie atbildējuši: «Jā, žmiegsim viņus nost. Viss gatavs.» Tad nu barvedis teicis: «Labs ir, es šauju,» — un viņš nospiedis ložmetēja sprūdu, un Toms ar meiteni tūlīt bijuši beigti. Viņš tos nožmiedzis, bet viens no bandītiem pēkšņi teicis vadonim: «Paskaties pa logu, tad tu redzēsi, ka mūs ielenkuši piecdesmit kruķi. Tā vien izskatās, ka iekšā mēs esam.»

— Un ar to pirmā daļa beidzas, — Braiens sacīja. Lejā pilnīgā klusumā nošvīkslēja automašīnas riepas. Arturs nedzirdami elpoja.

—    Tā nu gan ir pārākā būšana!

—    Un kas notiek tālāk? — prasīja Margarita.

—    Nevaru tev pateikt, — sacīja Braiens, jo pats nebija vēl tālāk lasījis. — Otrā daļa iznāks tikai rītvakar.

—    Un cik da|u būs pavisam? — viņa taujāja.

—    Manuprāt, četras.

—         Ķinitl tādām filmām parasti ir divpadsmit, — Margarita teica. — Dažreiz pat piecpadsmit.

—         Vai tie kruķi viņus noķer? — no gultas otras malas atskanēja Freda balss.

—    Rit pateikšu.

—    Taki tūlīt! — Arturs piebilda savu vārdu.

—    Tu gan esi labs stāstītājs, — Margarita nopūtās.

Tā nu Braiens ņēmās atkal kaut ko klāstīt un turpināja,

kamēr visi aizmiga.

7

Septembra sākumā laiks meta kaujā savas aukstuma un miglas rezerves, lai salauztu gada pretestību, un Braiens apģērba mēteli un sāka dzestrajos un tumšajos vakaros gaidīt Zosu tirgu [5] , karnevāla sārtus un skolas eglīšu vakarus. Sākās nebeidzami salti lieti, notekcaurules un rensteles strādāja virsstundas, lai aiznestu projām lapu un tievo zariņu kaujas laukā kritušos. Mijkrēslis sabiezēja ar katru dienu ātrāk, un tā valgajās smaržās mājas atvirzījās tālāk cita no citas un k|uva pieejamākas klauvētāju gariem, kas bija pieņēmuši Braiena, Teda Hjūtona un Džima Skeltona izskatu un rēgaini klīda no viena aizdegta luktura pie otra, plīsdami aiz smiekliem, kad pārbiedētais upuris, izdzirdis noslēpumainus trokšņus, pavēra durvis, ar elektriskās gaismas apžilbinātu skatienu palūkojās iela un redzēja vienīgi tukšumu.

Braiens, paņēmis kriketa nūju, pustumsā dzenāja bumbiņu itin kā beisbola spēlē no vienas sienas uz otru un no viena kakta uz otru, tā ka tā skanēja vien un dažreiz ietriecās logā, kur tad parādījās kreklos izmeties saniknots vīrs, kas draudēja ar dūri tukšajai ielai un solījās nolādētajām paradībām novilkt ādu par acīm. Zēni, spēlēdami kukuriņus, pir/ns lēciena nodziedāja:

Lecu aši

Par tev knaši,

Kājas gaisā mezdams brašil

Uz ietves ritēja klašu spēle, pa rensteli dzenāja bumbiņas, un ielas vidū ciešā pūlī grūstījās kaušļi, kas, mašīnai nākot, metās uz visām pusēm vai lēni izklīda, kad noliesējušās mātes no sliekšņa sauca nebēdņus citu pēc cita iekšā tēju dzert vai doties pie miera. .

Sestdienas rītā, salasot visu siknaudu, dažreiz izdevās sagrabināt trīs penijus, par ko nopirkt biļeti uz agro seansu kinoteātrī. Izgāztuvē Braiens lasīja lupatas un metāllūžņus, no vecmāmuļās izdīca pa trusīša ādai, no Mērtona pa ārā izmestai alus pudelei un tad stiepa visu maisā uz Olfritenroudas vecu lietu pieņemšanas punktiem. Reiz, kad Sītonam. izgadījās tapsētāja darbs, Braiens varēja paņemt līdzi uz kino pat Fredu un Margaritu. Roku rokā viņi jau stundu pirms sākuma stāvēja garā klaigājošu, nemierīgu knauķu rindā. Saldējuma pārdevēja ratiņi arī vilināja pie sevis bērnu pulciņus. Tikko paspējis uzlikt savu puspeniju uz cinkotās bundžas, no kuras vēsrnoja aukstums, Freds izklaidīgi iespēra pa ratiņu spieķiem un tad stabulēdams skrēja žēloties, jo saldējums bija izlēcis no turziņas un airi kusa uz ietves, it kā nespēdams sagaidīt, kad varēs pazust. Braiens pūlējās brāli nomierināt, taču tas tikai trina ar cieši sažņaugto dūrīti asarām pieplūdušās acis un, saviebis lūpas, vēkšēja:

—    Gribu citu saldējumu!

Braiens pamēģināja draudēt:

—    Ja nebūsi kluss, neņemšu tevi līdzi uz ķinītil

—    Es gribu citu saldējumu, — Freds dīca. Redzot asaras, Braienam allaž atvilga sirds. Asaras šķita vislielākā nelaime, kāda jebkad var notikt, daudz lielākā par cēloni, kurš valgmes plūdus izraisīja, jo tas jau pa to laiku bija piemirsies. Asarām vairāk neka ticībai būtu vajadzējis gāzt kalnus, taču diemžēl tās tika lietas pārāk viegli. Freds joprojām taurēja, un visi pagriezās un sāka skatīties.

Margarita apsauca brāli, kā bieži bija dzirdējusi māt! darām: — Kas nu tā biļļā?

Braiens pieļāvās. Būtu raudātājs bijis kāds cits, viņš pat dusmotos uz brēkuli, taču paša brāļa zēnam kļuva žēl, viņš atmaiga un pat izbijās.

—        Nopirkšu jau, nopirkšu tev saldējumu, — viņš sacīja, iespiezdams Fredam sauja puspeniju, un raudu dzirnas apstājās kā uz burvju mājienu.

— Skaties tik, ka nenosvied šoreiz ar, — Margarita uzsauca brāļa cēli mierīgajam pakausim, kas jau vīdēja pie saldējuma pārdevēja ratiņiem.

Pa ielas bruģi kā izšauti no kaķenes šuva autobusi un vieglās mašīnas, un Braiens veikli nira tiem pa vidu, lai nokļūtu pie laikrakstu kioska un nopirktu «Zobgaļa» komiksu. Viņš apstājās uz ietves un sāka lasīt par cirvja vīra Cana jaunākajām ļaundarībām, vienā acumirkli pārceldainies uz svešām zemēm, pats kā neredzams skatītājs stāvēdams uz plata upes krasta un vērodams, kā straume nes ar dinamītu piekrauto džonku uz dambi, kur tā eksplodēs un pārplūdinās ar ūdeni gan ieleju, gan tālo līdzenumu. Zēnu pildīja apbrīna par šādu grandiozu iznīcināšanas plānu, un viņš lūkojās uz Čanu ar zināmu līdzjūtību, gandrīz tā, it kā tas būtu kāds sen bez vēsts pazudis attāls radinieks, kas klaiņotu pa Ķīnas tuksnešiem. Viņš zināja, ka Cans ir nelietis un ka trīs angļu jaunieši, kas bezpalīdzīgi stāvēja upes krastā, būtu dambi paglābuši, ja varētu, taču Cans, bandīts, kas bija palaidis pa straumi džonku, likās nozīmīgāks, viņš bija stāsta galvenais varonis. Džonka eksplodēja, tūkstošiem tās daļiņu palika gaisā karājamies līdz kārtējam izdevumam nākamajā nedēļā — un pat tas neuzvedināja Braienu uz domām par Cana radītāju, par to, ka Cans ir tikai dažas svītras uz papīra un ka neaptveramie iztēles spēki padara viņu lielāku par reālu būtni.

Pacēlis acis, zēns redzēja, ka rinda jau klāt, un paprasīja kasierei trīs puspenija biļetes. Sasmakušais, parfīmu pietvanējušais kinoteātris bija jau krietni pilns, un Braiens aizveda mazos uz pirmo rindu; Margarita gribēja sēdēt tālāk, taču palika turpat, jo māte bija viņai pieteikusi, ka nedrīkst aiziet no Braiena: «Ja nenāksi mājās kopā ar citiem, vari pakļūt zem mašinas vai arī tev var piesieties kāds vecs riebeklis.»

Ķinodirektors padeva zīmi, un uz ekrāna, līdzīgi ampelmaņiem, izlēca Trīs Leļļi, un sirsnīgi, neapvaldīti smiekli uzdzirkstīja kā raķešu kūlis. Filmu sērijas beigās, kad Džungļu Džims atradās par matu no naska krokodila žokļu šķērēm, visas durvis atsprāga plaši vaļā un Braiens, norīkojis Margaritu un Fredu, lai tie iet viņam pa priekšu, izpleta rokas, sargādams mazos no pū|a spiediena. Freds izšāvās ārā pirmais, aurodams kā Tarzāns, kamēr Margarita uzkliedza viņam, lai stāv klusu, pretējā gadījumā piedraudot brāli iekaustīt.

Mājup visi devās skriešus, jo līņāja sīks lietutiņš. Elektrība jau dega, un Vera grieza biezas maizes šķēles un zieda uz tām margarīnu un plūmju ievārījumu. Sītons sēdēja pie uguns un pīpēja cigareti, uzlicis tējas krūzi uz kamīna plauktiņa.

— Ķinītī bija tik jauki, tēt! — Margarita jūsmoja, un tēvs pievilka mazo sev klāt un apklāja viņas mitro, auksto vaidziņu ar skūpstiem.

—    Kā es mīlu savu mazo meitukiņu!

Viņš uzmanīgi klausījās Margaritas gaumē pārveidoto stāstu par Dolāru Džonsu un Džung|u Džimu.

Braiens čakli koda maizes rikā.

—    Vislabākā filma bija par Trim Leļ|iem, —• viņš iebilda, — tāpēc ka citās spēlēja arī sievietes. Es nekad neesmu redzējis garu filmu bez sievietes.

—    Un neredzēsi ar, — teica Vera, sarindodama tasītes un krūzītes, lai ielietu tēju, — vīriešiem tak dikti patīk uz viņām skatīties.

—    Nāks laiks, kad arī tu uz viņām nevarēsi noskatīties vien, — smiedamies sacīja Sītons.

Vera patlaban grasījās vilkt logiem priekšā aizkarus, kad laikrakstu pārdevēja neatlaidīgais sauciens «Speciālizdevums» lika visiem saausīties. Varēja dzirdēt, kā (audis pērk avīzes un kā šķind nauda, izdodot atlikumu, jo avīžu pārdevējs bija nostājies tieši pret viņu logu. Vienmēr, kad atskanēja sauciens «Speciāiizdevums», Braiens izbijās, jo māte reiz bija teikusi, ka tas nozīmējot karu, un zēns tad iztēlojās bumbu sprādzienus, karavīru rēcienus durk|u cīņa un nāvi.

Vera pārtrauca klusumu: — Vai iet nopirkt?

—    Nav vērts, —atteica Sītons. — Droši vien kaut kas par Spāniju, un to mēs drīz dzirdēsim pa radio.

Kad pārdevēja balss noklusa, Braiens teica:

—    Pie vecmāmiņās bija ienācis kāds vīrs, kurš par diviem pensiem pārdeva vecā Mūra almanahu, un, kad viņa vienu nopirka, es tanī izlasīju, ka drīz būšot liels karš.

—    Neuztraucies, nebūs, — māte zobgalīgi nomierināja, apziezdama vēl vienu maizes riku. — Un, ja būs, tad tevi vēl neiesauks.

—    Ceru, ka ne: man bail no kara.

Sītons nokrekstējās. Sī skaņa bija grūti izprotama — tajā jautās rūgts sarkasms, lai gan tanī pašā laikā visi zināja, ka viņam ir lielisks garastāvoklis.

—• Sliktāk nekā tagad karā nebūs. Mētā tevi kā gumijas bumbiņu un ēst nedod — te jau arī maza jēga. — Pārsviezdamies uz jautrāku tematu, viņš pasmējās un ievilka klēpī Margaritu: — Nāc nu, manu sprogainīt, pastāsti vēl kaut ko par kino, tad es tev došu padzerties no savas tējas.

Viņi lūkojās dzijajā, melnajā aizā starp kanāla slūžām; tālo ūdeņu vizma pavīdēja tikai tad, kad nemierīgie mākoņi atsedza mēnesi; izskatījās, itin kā te būtu izrakta dziļa ogļu šahta, ko, spīdēdams kā zābaku ziede, pieplūdinājis ūdens. Nedaudz jardu tālāk — augšā aiz tilta margām no laukiem un mežu biezokņiem uz pilsētu rēkdami drāzās autobusi un vieglās mašīnas, kamēr citi, pretēju alku dzīti, starmešu šķēpi atstāja Iīčločaino, garo, ugunīs dzirkstošo pilsētas robežu, traukdamies uz mērķi, kas Braienam palika nezināms.

Zēni sēdēja vieni, ārpus gaismas loka, pārējiem neredzami. Bērts paspēra ar kāju ratiņus.

— Es šitos te labprāt noripinātu lejā, tikai tad es dabūtu kāvienu, kad aizietu mājās. Midžijai ir tikai četri gadi, un māma katru nedēļu ved viņu ratiņos pie ārsta rādīt kāju.

Bērts paspīdināja plakano kabatas lukturīti,, par kuru bija samaksājis šiliņu un četrus pensus: nauda tam bija izdiedelēta, staigājot ar Gaja Foksa [6] ķēmekli. Berta pirksti vēlreiz nospieda pogu — un no Polifēma vienīgās acs, kas izvalbīta baltoja lukturīša gala, atkal izšāvās gaismas stars.

Braiens atrāvās no divpadsmit pēdu dziļā slīpuma, kas veda bezdibenīgajā ūdenī, jo tas bija ne vien slapjš, bet arī auksts: ja tanī iekristu, drēbes tūlīt piesūktos ar mitrumu un kļūtu smagas, un, pat ja laimētos un izpeldētu virspusē, pie gludajām sienām kur pieķerties nebūtu.

—    Taisāmies, ka tiekam. Ņem tu Gāju Foksu aiz vienas rokas, es ņemšu aiz otras — un lingosim lejā. — Viņš vēlreiz palūkojās dziļumā. —• Ir nedzirdēs, kā nošļakstēs.

—    Nekāda prieka, — Bērts papurināja galvu. — Ja mēs to aiznestu mājās un pataupītu līdz karnevāla sārtam, tad gan tas degtu uz goda.

Braiens necieta, ka maina lēmumus. Tas viņu satrauca, jo viņa paša šaudīgais prāts sliecās klausīt ik vēja pūsmai. Vienkāršs lēmums bieži vien prasīja daudz pūļu, un to mainīt nozīmēja nepieļaujami izšķiest garīgo enerģiju. Nospriest, ka par vakarā sadiedelēto naudu jāpērk lukturīši, bija viegli, taču tagad abi zēni jutās vainīgi, ka nav sadalījuši trīs šiliņus savā starpā un atdevuši mājās pārtikai, tāpēc nu vajadzēja tikt vaļā no salmu lelles: kad pār galvu sāks birt pārmetumi, varēs aizbildināties, ka Gāju jau sākumā atņēmuši lielākie puikas un tā nav izdevies nopelnīt ne penija.

—    Kas zina, vai maz noies dibenā, — Braiens ierunājās. — Atnāks rīt kāds kruķis un nodomās, ka tā nav nekāda lelle, bet riktigs cilvēks. Mudīgi noraus cepuri un svārkus un — pļunks! — ūdenī.

Tas izšķīra jautājumu.

—    Un kruķis varbūt noslīks, ja ielēks upē, — Bērts prātoja. — Kas zina. Visi kruķi nemaz nemāk peldēt.

—    Slīkt gan viņi neslīkst, — Braiens pārliecināts noteica, aizpogādams Gaja svārkus, it kā tas būtu paralīzes piemeklēts, karsti rnilēts brālis, kam draud plaušu karsonis. — Ja kruķis ar paies zem ūdens, tad tik un tā izrāpsies malā. Mēs neizrāptos, bet viņš gan.

—    Bet varbūt ne, — Bērts centās cik spēdams paildzināt patīkamo iedomu ainu, — varbūt viņu sāks raut krampis. Ja gribi zināt, ir pietiekami salts, lai sāktu raut

krampis. Un, ja tā, tad laidies tik dibenā. Pagājušajā gadā bezdarbnieku bērnu nometnē vienam puikam iemetās kājā krampis un viņš divreiz pagāja zem ūdens, kamēr viņu saķēra. Mirt gan viņš nenomira.

Braiens uztvēra izdomas pavedienu.

—    Nu, ja kruķim iemestos krampis un es būtu tuvumā, es viņam krastā tikt vis nepalīdzētu.

Gajs gulēja plakaniski zemē kā piedzēries plencis, pārsviedis maisa drānas piedurkni pār acu pogām, it kā negribētu redzēt, kas viņu sagaida nākotnē. Viena kāja bija saliekta, un Bērts paspēra to, lai iztaisnotu.

—    Pat, ja man būtu glābšanas josta, es drīzāk drāztu kruķim ar ķieģeli. Polismeņi ir pēdējie draņķi. Izgāj'šnedē| es, iedams uz centru, palīdzēju vienam vecim iekāpt mašīnā. Te pieļepo kruķis un gaž man pa ausi. Saka, ja nepazudīšot kokos, sūtīšot mani uz labošanas iestādi. Un es tak nevienam nekā nediedelēju.

Braiens paspīdināja lukturīti, priecādamies par tā maģiskajām spējām. — Dullais mērkaķis!

—    Tādi ir visi kruķi.

—    Nesaprotu, kam viņi vajadzīgi, — Braiens teica. — Viņi tak ir nejaukāki par skolotājiem.

—    Viena slaka, — Bērts sacīja, tumsā pazibinādams lukturīša izvelbto aci. — To visu dara valdība. Viņi visi ir konservatīvie. Es to zinu skaidri, tāpēc ka tētis man to teica. Konservatīvie, — viņš lepojās, ka prot izrunāt tik grūtu un smalku vārdu. — Tēvs man teica: ja tev kādreiz iešausies prātā balsot par konservatīvajiem, es tev ielauzīšu pauri. Un parādīja man savu pamatīgo dūri. Un sestdienas vakarā es redzēju, kā viņš izbukņīja no krodziņa vienu zelli, laikam bija dabūjis zināt, ka tas balsojis par konservatīvajiem. Viņš gan mammu arī dažkārt sadunkā, tikai nezinu, par ko, jo par konservatīvajiem viņa nebalso.

—    Miljonāri — tie balso par konservatīvajiem. Džons Pleijers un tas tips, kam pieder Relija rūpnīca.

—    Es nu gan tā nedarītu. Pat ja man būtu desmit triljonu mārciņu, es tomēr balsotu par leiboristiem.

—    Es tāpat, — Braiens piekrita. — Lingosim to Gāju slūžās tā, it kā viņš būtu kruķis, jā? —• Sai mirklī viņam iešāvās prātā cita ideja. — Padabūsim pāris ķieģeļu un iebāzīsim viņam iekšā, tad viņš noies dibenā kā akmens.

—    Tik un tā neviens neticēs, ka tas ir slīkonis, — Bērts iebilda. — Nebūs redzams.

Braiens smējās locīdamies, jo lēmums bija pieņemts bez svārstīšanās; viņa tumsā tītā seja laistījās priekā.

—    Toties plunkšķis būs varens, — viņš beidzot izgrūda, un Bērts, šādu pierādījumu atbruņots, piekāpās, saprazdams, ka plunkšķis tiešām būs.

—    Leiboristi, — Braiens atkārtoja, pieliekdamies, lai palīdzētu Bertām pacelt krietnu akmeni. Darba partija — šis vārds skanēja bargi, kā piespiedu darbi, ko piespriež tiesā. Bet Šis laikam bija nepiespiests darbs, ja jau visi par to balsoja. Viņa tēvs bija leiborists, kreisais leiborists, un visi citi, ko viņš pazina, arī bija par kreisajiem (izņemot veco Džonsu — skolas direktoru, — to jau pa gabalu varēja pateikt, ka viņš tāds nav), bet vārds no tā skaidrāks un pieņemamāks nek|uva. Akmeņi nu bija iebāzti un piesieti, un Braiens sakrampēja pirkstus lellei ap roku un kāju.

—    Skaitīsim līdz trīs, — teica Bērts, — tikai pamazām.

—    Nu, sakam, — Braiens atsaucās, juzdams delnā Gaja salmu ķermeni. «Konservatīvie» — tas bija tāls un svešs vārds, kam nevarēja uzticēties, kas, patiesibu sakot, bija jānīst. Ja vēlēšanu laikā uz ielas tev blakus apstājās mašīna, no tās izbāzās dūre un iespieda saujā zilu lozungu vīkšķi, tad nebija ko ilgi gudrot, kāpēc tu esi bijis tāds muļķis un tos paņēmis, bet vajadzēja papīrus tūlīt sviest zemē un saplēst ar zābakiem sīkās druskās vai izdarīt ko citu tamlīdzīgu. Varēja gan tos arī paturēt un vēlāk piespraust pie durvīm kādam nejaucēnam, kurš kādreiz bija pārāk ātri aizsūtījis pēc policijas, kad tu, cilvēks, maķenīt patrokšņoji, rotaļādamies uz ietves.

Vēl viens atvēziens — un tad veikli iešūpotais, akmeņiem piebāztais salmu līķis uzlidoja gaisā pār gaidošo ūdeni.

Bija jau diezgan vēls, satiksmes trokšņi tuvējā ielā pierimuši, platajā ceļā starp tā uguņu rindām un attālajā dzelzceļa depo valdīja nepatīkams klusums. Gajs, atrāvies no zēnu izstieptajam rokām, īsu mirkli izbaudīja brīnišķīgo brīvību melnajā gaisā, kas nevienam nedarīja ļaunu; tad nevarīgais salmu briesmonis nolidoja lejup un Bērts ar Braienu līksmās gaidas aizturēja elpu.

Lelle ar skaļu plunkšķi ienira ūdenī, un dziļajā slūžu aizā atskanēja vesela atbalšu brāzma, bet Bērts un Braiens, aiz prieka aurodami, apskāvās un tad sāka stumt tukšos bērnu ratiņus pa krastmalas ceļu, un nupat pirktie lukturīši meta viņu priekšā spožus gaismas plankumus.

8

Kādu sestdienas rītu, lietū soļodami pa Olfritenroudu un svilpodami pazīstamu dziesmiņu, kuras melodija plūda pa plaši atvērto radioaparātu veikala logu, Braiens ar savu brālēnu Deivu apstājas ta priekšā, gudrodami, ko varētu nopirkt.

Deivs bija Dodo vecākā atvase, slaids, sprogainiem matiem, iekritušiem vaigiem un tumšam, izvelbtām acīm. Viņa asais skatiens parslīdēja pār vitrīnu, nepalaizdams secen ne mazāko nieku, un kā labs fotoaparāts fiksēja ietvi no durvīm līdz renstelei. Apskates rezultātā viņš noliecās un pacēla naudas gabalu, ko Braiens neparko nebūtu ieraudzījis. Bezdarbnieks Deivs bija ģērbies garās, pakaļpusē noskrandušās biksēs, brūna, caurumainā adītā jakā un kurpēs, kas vairs nesargāja pret mitrumu. Arī Braiena drēbes bija skarbalainas, taču viņa zābaki tobrīd slapjumu cauri nelaida. Zēni pagāja garām vecu mēbeļu un citu krāmu tirgotavai, un Braiens izlasīja pāri visam logam baltiem burtiem uzrakstītos vārdus: «Pērciet šeit sev ieroci Spānijai.»

—    Vai ta Spānijā vēl kaujas?

Deivs palocija galvu, ejot mēģinādams atāķēt divas tērauda naglas — atjautības spēli, ko par pensu bija iegādājies pa ceļam.

—    Cik ta ilgi viņi tur kausies? — Braiens taujāja.

—    Kamēr visi būs beigti, — skanēja atbilde.

Iela bija plata un bruģēta, abās pusēs to iejoza krāmu bodes, rotaļlietu tirgotavas, krodziņi, lombardi, lēti pārtikas veikali — tā bija dzīvības artērija, kur, salipušas cieši kopā, blakus slējās dzīvojamās mājas un fabrikas. Ļaudis stiepa saiņus uz lombardu vai maisus uz krāmu tirgotavu vai arī atgriezās no pilsētas gan ar neaiztiktu bezdarbnieka pabalstu, gan algu kabatā, tā ka darījumi neapsīka visu nedēļu.

—    Vai tu lasi grāmatas? — vaicāja Deivs.

—    Skolā, — atteica Braiens.

—    Vai «Drakulu» esi lasījis?

—    Nē. Vai laba?

—        Jā, — Deivs smiedamies noteica, — var izšausmināties, cik lien.

Braiens arī iesmējās. — Man ar gribas nopirkt vienu grāmatu. Tā saucas «Grāfs Montē Kristo».

—         Es dzirdēju raidījumu pa radio, — Deivs sacīja. — To raidīja pa da|am vairākus mēnešus, tas nozīmē, ka gramata maksās krietnu naudiņu.

—         Zinu, bet es jau labu laiku krāju. Kā tik dabonu sešus pensus, tā nesu uz Larkera pārdotavu, veikalvedis to paglabās, kamēr salasīsies puskrona. Tad es varēšu grāmatu nopirkt.

Tik mērķtiecīga rīcība iedvesa Deivam cieņu.

—    Un cik ta tev jau ir?

—        Divi šiliņi. Ja dabūtu vēl sešus pensus, tad nākamnedēļ gramata būtu rokā.

Deivs sagrabināja kabatās visu sīknaudu un rūpīgi to pārskaitīja.

—: Te ir trīs pensi, Braien, atlikumu iedošu tev pirmdien. Man ir vesels lēvenis lupatu, ko pārdot, un, kad es tās uzsitīšu gaisā, tad atnākšu pie tevis un iedošu naudu.

Braiens lāgā nespēja ticēt savām ausīm: varēja taču paiet nedē|as, kamēr pēdējie grūti sataupāmie seši pensi šiko grašu izskatā sakrātos vienkop.

—         Paldies, Deiv. Tikko dabūšu grāmatu, tā iedošu tev izlasīt.

—         Nē, — Deivs atteica, — man nepatīk garas grāmatas. Paturi vien pats; ja tā nokļūs mūsmājās, tad aizies atejas papīram vai Dodo ņemsies kricelēt uz tās iemaksas zirgu skriešanās sacīkstēs. Filmu es ar esmu redzējis, droši vien tā ir tāda pati kā gramata.

Deivs turēja vārdu un ziedoja atlikušos trīs pensus. Siltā, putekļainā sestdienas pēcpusdiena Braiens devās uz Keningas loku, soļodams garam vecām mājām, ko jau sāka jaukt nost: smagās mašinas stāvēja rindā, gaidīdamas, kad varēs aizvest gružus uz Sanrīkles izgāztuvi. Pārgājis pāri dzīvajam krustojumam, Braiens iegriezās

Dārbiroudā, ielūkodamies katrā veikalā, un, ejot pāri Slebskvēram, sāka prātot, ko teiks tēvs un māte, kad ieraudzīs viņu ienākam istabā ar biezu, skaistu grāmatu rokā.

Vienīgajā veikala nodaļā, kas viņu interesēja, vārdnīcu un svešvalodu grāmatu vidū vīdēja liels atlants, kurā bija atšķirta pasaules karte. Braiens iegāja iekšā un pateica brūni tērptajai jaunajai kasierei, ka gribot pirkt «Grāfu Montē Kristo», paskaidrodams vienkāršo finansiālo plānu, ko bija sācis pildīt.

Meitene izgāja, pamezdama viņu stāvam ar četriem sārtiem čekiem un pēdējiem sešiem pensiem rokā, un atgriezās kopā ar veikalvedi.

—         Es viņu pazīstu, — veikalvedis sacīja. — Tas ir mūsu klients. — Viņš pievērsās Braienam, paņēma čekus un naudu un izlika visu uz kases. — Tas bija «Grāfs Montē Kristo», ja nemaldos? Vai jūs būtu tik laipna un viņam to iedotu?

Meitene atnesa grāmatu un tūlīt ietina papīrā, tā ka Braiens tikai paspēja saskatīt apvāku ar vīru, kas turēja zobenu.

Izgājis ārā, viņš attaisīja sainīti vaļā un pāršķirstīja lappušu simtus no viena vāka līdz otram un atkal atpakaļ. Aizmugurē atskanēja patīkama sievietes balss:

—    Te pietiks krietnam laikam, ko lasīt, vai ne?

Braiens pagriezās, pateica «jā» un pārskrēja ar acīrn

garum garo satura rādītāju.

Mājās neviena nebija, un viņš apsēdās pie kamīna lasīt. Istaba bija izmazgāta, galds novākts, un šajā labvēlīgajā klusumā zēns raiti pieveica stāsta vieglo tekstu, nokļūdams līdz Edmonda Dantesa saderināšanās ceremonijai, kad ieradās vecāki. Viņi novilka mēteļus.

—        Rādās, ka skaista grāmata, — sacīja māte. — Kur tu to dabūji?

—    Nopirku centrā.

—    Kur tu ņēmi naudu? — noprasīja tēvs.

—        Lēta droši vien nebija, — turpināja māte, klādama galdautu.

—        Neviens man naudu nedeva, — sacīja Braiens, rūpīgi aizvērdams grāmatu. — Es to sataupīju.

Mātes balsī ieskanējās īgnums. — Cik tā maksāja?

—    Puskronu.

—         Un tu izšķiedi puskronu par grāmatu? — iesaucās tēvs.

Braiens bija iztēlojies, cik priecīgi būs vecāki, ka viņš bijis tik gudrs un atnesis mājās tādu lietu, taču viss izrādījās otrādi. Bija sajūta, it kā viņš būtu pārcirsts uz pusēm un noasiņodams gulētu zemē. Un tas viss grāmatas dēļ.

—        Ta bija mana nauda, — viņš aizvainots un sarūgtināts kliedza, jo iznāca, ka viņam nebūtu vis vajadzējis pirkt gramatu, bet atdot naudu vecākiem.

—        Gramatu dēļ tu paliec gluži vai muļķis, — sacīja tēvs, un viņa balsī jautās klaji draudi. — Lasīsi, kamēr iziesi no jēgas.

Māte atgriezās no virtuves.

—         Ir gan prāts izgrūst puskronu par grāmatām, kad nav lāga apava, ko vilkt kājas. Un kas par viltīgu mazu sivēnu — visu laiku tur naudu mājās, kad man bieži vien nav bijis ne šiliņa, ar ko nopirkt ēdamo.

—        Naudas man te nebija, — Braiens paskaidroja. — Es to pa daļām nesu uz grāmatveikalu.

Tas nu bija kā uguns pakulas: viņš bija apliecinājis, ka vienalga, vai būtu ko likt uz zoba vai ne, naudu vecāki neredzētu kā savas ausis.

—         Prātīgāk būtu darījis, nopirkdams sev kurpju pāri, — brēca Sītons. — Tā vien raugies, ka neiemetu to gudrību ugunī.

—    Prāta nav vairāk kā cālim, — māte piebalsoja.

Tēva draudi iedvesa Braienam šausmas, viņš jau iztēlojās, kā «Grāfu Montē Kristo» aprij liesmas.

—    Tā ir mana grāmata, — viņš atbrēca.

—        Nelec acis, — Sītons draudēja, — citādi norausies, puikiņ!

Braiens nespēja valdīt asaras, un vecāki to redzēja.

—        Kaut jel drīzāk būtu karš un mūs visus nosistu! — satrakots kliedza zēns.

—        Nu jau gan runā, — šausminājās māte. — Kur tu tādas muļķības esi ķēris?

Tēvs iecirta viņam pļauku. — Vēl vienu vārdu — un tev klāsies plāni.

—    Pagaidiet tik, kad es izaugšu liels, — Braiens kliedza.

Sītons tikai noteica: — Ar to lielo lasīšanu kādā jaukā

dienā vēl palaidīs prātu ganos.

Kamēr tēvs ar māti dzēra tēju, Braiens sēdēja pie kamīna, pūlēdamies apspiest elsas, taču tas bija grūti, jo viņš skaidri redzēja, ka izturējies nelabi. Tomēr naids pret vecākiem un žēlums pret sevi bija stiprāki, un tāpēc viņš nespēja rimties.

Vera piestūma viņam tējas tasīti.

— Dzer, pasaules gals vēl nav pienācis.

Braiena skatiens kavējās kā pienaglots pie grāmatas apvāka, uz kura bija redzams drošsirdīgs cilvēks ar rapieri rokā, un šis varonis šķita spļaujam uz visu pasauli un neraizējamies nenieka. Un, ja viņš arī raizējās, tad pēc sejas un rapiera varēja noprast, ka jāpacīkstas tikai divkaujā — un rūpes izkūpēs kā dūmi.

Braiens ēda maizi ar ievārījumu un turpināja lasīšanu. Stāsts paņēma viņu savā varā, varonis lēnām pārvērtās par viņu pašu, un viņš pārvērtās par varoni, mājas troksnis un gaisma nogrima nebūtībā, un viņš kopā ar Edmondu Dantesu devās lejā pa Ifas pils kāpnēm uz drūmajiem kazemātiem, sekojot sargiem un neredzams ieslīdot kamerā, un visu nakti viņš klausījās klauvējienos un čukstos, kas nāca no granīta grīdas, dzirdēja, kā pacietīgi kaļ un skrāpē brīvību alkstošais varonis, pārliecinājās, ka pat kazemāti un milzu cietumi nespēj mūžīgi noturēt cilvēkus savos mūros, lai gan četrpadsmit gadi bija četrus gadus ilgāks laiks par to, ko nodzīvojis pats Braiens. Viņš ieklausījās pašdarināto darba rīku klikstoņā un mirēja balsī, kura stāstīja par zināšanām, brīvību un apslēptajām mautam Montē Kristo salā.

9

Misters Beitss juta, ka viņa spēkos nav apturēt klases nemiera paisumu. Nebija arī ko brīnīties, ka zēni ir uzbudināti un runā visi reizē. Parastais stundu saraksts brīnumainā kārtā bija izjucis, un klases vecākais slaucīja no tāfeles Dienvidamerikas kartes attēlu, kurā ar baltu krītu bija iezīmēta piekrastes līnija un ar brūnu — garā, līkumainā Andu grēda; vecākais pat aizmirsās un izpurināja lupatu turpat klasē, tā ka slīpajos gaismas staros, kas krita pa logiem, mutuļoja brūnu un baltu putekļu mākoņi.

Rīta pārbaude un lūgšana bija aiz muguras, un par lielu prieku visai klasei, misters Beitss joprojām sēdēja pie galda un kaut ko rakstīja. Braiena sols atradās pietiekami tuvu, lai zēns dzirdētu, kā nemierīgi čirkst spalva un, apgriežot lapu, čaukst papīrs. Ko gan skolotājs tādā diena varēja rakstīt? Kādam nolūkam viņš izlietoja šos vienreizējos mirkļus? Varbūt tas bija labākais, ko viņš spēja darīt, gaidot, kā notikumi risināsies tālāk, jo, būtu viņš licis iet zēniem uz zāli un dziedāt himnas, tie droši vien sāktu dumpoties vai paklausītu tik izaicinoši, ka par disciplīnu nebūtu ko sapņot.

—    Bozvert! —• nokliedza misters Beitss, ledaini palūkodamies vecākajā, kad uz viņa piedurknes un papīra lapas nosēdās putekļi. — Cik reižu man būs jāatkārto, ka lupata jāpurina ārā?

Taču Bozverts saklausīja skolotāja vārdos nevis draudus, bet vienīgi protestu.

—    Piedodiet, ser, — viņš sacīja, pakārdams slaukāmo uz tāfeles šķērskoka un dodamies atpakaļ uz vietu, jo redzēja, ka atvainošanās paliek bez atbildes, skolotājs atkal noliec raižpilno galvu, un spalva sāk no jauna slīdēt pār papīru, ar savu čirkstoņu atgādinot āpšu suņa skrāpēšanos, dzīvnieka alu meklējot.

Varēja likties, ka skolotājs raksta grāmatu. Troksnis auga augumā, tas atgādināja jūru, kas šļācas pret skaņu šķērsli — mistera Beitsa spalvas čirkstoņu, un beidzot piespiež skolotāja domu plūsmu novirzīties sāņus.

—    Klusu! — viņš uzsauca. Viļņi neplūda atpakaļ, jo apsaucienu dzirdēja vienīgi tuvāk sēdošie, kas allaž sargājās celt lielu troksni. — Vai būsiet klusu! — skolotājs piedraudēja.

Jūras auri norima, viļņi atplūda, taču klusums, kas iestājās pēc neciešamās satraukto balsu dūkoņas, paralizēja mistera Beitsa spalvu. Viņš sataisīja bargu seju, pārlaida skatienu četrdesmit zēniem savā priekšā, sakārtoja brilles, iepriekš pakasījis ar kājiņu aiz auss, lai gan tas bija gluži lieki: skolotājs vienkārši nespēja šajā brīdi turēt rokas mierā. Visi skatieni no četrām vecu, sagraizītu solu rindām ar diviem mierā sastingušiem puikām ik solā koncentrējās ap viņa seju kā fokusu. Viņš skaidri noprata, ka šis mēmais kolektīvais skatiens nozīmē gaidas, ka zēni alkst, lai viņš ko teiktu, — un klusumā aizritošie mirkļi kļuva baismi, jo viņš nezināja, ko sacīt. Viņš, kas allaž turēja klasi grožos, nokļūdams tomēr par tirānu, šoreiz nespēja atrast vajadzīgos vārdus, lai sāktu runāt par to, kas, līdzīgi ērkšķu krūmam, arvien plašāk un plašāk sakuploja visu smadzenēs.

—    Domāju, jūs visi zināt, — viņš beidzot apņēmīgi ierunājās, — ka šodien jums izsniegs gāzmaskas?

Uz šo jautājumu atbilde nebija vajadzīga. Zēni juta atvieglojumu, ka skolotājs uzrunājis viņus tik tieši un skaidri. Saspīlētās sejas izteiksmes nozuda, un no cita uz citu kā ābols, ko ripina uz priekšu vējš, pārlēca smaids.

—    Bez tam, — viņš turpināja jau pavisam brīvi, jo katrs iesākums ir visgrūtākais, — ģeogrāfijas un aritmētikas stundu nebūs. — Smaidi kļuva platāki, un misters Beitss varēja sākt domāt par puspabeigto vēstuli: — Varat sarunāties, tikai ne pārāk skaļi. Drīz nāks misters Džonss.

Spalva atkal iečirkstējās, aizmaskēdama papīru ar burtu tīklu, un lēni — kā liela, čīkstoša dinamomašīna, ko grūti iekustināt, pieņēmās spēkā sarunu troksnis, beidzot sasniegdams robežu, aiz kuras misters Beitss to vairs nemanīja.

—    Es esmu priecīgs par karu, — Braiens sacīja Džimam Skeltonam. — Tētis saka: ja sākšoties karš, viņš varēšot dabūt darbu. Un tad viņš man ik piektdienu dos pa penijam. Ja tikai vācieši mūs nenozūinēs ar gāzēm.

—    Par sevi es nebaidos, — sacīja Džims, — bet kā ar māmu un tēti, un Morīnu, un Frenku, un citiem? Mēs esam septiņi un, ja sāks bumbot, tad nez vai visiem sanāks pagraba vietas.

Braiens izklaidīgi laistīja tintnīcu valkano saturu no vienas otrā, atstādams uz sola melnu peļķi, kas gandrīz aizsedza viņa kokā iegriezto iniciāļu pirmo burtu.

—    Bet varbūt visiem izdos ieročus, — viņš nedroši ieminējās, iemērkdams pirkstu tintē un apslaucīdams jakā.

—    Mums jau nu nedos, — sacīja Džims. — Visiem būs jātup pagrabos. Nesaprotu, ko mēs sadarīsim.

—    Tavam tētim vajadzēs būvēt nocietinājumus, — Braiens prātoja. — Tas būs viegli, viņš tak ir galdnieks. Abet mūsmājai pagraba nemaz nav.

—    Tad jums vajadzēs skriet uz patvertnēm.

Neviens nebija aplējis uz palodzēm novietotās puķes, un to dzeltenās galviņas slīga lejup aiz valgmes trūkuma;

neviens dežurants nebija ierakstījis gaisa temperatūru un barometra rādījumus diagrammā, kuras krāsainās, viļņotās līnijas stiepās gar vienu sienu, līdzīgi kalnu panorāmai ģeogrāfijas grāmatās; šorīt bija vajadzējis piepildīt tintnīcas, taču neviens to netika darījis; nebija izdalītas arī grāmatas. Tā kā stundu saraksts bija pārkāpts, zēni nešaubījās, ka nav nekādas vajadzības ievērot klusumu, lasīt, rakstīt vai dziedāt, jo valdīja brīnumains un grandiozs sajukums, un gribējās ticēt, ka tas būs mūžīgs, un domāt: ja karš ir tāds, tad tas galu galā nav nekas tik ļauns.

Braiena priekšstats par karu sakņojās Napoleona laikos — vismaz taktikas ziņā: uz visām ielām barikādes un no Kliftongrouvas līdz pat Gotemvilidžai iet vaļā Vaterlo, tikai kareivji uzlikuši gāzmaskas. Audzināts Igo «Nožēlojamo» garā, zēns redzēja, kā bruģakmeņu kalni un smilšu maisu mūri sargā Denmenstrītu un visas tas pārejas, bet vēl augstāki nocietinājumi aizšķērso galvenos ceļus, lai neizlauztos cauri tanki. Viņa iztēlē karavīrs ar kasku galvā un šautenei uzspraustu durkli rokā skrēja pa Redfordas ielām, kamēr misters un misis Skeltoni un visi mazie Skeltonēni bailīgi lūrēja caur pagraba režģi. Tad krita bumba, gaisā uzšāvās pelēki ķieģeļi — pelēki tie bija kļuvuši tagad, pirms sprādziena to krāsa bija sarkana, — un māja sagāzās. Pilnīgi iespējams, ka Braiens, tāpat kā Mariuss Ponmersī, paķers šauteni (no kāda kritušā, kas gulēs uz ielas), dosies uz barikādēm, kausies ar vāciešiem, daudzus nogalinās un izglābs Skeltonus, kas viņa apziņā joprojām bailīgi lūrēja caur pagraba režģi uz karavīru, kurš ar kailu durkli skrēja pa ielu.

Un tad nokritīs citāda bumba — gandrīz bez trokšņa — un ievelsies renstelē, un pēc dažām sekundēm tai sānos atvērsies sprauga, un ārā sāks plūst dzelteni tvaiki, kas pacelsies pāris pēdu augstumā un biezā kārtā velsies tālāk. Un Braiens uzliks gāzmasku (kas brīnumainā kārtā uzradīsies viņam rokās, kaut gan pirms īsa brīža tās vēl nebija) un sasprādzēs siksniņas. Ja viņš redzēs kādu bez gāzmaskas, tad atdos tam savējo, jo pats skaidri zināja, kas jādara: jāsamērcē balts mutautiņš ūdenī, kas nezin kā būs uzradies renstelē, un jāpārklāj seja. Iprīts tam neies cauri — tā viņam bija teicis tēvocis Dodo.

Un vai māte netika sacījusi, ka gar mežu stiepsies ierakumi kā pagājušajā karā? Viņš jau redzēja cilvēkus gāzmaskās slēpjamies grāvjos, jo tuvojās divplāksnis ar bumbām — līdzīgs tam, kas bija satriecis drupās Elbionjārda graustus. Tad acu priekšā iznira cita aina: ienaidnieka, protams, vācu kareivji parādījās tālumā aiz zaļi krāsota žoga un, iedami cauri miglas vāliem, tuvojās ierakumiem, tā ka angļu karavīri, kas tieši laikā bija izniruši nez no kurienes, varēja mesties tiem virsū, Braiens iejuka viņu vidū un nogalināja ar savu šauteni tik daudz vāciešu, ka viņam uzdeva organizēt skolnieku bataljonu un pašu iecēla par tā pavēlnieku.

—    Nedabūsi gāzmasku.

Pa blakus klases stikla lodziņu bija dzirdams, kā bīda galdus un krēslus, šļūkā ar kājām un dod pavēles. Kāds drosmīgs novērotājs vēstīja, ka tur ienes lielas kastes un uzliek uz galda. Oda pēc gumijas. — Tās ir franču, — kāds iesaucās. Vienā laidā skanēja vārdi «lielo», «vidējo», «mazo». Braiens manīja, ka klasei pāršalc līksmas nojautas: bija pāri desmitiem, tuvojās brīvstunda, un drīz varēs diegt pēc salmiņiem un piena.

Nākamajā mirklī viņš jau klusībā lādējās: vajadzēja zināt, ka tāda brīvība ir pārāk jauka, lai būtu ilgstoša, — proti, ienāca misters Džonss. Misters Beitss nepastūma vēstuli sānis, kā parasti darīja, bet atstāja to guļam uz katedras un pagrieza krēslu, lai varētu paskatīties uz mazo, akurāto, it kā ar dinamītu pielādēto direktoru, kas soļoja iekšā pa durvīm. Nebija nekādas vajadzības apsaukt puikas, jo, parādoties kaut vai mistera Džonsa ēnai, norimtu pat jura. Direktors sasprindzis stāvēja itin kā tukšā telpā, un Braiens juta, ka ieniezas pakausis, taču necēla roku to pakasīt, jo baidījās pievērst sev uzmanību. Džims Skeltons samirkšķināja plakstiņus, izsaukdams uz acu miegšanas sacensību, tomēr Braiens izaicinājumu nepieņēma; viņš redzēja, kā biedra lūpu kaktiņi paraujas uz augšu smaidā. Kaut nu nesasmīdinātu mani, ķēms tāds. Ielā ierūcās smagā mašīna un apstājās skolas durvju priekšā. Braiens nodomāja, ka atvests piens, bet, kad vestibilā nedzirdēja brakšķam kastes, viņš nosprieda, ka atgādātas jaunas gāzmaskas.

—    Visai klusi viņi gan nebija, — sacīja misters Džonss. Braiens vēroja plastilīna bumbiņu: ja tā ripinājās ātri, direktors nevienu nesitīs, ja lēni, tad gaidāmas sukas.

—         Grūti noturēt viņus mierīgus tādā dienā, — atteica misters Beitss, nevērīgi ieslidinādams vēstuli atvilktnē.

—         Uzskatu, ka jūs tomēr būtu varējis panākt labāku kārtību, — mistera Džonsa balss ieskanējās sarkastiski.

—    Viņi ir satraukti.

Ik prātu aptumšoja kara ainas, un baiļu priekšposteņus, kas vēstīja mistera Džonsa ierašanos gan skolotājiem, gan zēniem, bija neitralizējusi apdullinošā bumba, kura ar dažādu spēku kūpēja gan zēnu, gan skolotāju sirdīs.

—         Es gan esmu pārliecināts, ka nav par ko uztraukties, — direktors noskaldīja.

Kad tas vecais nelietis aizvāksies, Braiens prātoja. Kāpēc viņš neļauj mums parunāties vai misteram Beitsam ko labu palasīt? Ja būs karš, es ceru, ka šitam nelietim pirmajam uzkritīs pamatīga bumba (ja būtu iespējams, vispamatīgākā bumba pasaulē) — tieši uz viņa ļaunuma pilnā baltā paura. Vai arī kāds fricis nokniebs viņu ar savu lodi, kad sāks vālēt gar skursteņu malu. Tādā laikā var gadīties visādi.

—    Ja viņi zinātu, kas ir karš, tad satraukuma nebūtu.

—        Zēni nekad nezina, ko nozīmē karš, — sacīja misters Beitss.

—        2ēl, ka viņiem tas nav paskaidrots un viņu satraukums apslāpēts.

Mistera Beitsa acis iemirdzējās, it kā tajās būtu ienesušās asaras; viņš pasmaidīja, lai nebūtu jāraud.

—        Ja tā notiktu, tad nākamajam karam nebūtu lielgabalu gaļas.

Misters Džonss cieši palūkojās skolotājā un tad skolēnos.

—    Vai visi ir šeit?

—    Desmit trūkst.

—         Laikam tie ir tik satraukti, ka nespēj pat atnākt uz skolu?

Daži drosminieki sāka čukstēties, un telpu pārskanēja šņācieni, it kā kaut kur būtu izlauzusies tvaika strūkla.

—         Klusu! — Džonss iebļāvās, un viņa bālā seja piesarka.

Iestājās klusums.

—         Ko jūs domājat darīt? — viņš noprasīja misteram Beitsam. — Vai nu karš ir vai nav, tā tālāk iet nevar.

—    Varbūt es palasīšu viņiem priekšā.

Misters Džonss nosprauslojās.

—    Atjaujiet ieņemt jūsu vietu.

Viņš pienāca pie katedras un apsēdās krēslā. Aiz viņa pakauša vīdēja «Vēstures pamatu» sējumi.

—    Domāju, jūs visi zināt, ka šodien jums izdalīs gāzmaskas? — misters Džonss uzrunāja zēnus.

It kā pats nezinātu, putnu biedēklis tāds.

—    Vai kāds no jums zina, kāda ir gāzmaska?

Vēl ne, bet mēs zināsim.

—    Es jums to aprakstīšu — vārdos.

Braiens atcerējās: pirmajam fricim, kas vālēs gar skursteņa malu, jāietriec lode Džonsa četracainajā ģīmī.

—    Tas ir gumijas sejas aizsegs ar celuloīda brillēm, pa kurām var skatīties; sānos ir siksniņas, kuras pavelk atpakaļ, kad masku mauc galvā. Viss ir ļoti pamatīgi un labi pārdomāts. Zem zoda atrodas filtrs. Caur to jūs elpojat. Tieši tas padara indigo gāzi nekaitīgu, pirms tā ieplūst mutē vai degunā. Vienkārši, vai ne? Vai ir kādi jautājumi?

Jautājumu nebija.

—    To es negaidīju. Jums visiem ir kāpostgalvas uz pleciem. Varētu domāt — kāpostgalvām gāzmaskas nav vajadzīgas, bet izrādās, ka ir. — Pāris pielīdēju iesmējās. Misters Džonss arī pasmīnēja par savu joku. — Labs ir, kāpostgalvas, es jums paskaidroju gāzmaskas uzbūvi. Tagad es jums pateikšu, kādam nolūkam tā domāta. Tā jālieto, ja — vai varbūt pareizāk būtu sacīt «kad» — vācu lidmašīnas nometis uz Notingemu bumbas ar indīgo gāzi. — Viņš apklusa, iespējams, gaidīdams jautājumus vai vismaz kādu reakciju, taču zēniem dzirdētā bija par maz. — Vai kāds zina, kas ir aptumšošana? — Atbildes nebija. — Tas, kāpostgalvas, nozīmē, ka pilsētas ielās nedrīkst dedzināt spuldzes un ka vispār visam jāgrimst pilnīgā un galīgā tumsā, lai vācu lidmašīnas, kas lido pari, nezina, kur tās atrodas. Un jums visiem tādās reizēs vajadzēs iet agri gulēt, jo nebūs nekādas jēgas rotaļāties uz ielas, ja tur valdīs piķa melna tumsa. Un gāzmaskas jums vajadzēs ņemt līdzi gultā, tikai jāskatās, lai tās nenosviestu zemē vai nesabojātu. Citādi, kad kritīs bumbas, jiis būsiet sprukās, vai ne? Tāpēc vakarā jūs izņemsiet gāzmasku no kartona kārbas un novietosiet blakus gultai gadījumam, ja sāks gaudot sirēnas, vēstot uzlidojumu.

Viņš iekārtojas pie katedras ērtāk. Nu lies cauru dienu, Braiens novaidējās.

—    Protams, kad atskanēs sirēnas un jūs dzirdēsiet tuvojamies bumbvedējus, jums tūlīt nav jābāž galvā gāzmaska. Tikai kad ielā sāks taurēt īpašu signālu — tas nozīmēs, ka nomesta gāze, — jūs ķersiet gāzmasku un žigli — izņemot, protams, kāpostgalvas — mauksiet to uz sejas. Dabiski, ja jums kādam ir mazāki brāļi un māsas, jūs palīdzēsiet uzbāzt gazmaskas vispirms viņiem un tad tik ķersieties pie savas.

Viņa bezasiņu seja pagriezās vispirms uz vienu, tad otru pusi, un, kad atradās tieši vidū, abas acis aizklāja gaismas plankumi briļļu stiklu lielumā.

—    Vēl kas, — atskanēja no viņa mutes. — Vai kāds no jums zina, kad indigo gāzi izlietoja pirmo reizi lielā kaujā?

Pacēlās viena roka.

—    Pasaules karā.

—    Ā, tātad visi nav kāpostgalvas. Jā, gluži pareizi. Piecdesmit tūkstoši franču un daudz angļu saindējās ar gāzēm, ko atnesa pēcpusdienas vējiņš no Ipras. Viss, ko vīri redzēja, bija zaļdzeltena migla, kas mijkrēslī vēlās uz viņu pusi, un drīz vien simtiem kareivju jau smaka nost. Kas izrāpās ārā no ierakumiem, zaudēja redzi vai kļuva kropls uz mūžu. Kareivjiem lienot uz aizmugures slimnīcām, izveidojās jūdzēm garas rindas. Jā, karš ir nožēlojams fakts, un tādēļ nav jāuzbudinās, vai ne? Vai ne, kāpostgalvas? — viņš bļāva, un lielgabala dārdam līdzīgā balss izrāva no nomoda sapņiem pat pašu miegaināko zēnu.

Nedaudzo balsu korī varēja saklausīt gan «jā», gan «nē».

—    Grūti ir jums izskaidrot, kas ir karš, taču vienu es jums varu apliecināt: ciešanu un sāpju netrūks. Manuprāt, vismazākās mokas, kuras es varu iedomāties, ir tās, ka vajadzēs caurām dienām sniegā un salā stāvēt rindā pēc pārtikas vai kurināmā, karam ieilgstot, ēst zirgu gaļu un turklāt klausīties sirēnu gaudošanā. Tas vēl nav nekas liels, vai ne? Taču ir iespējams — karš vēl nebūs beidzies, kad jūs pieaugsiet, un vienas no visbriesmīgākajām mokām varbūt ir, kad cilvēks paliek ievainots kaujas laukā bez ūdens un pārtikas. Šobrīd karš plosās Ķīnā un Spānijā un nesen trakoja Abesīnijā, tāpēc tas, ko es jums stāstu, nav nemaz tik neiespējams, kaut arī, spriežot pēc jūsu sejām, jums nepietiek prāta, lai manis sacītais tiktu ņemts vērā.

Viņš tak zina, ka mēs visi gaidām brīvstundu, kad varēs iet pagalmā pienu dzert, Braiens klusībā spriedelēja, bet tur te mūs aiz ļaunuma, vecais riebeklis.

—    Vai kāds no jums arī patiešām zina, kas ir sāpes? Manuprāt, jūs iedomājaties, ka jums sāp, kad manas dūres iedunkā jūsu tukšos paurus, lai ausis uzmanīgi klausītos? Atļaujiet man sacīt, ka tas nav nekas. Tas nav nekas salīdzinājumā ar ciešanām, ko nes karš. O jā, es zinu, jūs visi esat priecīgi satraukti, ka dabūsiet gāzmaskas un ka tuvojas karš. īstenībā jums drīzāk vajadzētu lūgt dievu, lai tas sūta kādu brīnumu un karš nesākas. Jo karš nozīmē vienīgi ciešanas. Dažiem izdodas no tām izvairīties, bet lai tas jums nav mierinājums, jo kara laikā pasaule lokās sāpēs, karš netaupīs ne jūs, ne mani un droši vien arī nevienu citu. Tāpēc nav ko priecāties, domājot par karu.

Viņš spēji aprāvās un izsoļoja no klases, un zēni dzirdēja, kā, viņam ieejot, noklust nākamā telpa.

Tas viss ir meli, Braiens nodomāja. Pat ja tā ir patiesība, arī tad viņš melo. Taču nu viņš izsmēja savu izdomu par barikādēm un līķu piramīdām uz bruģa, nebūdams pārliecināts ne par ko, izņemot to, ka pārtraukumā attaisīs piena pudeli, iebāzīs tajā salmiņu un iesūks vēso šķidrumu izkaltušajā mutē, kaut arī tā garšai piejauksies trulas, smeldzošas sāpes, par kurām bija muldējis vecais Džonss.

Pulksten četros pēcpusdienā viņš skriešus devās mājās, cieši satvēris rokā kartona kārbu, un iebrāzās istabā, tieši kad tēvs dzēra tēju. Gaidot, kamēr izsniegs gāzmaskas, zēnu vidū bija paklīdušas valodas, ka ikvienam būs par masku jāmaksā zināma summa nedēļā, un Braiens bija juties patīkami pārsteigts, kad to iedeva viņam rokā, pat neieminoties par samaksu. Viņš nosprieda, ka dabūjis pilnīgi par velti vērtīgu mantu.

—    Redziet, kas man rokā! — viņš iesaucās, šūpodams aukliņā iesieto dārgo kārbu.

Neviens neizrādīja nekādu interesi. Tad viņš ieraudzīja, ka trīs pārējie bērni sēž kaktā uz grīdas, ka viņu kārbiņas Jau ieliektas un samīcītas, bet no vienas pat karājas ārā siksniņa un Arturs visiem spēkiem pūlas atplēst arī otru. Māte lasīja «Post».

—    Mūsu laikos miera nebūs, — viņa rūgti sacīja, nolikdama avīzi sānis, lai ielietu Braienam tasi tējas.

—    Nē, — aizsmacis norūca Sītons, pravietiski pareģodams, — un citos laikos, velns parāvis, ari ne.

10

Misters Džonss ienāca iekšā bez iepriekšējas izlūkošanas. Švītīgs, akurāts, izstiepis žokli kā vēderrunātāja lelle, viņš, turēdams rokā papīra lapu, klusām pasauca: — Robertson, panāc uz priekšu!

Braiens izdzirda aizmugurē kādu sakustamies, un izstīdzējis vienpadsmit gadu vecs puika izgāja priekšā. Misters Džonss stāvēja pie tāfeles, aizsegdams ar galvu Ceilonas karti un izskatīdamies tikpat nikni draudīgs kā šis salas iemītniece kobra.

—    Tātad tu esi Robertsons?

Zēns atzinās, ka tā ir, gan darīdams to negribīgi; nezinot, kur likt rokas, viņš mēģināja iebāzt tās bikšu kabatās, taču, sev par brīnumu, konstatēja, ka tās pēkšņi itin kā aizšūtas.

—    Rokas gar sāniem, kad runā ar mani, — misters Džonss rēca, iecirzdams puikam pliķi. Viņš pabāza nabagam draudīgo papīra lapu zem deguna, kutinādams ar to līdzīgi mušai, tā ka Robertsons saņēma p|auku pa otru ausi par mēģinājumu atvēcināties. — Man atsūtījusi par tevi sūdzību kāda dāma, kas dzīvo netālu. Viņa raksta, ka tu ar futbola bumbu esot izsitis viņas logam rūti un, kad viņa iznākusi ārā, neglīti lamajies.

Robertsons blenza sānis un klusēja.

—    Nu? — direktors ietaurējās kā bazūne, un visa skola saprata, ka sācies jauns karagājiens. Pa viņa seju izvijas sīkas zili sarkanas dzīsliņas kā upes uz smalki izzīmētas kartes, lai gan viņa lupas bija gluži bālas. — Vai tev nav nekā, ko teikt, stulbeni?

—    Es nerunāju bezkaunīgi, ser, — zēns tik tikko izdabūja.

Plauks! — Tas tev par melošanu. Es tev mācīšu lamāties un vēl man melot. — Džonss pagriezās pret nekustīgo skolotāju, kas sēdēja uz augsta ķeblīša pie katedras. — Padodiet man savu rādāmo kociņu, mister Beits.

Zēns nekustējās, kad viņam pavēlēja izstiept roku.

—    Vai tu esi kurls? — misters Džons iebrēcās.

Viņš ir jucis, Braiens klusībā noteica. Ja mēs visi reizē mestos viņam virsū, tad saberztu miltos.

Robertsons mazliet pagriezās, it kā meklēdams palīdzību pie klases, taču neviens neko nespēja darit, visi sēdēja solos, un telpā valdīja nāves klusums.

—    Ja tu pats neizstiepsi roku, es tevi piespiedīšu!

Viņš atvēzēja rādāmo kociņu un dzīrās ar visu spēku

bliezt zēnam pa plecu, taču Robertsons vairīdamies paliecās sānis, pieskrēja pie durvīm, negaidītā veiklībā atrāva tās va|ā un aizcirta aiz sevis ciet. Bija dzirdams, ka viņa soļi klaudz drošībā uz ielas: zēns devās meklēt aizsardzību pie tēva — bezdarbnieka. Misters Džonss nometa rādāmo kociņu un izslāja ārā.

Braiens nedzirdēja ne pantus, ne nodaļu no bībeles, ko pēc tam lasīja. Ielās, paša teritorijā, kad tu, cilvēks, vakarā rotaļājies, arī tad tu nevari būt drošs no mistera Džonsa garās rokas. Pat jūdzēm tālu, dzīvžogu iejoztos laukos, šķiet, tevi panāktu viņa niknums: bija iespējams, ka nākamajā rītā skolā viņš sagaida tevi ar nūju un papīra lapu, kur redzams tavs vārds, un noprasa, kāpēc tu iepriekšējā vakarā esi bijis kādā zināmā laukā, kur uz vārtiem stāv skaidri rakstīts, ka tos, kas ies iekšā, sodīs pēc likuma. Pareizāk sakot, vajās pēc likuma, vajās tādi nelieši kā šis te sprāgoņa Džonss.

Vienīgā vieta, kur Braiens jutās drošībā, bija «Stūri». Rudenī ik sestdienu viņš devās pa jauno bulvāri pāri ielejai. Pēc ražas novākšanas nokāva cūku un gaļu iesālīja ziemsvētkiem. Uz vecas burtnīcas vāka .Mērija sarakstīja visus, kas vēlējās kādu gabalu pirkt, un Braiens stiepa smagi piekrauto grozu pa dzelzceļa tilta apakšu uz Redfordas mājām.

Mērtons bija noteicis kaušanas dienu.

— Persijs būs te trijos, tā ka es neiešu augšā gulēt.

Braiens sēdēja pie galda, lobīdams zirņus.

—    Kuru cūku tu kausi, vectēt?

—    Nāc lidz, es tev parādīšu.

Mērtons paņēma spieķi, un, kad viņš izgāja ārā un soļoja pāri pagalmam, Braiens pirmo reizi ievēroja, ka vectēvam ir mazliet salīkuši pleci. Varbūt viņš ir ļoti vecs, zēns nodomāja, atcerēdamies, ka tēvs Mērtonu bija nosaucis par «veco velnu».

Iegājis cūkkūtī, Mērtons sacīja: — Lūk, to, Nimrod. Vai redzi?

Sārtās, melni plankumotās cūkas grūstījās ap sili un kviekdamas gaidīja, kad atvērsies durtiņas un nāks spaiņi ar ēdienu.

—    Vai redzi? To resno cūci, kas tik tikko var pakustēties.

Viņš pagriezās sānis, lai uztītu smēķi.

—    Vai viņam sāpēs, kad tu viņu kausi, vectēt?

—    Nē, — Mērtons teica, un viņa seju aizklāja dūmi. — Uz kaušanu nāks īpašs cilvēks. Es pats to nevaru darīt, man nav atļaujas.

Viņš pagriezās un uzšāva kādai cūkai, kas pārāk neatlaidīgi badīja ar purnu kūts durvis, tad paņēma no mazgātavas sienas tērauda liekšķeri un apmaisīja lielā mucā samestās garozas, vecos kartupeļus, miltus un klijas. Braiens attaisīja aizšaujamo, un cūkas, juzdamas, ka nes barību, kviecot apstāja tukšo sili, tā ka Mērtons nevarēja tai tikt klāt. Viņš nolika spaiņus zemē.

—    Padod spieķi, Nimrod. Aizdzīšu tās pagānietes projām.

Ēdiens iešļācās silē, cūkas, sastājušās ciešā rindā, šņāca un burzguļoja, un Braiens aizrautīgi vēroja, kā viņa'acu priekša kritās dziras līmenis.

Kaujamo cūku Mērtona spieķis atdzina nost no ēdiena un turēja kaktā, kur tā, kviekdama un neprātīgām acīm skatīdamās apkārt, stāvēja, kamēr citas beidza ēst un saka lūkoties apkārt, vai nedabūs vēl. Nabaga nolemtajai likās, ka nupat jau gals klāt. Kamēr pārējās šķita laimīgas, ka nav iedzītas nāves priekštelpā, upuris staigāja pa kūti, ātri un nervozi ošņādams ar purnu zemi. Tā tēraudpelēkās, dziļi taukos iegrimušās ačeles raudzījās uz aizgaldu, pret kuru atspiedušies stāvēja Mērtons ar Braienu; tad cūka aizlīgoja atpakaļ pie siles, joprojām nespēdama ticēt, ka atstāta tukšā, cerēdama atrast tur barību un gaidīdama, ka nesenā izjūta, it kā viņa nez kādu nesaprotamu iemeslu dēļ būtu atšķirta sānis, izrādīsies tikai sapnis. Cūka klaiņāja pa kūti, atkal un atkal atgriezdamās pie siles un laiku pa laikam skaļi iekviekdamās aiz bailēm par nenoliedzamo atšķirību, kurai tā bija pakļauta.

Atbrauca kāvējs, četrdesmit gadu vecs vīriņš ar brūnu, grumbainu seju un sirmām ūsām, plakanu, noskretušu cepuri galvā. Apstādamies pie virtuves durvīm, viņš aizdedza cigareti. Pār velosipēda rāmi bija pārmests neliels maiss, kura viņš vadāja nažus un priekšautu.

—         Kur steigties nav, — Mērtons sacīja. — Iedzersim papriekš tasi tējas.

Braiens sekoja vīriem virtuvē.

—    Vai es drīkstu skatīties, kā cūku kauj, vectēt?

—         Manis pēc skaties. Pāris pilienu asins neko ļaunu nedarīs.

To dzirdēja vecmāmiņa.

—         Nevajag. Tas nav labi. Izaugsi liels, redzēsi asiņu diezgan.

—    Nekas viņam nenotiks, — Mērtons sacīja.

Taču Mērija negribēja, lai Braiens skatās. Viņa apgalvoja, ka zēns pēc tam redzēšot ļaunus sapņus, un Mērtons piekrita: jā, varbūt gan. Mērijai patiesībā būtu paticis, ja cūkas vestu uz kautuvi, viņai šermuļi skrēja pār kauliem, klausoties pēdējos žēlabainos kviecienus, tāpēc viņa palika dzīvojamā istabā un kļuva bāla kā krīts, kad tika dots liktenīgais dūriens. Nebija iespējams nedrebēt līdzjūtībā.

—    Nabadzīte! — viņa čukstēja. — Nabadzīte!

Pagalmā uz galda bija uzlikta liela skārda vanna. Persijs šķiroja nažus un lika Braienam sasiet priekšauta lentītes.

—    Palīdzi nu, sasien labi cieši!

Kūtī ne mirkli nenorima rukšķēšana un kviekšana, it kā cūkas spētu saost iepriekšējos asins traipus, kas bija jau nomazgati no kāvēja naža. No mazgātavas vara katla nesa spaiņus ar verdošu ūdeni, kamēr pielēja divas trešdaļas vannas.

—    Ja uz šo būs liels pieprasījums, — sacīja Mērtons,

—    tad nākammēnes varēs nolaist asinis vēl vienam.

Šinī gadā cilvēki pirka vairāk gaļas nekā pagājušajā,

jo vajadzēja vairāk darba roku.

—    Jūs jau zināt, kur mani meklēt, — teica Persijs.

Vanna uzmutuļoja pēdējais tvaika stabs.

—    Parādā nepalikšu, — Mērtons solīja. — Tiks jums krietns gabals.

Vistu kūtī valdīja neparasts klusums; pat kaķi un suņi nerādījās mājas tuvumā, lai gan vēlāk, kad cūku sāka dalīt gabalos, tie nāca pēc atgriezumiem.

Braienam kļuva baigi, raugoties klusajā, nepielūdzami mērķtiecīgajā darbībā. Ik zariņš tuvējā kokā šķita nozīmīgs, tas dzīvoja pats savu dzīvi kā pirms negaisa. Vecmāmiņa bija aizmirsusi, ka zēns ir ārā, un iegājusi istabā nogaidīt, kamēr viss beigsies. Pagalma stūris, kur Braiens stāvēja, bija tukšs, jo Persijs ar vectēvu aizgāja izvest cūku no kūts. Kāds mākoņu vāls meta ēnu pār pagalmu, un, lai cik savādi tas būtu, pat cūkas vairs nerukšķēja. Zēns zināja, ka nupat ir īstais laiks mukt — tagad vēl vectēvs viņu neuzskatītu par dumju, taču viņš nespēja ieiet iekšā. Nekustēdamies ne no vietas, viņš dirnēja pie žoga cauruma, pa kuru bija redzami nāves mierā sastinguši labības rugāji.

Aiz stūra atskanēja kviecieni, kņada un Mērtona nūjas sitieni, kas bira cūkai pa muguru. Tad dziļo klusumu pār-< šķēla visu cūku vienbalsīgais kvieciens.

Vīri vilka gandrīz prātu zaudējušo dzīvnieku pa zemi, un tā lodīšu gultņiem līdzīgās acis šausmās mēģināja saskatīt, kurp to ved, taču neredzēja nekā, jo paša spiedzieni padarīja tās aklas. Kaujamā spārdījās ar kājām, ko gandrīz vai aizsedza smagnējais ķermenis. Mērtons lādējās un sita ar spieķi, ko vēl nebija izlaidis no rokām, taču belzieni tikai pārliecināja dzīvnieku, ka nojauta ir pareiza, ka to ved pretī kādam drausmīgam liktenim, un kviecieni kļuva arvien spalgāki.

Kūtī palikušajām pielipa bailes, un tās piebiedrojās vaimanām, bīdamās, ka drīz vien pienāks arī viņu kārta. Kaujamo ar vienu rāvienu uzsvieda uz galda. Mērtons turēja pakaļkājas, Persijs — priekšējās. Caur alkšņu zariem cūka vērās zilo debesu plaismā. Tad tai galva noslīga uz vienu pusi, un Braiens dzirdēja tālē braucam vilcienu, it kā cūka šinī mirkli būtu pagriezusies, lai paskatītos uz to. Persijs pasniedzās pēc naža ar koka spalu un pacēla to virs cūkas rīkles. Asmens bija līks, gandrīz kā sirpis.

«Gluži kā Seiloks tanī bildē,» Braienam ienāca prātā. Persija roka šāvās lejup, ar visu spēku pārdūra rīkli un parāva dūci uz sāniem. Spalgs, gandrīz cilvēcisks kliedziens aizskanēja pār māju un ātri noklusa kā vilciena svilpe.

Asinis šļācās spainī gandrīz vai pāri malām. Vīri iecēla cūku (tagad tā bija smaga kā akmens) vannā, un kūpošais ūdens kā uz burvja mājienu kļuva sārts.

—    Cauri ir, — teica Mērtons.

Persijs noslaucīja dūci lupatā.

Priekš tam jau cūka ir, Braiens sevī noteica. Snuķis, kas bija meklējis sili, tagad ir gaļa, ko var vārīt un ēst. Asarām acīs zēns atcerējās, kā dzīvnieks bija pretojies; bet tam jau cūka bija domāta — un tagad viņš to tika redzējis. Braiens iegāja istabā.

—    Vai jau beigta? — vaicāja Mērija.

Mērtons saniknojās, redzēdams, cik sieva bāla.

—    Skaidrs, ka beigta. Un tad?

—    Nekas.

Viņa ielēja katliņā ūdeni tējai.

—    Atkal vecais meldiņš, — Mērtons izsaucās. — Beidzas vai nost muļķa cūkas dēļ. Varētu domāt, ka es esmu tīrais slepkavnieks. Tāds nieks, bet dūdas vaļā. Va tu nezini, ka cūkas jākauj, lai būtu ko bāzt vēderā?

Braiens bija dzirdējis no mātes, ka šāda saruna atkārtojoties ik reizi.

—    Zinu jau, zinu. Bet viņas tā kviec …

Mērtons paņēma no plaukta «Sarkankrūtīšu» kārbiņu un piedāvāja vienu cigareti Persijam.

—    Pašas vainīgas. Mēs tās kaujam, cik uzmanīgi vien varam. Cerams, ka es nomiršu tikpat ātri — citu es neko nevaru sacīt.

Kad bija padzerta tēja un aizdegta petrolejas lampa, Mērija stāvēja pieliekamajā, sālīdama gaļu. Uz virtuves galda baltoja liels sals klucis, un Mērtons skaldīja to gabalos, sasmalcinādams ar veļas vangali pulverī un bērdams bļodiņās, kuras Braiens nesa leja pa pagraba kāpnēm. No griestiem nokarājās lieli cūkgaļas gabali — tik tīri, ka tajos vēl likās mītam dzīvība. Bļodas bija pilnas ar asinīm un garām zarnām — nākamajā dienā no tā vajadzēja taisīt putraimdesas. Visa Braiena līdzjūtība pret cūku bija izgaisusi — tikai liekoties gulēt, viņš it kā dzirdēja klusas atbalsis no dzīvnieka pirmsnāves kviecieniem, kas naktī jaucās ar vilciena svilpēm — viņa sapņu viesiem.

Visu apkaimi piebārstīja jauni, sārti nami. Cilvēki ar melnbaltām kārtīm un piezīmju grāmatiņām atnāca pa jaunajiem bulvāriem līdz laukiem un takām; tie nostādīja teodolītus un līmeņrāžus viltīgos leņķos pret tālajiem mežiem, tā ka instrumenti rādīja gan uz Ķiršu Dārzu, kur dzīvoja Arlingtoni un Leikeri, gan uz debesīm pār koku galotnēm; tie ielauzās Braiena slēptuvēs un iznīcināja viņa taisnos celiņus un viņam vienam zināmās teciņas uz «Stūriem».

Pēc topogrāfiem nāca vīri, kas notīrīja teritoriju, melnstrādnieku grupas, kuras cēla ārā dzīvžogus un raka grāvjus taisnā līnijā no bulvāriem. Ceļš no Redfordas vairs nebija vientuļš: te gāza kokus, raka drenu kanālus, un dažu simtu jardu attālumā no «Stūriem» izrindojās pirmie nākamā ceļa stabi. Kādu dienu Braiens kopā ar Mērtonu izgāja ārā.

—    Kāpēc viņi visu to dara?

Apkārtne atgādināja filmu par pasaules karu: plašs, tranšeju izvagots lauks, kas stiepās līdz Čūsku Sila melnajai sienai.

—    Sadomājuši te celt mājas un veikalus, — atteica Mērtons, un no viņa balss varēja manīt, ka vecajam šie plāni nav pa prātam.

—    Bet kāpēc viņi grib būvēties tieši te?

— Laikam jau citur nav vietas. — Un viņš cirta ar spieķi vēl palikušajām krūmu atvasēm, ii kā dusmotos, ka tās atļāvušas sevi tik viegli pievārēt. Braienam patika doma par celtniecību: viņš redzēs, kā atnāks vīri ar mašīnām, smago auto virkne vedīs ķieģeļus un kaļķus. Mežu un lauku vietā gar ielām izaugs mājas un pārveidos viņa prātā sastādīto apvidus karti. No šīs domas nepacietiba iedegās gaišās liesmās.

—    Kad ta viņi sāks celt?

—    Vēl ilgi ne, Nimrod. Papriekš viņiem jāattīra būvlaukums. Tad jāieliek drenu caurules. Var paiet paris gadu, pirms te uzmūrēs pirmo namu.

Taču Mērtons maldījās. Ģimenes dārziņi, futbola laukums un kviešu lauki drīz vien nonāca postošo spēku vara. Sestdien palūkojies pa guļamistabas logu, Braiens ieraudzīja milzīgas smagās mašīnas netālu no «Stūriem» izgāžam drenu caurules. Bulvāra tuvumā jau vidēja ķieģeļu namu pamati.

Sītonam izdevās dabūt darbu kādas fabrikas būvē pilsētas nomalē. Vajadzēja strādāt pat virsstundas, un labā laikā viņš pārradās mājās tikai pēc divpadsmit stundām. Pirmajā dienā Braiens aiznesa kanniņu ar tēju un ieraudzīja, kā tēvs kopā ar citu vīru pulciņu lāpsto no mašīnas smiltis. Sītons pamāja ar roku un pienāca pie žoga, ģērbies pārāk platos darba svārkos, melnos matus sabāzis zem jaunas cepures. Viņam bija palaimējies izņemt no darbu uzrauga algu uz priekšu, un viņš iespieda Braienam saujā veselu mārciņu.

— Se, ņem, zvirbulīt! Pasaki māmiņai, ka piektdien būs krietna kaudze.

Viņš atgriezās pie darba. Braiens uzsauca ardievas un devās projām, negribēdams lūkoties tēvā, kas, pēc viņa domām, varētu nez kāpēc dusmoties, ja viņu vērotu strādājam. Braienam viņš šķita sagūstīts, nocelts no mājas ķēniņa troņa un nolikts svešinieku barā, kur šķita gluži nenozīmīgs.

Tomēr visi piekrita, ka ir vērts iet strādāt, jo mājās bija vairāk ko ēst. Ienāca arī vairāk naudas, taču, lai gan vecāki līdz tam domāja, ka tās trūkums bijis visu viņu strīdu cēlonis, drīz kļuva skaidrs, ka viņi tik un tā nerimsies un ķildosies paraduma pēc. Sītons bija ar smagu raksturu piedzimis, un varēja sagaidīt, ka tāds pats viņš aizies kapā, un Vera nekad nebija spējusi izteikt savas domas un aizstāvēties — ne sākumā pret tēvu, ne vēlāk pret viru. Vienīgais, ko viņa prata no visas sirds, bija — raizēties, un tas varbūt cēlās no pārliecības, ka dzīve viņai liegusi savus labumus un nekad neapveltīs ar tiem. Ja nebija nekāda ista pamata raizēm, viņa garlaikojās, bet vienmēr jau varēja atrast kaut ko, no kā iztaisīt veselu problēmu. Ģimenes saimniecība bija pārāk maza, lai viņai vienmēr būtu ko darīt, turklāt viņa uzskatīja, ka vieglāk nopirkt jaunas, lētas drēbes nekā šūt pašai vai labot vecās. Viņas rokas bija neveiklas un nedrošas: caurumi, kam vajadzēja uzlikt ielāpus, tika ātri aizdiegti, un, par spīti veļas mazgāšanai un ēdiena gatavošanai, joprojām palika laiks raizēm, bieži vien par tīriem niekiem, kam patiesībā nebija nekādas nozīmes. Dažreiz visi ģimenes locekļi tika ievilkti vētrainā ķildā gluži ne par ko: lidoja kastroļi, darbā gāja dūres, un visi, sākot ar tēvu un māti, pilni rūgta izmisuma, ieslēdzās sevī, kamēr pēc dažām stundām asiņu kvēle atdzisa, ģimene sanāca kopā un jutās laimīga.

Pēc ilgas krāšanas, kas šoreiz varēja notikt atklātībā, Braiens nopirka otru grāmatu — «Nožēlojamos». Viņš bija dzirdējis to radioraidījumos pa atsevišķām daļām un sajūsminājies par grandiozajiem pārsteigumiem sižetā. «Deviņpadsmit gadu par maizes klaipiņu!» — šī sirdi plosošā patiesība līdzīgi milzu klintij izslējās no rāmajiem ūdeņiem un neskartajiem džungļiem, kas slēpa slepkavīgos «Dārgumu salas» dēkaiņus un nomāca muļķīgo papagaiļa brēcienu: «Piastrus! Piastrus!» Policijas vajāts, barikāžu cīņu lodēm neaizsniedzams, 2ans Valžāns nesa ievainoto uz pleciem pa līkumotajām Parīzes kloakas artērijām, un viņa dzīves cīņa un nāve Braienam šķita līdzīga reālistiskam eposam. Tā bija cīņa starp parastu cilvēku un policiju, kas negribēja atdot viņam brīvību, tāpēc ka reiz viņš bija nozadzis maizes klaipiņu savas badā mirstošās māsas bērniem. Un pēc šādiem briesmīgiem piedzīvojumiem vienīgā brīvība, kuru šīs rūgtās, smagās grāmatas autors ļāva iegūt tādam, kas negribēja būt izstumtais, bija nāve. Labos no sliktajiem varēja atšķirt viegli. Vienā pusē stāvēja Tenardjē un inspektors 2avērs — abi pret cilvēku vienlīdzību, jo Tenardjē vajadzēja bagātos, ko apzagt, un 2avēram nabagos, ko vajāt. Otrā pusē bija Fantīna, Gavrošs, 2ans Valžāns, Mariuss Ponmersī, Kozete — vājie, jaunie, revolucionārie — tie, kas nespēja ciest sev līdzās visādus Tenardjē un 2avērus. Barikādes ieņēma, dumpiniekus nogalināja, taču romāns tika pārlasīts vēl un vēlreiz.

Kad viņš atnesa grāmatu mājās, neviens nerājās.

— Skat vien, — smiedamies teica Sītons, — tas mazais pagāns aizgājis un nopircis vēl vienu grāmatu. Saki viens cilvēks! Kaut es būtu tik gudrs kā viņš! Tāds grāmatnieks, ka man tik atliek padoties.

Viņš iedeva zēnam četrus pensus, ko noskatīties pēc grāmatas uzņemto filmu, un, kad Braiens pārradās mājās, lika viņam visu pastāstīt. Pēdējais nedēļas nogales kreditors bija saņēmis šiliņu un aizdabūts projām, un Sītons apmierināts sēdēja pie uguns ar siltas tējas krūzi uz kamīna plauktiņa. Vera izslēdza radio, kas pārraidīja trokšņainu futbola spēli, un atkal ķērās pie zeķu lāpīšanas. Dega spuldze, un varēja dzirdēt, kā Arturs bēniņu guļamistabā rotaļājas ar āmuru.

—    Un, kad 2ans Valžāns, izpildīdams solījumu, atnāca atpakaļ pie tilta, — Braiens stāstīja tēvam, — Zavēra tur vairs nebija. Un, kad viņš pārliecās pār margām un paskatījās ūdenī, viņš redzēja, ka 2avērs (viņu tēloja Čārlzs Lotons) meties iekšā un noslīcis. Ar to arī filma beidzas, turpretī grāmata vēl ilgi nav galā. Vai pastāstīt, kā tā beidzas?

—    Tas tev gribēs klausīties, — novilka Vera, un mātes tonis Braienu Samulsināja: viņš nesaprata, vai piezīme domāta nopietni vai pa jokam.

—    Vai gribi, tēt?

—    Protams, gribu, dēliņ.

Zēns pabeidza stāstu, pūlēdamies izrunāt franču vārdus tā, kā bija dzirdējis radiopārraidēs. Margarita stāvēja turpat, un viņas garo, taisno matu ieskautajā sejā vidēja nerātns smaids. Drīz vien meitenes ciešais skatiens sasniedza mērķi.

—    Kad Braiens saka tos jocīgos vārdus, ta nu gan var nomirt aiz smiekliem.

—    Pamēģini tikai ņirgt, — draudēja Braiens, — dabūsi teterkāpostus.

—    Tu pats dabūsi ar tētes riteņa pumpi. — Viņa aizlavījās pie loga, lai tur drošībā vērotu, ka brālis kļūst arvien ērcīgāks. — Viņš domā, ka māk runāt franciski, bet es māku runāt labāk par viņu. — Un, atdarinādama svešo valodu, viņa sāka buldurēt kā tītars.

—    Kad es tev teicu, — Braiens brīdināja.

—    Vai būsiet mierā! — iejaucās tēvs.

Margarita uz mirkli apklusa, bet, jo lielākas auga bailes, jo neatlaidīgāk kāda iekšēja balss teica: viņš zina, ka tu bisties, tāpēc turpini nievas, lai viņš redz, ka ir maldījies.

—    Grāmatu tārps! — viņa klaigāja. — Vienmēr deguns grāmatā.

—    Liec viņu mierā, — Vera uzsauca, — citādi celšos kājās.

Braiens juta, kā sāk raustīties lūpas, un viņam šķita, ka visi to redz. Varbūt patiešām bija apkaunojoši lasīt grāmatas, atdarināt, franču izrunu, rakstīt, zīmēt kartes —• it kā viņš stādītu sevi augstāk par citiem. Viņš nespēja lāgā aptvert un izprast, kur slēpjas viņa nodevība; citi turpretī skaidri saskatīja to grāmatās un tāpēc izvēlējās lasīšanu kā pašu vārīgāko vietu kaitināšanai. Braiens zināja, ka pret dzēlieniem jāizturas vienaldzīgi, taču tie ievainoja pārāk dziļi. Viņš stāvēja pie galda netālu no savas mocītājas.

—    Pavei, vei, — Margarita trallināja, — tūlīt sāks bimbātl

—    Ja neturēsi muti, drīz vien bimbāsi pati, — iesaucās Braiens.

Sītons pameta omulīgo vielu pie kamīna.

—    Ja nebeigsiet ķīvēties, aizsūtīšu abus gulēt, prom no acīm. Mūždien ēdat viens otru nost.

—    Viņa tak iesāka, — Braiens sarūgtināts sacīja. — Viņa vienmēr strīdas.

—    Nekā, tēt, — atspēkoja Margarita, — viņš pats ir pirmais: lasa grāmatas, kamēr paliek dulls.

Vārdi, kurus māsa bija noklausījusies no vecākiem, Braienam griezās kā nazis sirdī.

Viņš pieskrēja meitenei klāt, ātri iedunkāja pa plecu un metās uz durvīm, lai tēvs nepaspētu viņu noķert. Skriedams pa ielu gar logu, viņš dzirdēja Margaritu pinkšķam un tēvu sirdāmies:

—    Lai tik nāk atpakaļ, puntūzis tāds, tad dabūs, ko pelnījis.

Taču Braiens pārradās tikai pēc divām stundām, kad visi, izņemot pašu Margaritu, bija viņa izlēcienu aizmirsuši. Vecāku nebija mājās, un, kad viņš grieza sev maizi, māsa, stāvēdama galda otrā pusē, padraudēja ar sažņaugto dūrīti. Drīz jau abi kopā rotaļājās.

Dažreiz no rītiem Sitons likās nedzirdam, kā, ceļot viņu augšā, kaimiņš klauvē pie durvīm, un laida gar ausīm ari Veras bārienu:

—    Celies nu, Herold, ja nesliesies kājās, nokavēsi darbu. Jau labs laiks, kā klauvēja pie durvīm.

Trešo reizi iebukņīts, viņš nopurpināja no segu apakšas, ka darbā neiešot.

—    Neesi slinks, — viņa sacīja.

Laizdamies miegā, viņš noburkšķēja: — Neiešu, kaut viņu jupis, — gribēdams ar to sacīt, ka, zaudējot dienas algu, viņš nolēmis vismaz ļauties miega svētlaimei. Vēlāk pie brokastgalda viņš mēdza sacīt: — Iztika bez manis sešus gadus, izliks arī vienu dienu. Lai nedomā, ka pametīs man ar pirkstu un es jau dancošu uz pakaļkājām.

—    Izsviedīs tevi ārā, — Vera sacīja, novākdama traukus.

—    Nekā nebija. Karš nav aiz kalniem. Un nes atpakaļ tasi: man vēl slāpst.

Sādi darba kavējumi negadījās tik bieži, lai izraisītu nemieru. Vera zināja, ka vīrs nav laisks, un to zināja arī viņš pats. Darba mīlestība viņam bija asinīs, taču, vēlāk notiesāts uz dzīvi no bezdarbnieku pabalsta un mūžīgajām iztikas līdzekļu pārbaudēm, viņš tagad tikai ar grūtībām iegāja citās sliedēs. Tajās dienās, kad tēvs neaizgāja uz darbu, Braiens, pārnākdams no skolas, atrada viņu drūmāka, nejaukākā un negantākā garastāvoklī nekā jebkad — tāds viņš netika bijis pat visbriesmīgākā trūkuma pilnajā bezdarbnieka laikā.

Kādā pirmdienas rītā misters Džonss neieradās skolā, un paklīda baumas, ka viņš esot slims — sasaldējies, piektdien lietū ejot mājās. Stundas ritēja kā vienmēr, tikai nebija tāda saspīlējuma. Kāpēc viņš allažiņ nevarētu sēdēt mājās, Braiens prātoja. Nav nekādas vajadzības pēc tāda direktora. Mācīties bija patīkami, tomēr arī šis brīvās nedēļas laikā Braiens reizēm gaidija, ka, ļaunuma spēka dzīts, misters Džonss, vēl slims būdams, piecelsies no gultas un, līdzīgi rēgam, pasliedams savu šausmīgo galvu pa durvju stiklu, aizbiedēs no klases prieku. Pēc kautiņa nedēļas beigās Braiens jau patiesi baidījās, vai kādi vecāki, kuru dēlam lidojošs akmens būs pārsitis uzaci, nenāks sūdzēties un vai misters Džonss neiebrāzīsies klasē ticības mācības stundā un, papīru rokā vicinādams, nesāks lasīt tur ierakstītos vārdus, kuru vidū Braiens Sītons būs pats pirmais.

Taču arī nākamajā nedēļā misters Džonss kā nerādījās, tā nerādījās. Starpbrīžos pagalmā nedzirdēja nejauko troksni, un tas nozīmēja vairāk smieklu un mazāk pārsistu degunu. I<ādu rītu Braiens ieradās skolā agri, jo bija viņa kārta ierakstīt pie sienas piekārtajā diagrammā temperatūru un barometra nolasījumus. Klasē jau sēdēja vairāki puikas, klusu sarunādamies: acīm redzot, kaut kas bija noticis, jo divi izskatījās, itin kā tūlīt grasītos raudāt, un viens patiesi mēmi un bezpalīdzīgi birdināja asaras — varēja domāt, ka viņam acīs iepūsti cigaretes dūmi. Tas bija klases vecākais, un arī citi bija mistera Džonsa mīluļi, kuri nekad neizbaudīja viņa trakās dusmas. Tomēr Braiena sabiedrību viņi piecieta, jo pārbaudījumu atzīmes zēnam bieži bija tādas pašas kā viņiem.

—         Kas noticis, Džonson? — Braiens vaicāja, rakstīdams ziņas.

—    Misters Džonss miris, — sacīja Džonsons.

Sāda doma iepriecināja: acu priekšā uzplaiksnīja virkne vieglu stundu.

—    Neapcelies!

—    Es nemuļķojos. Viņš ir miris.

—        Tiesa gan, — kāds cits piebalsoja. — Vakarnakt: ar plaušu karsoni.

Pabeidzis zīmēt grafiku, Braiens izdrāzās ārā un uzskrēja virsū Džimam Skeltonam, kas patlaban ienāca pagalmā. Viņš apskāva Džimu, saspieda no visa spēka un ņēmās lēkāt.

—    Kas lēcies? — Džims vaicāja. — Kas lēcies, Braien?

—         Džonss atstiepis kājas, — Braiens līksmoja. —Galīgi beigts un izlaidis garu. Svēts dieva vārds, un lai mani pērkons nosper, ja es meloju.

Džima rudie mati iepllvojās vējā.

—    Tu melo, ka ausis kust. Beidz mani āzēt.

Braiens smējās. — Es jau teicu viņiem to pašu, bet tā ir taisnība. Saķēris plaušu karsoni un nolicis karoti. Man nupat teica Džonsons. Ja netici, ieej klasē un paskaties, kā viņš ar saviem drauģeļiem bingā.

Nu Džims ticēja, un abi bija gatavi raudāt par labajām vēstīm, tāpat kā tie klasē raudāja par sliktajām.

—    Nu, zini, vecais, laiks jau ar bija, vai ne?

Džims bija atnesis sainīti ar bumbiņām.

—    Sadalīsim, tad varēsim spēlēt.

Noturēja lūgšanu un savāca naudu pienācīgi lielam vainagam: Braiens iemeta kārbā puspensu. Tika paziņots, ka zēnus, kas vēlēsies iet uz mistera Džonsa bērēm, atbrīvos no dažām stundām. Braiens visu apsvēra un nolēma, ka nav vērts. Uz izvadīšanu aizgāja trīs skolotāji, un, disciplīnai kļūstot vaļīgākai, visapkārt jautās slēpta līksme.

11

Lielgabala stobram līdzīgā betona maisītāja rīkle aprija ūdeni, granti, cementu un smiltis. Kad šīs sastāvdaļas bija labi sajauktas un pārvērtās par pelēku masu, mute, joprojām griezdamās, pacēlās augšup un palika tur kādu brītiņu, it kā gudrodama, vai neļaut vaļu untumam un neizspļaut cementu skaidrajās debesīs. Tad, it kā atcerējusies savu necilo, reizi par visām reizēm noteikto pienākumu dzīvē, tā īgni nodrebinājās un pagrieza rīkli uz pretējo pusi, lai paklausīgi iepludinātu cementa iekšas milzīgā tvertnē.

Braiens devās tālāk, salīcis stiepdams četras zilas kannas, pilnas ar verdošu tēju. Nesen ēvelētie logu ietvaru un durvju stenderu dēļi smaržoja pēc sveķiem un terpentīna, izdvesdami spirgtumu, kas tik patīkams jaunām būtnēm, kuru asinis pavasarī sāk ritēt straujāk. Kāds vīrs, ar šļūteni laistīdams ķieģeļu grēdu, uzsauca:

—    Vai tu, puis, man atnesi tēju?

Braiens apstājās.

—    Kā jūs sauc, tēvoc?

—    Metjūss. Tā ir manējā, tā tur.

Sākumā Braienam bija grūti iegaumēt, kuram kura tējkanna pieder. Kad zēns savāca tukšos traukus, četras piecas sejas iespiedās viņam atmiņā, taču, atnākot atpakaļ, vajadzēja atkal galīgā samulsumā stāvēt, mēģinot tās atšķirt citu no citas, un tai pašā laikā izlikties, it kā tu, cilvēks, būtu uz bridi apstājies pavērot darba ritumu — kamēr kāds uzsauca, prasīdams savu kannu. Tad Braiens viņam to atdeva, un no kļūdīšanās vairs nebija ko baidīties. Taču ap to laiku, kad Braiens apguva šo ērto sistēmu, viņš jau lielāko daļu strādnieku pazina pēc izskata.

Metjūss nomauca kanniņas rokturi no Braiena locītavas.

—    Saki vecaimātei, ka samaksašu piektdien.

— Labs ir, bet, ja viņa nebūs ar mieru, es atnākšu atpakaļ pec naudas. — Un viņš pavērās apkārt.

—    Ak tā gan? Tu neesi vis ar pliku roku ņemams, un pareizi ir.

—    Citādi nevar.

—    Ar dažu labu tādam jābūt. Un cik tu par to dabū?

—    Vecmāmiņa man katru sestdienu dod pa šiliņam.

—    Nav slikti tādam zellim.

Braiena vasaras brīvdienas pagāja, stiepjot turp un atpakaļ kannas, skrienot uz Vudhauzu pēc tējas un cukura un piektdienās savācot naudu. Lauku robežas bija izdzisušas zem automašīnu riteņu sliedēm un ķieģeļu kaudzēm, un mājas pavasarī izauga it kā līdz ar lapām. Daži nami pie bulvāra bija gandrīz gatavi, tikai bēniņi joprojām rēgojās ar atplestām mutēm, gluži kā sārtas cirka vai armijas teltis, — tā vien šķita, ka mājas tiecas augšup, sacenzdamās ar fabriku dūmeņiem aizmugurē kūpošajā pilsētā. Betona maisītaju tarkšķēšana karstajā vasaras gaisā sajaucās ar «Stūru» gaiļu skaņo rīkļu klaigām, un ligustru dzīvžogu pie vārtiņiem pārklāja betona putekļi.

«Stūros» iespīdējās elektrība, un tos aplaimoja vēl otrs brīnums — ūdens krāni, tā ka nēši tagad karājās pie mazgātavas sienas kā nederīga piemiņas lieta. Zemes virskārta mainījās, līdzīgi atmiņām, to sedza jauns slānis, lai gan Braiens, pirmo reizi soļodams pa nupat asfaltētajām ietvēm, sprieda, ka pazīstamo pamatu zem kājām nemaz nebūtu tik grūti sasniegt. Pat zem Slebskvēra Notingemas centrā bija zeme, tikai tas likās mazāk ticams.

Par nopelnito naudu viņš pirka romānus, vārdnīcas un kartes, rakņādamies trīspensu lasāmvielas kastēs kādā antikvariāta. Tēvs sanagloja grāmatplauktu un novietoja guļamistabā, lai grāmatas nemētātos virtuvē. Tas bija atsevišķs nodalījums viņa dzīvē — nodalījums, ko no īstenības šķira šaura sprauga spalvu nazīša asmeņa platuma, un viņš bez pūlēm pārlēca no vienas puses uz otru. Grāmatu pasauli varēja viegli aizsargāt, jo viņš tajā bija viens, bez sāncenšiem, lai gan dažreiz tai draudēja tēva grīnais skatiens, ja vajadzēja dzert tēju vai ēst vakariņas, bet pa galdu mētājās lasāmais.

No būvlaukuma, kur lika pamatus, Braiens ar pēdējo tējkannu rokās devās garām dziedošajām ķellēm, kas ar svērteņa un līmeņraža palīdzību ierādīja vietu ķieģeļiem uz celtnēm, kur, sastatņu iejozti, jau slējās veseli namu mūri. Viņš redzēja, kā pa līganajām kāpnēm ar ķieģeļu nastu dodas augšup kāds vīrs: tas bija garš, kalsns un veikls, apveltīts ar labu līdzsvara izjūtu un, acīm redzot, bezbailīgs. No augšējās platformas kāds uzsauca, lai viņš uzmanās, taču viņš tikai pamāja ar roku un, nogājis dažus pēdējos pakāpienus bez turēšanās, pabeidza savu grotesku, nobļaudams pāris lāstu, kas, līdzīgi roku plaukšķināšanai, izskanēja gaisā. Braiens gudroja, kur viņš dzirdējis tādu balsi un redzējis izstīdzējušo stāvu. Zēns kavējās, vērodams, kā strādnieks izkrauj ķieģeļus un, lai gan mirkli iepriekš bija lādējies, uzsāk draudzīgu sarunu ar mūrniekiem. Noņēmis cepuri, viņš pakasīja galvu un tad nāca lejup pa kāpnēm, šūpodams tukšo kraģi kā vāli. Kāds mūrnieks uzsauca otram:

—    Tas Egers gan ir traki strādīgs. Neesmu redzējis nevienu, kas tā varētu kāpaļāt pa sastatnēm, un tu?

—    Lai nu pārāk nebrammējas vis. Stāsta, pagājušajā nedēļā jaunajās mājās pie Bilboro kāds puisis pārlauzis abas kājas. Sāpju naudu gan dabūs pamatīgu.

Egers devās uz kūpošās ķieģeļu kaudzes pusi, un Braiens nolēma pieiet viņam klāt un apsveicināties.

—    Sveiks, Eger!

—    Sveiks, mazuli!

Ašs skatiens, un vairāk nekā. Egers bija palicis tāds pats, sauss un sprauns, grumbainā seja liecināja par smagu darbu zem klajas debess, kurš iekšējo būtību ietekmēja maz. Tagad gan viņš šķita mierīgāks un ne tik sasprindzis kā pirms gada — bargākajā, nedrošākajā kaujas laikā Sanrīkles izgāztuvē. Acīs bija izgaisusi pa daļai ironiskā, pa daļai tramīgā izteiksme, skatiens likās tikpat možs un labsirdīgs kā rokas un kājas brīdī, kad viņš bija rāpies augšā pa kāpnēm.

—    Vai tu neej vairs uz izgāztuvi?

Braiens cerēja, ka nedabūs pļauku: Egers taču varēja domāt, ka viņa labāko cērti toreiz nozadzis nevis Bērts, bet viņš, Braiens.

—    Kopš dabūju darbu, ne. Negribējās jau visu mūžu rakņāties pa mēslu kaudzi, mazuli. Bez tam mana otra puse nomira. — Viņš runāja ar Braienu kā ar pieaugušo, un zēns prātoja, kāds sakars varētu būt viņa sievas nāvei ar darba dabūšanu. Viņš saskaitīja, ka uz kraģa var uzlikt divpadsmit ķieģeļu. — Tā nu es nospriedu, ka nav vairs ko pindzelēties. Te es uzsitu līdz piecdesmit šiliņiem nedēļā. — Braiens juta, ka Egers ir lepns. Viņa tēvam ari bija darbs, agrāk viņš to nebija varējis dabūt vienkārši tāpēc, ka viņa rokas nevienam nevajadzēja. Kāpēc Egers tā neteica? — Rakņāties pa mēslu kaudzi — tā ir grūta dzīve, mazuli. Site var saskrabināt vairāk. — Neko citu no viņa izdabūt nevarēja.

—    Tā jau ir gan, — Braiens piekrita, saprazdams, ka viņu uzskata par īstu darba viru, un priecādamies par to.

Egers pasmaidīja. — Tu te esi pieņemts par tādu kā tējas pienesēju, ko?

Braiens pateica, cik vecmāmiņa ņem par tējas vārīšanu, un Egers sacīja, ka viņš arī labprāt dzertu, ja Braiens varētu atnest kanniņu rītos ap desmitiem. — Piektdien došu tev sešus pensus. — To teicis, viņš pacēla ķieģeļus uz pleciem un bija jau pusceļā, kad Braiens pagriezās, lai aiznestu pēdējo kannu ar tēju.

Mērtonam negribējās atstāt «Stūrus», un to viņš pateica aģentam Tomam, kad tas atnāca pēc pusmēneša īres naudas. Mērija atnesa kvīšu grāmatiņu un uzlika uz atvērtās lappuses pasakņa līnijas četras puskronas un sešus pensus.

—    Es biju domājis, ka mūs vēl pāris gadu liks mierā, — vecais sacīja. — Ta jau nebija vērts ņemties ar ūdens un elektrības ievilkšanu.

Toms sarausa naudu saujā un pierakstīja.

—    Viņiem vajadzīga zeme, tā ir tā lieta. Līdz dzelzceļam un tālāk, aiz meža.

—    Rīmas kas rīmas, — rūca Mērtons. Viņš stāvēja pie loga — garš un kalsns, ģērbies vecās, melnās biksēs, brūnā jakā un spoži nospodrinātos saišzābakos. Viņš vairs nestrādāja savu cienījamo kalēja darbu, ko bija veicis ilgāk par piecdesmit gadiem, un tagad atdeva spēkus dārzam, malkas skaldīšanai un cūku un mājputnu kopšanai, pārāk sevi nepiepūlēdams, kā viņš pats mēdza teikt. Braienam nebija ko darit; Mērtons ķērās pie visa, it kā, par spīti piecdesmit gadu ilgajam smagajam darbam, viņš vēl nebūtu apslāpējis savu straujumu, it kā būtu nācis pasaulē nevis lai dzīvotu, bet lai ietu uzbrukumā dzīvei, lai to uzveiktu ar āmuru un cērti, laužot sev ceļu, kamēr nokritīs beigts, ieraudzījis spilgtāk par dienas gaismu degam

nāves lāpu. Taču vēl viņam bija tāls ceļš, ko iet. Viņš stāvēja, taisni izslējies, īsi apgrieztiem sirmiem matiem, ar zobgalīgo, nikno skatienu urbdamies dēļu, ķieģeļu un cementa maisu grēdās, kas bija nekārtīgi samestas turpat tuvumā. Tad viņš pagriezās atpakaļ pret galdu, kur Mērija jau lēja tasītēs tēju.

—    Jāatzīstas, es to gaidīju.

—    Nav jau tik traki, — mierināja Toms, dzerdams tēju, kājās stāvot. — Priekš jums jau viņiem padomā cita māja Vudhauzā, Veinstrītā.

—    Tencinām, tencinām, — sacīja Mērija.

—    Turklāt tā ir tikai pāris soļu attālumā no alus bodes.

Zem Toma formas cepures vīdēja pundura sejiņa, kuras grumbas atgādināja izžuvušu upju gultnes, kas sastapās uz smailā zoda. Viņš izskatījās noraizējies, jo allaž centās visiem izdabāt, lai ikviens domātu, ka viņš ir lāga puisis, un nedarītu viņam pāri. Pogādams mēteli, viņš sacīja: — Paldies par tēju, misis Mērtona. Pāris mēnešu padzīvosiet vēl tepat, sagatavoties pārbraukšanai varēsiet tiku tikām.

Mērtons gatavojās, un, tā kā viņš pārvērtības bija gaidījis, tās viņu skāra mazāk, nekā viņš izrādīja citiem. Būs patīkama pārmaiņa dzīvot veikalu un krodziņu vidū, tuvāk pie autobusiem, kas brauca uz pilsētu. Lidija bija tādās pašās domās: pietiek brist tumšās naktīs pa dubļaino ieliņu un vientuļo tilta apakšu. Mērija sacīja, ka ziemā «Stūri» stāvot gluži kā kapsētas vidū, turpretī jaunajā vietā netrūkšot kaimiņu un sabiedrības. Mērtonu visvairāk kaitināja tas, ka Vudhauzā bija mazāks dārziņš.

—    Es esmu to redzējis, — viņš teica, — tur jau nav pat kur savās darīšanās aiziet.

Jaunā māja atradās garā ielā, kuru apdzīvoja galvenokārt ogļrači, kas strādāja Volatonas šahtā. Mērtons izpārdeva visu, ko varēja, un pārvācās. Džordžs ar Lidiju priecājās ne vien tāpēc, ka dzīvot pilsētas tuvumā bija ērtāk, bet arī tāpēc, ka tēvs viņiem nevarēja vairs uzkraut tik daudz darba. Kādā pēcpusdienā Braiens pirmo reizi devās pa šoseju un tad gar kanāla malu ciemos uz jauno vietu, atrazdams mājās vienīgi vecmāmiņu, kas snauda pie kamīna. Zēns apsēdās uz dīvāna un gaidīja, kad viņa pamodīsies. Virtuve bija iekārtota tieši tāpat kā «Stūros», ie tāpat smaržoja pēc tējas un garšvielām, aizkuru

malkas un tabakas, svaigi ceptas maizes un sautētas gaļas. Uz plaukta slējās misiņa svečturi līdzās diviem melnbaltiem porcelāna sunīšiem, kas Braienam atgādināja Džipu, kad tas gatavojās drāzties pēc putniem, pirms vectēvs, nabadziņu, bija iedzinis nāvē. Starp kūroripilsētiņu — Kromeras, Skegnesas, KJītorpas un Loustoftas suvenīriem bija novietotas baltas krūzītes un vāzites. Uz naglas karājās vairojamais stikls, gaidot, kad Mērtons atgriezīsies no pastaigas un sāks apskatīt šīvakara «Evetiing Post» fotoattēlus. Braiens allaž loloja domu to aizņemties, lai, turot stiklu saulē, dārzā aizdedzinātu papīra lapu. Pie otras sienas stāvēja bufete, aiz kuras stikla durvīm varēja redzēt tējas servīzi, pie sienas karājās pakavi, ko Mērtons bija saņēmis kā godalgas. Vecmāmiņa nošķaudījās un pamodās.

—    Ā, Braiens, nemaz nedzirdēju, ka tu ienāci.

—    Es papriekš klauvēju, vecmāmiņ.

Viņa palūkojās pulkstenī.

—    Būs jāvāra tēja, drīz nāks mājās citi. Ja nepaspēšu laikā, atlaidīs vēl mani no darba.

Viņa piecēlās, lai trauku mazgājamā telpā uzliktu katliņu uz gāzes liesmas. Braiens gudroja, kur varētu būt vectēvs, un, atgrūzdams ar kāju kaķi no kamīna, pavaicāja: — Vecmāmiņ, vai uznest no pagraba ogles?

—    Jā, to tu varētu gan. Un esi tik labs, pieliec pilnus divus spaiņus. Tad vectēvam nebūs vēlāk jāiet.

Svilpodams Braiens stiboja lejup, ka klaudzēja vien. Caur režģi iespīdēja saule, un tās stari krita uz daudziem maziem ogļu kukuržņiem kārtīgi sakrautās kaudzes pakājē. Taču Braiens novilka lejā lielu, pussimta mārciņu smagu bluķi un ar āmuru saskaldīja to gabalos. Tad viņš piepildīja spaiņus un stiepa augšā.

—• Nomazgā rokas, pacienāšu tevi ar saldu pīrāgu, — teica vecmāmiņa.

Pa balto izlietni tecēja melnas straumītes, un rokas patīkami oda pēc karbolskābes. Galds bija uzklāts, un zēnu gaidīja tējas tase un liels pīrāga gabals.

—    Pievelc krēslu un sēdies ēst, — vecmāmiņa mudināja. Pastkastītē patlaban iemeta «Evening Post», un viņa aizgaja to izņemt. Braiens pārtrauca vecāsmātes lasīšanu.

—    Rīt aiziešu uz «Stūriem» apskatīties, ko tur dara.

Un tad aizskriešu uz Ķiršu Dārzu pie Arlingtonu Ķena un Almas.

Avīze čaukstēdama noslīga uz vecmāmiņas ceļiem.

— Tur jau viss pārmainījies. «Stūri» noplēsti, un es dzirdēju, ka arī Arlingtoniem būšot jāaiziet.

Tonakt Braiens gulēja mājās un nākamajā rītā pamodās ar Fredu vienā pusē un Arturu otrā. Nogrūdis Artura celi sev no muguras, viņš atcerējās, ka jāiet izpētīt Ķiršu Dārzu, un pēc stundas jau soļoja pa ielu, nogriezdamies ielejā uz Jauno Tiltu. Nolūkodamies no tā lejup, viņš redzēja, ka, izņemot pļavas pie paša tilta, visa pārējā ainava pazudusi. Nekas nebija tāds pats, un aiz platā jaunā bulvāra pacēlās mājas — taja pusē turpināt meklējumus, liekas, nebija vērts. Tā jau varēja iet un iet un nesastapt nevienu paziņu, un apmaldities Dārbišīras kalnos, un Velsā iziet pie Atlantijas okeāna, neieraugot ceļā nevienu draudzīgu seju, kam varētu uzsaukt: «Sveiks, kā klājas?» — un: «Kā varētu tikt atpakaļ uz Notingemu?»

Ieplakā, kura vēl bija palikusi, viņš lēca pāri strautiem un rāpās pār dzīvžogiem. Puķes slēpās gravās un krūmu paēnā vai arī šūpojās vējā pakalnos. Zēna mati plīvoja, un debesis bija gandrīz pavisam zilas. Kāds zirgs skrubināja āboliņu, un Braiens nodomāja, ka tas ir tas pats, kas plūcis te zāli visus pēdējos četrus gadus, kamēr viņš gāja pāri pļavai uz «Stūriem».

Šķērsojis bulvāri, zēns izgāja uz jaunu māju iejoztas ielas: no tās vietas, kur viņam būtu vajadzējis nogriezties un ieraudzīt «Stūrus», nebija redzami ne dūmi, ne jumts. Dzīvžogs bija izmīdīts, vārtiņi izrauti no virām, un skatiens neatdūrās vis pret okerkrāsas sienām, bet aizklīda telpā, kamēr atsitās pret tumšu svītru — tas bija vēl pagaidām neskartais mežs. Nātres un ērkšķi dzeldināja potītes, no mājas bija palikuši vienīgi pamati, un Braiens, pastāvējis tajos, sāka iet no viena nodalījuma otrā, no virtuves dzīvojamā istabā un lejā pieliekamajā. Viss bija pilns ar ķieģeļiem, netīrumiem un stikla šķembām — atliekām no logiem, pa kuriem viņš bija skatījis brīnišķīgas pļavas un dārzus. «Nav bijis vajadzīgs ilgs laiks, lai nolīdzinātu visu līdz ar zemi,» viņš nodomāja un iztēlojās, kā tas noticis: vispirms pagalmā droši vien noripināja jumtu un dūmeņus, pēc tam pamazām noārdīja sienas, un tagad smagās mašīnas aizveda visu projām.

Dārzs atgādināja džungļus, un Braiens izgāja tam cauri līdz akai. Riteņa, kādu parasti tēlo pasakās, vairs nebija, un viņš ņēmās mest akmentiņus vēl neskartajā dzīlē; krītošo oļu troksnis viņu apbūra, un viņš nogūlās ar krūtīm uz gružu vaļņa, ļaudamies lielajam mieram, kas valdīja brīdī starp akmentiņa izslīdēšanu no rokas un atsišanos lejā.

Ķiršu Dārzā viņu gaidīja vēl tā pati lauku ainava. Mašīnu troksnis noklusa, to nomija putnu vīterošana un krūmu šalka vējā. Klusums iedvesa bailes. Iztālēm viņš ieraudzīja Leikeru un Arlingtonu mājeles, bet, pienācis tuvāk, nedzirdēja vairs čīkstam ūdens sūkņus.

Arī te vārtiņi bija salauzti un durvis aiznaglotas. Dūmeņi bija nosvērušies uz sāniem, it kā puikas būtu tos apmētājuši ar ķieģeļiem. Braiens stāvēja ka sastindzis, nespēdams skaļi izteikt domas, kas bija pārāk dziļas, lai tiktu izmakšķerētas ar jūtelības āķi. Draugu pazušana viņu satrauca, taču paust izjūtas vārdos likās tikpat smagi kā ledus kalnam iznirt no ūdens okeāna vidū. No meža dārza viņā galā atlidoja putnu dziesmas, taču velti bija gaidīt, ka pēkšņi zem citu bērnu soļiem lūstot nokrakšķēs kāds zars.

Braiens iegāja mežā. Uz kurieni bija pārcēlušies Arlingtoni un Leikeri? Zēns pazina Notingemu un tās apkaimi pāris jūdžu platā joslā, taču tālāk viss bija neizpētīts, un viņa doma pārslīdēja pāri pasaules malai kā senās dienās jūrnieki, kam nebija kartes. Bet bija taču citas fermas, citas pilsētas, meži un lauki, kalni un okeāni, kas stiepās tālāk un tālāk, tā ka cilvēks, iedams uz priekšu, tomēr atnāca atpakaļ, kur bija stāvējis.

Strautā burbuļoja tīrs ūdens, un viņš noliecās pēc tā. Kur gan viņi pārgājuši uz dzīvi? Triju gadu vecumā Braiens bija braucis ar vilcienu uz Skegnesu un neskaidri atcerējās riteņu ritmu un zaļas migliņas tītos laukus, kad, sēdēdams' mātei uz ceļiem, viņš bija laidies miegā. Tad pēkšņi smiltis bija apšļākusi bangojoša jūra. Viņš noglaudīja dzeltenīgos nakteņu auglīšus, nemanīdams, ka nobrada vīķus. «Laikam viņi aizgājuši uz citu fermu. Kaut es arī varētu aizbraukt kaut kur tālu, tālu, uz džungļiem, kalniem, salām. Kad aiziešu mājās, uzzīmēšu karti.» Viņš sarāva sauju pliedera lapu un saberzēja rokās, tā ka sula nokrāsoja delnas.

Tad zēns nogūlās zemē, lai kārtīgi padzertos, kājas izpletis un ceļus atspiedis pret sausiem zemes kukuržņiem. Strauta dibenā gulēja dažādu formu un nokrāsu akmentiņi ar smiltīm un zaļām ūdenszālēm pa vidu, — tas atgādināja ainavu, mazu pasaulīti zem stikla. Te nedzīvoja ne grunduļi, ne mailītes, tā bija lieliska zeme viņam vienam, zeme, kas gaidīja, lai to izpētītu un padarītu apdzīvojamu. Braiens rija ūdeni, un viņa acis izvalbījās, bet lejup pa rīkli, saltas kā ledus, šļāca sīkas strūkliņas.

Izgājis uz takas, viņš ņēmās spārdīt akmentiņus, visai veiksmīgi triekdams tos neviena nesargātos iedomātos vārtos. Izskrējis ārā no meža, viņš aizdrāzās pāri jaunajam ceļam un pļavai un apsēdās uz dzelzceļa uzbēruma žoga, lai noskatītos, kā garām aizdrāžas ātrvilciens. «Droši vien steidzas uz Skegnesu,» viņš nodomāja, aizmirsdams izskaitīt vagonus. «Kaut es sēdētu iekšā.»

«Stūru» pamati vēl ilgi baloja zem klajas debess, jo namu celšanai trūka gan cilvēku, gan materiālu: bija sācies karš. Vecais mūrējums skaidri iezīmējās līdz pašām kara beigām, un, tikai atgriezies no Malajas, Braiens ieraudzīja, ka to aizklājuši gatavi bloki, taču tolaik viņš agrāko pēdu izgaišanu uzskatīja par kaut ko slavējamu.

TREŠĀ DAĻA VIRVES DEJA

Malaja mirka lietū. Braiens bija gatavs zvērēt, ka nekad nav redzējis ko tamlīdzīgu: ūdens pātagu šaustīta, kalnu grēda cieta nežēlīgas mokas. Likās dīvaini, ka tuvīnā jūra spēj uzņemt tādus plūdus. Pieiedams pie kazarmu durvīm, Braiens ikreiz gandrīz vai gaidīja, ka viļņi, skanīgi atsizdamies pret smiltīm, būs pārlēkuši pāri liedagam un, līdzīgi nikniem, zaļiem suņiem, grauzīs barakas sienas. Vējš svieda smiltis kā smalkus piparus atvērtajās durvīs.

—    Dieva dēļ, aizver tak to caurumu, — uzbļāva telefonists. — Ta smelkne pataisīs mani aklu, un kas tad skatīsies šitās labās bildītes?

—    Turi muti, — Braiens atkliedza, līksmodams par vētras drūmo negantību. — Gribētos zināt, vai vēl ilgi būs jāgaida, kamēr tiksim uz tvaikoņa?

—    Drošāk jau nu būtu, ja sēdētu uz kuģa.

Visi staigāja tropu cepurēs, atloku zābakos un apmetņos, taču vajadzēja tikai atnākt simt jardu no brokastīm kareivju ēdnīcā, kad jau bija jāpārģērbjas, jo apģērbs bija izmircis cauri slapjš. Mitrums izraisīja aukstuma sajūtu, un tie, kas nestāvēja sardzē, sēdēja jakās — pirmo reizi kopš brīža, kad viņi pirms pieciem mēnešiem bija atsūtīti šurp no Anglijas. Braiens atcerējās pārsūtīšanas nometni un sarunu ar skumīgu virsdienestā palikušu karavīru no Velsas.

—    Ēdiens tur ir draņķīgs, vecais. Un turklāt vēl jāguļ teltīs.

Velsieša iegarenā, bībeles pravietim līdzīgā seja bija klanījusies virs alus kausa, ko Braiens viņam izmaksāja.

—    Es nebrauktu uz Malaju, pat ja mani ar zeltu apbērtu. Drausmīgi. Kukaiņi dara tevi traku. Nemaz jau nerunājot par čūskām, kas lien taisni gultā. Kino nav, un nav pat bildīšu pie sienām. Un, kad nu vēl uznāk musons, tad tur ta gaž, ka vajag tik paslīdēt kājai, un tu jau esi dibenā. Es tev saku — cūcīgākā vieta visā pasaulē. — Atmiņas par šo dziedošo balsi, kuras īpašnieks pats neņēma sevi nopietni, Braienu sasmīdināja: viņš aizvēra durvis un gāja pabeigt vēstuli.

«Mīļo māmiņ…» Braiens palūkojās uz aploksni, kur jau bija uzrakstīta adrese un augšmalā uzspiests zīmogs «Aktīvais dienests», kas šķita smieklīgi, jo karš bija beidzies pirms krietniem diviem gadiem. «Es neesmu nekāds aktīvais — un dienestā arī ne pie viena velna neesmu. Gluži vienkārši esmu devies par brīvu ceļojumā uz Tālajiem Austrumiem — tiem, kam nav naudas, Kuks izgādā šadu maršrutu.» Viņš aizmeta aploksni projām un uzrakstīja citu, uzšvīkādams burtus A. D. apakšējā kreisajā stūrī, cerot, ka tur tos neviens neieraudzīs.

«Dārgā māmiņ, paldies par «Daily Mirror». Man bija, to patīkami palasīties, kad dirnēju sardzē savā būdā rīsa laukā, kur es katru dienu sēžu un morzēju. Nesen biju Pulautimurā un piedzēros. Esmu tur reizi mēnesī, kad saņemu algu. Braucam kopā ar draugiem tvaikonī divas jūdzes pa jūru.

Ceru, ka Notingemā viss kārtībā. Vai Polīna Jūs apciemo? Ja ne, tad kāpēc Tu neaizej pie viņas? Viņai nav daudz laika, jānoņemas ar mazo, un ģimenes dzīves mums tikpat kā nav, jo es atrodos šeit. Pasveicini tēti. Man gribētos, lai viņš kādreiz atraksta, būtu jauki saņemt ziņu no viņa paša.» Pie Braiena kājām bija nolikta bļoda, tajā pa jumta caurumu tecēja ūdens; kad dažas lāses nopilēja garām, viņš ar kāju pastūma trauku tālāk zem lielākas strūklas. «Patlaban līst,» viņš rakstīja un pabeidza ar vārdiem: «Jūsu mīlošais dēls Braiens.»

Līdz sardzei palika vēl pusstunda, tāpēc, lai nosistu laiku, viņš atgūlas un sāka caur moskītu tīklu vērties uz spārēm un palmu lapu jumtu. Šodien bija izdotas jaunās personas apliecibas, un fotogrāfija padarīja tās par kaut ko līdzīgu noziedznieku kartēm; kreisajā pusē bija ierakstītas īsas ziņas: Braiens Sītons, gaisa karaspēka ierindnieks, otrā klase, vecums — deviņpadsmit gadu, augums — piecas pēdas deviņas collas, miesas būve — normāla, acis — zilas. Sevišķu pazīmju nav. Nekāds sīkais apraksts tas nav, bet laikam jau labāku neko izdomāt nevar, jo, būtu es kuprains kroplis, tad neatrastos šeit. Viņš izņēma kartīti no krekla kabatas. Ir gan purns! Kopš atbraukšanas esmu kļuvis vājāks, tāpēc jābūt uzmanīgam, citādi beigās izkusīšu no karstuma. Acis tādi paši telēķi kā sencim, tikai manējās ir zilas un šitai bildē vēl maķenīt šķielē. Iedegums labs, bet mati kā cūkas sari. Ka tevi jupis, labāk likšu nost!

Bāzē viņiem varbūt ir par mums visiem kartotēka, tāpat kā kruķiem: «Notiesāts uz diviem gadiem katorgas darbā Malajā; tas ir augstākais soda mērs, ko pieļauj likums. Nu tas putniņš redzēs, ko nozīmē, kad astoņpadsmit gadu vecumā cer iziet sausā. Nākamais.» Viņš iztēlojās kartītes saturu:

Politiskā pārliecība: sociālists; mēdz lasīt «Soviet Weekly».

Dzimumdzīve: cik uziet, kamēr nesaka necienīgi izturēties pret varas iestādēm un dabūja divus gadus. Patlaban salmu atraitnis.

Kompleksi: māte, tēvs un mazvērtības sajūta.

Patriotisms: tāda nav. Stingri uzraugāms.

Iemīļotā filmu zvaigzne: Džina Kreina.

Nedaudzās labās īpašības: labs radists un godīgi nopelna savus sešus šiliņus dienā. Strādā sešdesmit stundu nedēļā, tāpēc pagaidām netiks atlaists.

Disciplīna: nekādas. Pat uz dežūru ierodas civildrēbēs.

Starp Hensfordu un Kērkbiju brieda ķilda. Hensfords bija muskuļots, tumšmatains dienvidnieks, deviņpadsmit gadu vecs viszinis, pa pusei vēl pienapuika, pa pusei jau nosvērts vīrs. Viņš mūždien vieba virslūpu, un to varēja drīzāk saukt nevis par fizisku, bet garīgu kroplumu, jo tas it kā spilgtāk izcēla viņa garastāvokļus. Kad viņš bija līksmā un labsirdīgā omā, citi, kas atradās ēdnīcā, pulcējās ap viņu, jo zināja, ka izdzirdēs kādu jautru joku, turpretī, kļūdams drūms un ērcīgs, viņš aplipināja ar savu īgnumu visu kazarmu, riskēdams pats visvairāk izbaudīt biedru dusmas. Sīs kroplās dabas izraisītās garastāvokļa maiņās, kas patiesībā nebija viņa paša vaina, padarīja viņu biedru vidū visai neievērojamu. Patlaban viņš kails, aptinis tikai šauru dvieli ap gurniem, stāvēja kareivīgā pozā, paķēris rokā ziepes un veļu. Viņš bija jau grasījies iet ārā, kad pēkšņi viņa ziņkārās, apķērīgās ausis izdzirda Pītu Kērkbiju kādam stāstām, ka viņš neesot vis iesaukts, bet pieteicies armijā brīvprātīgi. Hensfords savilka dvieli ciešāk ap vidu, saviebdams seju tik neticīgā izteiksmē, ka tā jau pati par sevi bija apvainojums cilvēkam, kura vārdi tika apšaubīti.

—    Kas nu tu par brīvprātīgo, — viņš lēni novilka, jaudams noprast, ka jābūt pēdējam muļķim, lai ticētu Kērkbija sacītajam. — Beidz melst blēņas! Izdomā ko citu!

—    Esmu gan brīvprātīgais, — Kērkbijs mierīgi atteica.

Braiens pasniedzās pēc tabakas kārbas, lai uztītu smēķi.

Viņa gaume attiecībā uz pīpēšanu mainījās atkarībā no garastāvokļa un bieži vien no rocības. Viņš bija izmēģinājis gan pīpi, gan melnās ķīniešu cigaretes — pirktās un paštītās, un katra šķirne nozīmēja vai nu mieru, vai uztraukumu, dusmas vai līdzekļu pārpilnību. Hensfords savilka virslūpu vēl neticīgāk: — Beidz muldēt, velna meli!

—    Turi muti! — iesaucās Braiens. — Tev nav nekādas daļas, vai viņš ir brīvprātīgais vai ne.

Kērkbijs viņam bija vecs draugs vēl no Redfordas laikiem, kad viņi abi piecpadsmit gadu vecumā tika strādājuši kartona fabrikā. Mazais, druknais, izturībā ēzelītim līdzīgais Kērkbijs parasti daudz nerunāja, taču šad un tad pārsteidza citus ar lielisko humora izjūtu, kas uzdzirkstīja sevišķi tādos brīžos, kad Braiens fabrikā pūlējās viņam iepotēt savus politiskos uzskatus. Viņi strādāja kopā, stiepdami miltu un alauna maisus no smagajām mašīnām uz kubliem vai tveicīgi karstajās žāvētavās kraudami vagoneti pēc vagonetes, pilnas ar svaigu, mitru kartonu.

—    Es pieteicos brīvprātīgajos tāpēc, ka man viss bija līdz kaklam, — Kērkbijs pacietīgi skaidroja. Taču Braiens zināja, ka tas nav īstais paņēmiens, kā pārliecināt Hensfordu, kas tūlīt atcirta:

—    Dieva vārds, es nu gan nevarētu nonākt tādā stāvoklī.

—    Neraizējies, — teica Kērkbijs. — Mani laidīs mājās tad pat, kad tevi, tāpēc ka es iebāzu galvu cilpā tikai līdz tam laikam, kamēr pastāvēs «ārkārtējais stāvoklis». Un mani tik un tā būtu iesaukuši.

Braiens, tabakas dūmu mākoņus pūzdams, sēdēja pie nospodrinātu zābaku rindas, klausīdamies, kā lielie viļņi dobji un mīksti šļācas pret tuvējo liedagu un niknas lietus brāzmas pātago jumtu, līdzīgi pulkstenim skaitīdamas navīgās garlaicības mirkļus starp divām dežūrām. Ce-Dins, jaunais malajietis, strādāja čakli, un kareivju zābaki allaž laistījās. Varēja domāt, ka šīs divas rindas spīdošo apavu gar katru kazarmas sienu ir malajieša lepnums, taču Braienam šķita, ka Ce-Dins ienīst visu šo draņķību pat vairāk par viņu pašu, un tas nozīmēja daudz ko. CeDins bija mazs, lunkarts un trausls un dažreiz nāca uz darbu, tērpies sari, ar mīkstu filca cepuri galvā. Reiz viņš parādīja koku, pie kura japāņi bija šāvuši malajiešus un ķīniešus, un Braiens pavaicāja, kas, pēc viņa domām, esot labāki Malajas valdnieki — japāņi vai angļi. Ce-Dins paraustīja plecus un sacīja:

—    Kāda tur starpība? Kā vieni, tā otri spiež mūs strādāt gandrīz vai par velti.

Atbilde saniknoja neaprēķināmo Hensfordu, viņš laida Ce-Dinam ar zābaku, un tas ķēra jauneklim plecu. Malajieša acīs ieriesās kauna asaras, un viņš nerādījās kazarmās trīs dienas.

—    Es negribēju viņam trāpīt, — Hensfords taisnojās citiem, kas bārās uz viņu gan par to, kā zābaks tik nepiedienīgi sasniedzis mērķi, gan par nesavaldību, kas mudinājusi viņu pacelt roku.

—    Laikam gan tu esi dabūjis vairāk, nekā gribējis, saņemdams norīkojumu uz šo nolādēto cūku stalli? — Hensfords vaicāja, apsēzdamies uz gultas, it kā grasītos strīdēties visu vakaru, kaut gan Kērkbijs nevarēja sagaidīt, kad varēs ņemt atkal rokā savu dēku romānu. Taču dažkārt viņš jutās glaimots, ka citi ar viņu strīdas.

—    Man te patīk. Es nekad nebūtu redzējis šo zemi, ja neaizietu armijā.

Hensfords nobraucīja muguru.

—    Es nu gan izdomātu labāku līdzekli, kā redzēt pasauli, nevis ļautu sevi kā lopu uzdzīt uz armijas transportkuģa.

—    Es arī to varētu, draudziņ. Tikai naudu es tad nenopelnītu.

—    Nu, tad jau pareizi vien esi darījis, — atteica Hensfords augstprātīgi un iecietīgi, likdams noprast, ka ir uzvarējis. — Divdesmit viens gads tev būs tieši laikā.

Kērkbijs pasmīnēja. — Vai tu domā, ka esmu jucis? — to sakot, viņš velti pūlējās aiz smīna slēpt īgnumu. -^-Trīs gadi nav nekāda liela lieta.

Ilensfords apstājās kazarmas vidū.

—    Neaizmirsti, ka tie ir trīs labākie mūža gadi.

—    Beidz jel reiz, — metās starpā Braiens. — Katrs gads ir vislabākais visā mūžā.

—    Ne tad, ja tu nēsā formu.

Hensfords novērsās, nevēlēdamies strīdēties ar Braienu, un cieši palūkojās Kērkbijā, it kā gribētu tam iesist, bet nebūtu drošs, kas pēc tam notiks. Viņš tagad bija niknāks par Kērkbiju, un Kērkbijs, to pamanījis, atplauka neviltotā smaidā.

—    Man tie trīs gadi būs tīri jauks laiciņš, — viņš smiedamies sacīja.

—    Tev jau nav visi mājās, — atcirta Ilensfords.

Citi klausījās, atrāvušies no grāmatām, cigaretēm, domām vai bezdomu klusuma.

—    Tu stipri maldies, — draudīgi uzsauca Tompsons, kas bija noslēdzis līgumu uz divpadsmit gadiem.

—    Kaut arī man nebūtu visi mājās — ja tas mani netraucē, tad man no tā ne silts, ne auksts, — Kērkbijs teica. — Atpakaļ es braukšu tai pašā kuģi, kur tu, tikai līdz tam tik daudz nečīkstēšu. Man tik saule un tīk peldēties. Man par to pat maksā. Pāris gadu tā pavadīt nemaz nav slikti.

Hensfords nekādi nespēja saprast, kā Kērkbijs var būt tik apmierināts.

—    Tevi vajadzētu iecelt par vervēšanas plakātu zīmētāju, — viņš sacīja, dodamies pa kāpnēm lejup uz dušu.

Braiens piemina ar kailo kāju smēķi un uzvilka garos zābakus.

Bija bez ceturkšņa seši; viņš aplika ap pleciem apmetni un paņēma mugursomu. — Nu, tad uz redzi no rīta, — viņš noteica un pazuda aiz lietus sienas. Troksnī nevarēja pat dzirdēt paša domas; Braiens visu laiku spļaudījās, jo ūdens spiedās mutē. Segtā mašīna stavēja jardus piecdesmit atstatu, un viņš ierāpās kravas kastē. No blakus kazarmām atlidoja dziesma — tā bija pretinde briesmīgajam lietum, kas, likās, neapstāsies tikmēr, kamēr nebūs piepildījis visumu un nogremdējis pasauli. Laiku pa laikam, līdzīgi Lielas Bertas šrapneļiem, nokrita kokosrieksti: švīkstēdami tie aši izbrauca cauri lapotnei un ar dobju būkšķi atsitās pret slapjo zemi.

Braicnu atsvieda pret šofera kabīni, un, mašīnai uzbraucot uz ceļa, gaisā uzšļācās ūdens šaltis. Zem palmu lapu nojumēm pie vārtiem, atmetuši kapuces no pieres, drūmi stāvēja malajiešu policisti. Mašīna rūkdama uzrāpās uz piekrastes ceļa, un nu Braiens varēja redzēt vienīgi pelēkos vi|ņus, pelēkos mākoņus un šņācošos miglas autus tūkstoš jardu priekšā. Viņš priecājās, ka ticis ārā no nometnes un satrauktā noskaņojuma, kas bija pārņēmis visus, sākoties lietiem. Viss it kā zaudēja krāsu, bet cilvēki nervozēja un gaidīja, kad šīs gāzmas beigsies, lai gan tās nupat tikai bija sākušās. Izrāvies no |aužu pilnās kazarmas, Braiens jutās brīvāks un priecīgāks, tā ka sāka pat svilpot jaunāko dziesmu, ko bija pārraidījis vietējais radio. Malajiešu pā|u namiņu priekšā sievietes kurināja uguni, vārīdamas rīsu vakariņām.

Sēdēdams atmuguriski, viņš redzēja vienīgi, ko mašīna pameta aizmugurē, nevis kurp devās tās strupais purngals, un tāpēc gluži negaidīts šķita pagrieziens gar veco dispečeru torni, no kurienes auto aizjoņoja pa slapjo, spīdošo aerodroma skrejceļu, kas atritinājās priekšā līdzīgi grīdsegai. Braienam vajadzēja tikt uz attālo radiopelengācijas novietni, kas atradās plaša, četrstūraina rīsa lauka vidū; no skrejce|a turp aizvijās šaura, dubļaina taciņa, ko tagad aizmigloja durstīgais lietus. Kad mašīna apstājās, viņš izlēca ārā, ietinās ciešāk apmetnī un devās uz attālo būdu.

Tam pašā brīdī operators, ko Braienam vajadzēja nomainīt, izgāja viņam pretī. Ūdeni nemitīgi du|ķoja smagās strūklas, piešķirdamas tam tumšu, draudīgu nokrāsu un ar savu spēku vietām dziļi iegrauzdamās šaurajā zemes strēlē starp skrejceļu un novietni. Braiens soļoja lēni, lai nepaslīdēlu un neieveltos trīs pēdas dziļajās peļķēs abpus ceļa. Viņš svilpoja vienmuļu melodiju: tā it kā palīdzēja noturēt līdzsvaru. Slaidais, gaišmatainais Beikers pienāca pavisam klāt, šķietami augstprātīgi urbdamies ar īsredzīgajām acīm lietus segā, sakniebis plānās lūpas, it kā tās grasītos izliekties smaidā, kaut gan tā nemaz nebija: Braiens zināja, ka pēc nogurdinošās dežūras biedrs ir saīdzis un gluži nejūtīgs pret apkārtējo pasauli.

—    Vai ir kas svarīgs?

—    Nekā liela nav, — Beikers runāja īsi. Vēja brāzma atlieca atpakaļ viņa cepures apmali. — Septiņos būsi ar visu galā. Pēc pusstundas te jānolaižas dakam [7] no Singapūras.

—    Nu ir gan izvēlējies laiku, kad nolaisties.

—    Kaut kur tak viņam, nabadziņam, jātiek zemē.

—    Ka tik nēsāsit purnu uz skrejceļa, — Braiens sacīja. — Es gan negribētu būt viņa vietā.

Abi jau bija viens otram apnikuši: Braienam gribējās palikt vienam, Beikeram turpretī — aizbēgt no vientulī bas, tāpēc no sarunas nekas neiznāca, un puiši izšķīrās. Tālajā piekrastē vēja neredzamās rokas pūlējās iemērkt ūdenī palmu galotnes, lokot to slaikos stumbrus, kas tomēr laiku pa laikam niknā pretsparā uzšāvās atpakaļ. Pār ūdeni slīdēja balti zibens uzliesmojumi, it kā tie steigtos pie skrejceļa sastapties ar pērkonu.

Novietne slējās četrstūrainā laukumā, ko iežogoja četri antenu masti; vadi krustojās pašā vidū virs salāpītā, ne reizi vien labotā jumta un stiepās tam cauri uz aparāta uztvērēju. Ūdens un mitruma smaka bija tik stipra, ka aizžņaudza rīkli, apgrūtināja elpošanu un radīja iespaidu, it kā zeme būtu caurcaurēm izmirkuši un pārvērtusies par dubļainu masu. Beikers nebija izslēdzis skaņu, un jau no durvīm Braiens izdzirda, kā atmosfēras trokšņi sacenšas ar lietus šalkoņu.

Iegājis iekšā, viņš nolika apmetni, cepuri un mugursomu, nogodādams Beikeru par slinku pagānu, jo viņš bija ļāvis ūdenim pilēt uz akumulatoriem. Droši vien lasījis atkal savus motorolleru katalogus; tādam puskoka lēcējam vajadzētu būt nevis radistam, bet mehāniķim. Elsdams pūzdams Braiens uzcēla garās, smagās kastes uz sola un ievilka tās sausā kaktā, tad parakstījās radiogrammu žurnālā un dežūrgrāmatā un izsauca Singapūru, lai pārbaudītu dzirdamību.

Sākās nakts dežūra, un pirmie paklausīgie taustiņu klaudzieni nobira skaidri un precīzi, un īsās un garās skaņas atbalsojās Braiena ausīs kā putnu dziesmas, nesdamas mierinājumu un reizē reibinādamas un atskurbinādamas kā pirmais alkohola malks. Viņš mazliet atbīdīja austiņas, lai vienlaikus dzirdētu gan superheterodīnā uztvērēja skaņos, zemos pūtienus, gan taustiņu klaboņu, kas uzmundrinot vēstīja, ka viss kārtībā. Braiens te bija pats

savs kungs, un viņa rīcībā atradās radioaparāts, vajadzēja tikai nospiest taustiņu, lai citi vientuļi operatori simtiem jūdžu atstatumā arī pastieptu roku un noklaudzinātu atbildi. Šovakar gan viņu atbildes būtu tikko dzirdamas, tāpat kā viņa paša signāli, jo, lidojot pāri džungļu kalnu galotnēm, tie iekļūtu atmosfēras zobos un izkropļotos līdz nepazīšanai. Bija sācies viņa iemīļotais četrpadsmit stundu ilgais nošķirtības laiks, un, lai gan pret mazās būdeles plānajām sienām no visām pusēm bungoja lietus lāses, Braiens darbā jutās labi un, pārtraucis ierakstu žurnālā, attaisīja cigarešu kārbu un aizpīpēja.

Būdas bezvēja pusē virmoja ūdens un zemu mākoņu pieblīvētā pelēkā dienas gaisma. Antenas klaudzināja pašas savas spokainās vēstis, taču drīz tās pārmāca tuvojošās lidmašīnas troksnis, un tās radists pieprasīja laika ziņas. Braiens vienu, divas, trīs reizes pagrieza tālruņa rokturi, lai izsauktu meteoroloģisko staciju, taču vads klusēja. Droši vien bija izmircis lietū.

—    Neviens neatbild, — viņš telegrafēja lidmašīnai, taču operators uzstāja, ka bez ziņām nevarot iztikt.

Braiens piegāja pie durvīm paskatīties, kāds ir laiks: mākoņu augstums bija divtūkstoš pēdu, redzamība — viena jūdze, rietumu vējš četrdesmit mezglu sekundē, lielus. Viņš aizgāja atpakaļ un noklaudzināja ziņas radistam. Tās nebija visai precīzas, taču lidmašīnas operators šķita apmierināts. Viņš lūdza arī peilējumu, bet antenās, acīm redzot, bija īsslēgums, un nevarēja panākt skaidru dzirdamību.

—    Trešā precizitātes pakāpe, — viņš klaudzināja, — tā ka paļauties uz to nepaļaujies.

—    Nenāk ne prātā, — skanēja ironiska atbilde.

Kas par lietu! Tas gāzās ar baisu, pirmatnīgu spēku kā zvērs, kas iedomājies, ka ar pēdējo piepūli uzvarēs cīņā pret cietzemi. Rīsa lauks bija pārvērties par ezeru, kas sniedzās līdz kokiem un viļņojās, it kā radiopelengācijas būda būtu atklātā jūrā izbraukusi laiva, kura patlaban tuvojas krastam. Ūdens sūcās cauri jumtam un dažreiz nopilēja uz automāta un patronām. Varbūt ierocis ari vairs nedarbojās? Braiens izgāja ārā, nostājās, kājas iepletis, un izšāva visu disku, tēmēdams pāri rīsa laukam. Vētra apslāpēja griezīgo ložu kārtas tarkšķi un bez sāpēm norija to.

Braiens atgriezās būdā, galīgi izmircis, izģērbās līdz pusei un apsēdās pie aparāta. Ir nu gan dzīve! Šovakar viņš bija norunājis tikšanos ar Mimī, jo negaidīja, ka būs jādežurē, taču kaprālis, kam būtu vajadzējis nomainīt Beikeru, paziņoja, ka ir slims, un izskatījās pēc tāda, kas būs uz kājām labi ja pēc divām nedēļām. Jaukdams piekrastes signālus ar nepareizas franču valodas vārdiem, Braiens izsauca franču radistu Saigona.

—    Vai jums tur šovakar daudz lido?

Radists varbūt bija lasījis grāmatu un negribēja, ka viņu traucē, tāpēc cauri visiem atmosfēras trokšņiem atsūtīja ātru, nervozu atbildi:

—    Ko tu gribi?

—      Neko, — Braiens noklaudzināja un brītiņu nogaidīja.

—    Mani sauc Anrī, — Saigona pavēstīja. — Un tevi?

—    Zans Valžāns.

Braiens juta radista mulsumu un atkārtoja vārdu.

—      Cik tev gadu? — klaudzināja Anrī, vairāk reižu kļūdīdamies.

—      Trīsdesmit pieci, — meloja Braiens, kam rotaļa sāka patikt. — Un tev?

—    Divdesmit septiņi.

Braiens pavaicaja, vai Anrī patīkot Saigona, un par atbildi izdzirda radista telegrāfiskos smieklus: da-da-di-didi-di-da-da.

—    Kur tu esi dzimis?

—    Notingemā, — Braiens pastāstīja.

—    Iedod man kāda forša skuķa adresi.

Bija aizliegts sarunāties nešifrētā valodā, taču Braiens nepazina nevienu kara radistu, kas to nedarītu. «Ko darit man, kad gals ir klat?! — Ar ķenguru uz elli jāt!» prātā iešāvās paša sarīmētais pantiņš. Viņš paziņoja Saigonai izdomātu vardu un adresi, un abi apmainījās ar radistu ierasto sveicienu: reizē nospieda taustiņus.

Braiens nolūkojās, kā piezemējas «Dakota»: tā pārlidoja zemu pār palmu galotnēm, lēkādama paskrēja gabaliņu pa skrejceļu un aizšāvās kā lielgabala lode uz dispečeru torņa pusi. Braiens noklaudzinaja savu pēdējo signālu — ar labu nakti, ar labu nakti, ar labu nakti — un izslēdza aparātu, atstādams gaisu trakojošās atmosfēras stihijas ziņa. Par ūdeni noklājās tumsas sega, un viņš aiz

vēra durvis, lai kukaiņi nelidotu uz gaismu un nebarotos no viņa aukstajiem sviedriem. Pēc tam Braiens mēģināja iedegt prīmusu, lai uzvārītu tēju, taču no plītiņas izšāvās liesma, tāpēc viņš pabīdija to sānis un, ēzdams maizi ar sieru, piedzēra klāt ūdeni.

Doma, ka te jānosēž vēl vienpadsmit stundu, tagad viņu biedēja. Pa durvjapakšas spraugu viņam mirkšķināja zibens, it kā zobodamies, ka viņš nav tagad gultā pie Mimī. «Nav man veiksmes šinī pasaulē, taču labāk par savām neveiksmēm smieties, nevis dusmoties.» Vējš kā īsts dauzoņa plosījās ap budu. «Dievs vien zina kā es te nokļuvu, man pašam nav par to ne jausmas. Ka esmu viens, par to nekas, bet kverni nu kā cietumā: draņķa tālrunis sabojājies, nevar izsaukt pat pārbaudes torni.»

—    Paklau, — teica tēvs tovakar, kad es viņam pavēstīju, ka rīt kļūšu astoņpadsmit gadu vecs, —ja dabūšu zināt, ka tu esi pieteicies armijā, apgriezīšu tev sprandu. Liec to aiz auss.

Es nupat biju atgriezies no tikšanās ar Polīnu uz viņas dīvāna un jutos lieliski.

—    Armijā neviens nepiesakās, — es teicu. — Laikam tu nezini, ka jau sešus gadus kā ievesta vispārējā karaklausība.

—    Nelec acīs, — satumsis kā negaisa mākonis, viņš atrūca, it kā grasītos gāzt man ar kannu pa pauri, lai gan īstenība ielēja tikai tasīti tējas. — Man vienalga, vai ir vispārējā karaklausība vai ne: mani taču viņi nedabūja?!

—    Paldies par tēju, — es sacīju, — bet tu izgāji sveikā tikai savas vājās veselības dēļ, vai ne?

—    Varbūt. Bet es ari mācēju labi izlikties. Pēc visiem tiem gadiem, ko biju pavadījis, vilkdams dzivību no bezdarbnieku pabalsta, nozvērējos, ka es nu gan šo neģēļu labā savas asinis liet neiešu. Vai nu mazums man, mātei un jums visiem bija jāizcieš.

Viņš nogrieza man gaļas šķēli, steigdamies izteikt visu, ja jau reiz pa ilgiem laikiem bija sācis runāt.

—    Bet vai tad tu nesaproti, tēt, ka mani iesauks — es taču esmu vesels. Es nevarēšu izgrozīties.

—    Deivs un Kolins prata izgrozīties pat kara laikā. Viņi apveda tos nolādētos sarkanmičus ap stūri. — Viņš

izklaidīgi pavērās uz aizkariem aizsegto logu. — Tie bija gan gudrinieki, tavi brālēni Deivs un Kolins.

—    Bet galu galā tak viņus paņēma, vai ne? — es vaicāju, skumji atcerēdamies brālēnu iesaukšanas dienu.

—    Jā, — tētis smiedamies noteica, — bet tobrīd karš jau bija beidzies. — Viņš ar baudu iedzēra malku tējas. — Tāpēc turies no armijas tālāk.

Taču Braienam negribējās turēties malā, jo tas nozīmētu palikt Notingemā, kad viņš nebija pārliecināts, vai nealkst pēc kā cita. Dezertēt viņš nebaidījās, taču tikt iesauktam šķita ļaunāk nekā dezertēt, ļaunāk nekā klīst naktīs pa ielām gluži kā noziedzniekam, un, kas to zina, ja viņš šoreiz neļaus straumei sevi nest, vai nepalaidis garām kaut ko patiesi vērtīgu? Tēvs pa to laiku tik runāja un runāja:

—    Edijs septiņpadsmitajā gadā arī dezertēja — uzsēdās uz divriteņa un laidās pie māsas uz Koventriju. Viltīgs, pagāns, nebrauca pa ceļu, jo baidījās, ka tur viņu

• nogrābs kruķi, bet pūta gar kanāla malu un nesatika nevienu dzīvu dvēseli. Ceļš iznāca divreiz garāks, bet bija lo vērts. Māsa viņu sešas nedēļas slēpa, bet šis, muļķadesa, sailgojās pēc Notingemas un kādā jaukā dienā pārradās atpakaļ, tā ka nu ar viņu bija jāņemas tētēm un mammai. Kāds drauģelis bija redzējis kruķus nākam uz mūsmājām un padeva ziņu, un tā nu Edijs ņēma kājas pār pleciem un aizlasījās uz Volatonas pakalniem. Nabadziņš, iā pārsala, ka dzīvība vairs tikko turējās kaulos. Es ik dienas vedu viņam ar divriteni ēdienu, ko māte bija izvārījusi. Bet reiz salaidu visu dēlī: velna kruķi mani izsekoja līdz pašai Edija slēptuvei un noķēra nabagu. Pēc trim mēnešiem viņu aizsūtīja uz Franciju, un vēl pēc nedēļas viņš krita friču gūstā un tur nodzīvoja līdz kara beigām. Mums nāca smiekli: Edijs tak pašu velnu mācēja ap stūri apvest.

Viņi sēdēja gaišajā virtuvē, un tēvs ielēja vēl pa tasei tējas.

Iedzēris ūdeni, Braiens aiztaustījās līdz saliekamajai gultai un saklāja palagus. Beikers nebija laikā piezvanījis raidītāju daļai, lai uzlādē akumulatorus, un tagad būdā valdīja melna tumsība. Braiens gulēja gultā un klausījās, kā lietus sitas pret būdu kā tūkstošiem rīsu graudu: tā bija dienvidaustrumu Āzijas ūdens raža. Ko Deivs ar

Kolinu būtu darījuši manā vietā? Laidušies krūmos. Bet tad viņi nebūtu nonākuši tādā tālā malā, turklāt es esmu redzējis to, ko viņi nemūžam neredzēs. «Vai es tev esmu stāstījis, Deiv, kā, Malajā būdams, redzēju pitonu? Tas bija rīsa laukā. Garš, pēdu divdesmit, tik resns kā mana ciska — un šļakstinājās kā nešpetnis. Ilgi gan es viņa sabiedrībā neuzkavējos.» — «Varēji jau nu pakavēties,» teiktu Deivs. «Es gan labāk paskatos Tarzānu ķinītī.»

Lielas žurkas nemitīgi šaudījās pa būdas sienām, kaut kur uz jumta sačukstēdamās par nejauko laiku un lietu, kas izdzinis tās no migām. Braiens nebija visai sajūsmināts par šo sabiedrību un ņēmās griezt tālruņa rokturi, cerēdams, ka būs noticis brīnums un kabelis purvā pats salabojies. Taču tas klusēja, nederīgs kā salauzta slēdzene, un Braiens, iedzēris vēl malku ūdens, aukstu sviedru pārklāts, iemiga.

Bālgani zibeņi apgaismoja būdu, palīda Braienam zem plakstiem un atvēra tos plaši va|ā, un tagad, kad viņš, paslējies pussēdus, klausījās vējā un pērkonā, kas plosījās kā ārprātīgais ar sērkociņiem un salpetra papīru, troksnis šķita ska|āks nekā tad, kad galva bija nolaista. Palagi bija samirkuši, un Braiens gudroja, vai tiešām viņš nemaz nebūtu manījis pilam ūdeni, taču nomierinājās, noprazdams, ka tie ir viņa paša sviedri. Doma, ka gulta būtu jāpārbīda drošākā vietā, šķita prasām no pārgurušā ķermeņa neiespējamas pūles.

Zibeņi plaiksnījās nepārtraukti, it kā debesis būtu pārvērtušās milzīgā signāllampā un viņš gulētu tai tieši blakus. Reiz viņš pamodies mēģinaja pērkona sūtītās vēstis izprast, taču tās izklausījās pēc galīgi nesakarīgām morzes zīmēm, ko ātri izdzēsa nākamais grāviens.

Braiens pamanīja, ka būdā iespiedusies nespodri pelēka gaisma, un sajuta to, pirms atvēra acis, itin kā tā būtu kas taustāms, kāds rēgs, ko lietus pabāzis kā vēstuli zem durvim, kamēr viņš bija gulējis, aizgriezies pret sienu. Viņš vēl nebija gluži pamodies, un šorit viņu apsveica tāds troksnis, ka viņam labāk būtu paticis palikt guļam. Vētra, trakojusi cauru nakti, joprojām brāzmoja kā iedegusies kauja, kura, izvērsusies gan pa visu zemi, savus galvenos spēkus tomēr raidīja pret rīsa lauku un it īpaši pret radiopelengācijas būdu. Tā, guļot uz muguras, Braiens pēkšņi izjuta nemieru. Pār muguru pārskrēja šermuļi no aukstā palaga lipīgā pieskāriena un stiprās pelējuma smakas, pēc kāsa lēkmes kļuva vēl aukstāk, tāpēc Braiens apģērba kreklu un apsēdās. Ūdens bija pacēlies gandrīz līdz pašai gultai, apkladams viņa garos zābakus un apdriskātu «Pingvīna» izdevumu. Plūdi: kad Noass kuģos garām, būs jāceļ roka, lai paķer līdzi. Jākāpj laivā. Ko darīt man, kad gals ir klāt? Nospļaujies, un beigta balle. Kas tā tomēr par cūcību! Prātīgāk būs, ja sākšu kustēties. Pērkons tā dārd, ka nevar dzirdēt paša domas. Vajadzētu aizbāzt ausis un nosegt acis pret zibeni. Odens slīpā strūklā lija ārā no zābaka; to iztecinājis, Braiens apāvās, aizbrida pie uztvērēja un nospieda taustiņus. Noskaņojis aparātu uz vajadzīgo frekvenci, viņš izdzirda laba rīta vēlējumu no Mingaladonas Birmā. — Kāds nu tur labums? — Braiens aiztelegrafēja atpakaļ un apklusa. Pulkstenis bija septiņi.

Viņš palūkojās ārā pa durvīm, kas atradās aizvēja pusē. Visu, izņemot tālē redzamos kokus, bija pārklājis ūdens, un celiņš, kas veda pāri rīsa laukam — tagad ezeram — uz paaugstinātā vietā izbūvēto skrejceļu, nebija nekur redzams. Lietus joprojām gāzās saduļķotajā ūdenī, it kā grasītos tecēt tik ilgi, kamēr būda sabruks un aizpeldēs projām. Ka tas notiks, nebija ko šaubīties, un Braiena pirmā doma bija pamest novietni, pārkļūt pāri rīsa laukam un iziet uz skrejceļa, jo antenas tādās lietavās peilēsanai nederēja.

Viņš piebrida pie pults, brīnumainā kārtā dabūja savienojumu ar kontroles torni un ņēmās tēlaini klāstīt dežūrvirsniekam savas likstas. Tas viņu aprāva, pavēlēdams: — Noslēdziet būdu un nāciet šurp. Mašīna aizvedīs jūs uz nometni. — Ka tad, atsūtīt laivu, kas izvestu mani uz skrejceļa, protams, nevar, Braiens nodomāja, aizcirzdams uztvērēja vāku tik sparigi, ka aparats nobrakšķēja. Gatavais ķēms!

Svilpodams Braiens iebāza ierakstu žurnālus un munīciju somā, atvienoja akumulatorus un uzcēla tos visaugstākajā vietā. Uzpūsta dēle mazas čūskas lielumā izlocījās starp viņa zābakiem un ielīda pa caurumu būdā. — Tu nekā tur neatradīsi, es tik tikko izkļuvu ārā, — Braiens nosauca tai pakaļ. Būdas sienas ņudzēja no zirnekļiem un citiem kukaiņiem, kuri te glābās no plūdiem; zem jumta bailēs pikstēja žurkas, šad tad noskriedamas lejā un tad steigdamās atkal atpakaļ, lai pavēstītu citām, ka līmenis nav krities, ka tas vēl var celties un viņas noslīcināt.

Kājas sataustīja celiņu divas pēdas zem ūdens līmeņa. Aizdedzinātā cigarete samirka, vējš to sapluinīja un trieca sejā, tā ka Braiens visu ceļu dabūja spļaudīt tabakas smelti. Uzkāris automātu plecā, viņš brida lēni, jo dažās vietās celiņš bija izskalots, un, pūlēdamies to atrast, viņš iegrima ūdenī gandrīz līdz padusēm. Par spīti lietum, Braiens svida, baidīdamies no čūskām, jo atcerējās visas, ko bija redzējis, un it īpaši pitonu, kas nesen šļakstinājās būdas tuvumā. Varbūt šī radība peld uz kokiem? Sī dorna gan nomierināja, taču nelikās pārliecinoša. Braiens skaļi nolamājās un sāka ar sevi sarunāties. Piedzīvojums tas tomēr ir, un es esmu nokļuvis tālāk, nekā sapņoju, reizes trīs tālāk par Abesīniju, un tas kaut ko nozīmē, taču, dievs ir mans liecinieks, es būšu laimīgs, kad sasniegšu skrejceļu, kur mani vairs nevarēs sakost, un nokļūšu atpakaļ nometnē, kur dabūs iedzert malku tējas. Viņš savilka ciešāk apmetni, aizsargādamies no lietus sīpārn. Ja tēvs mani tagad redzētu, viņš teiktu: «Ko es tev sacīju? Muļķadesa, peldies līdz kaklam ledainajā ūdenī, dabūsi vēl reimatismu. Būtu labāk gājis izpeldēties Trentā, ja tev tik traki patīk ūdens. Es tev teicu: nelien armijā. Viņi nekad neko nav darījuši mūsu labā, kāpēc tev jādara kaut kas viņu labā? Ko?»

Pa skrejceļu vajadzēja nosoļot jūdzi pret vēju, kas itin kā grasījas saraustīt gabalos Braiena seju. Apmetnis plīvoja aizmugurē kā Belam Lugoši — cilvēkam vampīram, cepures malas liecās atpakaļ kā vecam zeltracim. No zābaku purngaliem spiedās ārā burbuļi. Viss bija līdz kaklam, un Braiens pat neraizējās, ka no aizmugures viņam var uzbraukt virsū lidmašīna un saspiest kā pankūku. Gribu vienīgi tikt siltās kazarmās, paņemt biezu romānu un ik pa četrām stundām kaut ko iekost, lai vēders būtu pilns. Dzīve te ir viegla, ja vien tev negāžas virsū viss debesu slapjums.

Kontroles tornī stāvoklis nebija daudz labāks kā pelengācijas novietnē. Jumts tecēja, un krāsa kartēs pie sienām bija izplūdusi līdz nepazīšanai: Birma par visu varu līda iekšā Bengālijas līcī, un franču Indoķīna viltīgi rāpās uz

Singapūru. Sumatra bija nokrāsojusies sarkana — Braienam sanaca smiekli, kaut gan māca ari žēkims, ka aiziet bojā tik labas kartes. Lielā nojume, kura slejas iepretī tornim un no kuras, gaidot piezemējamies lidmašīnu, parasti izbīdījās prožektori, bija galīgi sagāzusies. Salabošana viņiem kādu grasi maksās, Braiens smīnēdams nodomāja. Kontroles torņa virsnieks nikni pašķielēja uz Braienu, jo viņš nebija ģērbies uniformā, bet parastajā kreklā, taču vainīgais, nosodošo skatienu nemaz nemanīdams, stavēja uz sliekšņa un pīpēja, jūtot, kā mitrums pamazām iziet cauri līdz kaulam.

Dub|us šķiezdama, piebrauca mašīna ar maiņu, un Beikers izlēca tieši ūdens peļķē, kas no kravas kastes nebija redzama.

—    Vai nometne vēl stāv savā vietā? — noprasīja Braiens, beidzis lādēties. — Vai arī tā aizskalota projām?

Beikers atteicās no cigaretes.

—    Mums jāaiziet atpakaļ uz novietni un jāiznes akumulatori.

—    Atpakaļ aiziet nav iespējams. Rīsa lauks ir pārplūdis.

—    Sakaru virsnieks teica, ka vajagot.

Braiens jutās, itin kā dabūjis triecienu pakausī; acu priekšā lēkāja sarkanas zvaigznītes.

—    Nolādētais iznirelis, vai sajēga viņam ir? Ja grib, lai lien pats, nevis sūc viskiju un ēd kukurūzas pārslas virsnieku kazino.

Beikers bija mācījies slēgtā skolā, tāpēc izaudzis ar šauru redzes loku, interesējās vienigi par sportu un atļāvās dumpoties tikai karaliskās armijas reglamenta robežās.

—    Jādara tā vai tā.

Braiens nonaca lejā pa kāpnēm.

—    Iet atpakaļ šinī slapjdraņķī dažu krāma akumulatoru dēļ! — Mašīnai nevajadzēja daudz vairāk par minūti, lai nobrauktu pa skrejceļu, un Beikers izbijās, redzēdams, ka ūdens pacēlies tik augstu.

—    Ejam, — izsaucās Braiens, iebridis jau līdz jostas vietai. — Vai baidies samērcēties? Nepievērs uzmanību čūskām: tās muks pirmās.

—    Nolāpīts, — Beikers iesaucās, ielēkdams ūdenī, ka noplunkšķēja vien.

Braiens brida atri, apstādamies vienīgi, lai parādītu, kur izskalots celiņš, un juzdamies tagad drošāk, jo nebija viens un gāja pirmais. Un, ja nu vēl kāds šautu no kokiem, tad čūskas pavisam izietu no prāta.

—    Zēni kazarmās tevi žēloja — sēdēt visu nakti tādos grēku plūdos! — Beikers iesaucās.

Lietus vairs nedurstīja kā ar adatām, bet lielām lāsēm sitās pret Braiena nejūtīgo ādu, tikai viņš aiz noguruma to nemanīja. Pa labi uzš|akstināja ūdeni čūska.

—    Paldies, — viņš atkliedza Beikeram.

—    Kamēr līs, raidīsim ar to pašu vilni no sakaru nodaļas. Vai te nav bedres?

—    Nē, panāc vēl drusku uz priekšu. Te ir, bet tā nav dziļa. Par to viņi gaužām labi varēja padomāt jau vakar.

Taču arī tas bija patīkami: sakaru nodaļa atradās tikai piecdesmit jardu no kazarmām, reizi pa reizei varēs aizmukt un biežāk satikties ar Mimī. Viņš atslēdza novietnes durvis, un uzpūstā dēle izpeldēja atpakaļ.

—    Vakarnakt aukā vienai barakai uzgāzās koks, — Beikers stāstīja. — Nevienam gan netrāpīja.

Viņi uzcēla akumulatorus uz krēsla. Braiens nojauta, ka skata šo vietu pēdējo reizi, ka te neviens vairs nestrādās. Beikers sprieda — vajadzētu ienest iekšā palīgantenu — un izgāja ārā to sadabūt, taču atsprāga atpakaļ, itin kā dabūjis pa pirkstiem ar elektrisko strāvu: zirnekļi, dēles, simtkāji un skorpioni bija atraduši te patvērumu no plūdiem.

—    Velna milti! — viņš izsaucās. — Lai stāv!

«Vēl viens gads, un nakamajā rudenī es kāpšu uz kuģa.» Šī doma iedvesa mieru. «Ir arī savs labums no tā, ka esmu nokļuvis te, dzīve ir interesanta, un citādi es to nemūžam nebūtu redzējis, lai tēvs runā, ko grib. Redfordā vis skorpionu nebija, un man allaž gribējies ceļot. Tikai pretīgi, ja tas notiek tā kā patlaban. Kliedz uz tevi kā uz suni, tāpēc ka tu nevalkā formu. Es pat kapā negribētu likties, uniformā ģērbts, bet, ja vēlies dabūt algu, jāvelk vien mugurā.

Braiens apsedza akumulatorus ar apmetni (pats viņš bija izmircis līdz ādai, tā ka pārklājs vairs nebija vajadzīgs), un abi ņēmās lēni stiept tos uz smago mašīnu.

—    Piesargies, ka nepaslīdi, — Braiens brīdināja, — citādi izpeldēsies vēl skābē. Tas nu būtu gan numurs — dabūt pensiju par reimatismu un apsvilinātu dibenu.

Vuņi virzījās uz priekšu lēni; bija jāsasprindzina viss gribasspēks, lai nepaātrinātu soli, bēgot no lietus.

—    Uz dzīvi tu te vis nespētu apmesties, vai ne? — Beikers sacīja, laimīgs, ka pusceļš noiets.

Likās, lietus nekad nebeigsies. Mirdzošā, zilā jūra, dzidrās debesis pār zaļajiem pakalniem, Muongas ainavas maigās krāsas viņpus līča, sarkanie un melnie kuģi ostā un dzeltenā liedaga strēles pilsētas ziemeļos tagad jau likās kā sapnis, tālāks par Notingemas atmiņām. Jaukās dienās bija gaužām patīkami kailam sēdēt pītā krēslā novietnes priekšā un sauļoties, kamēr kādas lidmašīnas nabaga pilots varēja izklaudzināt Morzes aparāta taustiņus līdz apnikumam, prasot peilējumu vai laika ziņas. Dažreiz Braiens uzkūra uguni, sagrauzdēja maizi un ēda to ar sardīnēm, izmantodams neizsīkstošos produktu kastes krājumus. Reiz viņš bija iedevis pāris kārbu ķīnietim, kas, atnācis apstrādāt rīsa lauku, dzina arklā iejūgto vērsi gar būdu, un vīrs viņu bija nostādījis visai muļķīgā stāvoklī, pateicībā klanīdamies vai desmit reižu. Dari nu labu tādam teļapakausim; tam jau nav ne mazākās sajēgas, ka visi cilvēki ir vienādi. Mimī gan apgalvo, ka viņiem klanīšanās esot tas pats, kas mums rokas spiediens. Patlaban reāla bija vienīgi nemitīgā lietus šalkoņa; smadzenes un visa pasaule tinās ūdens kokonā.

No mašīnas kravas kastes viņš redzēja peilēšanas novietni — tumšu, mazu klucīti milzīga, pelēka, četrstūraina ezera vidu. Tad tā izgaisa no redzes loka un auto rūkdams ripoja pa skrejceļu tikpat ātri kā lidmašīna, kas traucas pacelties. Slapjais un nogurušais Braiens domāja, ka vispirms nomazgāsies, aizies uz ēdnīcu, izdzers tik daudz kausu stipra alus, cik vien saies vēderā, un pēc dažām dienām satiksies ar Mimī. Beikers iegrūda viņam dunku sānos.

—    Tu jau miedz ciet, — viņš sacīja.

13

Nogriezties pa kreisi no šosejas (par spīti uzrakstam «Aiz šīs līnijas sākas sabiedroto spēkiem aizliegtā josla») nozīmēja izrauties no ciešajiem gaismas un satiksmes žņaugiem un ieiet tumšajās palmu birzīs. Šauro taciņu vagoja riteņu sliedes, pār kurām ēnas krustoja abās pusēs augošie koki. Ik reizi, pamezdams šoseju, Braiens jutās kā noziedznieks, kas izlēmis izdarīt ko nelabojamu, lai gan patiesībā viņš tikai gāja pie Mimī. Soļodams viņš itin kā redzēja meitenes tēlu aiz tumsas un jāņtārpiņiem, kas šad tad pa diviem reizē iededza savus lukturīšus un nodzēsa tos, kad Braiens pienāca tuvāk.

Tumšā nakts labi paslēpa mazos spīgulīšus, līdz briesmas pagāja garām un laterniņas varēja iedegties atkal, pieradot, ka jāņtārpiņi tīri labi zina, kas ir maskēšanās. Braiens iztēlojās Mimī, ģērbušos zilā kirnono ar platu apkakli zem apaļās sejiņas, sēžam pie sava rotangpalmas galda un skaistināmies pirms viņa atnākšanas. Bet varbūt viņa, tērpusies pidžamā, izklaidīgi veras spogulī un redz tur zaļdzeltenu mirāžu — mazu sejiņu un vijīgas, gleznas rokas. Kad Mimī nebija blakus, viņš nespēja skaidri iedomāties meitenes vaibstus: attēls izzuda vai kļuva neskaidrs, izsmiedams bezspēcīgo atmiņu. Tāpat notika ar citām atmiņām. Kad viņš atgriezās no sardzes un ieraudzīja nometni — divus desmitus garu baraku, kas asi un skaidri atdalījās no slaikajām palmām, lidlauks un peilēšanas novietne, ko viņš bija atstājis tikko pirms pusstundas, jau zaudēja apveidus un atplaiksnījās atmiņā visai neskaidri, palika vienīgi tveicē trizuļojošais gaiss un plašo tāļu sapņainība. Prombūtne vieš sirdī maigas jūtas tikai tāpēc, ka atmiņa tevi viļ. Nepazīstamais, neaizsniedzamais, vienalga, vai tas ir pagātnē vai nākotnē, šķiet allaž tīkamāks par to, kas atrodas redzes lokā, un kļūst vēl maldinošāks, kad tu mēģini vērīgi ar acīm kā ar antenām uztvert tā aizplīvurotos apveidus. Braiens, piemēram, lai kā arī centās, nespēja atcerēties zināmas Notingemas daļas vai senas sejas, kaut gan citreiz tās atausa atmiņā kā dzīvas, kad viņš vismazāk to gaidīja, un tik skaidri, ka reiz viņš pārstāja klaudzināt steidzamu radiogrammu un sēdēja kā sastindzis, kamēr aina izgaisa, lai gan kāda lidmašīna nepacietīgi mēģināja uztvert viņa signālus. Sādu parādibu dēļ viņš vairs nepaļāvās uz atmiņu, uzskatīdams to par vāju.

Viņš apstājās, lai aizdegtu cigareti, un tumsā, kas sabiezēja vēl dziļākā, sērkociņam nodziestot, ieraudzīja ciemata uguņu mirdzumu. Taču melnie koki priekšā solīja vairāk, un viņš devas tālāk. Viņš nebija redzējis Mimī veselu nedē|u; tas vien jau bija |auni, un šķita vēl ļaunāk, ja iedomājās, kādas alkas ik apciemojums atstāja sirdī. Sakaru virsnieks bija atteicies izdot pagaidu apliecību, ar kuru varētu staigāt visu nakti: uzminēja, nejaucēns, kādēļ Braienam tā vajadzīga. No trim dolāriem dienā pēc iknedēļas apmeklējuma dejas zālē «Bostonas ugunis», kur Mimī strādāja, daudz pāri nepalika, turklāt kazarmās atgriezties vajadzēja līdz vieniem naktī. Ik uz so|a viņu saistīja noteikumi, kurus bija izgudrojis kāds likuma vergs: atļauja bija vajadzīga gan te, gan tur. Bet ko gan es gaidīju, kad ļāvos, lai mani iesauc? Vajadzēja viņiem pateikt, ka man jāuztur veca, akla māte un ka es ticu dievam, Jēzum Kristum un visam eņģeļu pulkam. Tad viņi, iespējams, biitu palaiduši mani vaļā. Un mājās visi domāja, ka esmu gudrs, jo lasīju grāmatas. Dieviņ tētiņ, es zināju simt franču vārdu, pirms pratu atšķirt kreiso roku no labas, un Bulgārijas galvaspilsētu jau tad, kad mācījos pazīt pulksteni. Tā laikam bija Bukareste?

Parādība, kas toreiz piespieda viņu pārtraukt telegrafēšanu, bija atmiņas par dienu, kad viņš četrpadsmit gadu vecumā stājās darbā. Man bija jāiziet medicīniskā apskate, un acu ārsts sacīja: «Paskaties nu uz šo tabulu ar riņķiem, dēls. Tu redzēsi, ka riņķi vai nu kreisajā, vai labajā pusē nav slēgti. Sākot no lielā riņķa augšgalā, pasaki man, kurā pusē riņķim ir sprauga — kreisajā vai labajā.» Taisni jāsmejas. Savu mužu nebiju juties tāds nezinītis, tomēr dabūt darbu tas mani netraucēja.

Ceļš bija sauss, to klāja plāna putekļu kārta, jo musons pirms pāris nedēļām bija norimis un gads, kurā nevarēja atšķirt gadalaikus, tuvojās ziemsvētkiem. Sabāzis rokas kabatās, viņš soļoja, atcerēdamies, ka tāpat, īpatnēji šūpodamies, gāja arī tēvs. Braiena gaitā gan vērotājs diez vai būtu ko pamanījis, pēc ierindas mācības Anglijā līganums bija izzudis. Taču Braiens to juta, un tas sniedza mierinājumu, soļojot tumsā, jo uzsvēra viņa «es», atšķīra to no kazarmām un visa, kas ar tām saistījās. Kā rēgs garam paslīdēja kāds malajietis baltās, īsās biksēs un tropu platmali galvā, un Braiens uzsauca viņam malajiski «labvakar», lai abiem būtu sajūta, ka garam pagājis nevis spoks, bet cilvēks. Sveiciens netika atņemts, un Braiens nodomāja, ka malajietis laikam viņu nav sapratis. Viņš zināja nedēļas dienu nosaukumus, skaitļus, dažus vārdus, kam bija sakars ar ēšanu un dzeršanu, pāris darbības vārdu, bet vairāk neko. Nometnē notika malajiešu valodas stundas, taču viņš nespēja piespiesties tās apmeklēt un neizturējās pret tām nopietni, pa pusei uzskatīdams, ka malajiešu mēle nav tik svariga kā franču un spāņu, pa pusei negribēdams apkrauties ar lieku darbu. Viņš zināja, ka iemācīties nebūtu grūti: vārdi jāvirknē kā krelles, neraizējoties par tādām sarežģītām lietām kā gramatika, par kuru viņam nebija ne mazākās jēgas.

Netālu no šīs vietas pletās Patanu purvājs, un šķebinošā, rūgteni saldā pūstošo aug|u smaka jaucās ar zivju un risu smaržu, kas plūda no koku vidū izmētātajam būdiņām, kur uz og|u pavardiem sievietes gatavoja vakariņas. Bungalo atradās aiz izcirtuma — tā bija liela sešistabu māja uz pāļiem ar satrupējušām grīdām un palmu lapu jumtu, kas lietus laikā tecēja. Un tomēr, kad Braiens dzēra lēju Mimī istabā vai gulēja, uzlicis galvu uz meitenes ceļiem, grimdams patīkamā aizmirstībā un ieelpodams kvēpināmo zāļu aromātu, kas, piesātinājis atraitnes istabu, atpluda arī šurp, māja viņam šķita pēdējais patvērums, viņa trauksmainās apziņas priekšpostenis un neizprotamā kārtā atgādināja agrāko dzīvi, kas bija palikusi tik tālu pagātnē, ka viņš to nespēja atdzīvināt atmiņās, kur nu vēl izteikt vārdos.

Viņ's ieraudzīja gaismu stūra istabā, kur mita Mimī. Atraitne ķīniete, kas telpu viņai izīrēja, bija devusies savā iknedēļas braucienā uz Muongu, no kurienes viņu varēja gaidīt atpakaļ tikai ar pēdējo tvaikonīti, kas pienāca, kad Braienam jau vajadzēja būt nometnē. Viņš negāja augšup pa priekšējo durvju kāpnēm, bet, izmantodams viltību (ja atraitne būtu mājās), zagās cauri aizlaistam dārzam uz virtuves ieeju, mirkli izjuzdams paniskas bailes, kad likās, ka zem kājas patrāpījusies čūska. Varbūt tā bija beigta, viņš sevi mierināja, lienot gar verandu. Cerēdams, ka Mimī nav neko dzirdējusi, viņš ielūkojās pa neaizslēģoto logu un ieraudzīja meiteni, tērpušos vienīgi pidžamas biksēs, guļam gultā. Likās, viņa veras tukšumā, taču redzokļi kustējās, un, sekodams viņas skatienam, Braiens pamanīja ķirzaciņu, kas, uztecējusi augšā, pie griestiem ķēra kukaiņus.

— Kāpēc tu nerāpies iekšā? — pat nepalūkojusies uz Braienu, vaicāja Mimī. Viņš neatbildēja. — Ķirzaku var labāk redzet no šejienes, — viņa turpinaja klusi, bet uzstājīgi, tā ka grūti bija nepaklausīt.

Braiens atspiedās ar elkoņiem uz palodzes un smaidot sacīja:

— Es viņu vēroju no āra. Ja nākšu iekšā, viņa satrūk-

sies.

Mirnī ar saviem īsajiem, melnajiem matiem, apaļo sejiņu, iedzelteno, bet jaunavīgo ādu un smagiem, nekustīgiem plakstiem izskatījās brīnišķīga. Kā lelle, viņš sākumā tika sacījis, taču tāds izteiciens iederējās tikai romānos, kuri kādreiz bija dabūti kā ziemsvētku dāvana, vai sagrozītu faktu pilnajās ģeogrāfijas grāmatās, kuras viņš bija mācījies savā bezjēdzīgajā skolā. Braiens atcerējās, kā pirmo vakaru tika dejojis ar meiteni «Bostonas ugunīs», kā abi toreiz runāja un dzēra glāzīti pēc glāzītes un kā viņš Mimī iekāroja, lūkodamies uz meitenes skaistajām, nosārtinātajām lupām un dīvaini ieslīpajām acim, kas īsajos mirkļos, kad nekas netika sacīts, izskatījās tik bezgala tukšas, ka Braienu pārņēma bailes, jo, likās, viņus šķir vesels bezdibenis. Taču tas bija noticis pirms vairākiem mēnešiem, un tagad Braiens zināja, ka šis bezdibenis nav dziļāks par to, kas šķira viņu no Polinas pirms vairāk nekā četriem gadiem Notingemā, kad sākās viņu ilgais, kaisles pilnais mīlas sakars. Pat te viņa man neiziet no prāta, bet galu galā — kas tur par brīnumu, viņa taču ir mana sieva. Braienu mocīja šīs burvju luktura gaismas maiņām līdzīgās pārejas no vienas uz otru, no Mimī uz Polīnu un tad atpakaļ pie Mimī, jo, ilgi domājot par Polīnu, sirdī it kā griezās neass asmens — viņš taču bija kļuvis sievai neuzticīgs, tikko tā izzuda no redzes loka.

Tanī pirmajā vakarā, atgriezdamies no deju zāles, jo Mimī bija aizvirpuļojusi ar citiem, Braiens uz tvaikonīša nošķīrās no biedriem un devās lejup uz trešās klases klāju. Maza, melni tērpta ķīniešu meitenīte, kājas zem sevis pavilkuši, sēdēja uz sola, visādi izlocīdama pirksteļus un tad paceldama pret gaismu, lai ēnā būtu redzams, kas iznācis. Kad šī nodarbiba apnika, mazā sāka brēkt. Braiens iemeta viņai klēpi sauju sīknaudas, ģigas apstājās, un meitenes māte brīnījās, kas gan viņu pamodinājis, jo bērns bija kluss.

Tvaikonis slīdēja pa līča vidu, Muonga atgādināja pusizplēnējušu ogļu virkni, kamēr ziemeļu pusē tukšais, gludais ūdens spogulis pletās tūkstoš jūdžu tālumā līdz Rangūnai un Iravadi. Melnā, apdzīvotā josla otrā krastā jau sen bija iegrimusi miegā, uguņu krelles vēl mirgoja tikai ap Kotalibisas piestātni, kur cilvēki gaidija, kad varēs pārcelties. Kāpdams pāri izstieptām kājām, Braiens atgriezās uz pirmās klases klāja un ieraudzīja Mimī, kas, atspiedusies pret margām, skatījās uz Muongu. Nakts bija silta, un meitene stāvēja bez mēteļa, dzeltenā kleitā, turēdama rokā melno somiņu.

—    Pasakiet — ko jūs patlaban domājat? — Braiens viņu uzrunāja.

Mimī aši apsviedās apkārt.

—    Ā, tas esat jūs. Esmu tik miegaina. — Viņa atkal pagriezās pret ūdeni, itin kā vienīgi fosforizētā viļņu ņirba pēc piecu stundu nemiera spētu sniegt atpūtu spilgto krāsu nogurdinātajām acīm.

—    Vai jums katru vakaru jāstrādā tikpat daudz kā šodien?

Braiens ievēroja viņas auskarus, mazus, dzeltenus lukturīšus, kas tvaikoņa uguņu gaismā atēnojās uz meitenes vaiga.

—    Strādā vai nestrādā — tik un tā nogursti, — viņa sacīja. Braiens meiteni noskūpstīja un, to darot, sajuta vēso auskara pieskārienu. — Nevajag, — atraudamās atpakaļ, sacīja Mimī. — Ar jums, puišiem, jābūt piesardzīgai.

—    Ar mani ne, — viņš apgalvoja. — Es tikai gribu zināt, kur jūs dzīvojat. — Viņš nespēja aptvert, kāpēc Mimī nav izlikusies dusmīga par viņa skūpstu, un domāja, ka grūtības vēl priekšā. Taču viņa smaidīja.

—    Kāpēc jūs to gribat zināt?

—    Lai jūs apciemotu.

Mimī nedzina vis viņu projām, bet ķircinājās: — Kāpēc?

Viņš noprata, ka meitene tā kaitējas vienmēr, pat tad, kad ir nogurusi. Tā bija maska, kas neļāva noteikt, vai viņa ir vecāka vai jaunāka par Braienu. Interesanti" zināt, kāda viņa liktos neredzamam klausītājam? Braiens iespļāva ūdenī.

—    Tāpēc, ka man patīk runāt ar jums, nevis tikai ar puišiem nometnē.

Šādi meli bija tikpat labi kā citi, ja vien noveda pie mērķa. Uz īsu brīdi Mimī pārvērtās par smejošu skuķi, krietni jaunāku par viņu pašu, bet tad atkal ienira kādā citā dzīvē, uz kuru viņam durvis bija slēgtas vai nu tāpēc, ka viņš bija pārāk jauns, vai ari tāpēc, ka meitene pazina tādas dzīves dzīles, kas viņam bija gluži svešas. Arī pats viņš jutās brīžiem vecs, brīžiem jauns, īstenībā viņš zināja tikai to, ka atrodas ar Mimī uz kuģa, nākotne, pagātne un viss cits izgaisa, izņemot ugunis, ūdeni un tvaikoņa koka klājus — iespaidus, ko reibums un jaunības jūsma ieslēdza viņa — deviņpadsmit gadu veca jaunekļa krūtīs, neļaujot ritināt vieglas sarunas pavedienu.

—    Rit ir svētdiena, — viņš sacīja, izņemdams cigarešu paciņu. — Droši vien jūs nestrādājāt.

Mimī vairs nesmaidīja un neņēma cigareti, tāpēc viņš aizdedzināja tikai savējo.

—    Nestrādāju, — viņa sacīja.

Nebēdādams, ka var likties uzmācīgs, Braiens pavaicāja: — Vai es varētu jūs satikt?

—    Ja vēlaties, jā.

Mimī bija apātiska, taču Braiens tā brīnījās par viņas piekritošo atbildi, ka nemaz nedzirdēja, cik vienaldzīgi tā skan. Viņš neskaidri nojauta, ka ir izmantojis meitenes nogurumu, taču šī apziņa viņu nebūt neuztrauca. Redzēdama, ka Braiens netaisās runāt, meitene pasmaidīja.

—    Varbūt jūs negribat nākt?

—    Protams, gribu.

Kotalibisas ugunis pienāca cieši klāt, un viņi redzēja ļaudis drūzmējamies ap laipām un gaidām, kad tvaikonis piegriezīs tuvāk pie krasta. Braiena smēķa gals ielidoja ūdenī.

—    Kur mēs satiksimies? — viņš jautāja, aplikdams roku meitenei ap vidu.

—    Septiņos pie fotogrāfa darbnīcas. Ciematā.

Ķirzaka desmit sekundes nebija izkustējusies no vielas. Nez kāda tai, dirnot ar kājām gaisā pie griestiem, izlikās Mimī?

—        Garlaicīga rota|a, — viņš ieteicās, — tā var turpināties visu nakti.

—    Bērniem tā patīk, — viņa sacīja.

—         Tāpat kā manai mātei. Viņa teic, ka, maza meitene būdama, sēdējusi stundām ilgi virtuvē un vērojusi, kā kustas pulksteņa rādītāji.

—    Man nu gan tas apniktu.

—         Man patīk ķirzaciņas, — viņš sacīja. — Pelengācijas novietnē man ir pieradināts hameleons, virspusē zaļš, apakšpusē zilgans kā pīles ola. Ik rītu atlien pa grīdu, un es pabaroju to no bļodiņas ar maizi un pienu. Nu jau mēs esam draugi. Nesen viņš uz dažām dienām pazuda, un es nospriedu, ka viņu apēdusi čūska, bet tad viņš atgriezās kopā ar mātīti… tātad droši vien bija pavadījis laiku lakstodamies. Tagad man no bļodiņas mielojas divi. Manuprāt, gudrinieki zina, kur dabūjams kas labs.

Mimī mazliet neticīgi iesmējās, noglaudīdama krūtis, un piecēlās gultā sēdus.

—    Kāpēc tu man stāsti tādas pasaciņas?

Braiens ielēca istabā un apsēdās meitenei blakus.

—         Tāpēc, ka pasakas stāstīt ir labi. Un bez tam es taču tev tikai tādos brīžos patīku, vai ne?

Braiens pievilka viņu sev klāt.

—    Tu esi tik jocīgs, — viņa čukstēja.

Daudzas Mimī piezīmes likās pilnīgi bez satura, itin kā jau sen būtu zaudējušas sakarus ar viņas būtību un nošķirtas no domām. Braiens iztēlojās, kā Mimī tās izmetusi, runājot ar citiem mīļākajiem, kas viņai droši vien bijuši; viņš tās pazina un nīda, mocīdamies greizsirdībā, jo tās neļāva piekļūt viņai pavisam tuvu.

—        Tas ir labāk nekā sēdēt visu laiku ar garu ģīmi, kā daži no maniem paziņām dara, — viņš turpināja.

—    Bet jokpilni cilvēki allaž ir skumjāki par citiem.

Braienam šķita dīvaini, ka Mimī tēvs kļuvis par veikalnieku, kamēr sākumā, dzīvodams Kantonā, bijis pliks kā baznīcas žurka, — tā meitene stāstīja. Braiens iedomājās, kā viņš ar nūju pār plecu kā īsts Diks Vitingtons [8] . tikai ķīniešu tautības, džonkā braucis uz dienvidrietumiem, zelēdams opija piesūcinātu tabakas šķipsnu, lai ceļā

neļautu sevi uzveikt nogurumam. Domās viņš iztēlojās, kā šis vīrs ar apņēmīgiem sejas vaibstiem, allaž slēpdams tos zem cepures, kas atgādina atkritumu tvertnes vāku bez roktura, jaunībā dzīvo Singapūrā, pārtikdams no saujas rīsu dienā, cenzdamies ar visiem sadzīvot pa labam un izmantodams pat savu skaisto ārieni, lai tikai gūtu panākumus. Šāda dzīve Braienam iedvesa šausmas. Notingemā vēl tas ietu cauri, turpretī te viņš būtu nomiris, tirgodamies gan uz ietves, gan kādā mazā bodītē šaurā ieliņā un kradams centu pie centa. Pēc Mimī izteicieniem, arī tagad tas nenācās viegli. Taču Mimī bija mācījusies vidusskolā, un šī atšķirība līdz ar to, ka viņa bija sieviete, ķīniete un turklāt pāris gadu vecāka, zināmu laiku apgrūtināja viņu attiecības, lai arī tagad tās beidzot šķita uzlabojamies.

Skolā viņa nebija gājusi ilgi, un skumjais stāsts par mācību pamešanu izraisīja Braicnā dziļu līdzjūtību. Viņas draugs, kadas politiskas partijas biedrs (Braiens nešaubījās, kas tā par partiju, jo tagad labi pazina gan kreisos, gan labējos, gan arī pašu Mimī), bija padarījis meiteni sešpadsmit gadu vecumā grūtu un tad, angļu policijas vajāts, pazudis. Pēc tam drīz atnākuši japāņi, un puisis tā arī vairs nerādījies. Četrus gadus arī angļu policisti redzēti tikai važās ieslēgti un sargu pavadībā.

Mimī sēdēja, kājas pavilkuši zem sevis, atvirzījusies no Braiena. Viņam gribējās paliekties uz priekšu un apskaut meiteni, taču vēlēšanas apdzisa, kad viņš ieskatījās Mimī acīs.

—    Tā bēdīgā jau esi tu, — viņš sacīja. — Laikam tev tā apnīk smieties katru vakaru pēc pasūtījuma, ka manā sabiedrībā tagad tu nespēj vairs pat pasmaidīt. — Viņš atgāja sānis un apsēdās vienīgajā krēslā. — Tāpēc es stāstu tev jocīgus notikumus, lai tu smietos. Tas ir vislabākais līdzeklis, vai ne?

—    Dažbrīd jā, — viņa nomurmināja kā bērns, kas neaptver, ko viņam saka.

—    Reiz, — viņš iesāka, — es pazinu kādu malkas kluci, kas pieteicās aviācijā un tika nogādāts Malajā. Tas, ja gribi zināt, bija tāds paglīts un aptēsts malkas klucis, nevis nez kāds zarains celms; celiņu gan viņš šķīra nepareizajā galvas pusē, tomēr sastapa kādu pagalīti, kura pa miegam runāja ķīniski, bet nomodā prata lēnītiņām

veidot angļu teikumus un sacījās minēto kluci mīlam. Vai tas nav labs iesākums?

Tas bija garš, satraucošs stāsts, kuru viņš nekādi nespēja pabeigt, itin kā būtu izdzēris vairākas glāzes viskija un tās mudinātu viņu runāt un runāt, lai gan patiesībā viņš alkoholu nebija ņēmis ne mutē. Stāsts k|uva par daļu no viņa paša — par roku vai kaju, kas tomēr viņam nepakļāvās, bet darīja, kā iepatikās, un tā nu vārdi līksmā straumē plūda no viņa dvēseles nakts. Tā bija aktiera spēle, pilna iedvesmas, līdzīga rūsai, kas iekvēlojas un neapdzisdama salti mirdz pie prāta apvāršņa, kamēr beidzas stāsts vai spēle.

Galu galā Mimi sāka smieties, rūsas plaiksnīšanās bija pārmetuši tiltu raksturu bezdibeņiem un tuvinājusi meiteni jauneklim. No Mimi sejas Braiens spēja nolasīt visai maz vai nemaz, vienalga, vai viņa klusēja vai smējās, taču viņam labāk patika redzēt meiteni smejot — tas vismaz nozīmēja vairāk siltuma. Mimi bija nometusi pidžamu un tagad gulēja kaila ka austrumnieku maha, vienīgi aproce blāvi vizēja uz rokas. Viņas kailums sasaucās ar mitro, tveicīgo nakti un, kā Braienam šķita, paveroties augšup, neizskaidrojamā kārtā arī ar oda nāves deju ap elektrisko spuldzi.

—    Tūlīt es uzliešu tēju, — viņa sacīja, atbildēdama uz jaunekļa skūpstiem, — tad mums nebūs tik karsti.

—    Lai dzesētu manas slāpes, vajadzētu astoņas pintes alus, bet tad es vairs nebūtu nekam derīgs!

Kad viņi tikās, tēja bija dabiska robežlīnija, aiz kuras sākās mīlas brīži, un šis rituāls tika izpildīts ik reizi. — Kad atgriezīšos Notingemā, droši vien vairs nespēšu strēbt mātes kūpošo dziru ar cukuru un pienu. Tagad man garšos tikai vajš, vēss šķidrums, kas jāpasniedz lielās pialās.

Minu tievās rokas noslīdēja no viņa kakla.

—    Drīz tev angļu ieražas kļūs atkal tuvas.

Viņš tagad tā bija pieradis pie meitenes balss lēnā ritma, ka, klausoties ātrāk izrunātus teikumus, nespēja ne izprast to jēgu, ne arī uztvert uzsvaru un intonāciju, taču lūgt sacīto atkārtot arī nebija nozīmes. Tas, ka viņš veikli prata lasīt Morzes alfabētu, nepavisam nepalīdzēja apgūt Mimī runu, un, ta kā viņas mātes valoda bija ķiniešu, tad,

vienmuļi izsakot angļu teikumus, viņai izdevās liela mērā noslēpt savas izjūtas.

—    Es nebraukšu atpakaļ uz Angliju, — teica Braiens.

MimI likās pārsteigta.

—         Kāpēc? Tā ir ļoti jauka zeme. Tā vismaz rakstīts «Straits Times»!

—    Varbūt ir, bet man tā nepatīk.

—         Bet tev taču jābrauc atpakaļ. — Viņa pasmaidīja. — Tu man apsolīji atsūtīt grāmatas un vēl šo to.

Viņš bija piemirsis šīs grāmatas par dzimumdzīves tehniku un aizsarglīdzekļiem.

—    Tu jau zini pietiekami daudz bez kādām grāmatām.

—         Un tomēr man gribētos par to palasīt, — viņa tiepās, pukodamās, ka Braiens it kā negrib turēt vārdu.

—         Labs ir, — viņš padevās, — bet man vēl priekšā vesels gads. Un iespējams, ka es palikšu te ilgāk.

Odi nelika meitenei mieru, viņa atlocīja palagu un apsedzās.

—        Malajā tev nebūs darba, tāpēc vajadzēs vien atgriezties.

—         Es varētu strādāt kaučuka plantācijā. Un malajiski es iemācītos viens divi, ja tikai nopietni ķertos klāt.

—    Kāda ir Anglija? — viņa taujāja. — Pastāsti.

—         Par Angliju es nezinu nenieka. Bet Notingemu es tev aprakstīšu, ja tu pastāstīsi man par džungļiem. Ja tev neliek mieru odi, nolaid tiklu.

—         Nē, mani tie netraucē. Ja tu sāktu strādāt kaučuka plantācijā, tad gan no briesmām neizvairītos.

Abi klusēja. Ārā kurkstēja vardes, un augstajā zālē čirkstēja cikādes, auzdamas savu nebeidzamo audumu. Pie būdām rēja suņi, un Muongas ostā iegaudojās tvaikoņa svilpe, kas pamazām noklusa, pagurusi cīņā ar koku ēnām un ciematu ugunīm.

—         Tas jau skan kā īsts čigānietes brīdinājums, — viņš smiedamies attrauca. — Kādas briesmas var draudēt, Mālājā dzīvojot?

Gulta nokrakstēja: Mimī pagriezās pret viņu, un meitenes melno acu skatiens pauda raizes.

—    Vai tu domā, ka dzīvo zemē, kur valda miers?

Apslāpēdams vieglu satraukumu, viņš pasmīnēja. Zeme

viņam tiešām likās mierpilna; te gan bija tīģeri, čūskas un nelāgs klimats, bet kāda tam noziine?

— Zemei nav nekādas vainas, — viņš sacīja. — Vajag ņemt visu vieglāk, tad nebūs ko brēkt. Es vēl neesmu bijis džungļos, bet drīz varbūt vajadzēs doties turp. Daži no mūsu nometnes gudro rāpties augšā Gunongbaratā, lai palūkotos, kādi izskatās kalnu džungļi. Droši vien visu ceļu būs jāiet kalnup.

Viņš atcerējās, kā no <rAvro 19», kas seštūkstoš pēdu augstumā rūkdama bija drāzusies no Singapūras pāri piekrastes purviem, pirmo reizi divdesmit jūdžu tālumā tika ieraudzījis Pulautimuras salu. Tās vienmuļās zaļo kalnu krokas, pusdienas saulē trizuļodamas, gulēja dzidri zilas jūras ielokā netālu no cietzemes un no tāda augstuma izskatījās kā plastilīnā veidotās apvidus kartes, ko Braiens bija gatavojis skolā.

«Avro» nolaidās zemu pār Muongas gaisa ostu, tad pacēlās pār mežu apaugušajiem kalniem aizmugurē un pēc tam pagriezās uz rietumiem, mezdama ēnu uz tuksnesīgo jūras klaju. Braienam gandrīz apgriezās otrādi iekšas, kad lidmašīna, tik tikko neaizķērusi ar vēderu kalngalu, pavērsās, lai lidotu atpakaļ pāri salai, un, pārslīdējusi jūdzes divas pār līci, beidzot sāka slīgt lejup. Tā grima arvien zemāk pār zilo ūdeni, un skrejceļš, plezdamies platāks un platāks, atgādināja koku iejoztu, mirdzošu kanālu. Braiens redzēja smilti jūras dibenā, pāris sampanu [9] , kas steidzās pabraukt sānis; no ūdens, līdzīgi nažiem, kas gatavi iedurties lidmašīnas vēderā, slējās murdi, tad garais, smilšainais liedags pārvērtās par divām dzeltenām lentēm, kas izvijās «Avro» abās pusēs, un motori, itin kā nelaimi vēstījot, noklusa. Tas bija baigs bridis, kad tehnika likās viņus atstājam un atkāpjamies klusuma priekšā. Braiens palūkojās pa kreisi un talu ziemeļos ieraudzīja milzīgu kalnu, kura majestātiskā smaile ietiecās debesīs, pievērsdama viņa uzmanību tālēm, kas agrāk allaž bija paslīdējušas garām redzes lokam. Kalna vientulība aizskāra kādu stīgu viņa dvēselē; varenā un neaizsniedzamā pelēkā virsotne, nepieejama ne aukstumam, ne tveicei, iesniegdamās citā pasaulē, šajos īsajos mirkļos satrauca vairāk nekā jebkas visā līdzšinējā mūžā. Mēness otra puse šķita tuvu pazīstama salīdzinājumā ar jauno dzīves dimensiju, kas pēkšņi iznira aiz ūdens un piekrastes purviem. Tad vizija izgaisa, jo motori ierūcās un lidmašīna aizjoņoja pār šoseju gar krastmalu, kur uz tās nolaišanos gaidīja vieglās un smagās mašīnas un vēršu aizjūgi. Tā pārslīdēja dažām koka ēkām, palmām, vecajam dispečeru tornim un tad, viegli palēkdamās un sadrebēdama, pieskārās skrejceļam, ta ka Braiens atvieglots juta, ka mašīna piezemējusies. Pēc dažam dienām viņš kādu vakaru stāvēja pludmalē, priecādamies par debesīm virs Pulautimuras: oranža, dzeltena, zaļa un asinssarkana gaisma, līdzīgi slīpam ūdenskritumam, plūsmoja pār kalniem, traukdamās no dienvidiem uz ziemeļiem un aizvirmodama nez kur uz Siāmu un Birmu. Pār ūdeni tiecās palmas, un uguntiņas, kas, naktij tuvojoties, bija iedegušās zvejnieku ciematā, tiecās uz kalnu, kuru viņš bija redzējis no lidmašīnas. Braiens bija uzzinājis, ka to sauc Gunongbarats — rietumu kalns, — un kartē atradis tā augstumu — četrtūkstoš pēdu. Tas slējās sānis no Malajas kalnu galvenās grēdas un sastāvēja no smaiļu un kuprainu klinšu virtenes, ko šķērsoja meži, aizas un kalnu upes un vainagoja augsta virsotne, no kuras pavērās plašs skats uz jūdzēm tālu apkārtni. Pilnmēness naktīs tā asā kore, gluži kā sala, slējās augšup no purvainajām mangrovju birzīm, kā valdniece nolūkodamās uz piekrastes līdzenuma pilsētiņām un rīsa laukiem, un kalns šķita daudz varenāks, nekā bija licies, īsu mirkli vērojot to pa lidmašīnas lodziņu. Braiens gan cerēja, ka varēs tajā uzkāpt, gan arī šaubījās, vai tāda izdevība jebkad pienāks. Kalns atradās divdesmit četras jūdzes uz ziemeļiem no nometnes, to klāja biezi džungļi, kur nebija ceļu, un Braiens gudroja, ka nez vai bus vērts tajā rāpties.

—    Nesaprotu, ko tu gribi tur meklēt, — Mimī sacīja. — Tur neviens nedzīvo.

—    Kā tu to zini? Esmu dzirdējis, ka pašā galotnē esot kafejnīca, kur kads jorkšīrietis pārdodot kafiju un maizītes ar putukrējumu. Viņš tur tirgojoties jau trīsdesmit gadu, tikai ieņēmums esot mazs, jo visi domājot, ka tur neviens nedzivo.

—    Tu mani nerro, — Mimī smiedamās sacīja. — Bet tu nesaprati, ko es gribēju teikt. Malajā vēl notiks sīvas cīņas, jo tautai nepatīk, ka te ir angļi. Būs karš.

Braiens zināja, ka tas nav nekas neiespējams, jo bija lasījis laikrakstos par slepkavībām kaučuka plantācijās, par cilvēkiem, kas nošauti nesaprotamu un neizdibināmu iemeslu dēļ. Drīz vien pēc atbraukšanas no Singapūras viņš bija pavaicājis kādam telefonistu vienības kaprālim, kāpēc līdz pat šim laikam uz visām vēstulēm jāraksta «Aktīvais dienests», un tas bija atbildējis, ka Malajas Tautas armija, kuru angļi apbruņojuši, kad tā karojusi pret japāņiem, tagad iespītējusies, negribot vairs ieročus atdot un patiesībā cīnoties pret angļu armiju, jo vēloties savai zemei neatkarību. «Un kļūs arvien ļaunāk,» bija pareģojis viszinis kaprālis. «Kādā jaukā dienā te ievārīsies pamatīga putra. Es gan ceru, ka būšu tad aiz kalniem, tikai maz ticams, ka man šada laime uzsmaidīs.»-

—     Nu, —• Braicns jautri noteica, — varbūt es braukšu ar uz Angliju, tikko radīsies izdevība, un atradīšu siltu, jauku vietiņu kādā fabrikā. Tad es tev varēšu sūtīt visas grāmateles, ko solīju. — Viņš maigi novilka palagu un noglāstīja meiteni. — Tikai man negribas atgriezties. Man gribas uz visiem laikiem paliki te.

—    Tev te klāsies ļauni. Kas notiks, kad sāksies kaujas? Visi domā, ka komunistiskā armija, kas ir džungļos, nāks ārā un angļus apsitīs. Ļaudis domā, ka neviens nespēs to apturēt. Un iespējams, ka kritīs arī daudz ķīniešu un malajiešu.

—    Nezinu. Un, lai kā ari būtu, — viņš pa pusei jokodams, pa pusei nopietni noteica, — es esmu komunists, tāpēc man varbūt neko nedarīs.

—    Ar to nav ko jokot.

—     Es nejokoju. Tu man lūdzi pastāstīt kaut ko par Angliju. — Viņš aizdedza cigaretes. — Dūmi aizbiedēs kukaiņus. Es nāku no veca Notingemas grausta un atceros, ka pirms kara tiku redzējis tēvu raudam rūgtas asaras, tāpēc ka viņam nebija darba. Viņš nebija strādājis gadiem ilgi, un mums nekad nebija naudas, un bieži vien mēs staigājām ar tukšiem vēderiem. Turklāt, ievēro, bērniem klajās labak, jo viņi ik dienas dabūja par brīvu pusdienas un pienu — šiem viltīgajiem neliešiem taču bija jārūpējas, lai mēs izaugam lieli un varam karot pret komunistiem. Tagad ir maķenīt labak, taču kāpēc lai es būtu komunistu pretinieks?

—    Nezinu, — Mimī sacīja, — bet tu taču esi, vai ne?

—    Tas ir tavas iedomas.

—    Visi citi angļi ir.

—    Neesi tik pārliecināta. Es necīnīšos pret komunistiem, to tu vari man ticēt. Man ir pašam galva uz pleciem.

Te viņš pamanīja, cik Mimī ir domīga, tas kā ar roku atņēma viņa paša nopietnību un asinīs iekveldināja iztēles liesmas. — Tāpēc, ja tu pazīsti kādu īsti sarkanu komunistu, kas grib pirkt ložmetēju un pussimtu disku, pasaki viņam, ka man šīs lietas ir. Ja viņš nevar nopirkt visu tūlīt, lai maksā desmit dolāru nedēļā. Vai arī lai izpērk man šad tad pa kastei alus.

—    Tu esi traks, — Mimī atsmēja. — Es vēl neesmu redzējusi nevienu tik traku.

—    Es esmu dieva dots plānprātiņš, un tāpēc tu mani mīli, vai ne? — viņš sacīja, kaislē degot, skūpstīdams viņas muti, kaklu un krūtis. Mimī atraisījās un pasniedzās pēc rīta kleitas.

—    Ģērbies nost. Es atnesīšu tēju, varēsim to dzert tumsā.

Klusums aizskaloja žogu, kas nedeva vaļu viņa domām. Acu priekšā atausa pagātnes ainas, miglainākas par īstenību, taču skaidrākas par sapņiem, bet tai pašā laikā abstraktākas par domām, ko izraisīja kroplīgā tagadne. Tumšās, itin kā tuvu pienākušās Notingemas ielas un cilvēki stiepa savus taustekļus pret Malajas mežainajiem pakalniem, uzbrūkot Braienam, kad vien tiem iepatikās, dažreiz modinot sirdī bezgalīgas ilgas pēc mājām, taču bieži vien liekot krūtīs uzmutuļot nepatikai un apņēmībai nekad neatgriezties tur, ja vien tas būtu iespējams; viņam gribējās, lai šī milzīgā ielu un ļaužu jūra sarautos un sažūtu un viņš to varētu ieslodzīt kādā tālā atmiņu stūrītī. Braiena izjūtas bija tik spēcīgas tāpēc, ka divdesmit gadu vecumā viņam nebija nākotnes: tagadnes kaislības sakņojās pagātnē, un Notingemai bija viegli izspiest Malaju no viņa galvas.

Viņš atpogāja kreklu un apātiski apsēdās uz gultas, gaidīdams, kad atgriezīsies Mimī. Sai istabā, tāpat kā pelengācijas novietnē, viņam nepatika palikt vienam: likās, ik kaktā tup briesmīgi rēgi, gaidot, kad varēs mesties virsū. Tā bija dīvaina telpa, pārāk pilna ar svešām personībām, piestātne, kur uzturējušies jau daudzi. Braiens pasmaidīja: vainot par to nevienu nevarēja. Te oda pēc parfīma, sviedriem un pūdera, no loga priekšā augošajiem kokiem uzvēdi ja muskusa smarža, un tam visam jaucās klāt viegls Patanu purva un kvēpināmo zāļu aromāts. Roka sataustīja iedobumu, kur bija gulējis siltais Mimī ķermenis, un viņš ieslīga dziļāk svešās zemes apkampienos, nekā jebkad bija domājis to darit, un smaidīdams atcerējās, ka nav daudz kļūdījies, bērnībā nozvērēdamies vectēvam Mērtonam kādā jaukā dienā aizlaisties uz Abesīniju. Droši vien vecais tagad būtu ar Braienu apmierināts. «Velna puika,» viņš sacītu. «Tik tikko apsildījis tanī tālā malā degunu, bet jau skuķis pie sāniem! Nu jā, esam abi no viena kaula.»

Uz verandas klusi ietinkšķējās paplāte, tad nakts mūziku pārskanēja Mimī baso kāju vieglais solis — viņa nāca piesardzīgi, lai neierautu pēdā skabargu. Braiens klausījās, nekā nedomādams, it kā skaņas dzirdētu nevis viņš pats, bet gluži cits, tāls cilvēks, un tā viņš palika savā izklaidībā nekustīgi sēžam, kamēr Mimī pienāca gandrīz pie durvīm; tad, joprojām transā, tikai itin kā paātrinātām kustībām, viņš novilka īsās bikses, apsedzās ar palagu un pasniedzas pēc cigaretes tieši tanī mirklī, kad Mimī roka izslēdza gaismu. Pēdējais, ko viņš redzēja, ērti atguldamies uz muguras, bija ķirzaka: tā pēkšņi pašāvās uz priekšu un aprija moskītu, kas līdz tam džinkstēdams bija griezies pa istabu, meklējot, kur varētu dabūt pasūkt asinis. Āda zem lāpstiņām viegli niezēja, tāpēc Braiens bija pārliecināts, ka moskīts piesūcies līdz kaklam. Viņš pasmīnēja, iedomājoties, ka daļa no viņa divreiz pazudusi citas radības iekšas kā senajā stāsta par Jonu, ko aprijusi valzivs.

Mimī nolika paplāti uz grīdas, un Braiens juta meitenes elpu, kad viņa noliecās, lai pasniegtu tēju.

—    Lieliski, — viņš dzerdams sacīja. — Citādi es gandrīz vai izlaidu garu.

Mimī notupās pie gultas, atbīdīdama tējas tasīti, tikko bija nodzērusi pirmo malku, un uzlikdama savu roku viņējai.

—    Braien, Braien, — viņa čukstēja, izteikdama vārdus tik nedzirdami, ka viņš tos nesaprata.

—    Kas ir? — viņš skaļi ievaicājās. — Tu tik klusu murmini, ka pats velns nevarētu saprast.

Tēju viņš bija izdzēris vienā paņēmienā.

—    Pati nezinu, ko domāju, — Mimī teica.

—     Es arī ne, — Braiens attrauca, sirdsapziņas tirdīts, jo viņš gan zināja, ko bija domājis. Un varbūt varēja pat izteikt vārdos, tikai negribēja. Domāt bija itin kā peldēt zem ūdens: lai iemanītos, vajadzēja aizspiest degunu, citādi varēja noslīkt. Reizēm, nespēdams domāt, Braiens itin kā slīdēja pa ūdens virsu, bet no tā nebija nekāda labuma, jo visas pasaules skaistums un krāsa bieži vien atradās zem tās: klintis un ūdenszāles, čūskas un fantastiskas zivis — viņa sapņi un iedomu tēli. Taču viņš vēl nevarēja peldēt zem ūdens, cik gribēja: lielāko tiesu, kad viņš mēģināja to darīt, plaušas un ausu bungādiņas plīsa vai pušu, un viņš aši iznira virspusē, lai izbēgtu no briesmām. Turpretī dažreiz viņš palika apakšā pietiekami ilgi, lai baudītu skaistās ainas un izjūtas, un apzinājās, ka vajadzētu tikai saņemties un uzveikt nespēku un bailes, un galu galā šī māksla būtu rokā. Ar domāšanu notika tāpat, šo māku bija gandrīz tikpat neiespējami apgūt kā niršanu, un tomēr tā allaž viņu vilināja, solīdama, ka reiz kādā jaukā dienā viņš varēs droši ienirt apziņas dzīlēs daudz tālāk nekā pašlaik.

Braiena roka glāstīja meitenes gludo ādu. A'limī iesmējās:

—    Beidzot tu esi kļuvis nepacietīgs.

—     Es nupat domāju, — viņš sacija, pa pusei ķircinādamies, taču neizlaizdams meiteni no skavām, — cik ļoti mūžam steidzos, tu jau to zini. Tā nu mēs esam nosēdējuši vairākas stundas, un man drīz jāiet.

—    Muļķīgi, — viņa sacīja, — un man būs žēl.

Braiens nezināja, vai meitene tā arī domā vai ne, bet

patlaban tas bija vienalga, jo Mimī piecēlās un nometa rīta kleitu, un, kad viņa apgūlās jauneklim blakus un aizskāra viņu ar roku, Braiens zināja, ka abi kvēlo alkās. Sī sajūta izpaudās skūpstu lavīnā, pagātne saplūda kopā ar tagadni, pasaulē nebija vairs divu tuvu vietu, bet tikai viena, to saliedēja sāpju liesmas, kas viņus abus dedzināja, un Notingemas ielas šinī mirklī salējās vienā veselā ar zaļajiem džungļiem.

—    Es tevi mīlu, — viņš sacīja. — Tikai tas man ļauj tevi pilnīgi saprast. — Varbūt arī viņai laiks un telpa šai mirklī bija saplūduši vienā veselā? — Es tevi mīlu, vai dzirdi?

Viņi apklusa — Mimī nekad nerunāja, |audamās mīlas skavām: kas bija vārdi salīdzinājumā ar locekļu un visa ķermeņa valodu.

Abi klusēja, it kā ievilktu elpu, pirms uzšausies liesmas. Un tad aiz loga šalcošā dzīve uzbrazmoja savu elpu viņu mieram, pildīdama istabu ar veselu skaņu simfoniju: vardes kaisli kurkstēja, cikādes tarkšķināja savas mazās klabatas kā skatītāji futbola mačā, un tālumā vienmuļi dunēja viļņi, slēpdami pelēkās galvas smiltīs, jo kaunējās par to, ko bija redzējuši, klīzdami pa jūru. Tā bija parastā Malajas nakts valoda.

Braiens izstiepa rokas un apskāva Mimī.

14

Varu teikt tikai to, ka nīstu Notingemu, viņš domāja, mēmi savilkdams lūpas ironiskā smīnā, jo visus šos gadus ta palikusi man prātā tik skaidri kā attēli kinoteātra vitrīna. Tas bija Redfordā, kad viņš piecpadsmit gadu vecumā kādā lieldienu svētdienā sāka strādāt, brīvprātīgi pieteicies tīrīt katlus un dūmeņus, kamēr krāsnis stāv aukstas; par darbu svētku dienās maksāja divkārt, un viņš krāja naudu divritenim. Astoņarpus peniju vietā deva septiņpadsmit pensu stundā — tas bija itin kā aklai vistai mieža grauds, patiesību sakot, būtu bijis, ja strādāt varētu bez pārtraukuma. Braiens izgāja no mājas melnā naktī — pussešos — un devās pa klusajām ielām, vairīdamies no laternu stabiem, jo baidījās savā miegainībā uzskriet tiem virsū un sasisties. Sijāja lietus, un viņš uzsita mēteļa apkakli, drebuļodams no pēkšņā mitruma pieskāriena, tomēr laimīgs, jo nevajadzēja tālu iet. Sītons nebija gribējis, ka viņš strādā. «Nauda, dēliņ, tev nemaz nav tik vajadzīga,» viņš bija teicis, «norausies diezgan, kad kļūsi vecāks.» Viņš zināja, ko nozīmē smagais virsstundu darbs, kuru Braiens tik labprāt uzņēmās; pretīgums, ko būtu vajadzējis just Braienam (bet ko viņš nejuta), kā smaga nasta uzvēlās tēva pleciem un nospieda sirdi. Braienam darbs šķita solis uz priekšu, jo viņa vecumā gandrīz neviens vēl nestrādāja, un divkāršā maksa palidzēja celt pašcieņu.

Pulciņš jauniešu, mazliet vecāki par sešpadsmit gadiem, patlaban beidza astoņu stundu ilgo nakts maiņu. Pa durvīm gaiteņa viņā galā varēja redzēt, kā svīst gaisma un virs dīvainajām, aklajām sienām mirgo zvaigznes. Viena siena bija augstāka par otru, ta ka debesis izskatījās pēc dārgakmeņiem nosēta milzīga naža roktura apakšpuses. Turpat Braienam pie kājām rēgojās atvērta lūka, un pelni un izdedži no fabrikas dzīlēm pa pusei aizsprostoja kāpnes. Tātad tas viss būs jāpārcilā. Braienam, jau paskatoties vien, rīkle k|uva sausa un iegribējās tasi tējas. Viņš pavērās lejup katlu telpā uz daudzajām caurulēm un skalam, kamēr apaļo durvju caurumu, nākdams atmuguriski un augstu cilādams kājas, neaizsedza Džeks Pārķers. Viņa seja, rokas un darba tērps bija melnāki par domino kauliņu mugurpusi, un viņš neganti lamājās.

—    Labi, ka man nav jāmet ārā šitā kaudze. Tur ir vesels lērums sodrēju, un apakšā tie vēl karsti.

—    Ar to jau laikam būs jātiek galā jaunajiem, — sacīja mehāniķis Teds Bouzlijs.

Semsons, fabrikas pārvaldnieks, bija teicis, lai Braiens neparakstās, ierodoties darbā.

—    Tas ir pret likumu, jo tu vēl neesi sešpadsmit gadu vecs, — Bouzlijs bija norādījis, — tāpēc turi mēli aiz zobiem.

Zēns devās pa tumšajiem pagrabiem starp milzīgiem papīra ruļļiem, kas bija sakrauti gandrīz līdz pat ugunsdzēsēju ierīcēm. Ja šitie aizdegtos, tad nu gan būtu pamatīgs ugunsgrēks, viņš nodomāja, fantāzijas lidojumam iesildot sirdi. To vis aptumšot nevarētu. Kas zina, vācieši uzmetis te kādu nakti bumbu, lai gan diez vai tagad vairs būs uzlidojumi. Bet uguns var izcelties arī no zemē nomesta smēķa gala, un tad, esmu gatavs derēt, ar šīm te ierīcītēm neko apdzēst nevarēs.

Izrāpdamies ārā katlu telpā, Pārķers noņēma bereti, atsedzot liesmaini sarkanu, nepaklausīgu matu cekulu.

—    Tagad tava kārta, — viņš sacīja, ieraudzījis Braienu.

—    Vēl nav seši, — Braiens atteica, pastāvēdams uz savām tiesībām. Tomēr jau nākamajā mirkli viņš paņēma lāpstu. Abās pusēs krāsns mutei bija divas dūmcaurules vienas pēdas diametrā, un kreisā, sākumā iedama paralēli krāsnij, aizmugurē apmeta ap to līkumu un tad saplūda ar labējo.

—        No priekšas es jau krietnu kaudzi esmu nošķūrējis,— teica Pārķers, izņemdams kabatas spogulīti. — Va vellu, purns nu gan kā īstam ogļracim.

— M-hm, — piekrita Bouzlijs, arī grasīdamies iet projām. — Aizdzīs vēl tevi uz šahtu.

Pulkstenis bija tieši seši, kad Braiens ielūkojās katlu telpas dūmvadā, taču, nespējis neko saskatīt, nometās ceļos un ielīda līdz jostas vietai: tur bija tumšs un smacīgi silts. Ar vienu rāvienu viņš iemetās pavisam iekšā un gulēja, izstiepies uz vēdera, ievilcis līdzi lāpstu un turēdams to pie sāniem, lai ķertos pie darba, kad būs vajadzīgs. Tad viņš sāka rāpties pa ķieģeļu grīdu tālāk, ziņkāri vērodams, kāda būs jaunā, drūmā pasaule, kurā viņš iekļuvis. Te bija tumšs un šaurs, un no ārienes neatlidoja neviena skaņa. Brītiņu zēns pagulēja nekustīgi, izbrīnījies un zināmā mērā priecīgs, ka saņēmis atļauju ieiet pasakainajā rūpniecības pasaules mehānismā, negribēdams sākt darbu, pirms šis mirklis nebūs izbaudīts. Bija silti un mazliet baigi, ja īsti padomāja, — tomēr viņš pavilkās vēl pāris pēdu uz priekšu, kamēr sasniedza karstu sodrēju kaudzi, kas slējās gandrīz līdz dūmvada griestu ķieģeļiem. Te palikt nebija iespējams, un viņš aizrāpās, cik tālu vien varēja; seja un ķermenis bija gandrīz iegrimuši melnajā pulverī, tas lida degunā, acīs un ausīs. Braiens mēģināja apgriezties, un atklājums, ka šinī šaurajā telpā tas nav izdarāms, lika sirdij sažņaugties bailēs. Kustību saceltie putekļi apgrūtināja elpošanu, un zēns gulēja savā bezgalīgajā zārkā, cenzdamies nemaz nekustēties, itin kā būtu miris, un tikai ātri elpoja. Skolā viņš nemācījās jau vairāk nekā gadu, un šī bija viņa otrā darba vieta, tāpēc viņš uzskatīja sevi par pieredzējušu darbaspēka tirgus locekli, rūpnīcu pasaules piederīgo, viņš jau pīpēja un krodziņos, kur viesmīļi izlikās viņu neredzam, uzdevās par astoņpadsmit gadu vecu jaunekli; viņš arī lakstojās ap meitenēm, kurām laimējās «piesist», un pagājušajā sestdienā bija pat kāvies, tāpēc tagad netaisījās kapitulēt nieka neveselīgu kvēpu saujas dēļ.

Guļot bailes izgaisa. «Izlīdīšu tikai ārā, ieraušu plaušās gaisu un tad ķeršos pa īstam klāt.» Nekustēties nemaz nevarēja, jo ķieģeļi pārāk dedzināja, lai ilgi glaustos tiem klat. Jā, karsts un smacīgs, bet uz jūras droši vien ir grūtāk. Bija tāda sajūta, itin kā viņš gulētu zārkā, kuram vāks cieši aiztaisīts, bet galvgalis un kājgalis vaļā; nepieciešamība strādāt tumsā atgādināja tūkstošiem pēdu dziļas ogļraktuves, vienīgais glābiņš no bojā ejas likās izrāpties arā un pierādīt, ka viņš tomēr nav aprakts. Pat 2anam Valžānam, lienot pa kanalizācijas caurulēm, droši vien bija vieglāk; Edmonds Dantess savās apakšzemes ejās gan laikam jutās tāpat. Braiens pagrāba sauju kvēpu, cerēdams, ka tie sacietēs, taču tie bira pa atplesto pirkstu starpām kā smiltis smilšu pulkstenī. Ja man vajadzētu to darīt, lai izbēgtu no cietuma, tad es neteiktu ne pieci, veicīgi ķertos klāt un drīz vien būtu ārā, bet, ja ir runa par šitās smirdošās fabrikas riebīgajām iekšām, kur par grašiem jāstrādā kā vergam, tad es darīšu, ka man labpatiks, un, ja viņiem tas nebūs pa prātam, lai iet ratā, pacelšu cepuri un pateikšu sveiki. Ceļi un rokas dega, tāpēc viņš atmuguriski aizrāpas atpakaļ, kamēr kājas izkārās arā pa durtiņām un gaisma aiz pleciem liecināja, ka viņš atrodas pagrabā, svaigā gaisā.

Spuldzes apžilbināja acis.

—    Atri gan tu tiki galā ar apskati, — sacīja misters Vītkrofts. — Tu biji iekšā tikai divas minūtes.

—    Man atkal šķita, ka pagājis jau gads. — Braiens noberza rokas un ceļus, izpurināja sodrējus no drēbēm un gribēja palūkoties uz savu seju, taču nekur neredzēja spoguli. — Līdišu tagad atpakaļ un izsviedīšu kādu drusku ārā.

—    Prātīga valoda, — teica Vītkrofts. — Nepaliec tikai pārāk ilgi iekšā, citādi izlaidīsi garu. Sūtīšu Bilu Edisonu rakt no otra gala. Tā jūs drīz vien beigsiet.

Varbūt ar, nodomāja Braiens, rāpdamies atpakaļ melnajos kvēpos. «Nepiesakies neko darīt brīvprātīgi,» viņam ne reizi vien bija atgādinājis tēvs, taču viņš nebija pievērsis tam uzmanību, lai gan veselajam sapratam būtu vajadzējis iečukstēt: ja reiz vervē brīvprātīgos, tad nekas labs nav gaidāms. «Nebāzies nekur pats, pat ziemsvētku klubā ne.» Tēva vārdos izskanēja tik dziļa, pieredzē gūta pārliecība, ka Braiens nešaubījās par dzirdētā patiesību. Nelaime bija tā, ka viņš bieži vien kaut kur iestājās vai pieteicās brīvprātīgi, pats vēl īsti neapjēgdams, ko dara. Viņā mājoja kāda īpašība, ko viņš pats nepazina un kam, protams, nemūžam nevarēja uzticēties, jo ta gaidīja vājuma bridi, kad viņu kads aicināt aicināja kaut kur pieteikties, un tā nu viņš nepaspēja ne atjēgties, kad jau cīnījās pēc elpas caurumā, kas atgādināja Kalkutas bedri [10] , un šķipelēja sodrējus uz velna paraušanu par septiņpadsmit pensiem stundā. Sviedri lija straumēm. Rau, tā, stundu pēc stundas ieelpojot melnos kvēpus, dabū diloni, viņš nodomāja. Es jau tagad esmu beigts.

Viņš izgudroja zināmu sistēmu: pamazām sameta krietnu kaudzīti sodrēju izejas tuvumā un tad, pēc ilgiem mēģinājumiem atradis īsto saliekšanās paņēmienu, pagriezās ar seju pret uzkalniņu un aizstūma to palēnām līdz atverei. Pēc tam viņš devās atkal atpakaļ pie lielās kaudzes, lai sasviestu nākamo kalniņu. Jaunnedēļ gan iešu uz rentgenu, Braiens nolēma. Džims Skeltons jau sen bija mudinājis viņu to darīt, taču viņš nevarēja sadūšoties. Ko tur liegties, viņam bija bailes, bet tagad cits nekas neatlika, jo smalko putekļu mākoņi spieda kāsēt ik pa pusminūtei. Ja būs — būs un, ja nebūs, — nebūs. Mirt var tikai reizi. Dilonis bija slimība, no kuras viņš baidijās visu mūžu, jo tā vien likās, ka tā paņem vairāk dzīvību nekā karš. Krustmātes Lidijas kavalieris Toms, slimības saēsts, bija atstiepis kājas. Viena mute mazāk, ko barot, un tomēr tā bija cūcība, vairāk nekas. Misis Kautsa arī nomira ar to pašu, un citu upuru vārdus viņš jau bija aizmirsis. Šī slimība iedvesa nāves bailes — tādas pašas, kādas viņš tika izjutis, kad pirms gada krita bumbas. «Tāpēc iešu Džimam Skeltonam līdzi uz rentgenu un paskatīšos, kas un kā.»

Pamazām viņš rakās uz priekšu. Virspusē sodrēji bija remdeni, bet, ieraušoties dziļāk, pie ķieģeļu pamata dedzināja rokas un kajas. Tad viņš nedaudz pēdu atkāpās, kamēr atvēsa delnas, bet pēc tam atkal pagāja uz priekšu un sāka šķipelēt, cik jaudas. «Kāpēc es te ņemos kā traks?» viņš pats sev jautāja. «Lai tiktu galā,» skanēja atbilde, nakamajai kaudzei slīdot uz atveres pusi. Astoņus mēnešus viņš bija nostrādājis Robinsona kartona fabrikā: tā bija augsta celtne, nomelnējusi aiz vecuma, piesūkusies ar darba sviedru smaku, un atradās garā ielā, ko ieskāva divstāvu mājas ar dziļiem pagrabiem. Sākumā Braienu izmantoja gadījuma darbiem — viņš cēla, nesa, skraidīja par izsūtāmo un slaucīja grīdu. Darbā vajadzēja ierasties ik rītu astoņos, un uz dažām nedēļām viņu norīkoja palīdzēt apkopējai agrajās stundās tīrīt kantori. Tas bija viegls darbs, kas nelauza kaulus, un ļāva drīzāk aizritēt laikam, kamēr deviņos sākās īstais darbs fabrikā. Desmitos bija pārtraukums — tad dzēra tēju, un pēc tam Braiens nepaspēja pat lāgā apskatīties, kad pulkstenis nosita viens un viņš jau skrēja uz mājām pusdienās. Katram firmas direktoram bija savs kabinets, un mistera Rosona istabā karājās milzīga, skaisti krāsaina Eiropas karadarbības karte, kurā varēja salasīt vārdus pat mazajām pilsētiņām, ko krievi bija atņēmuši vāciešiem, — ik šādu notikumu ziņoja Maskavas radio, pavadot to ar desmit zalvēm no vairāk nekā trīssimt divdesmit lielgabaliem, Bī-bī-sī to atkārtoja pulksten deviņos vakara ziņās. So|ņečnogorska, Volokolamska, Kalača, Ordžonikidze, Debaļcevo, Barvenkova, Taganroga bija vārdi, kas slēpa sevī tēraudcietas pretošanās spējas un nozīmēja vāciešiem tādu postu, kādu viņi nespēja iedomāties. Tie liecināja, ka spēks šoreiz nes uzvaru pareizajai pusei un tā virzās soli pa solim uz Berlīni, vācu zemes sirdi. Sasnieguši savas melnās slavas kalngalus, vācieši prūšu solī bija iebrukuši zemē, kur visas rūpnīcas un pārējais īpašums piederēja tautai, zemē, kur viņu karapūļi sēja badu un ciešanas; taču reiz tā kļūs par pasaules apsolito zemi, kurā maizi varēs ēst par velti un cilvēki strādās tikai četras stundas dienā.

Pats vārds — Krievija Krievija Krievija — šķita viņam viens no valodas pamatvārdiem (arī līdz tam, kad viņš uzzināja, ka tas nozīmē kaut ko vairāk par nosaukumu); tas deva pārliecību, ka šī valsts ir neuzvarama, tāpēc, izdzirdis, ka Vacija iebrukuši Krievijā, viņš priecājās, jo tagad karam vajadzēja drīz beigties. Vācijas veidols viņam šķita šausmīgs: milzu briesmonis ar skrošu zobiem un seju, kas izliekta kā stops, rokas kā durkļi, kājas kā cirvji, acis zib kā lielgabalu tērauds, matu vietā dzeloņstieples, piere — smilšu maiss un ķermenis bruņās kalts, tikai tagad tas grīļojas un, asinīm noplūzdams, lien prom no Staļingradas un Maskavas, jo tam visur dod triecienus Sarkanā Armija, strādnieku pulki, kas atgriežas atpakaļ, plūzdami līdzīgi platām atmaksas upēm, kuras traucas piekļūt vislielākajam Vācijas nacistu žurkām. Viņš iesmējās, gulēdams Robinsona fabrikas melnajā alā un pabīdīdams sodrējus vispirms zem vēdera un tad zem kājām kā sadegušu vāciešu pīšļus.

Mājās viņam bija pašam krievu frontes kartes, ne tik lielas un pamatīgas kā misteram Rosonam, taču pietiekamas, lai ar zīmuli iekrāsotu līkumoto joslu, pa kuru klejoja uguns un nāve. Bija aizraujoši klausīties, kādas pilsētas nupat kritušas, un attiecīgi izmainīt frontes līniju. Un, kad padomju uzbrukuma ķīlis starp Brjansku un Harkovu izvirzījās tālu uz rietumiem, viņš zināja, ka vācieši tālāk dienvidos pie Doņecas nokļūs aplenkumā, ja drīz neņems kājas pār pleciem. Avīzes mājās pirka reti, un sākumā viņam bija grūti atrast kartē pilsētu vārdus, ko pārraidīja radio. Noliecies pār karti kopā ar brālēnu Bertu, ko arī aizrāva Hitlera uzsāktā kara spēle, viņš meklēja stundām ilgi, iekāms atrada vajadzīgo vietu. Grūtais vārds vainagoja izpratnes kāpienu kalnā, jo, kad viņi bija to uzmeklējuši un atzīmējuši kartē, pārējie devās rokā viegli. Normālā diktora lasīšanas tempā izrunātie seši balsieni pārāk ātri'atsitās pret Braiena ausi un atgādināja zāģa dziesmu: Belaja Cerkova. Kaujas tur liesmoja dienām ilgi, kamēr beidzot to duna noklusa — Belaja Cerkova. Bērts palīdzēja to meklēt, un šis vārds iespiedās prātā un pēc tik ilgas atkārtošanas vairs neaizmirsās. Sī pilsēta bija kā svētais Grāls pie plašā Kijevas loka. Bērts to /atrada pirmais.

Lai atzīmētu krievu fronti, Mistera Rosona kartē bija iesprausta virkne kniepadatu ar sarkanām galviņām, un Braiens jau pašā pirmajā rītā, tīrīdams kantori, pamanīja, ka adatas atrodas pārāk tālu austrumos un nav vairākas nedēļas pārvietotas. Varbūt Rosons bija zaudējis interesi, laika trūkums te nevarēja būt vainīgs, jo viņš bija viens no jaunākajiem un mazāk noslogotajiem direktoriem, gadus trīsdesmit piecus vecs vīrs ar apaļu seju un it kā nolaizītiem sarkaniem matiem, labsirdīgs — tāds bija visu uzskats, — jo, redzēdams kādu nestrādājam, viņš nekad nerājās. Viņa seju greznoja lielas brilles un biezas ūsas, viņš bija izdevīgi apprecejies un varēja būt drošs, ka netiks iesaukts armija, jo viņa darbu pie Robinsona uzskatīja par valstiski nozīmīgu. Daži viņam to pārmeta, sacīdami, ka tādam vajadzētu cīnīties pat tad, ja viņš būtu lielā bosa Robinsona radagabals, taču pāris vecu strādnieku apgalvoja, ka Rosons pareizi vien darot, nebāzdams degunu slaktiņā, un lai tik staigājot brīvā uz veselibātn.

Braiens izslaucīja kabinetu, izbēra papīru grozu, notrauca putekļus no Remingtona rakstāmmašīnas (iepriekš

uzsitis savu vārdu un iebāzis kabatā pāris saspraužu), tad izpētīja Krievijas karti, pukodamies, ka kniepadatas atstātas tik ilgi novārtā. Kartē fronte veda vēl no Ļeņingradas caur Maskavu uz Staļingradu un tālāk uz Kaukāzu, lai gan Sarkanā Armija bija atguvusi plašus apgabalus atpakaļ. Zēnam iešāvās prātā briesmīga doma: varbūt Rosonu tikai interesējis, cik tālu pavirzīsies vācieši, un viņu nebūt neiepriecina, ka padomju spēki atkal ieiet savā zemē. Zēns iesmējās un ņēmās zibenīgi (bija bez piecām minūtēm deviņi) pārspraust kniepadatas īstajās vietās, Un tā nu, pirms viņš savāca sukas, lupatas un grīdas vaska kārbas, lai aiznestu atpakaļ apkopējai, krievu fronte nostājās vajadzīgajā vietā.

Viņam taš patika, un kopš tās dienas viņš tīrīja kabinetu vēl cītīgāk un ik rītu, kad bija ieņemtas jaunas pilsētas, attiecīgi pārsprauda adatas. Kādu dienu viņš nespēja atturēties pretī un uzrakstīja kartes apakšējā stūrī ar zīmuli: «Nekavējoties atklāt otro fronti!» E, kur būs joks, viņš sev sacīja. Paskatīsimies, vai Rosons pamanīs, un reizē izpētīsim, vai viņam tiešām šī spēlīte ar rotaļadatiņām apnikusi vai ne. Varbūt prātīgāk būtu izdzēst: daži krievus nemīl, citiem atkal nepatīk, ka ļaudis apraksta viņu lepnās kartes. Taču uzrakstu zēns atstaja, jo klusībā tomēr cerēja uz atzinību, uz kādu zīmi, vismaz uz nedaudziem mistera Rosona vārdiem — lai viņš, piemēram, izmestu, ka Braiens daudz zina, ir gudrs, prot taisni apbrīnojami ātri atrast krievu pilsētu sarežģītos nosaukumus un visai precīzi pārvietot frontes līniju. Kas vēl no diviem simtiem fabrikā strādājošo mācētu to izdarīt? Cik viņam zināms — neviens. Un, kas zina, varbūt kādā jaukā dienā Rosons ņem un pasaka: «Jums labi veicas ar kartēm, Sīton. Būs jāpaskatās, vai tadam gudriniekam neatradīsies piemērota vieta kantorī.» Bet tā nekad nenotiek. Un ko tur lai dara, ka ne? Nevar jau iet viņam klāt un teikt: «Paklausieties, mister Roson, vai esat ievērojis, ko es daru ar jūsu karti? Es nospriedu, ka ir kauna lieta, ja tik labā kartē visas adatas saspraustas nepareizās vietās.» Savā ziņā viņam var likties nekaunīgi, ka es tā izdaros ar viņa mantu, nebilstot ne pušplēsta vārda, bet kas gan viņam ko apvainoties, ja viņš izdarīto pat neievēro? Tikai uz vietu kantorī šādā sakarā arī nav ko cerēt. Es gan pēc tās nemaz nekāroju, jo tad man ik dienas būtu javalkā kārtīgs uzvalks un tīrs

krekls, un kur es ķertu tam naudu? Un māmiņa arī netiktu galā. Labāk palikt fabrikā un svīst kopā ar citiem puišiem.

Līdz pusdienas laikam viņš bija iztīrījis no kvēpiem pusi dūmvada, kas atradās pa kreisi. Tagad bija jālien tik dziji, ka vairs nevarēja izgrūst sodrējus ar lāpstu, bet vajadzēja ņemt līdzi divas dzijas liekšķeres un, kad tās bija pilnas, vilkt uz atveri. Talajā līkumā aiz katlu telpas sodrēju kaudzes sniedzās līdz griestiem un apakšējie ķieģeļi kvēloja kā uguns. Seju klāja sviedri, kas, sajaukušies ar kvēpiem, kņudināja ādu un tecēja mutē, un Braiens pulējās tos izspļaut un notrīt ar brīvo roku. Izbēris sešas liekšķeres, viņš katrreiz atpūtās, saritinājies uz sāniem kā pieredzējis ogļracis, ilgodamies pēc cigaretes vai tējas krūzes. Kad viņš aprada ar karstumu, šauro telpu un gaisa trukumu, divkārši apmaksātais pagaidu darbs sāka iepatikties. Viņš jutās izturīgs un pat drošsirdīgs un nosprieda: ja viņu šinī bridi redzētu māte, Adas krustmāte vai Mērtonu vectētiņš, viņi droši vien teiktu: «Tādā karstā alā nu gan nav veselīgi strādāt. Bet Braiens jau ir īsts darbavīrs, viņam tas kaulus nelauzīs.» Bez tam bija izdevīgi te atrasties vienam, jo priekšstrādnieks nevarēja nolūrēt, cik tu, cilvēks, padari, kaut gan Braiens ņemas melnās miesās, un nevienam pat sapņos neienāks prātā līst skatīties, kā viņam te klājas. Un, iegremdēdams lāpstu atkal sodrējos, Braiens pasmīnēja.

Lielākā tiesa meistaru un strādnieku pie Robinsona bija aizvadījuši divdesmit līdz četrdesmit gadu, jo apkaimē par firmu bija nostiprinājusies pārliecība, ka vajag tikai tur dabūt darbu — kaut arī par fabrikas maksāto algu ikviena arodbiedrība būtu rīkojusi streiku, — tad cilvēks var but pārliecināts, ka viņu ara nesviedīs, ja vien viņš strādās ka vergs un pazemīgi klanīsies priekšniecībai. Tā bija viena no firmām, kurai piemita «labdares» slava: proti, piemēroti ļaudis, kas bija gatavi kalpot uz jebkuriem noteikumiem, te varēja dabūt smagu darbu un mazu algu. Pirms kara, kad cilvēki darba dēļ bija ar mieru cits citam acis izskrāpēt, Robinsona strādnieki sargājās kaitinat priekšniecību, citādi butu jāpaliek sēžam uz bezdarbnieku pabalsta, kas gan nozīmētu zaudēt tikai pāris šiliņu nedēļā — turklāt nebūtu jāvergo, jāliec mugura lišķējot un jābaidās no tā, ka tevi izsviedis laukā. Algas apjoms pie Robinsona

tika stingri regulēts — tas par mazu drusciņu pārsniedza bezdarbnieku pabalstu, un ar to pietika, lai ļaudis dzītos pēc pastāvīga darba, kaut ari no pusbada dzīves tas viņus neatpestīja. Braiens pasmējās, to iedomādamies. «Paldies dievam, ka ir karš, tad kuru katru bridi var aizlaisties uz citu vietu, ja kādam ienāks prātā pielikt man uzraugu, kaut gan es neesmu no tiem, kam patīk skraidīt, es labprātāk palieku kādus gadiņus uz vietas, lai var ievingrināt roku un sadraudzēties ar biedriem. Tikai nesaprotu, kāpēc cilvēki te kvern četrdesmit gadu — tas lak ir ļaunāk par mūža ieslodzījumu ķurķī, — sevišķi, ja citur var dabūt labāku algu. Un ko viņi galu galā saņems par to, ka gadiem ilgi rāvušies vai pušu? Kakao krūzīti, bībeli un par pieciem šiliņiem kabatas pulksteni, kas skaitīs atpūtas brīžus, cik nu to vēl būs atlicis. Bet droši vien netiks pat tas — es tikai mālēju smukas puķītes. Viņi varēs būt laimīgi, ja kāds pasacīs «paldies», un tad arī nezinās, kā klanīties un locīties aiz pateicības. Dažs labs varbūt gan nospļausies par šo «paldies», bet tad jau būs par vēlu darīt ko citu, — piemēram, iesviest degošu smēķa galu parafīnā samērcētu lupatu kaudzē vai iegrūst kādu no kaklakungiem šahtā. Tad būs par vēlu, kod vai pirkstus nost. Agrāk viņi domāja, ka viņiem ir amats, viņi nav nekādi melnstrādnieki, un par to ļāva asinssūcējiem sevi izdzīt kā pēdējos nabagus. Četrdesmit gadu tak ir vesels mūžs, pa to laiku varētu izdzīvoties visās pasaules zemēs, visu redzēt, visur izmēģināt roku, nevis kleknēt šai Robinsona žurku alā un laizīt papēžus visādiem izkalpinātājiem.

Pirms dažām dienām, runādams ar Bobu Torpu, es sacīju, ka vecais Robinsons ir akurāt tāds vergu turētājs, kāds aprakstīts bībelē, — divkosīgs, lunkans liekēdis, kas pārdotu pats savu vecomāti, ja viņam to būtu vairāk par divām. Muļķa Torps tūlīt pamācīja mani, lai es tā nerunājot, citādi varot izdzirdēt Robinsons vai kāds cits kaklakungs. «Nu un kas tad notiktu, ja ta būtu?» es sacīju, paklusām nosmiedamies. «Kā — kas?» viņš atjautāja, un viņa garais mūlis no bailēm izstiepās vēl garāks. «Tad tevi izmestu ārā.» Bobs ir tāds bāls, mazs cilvēciņš, ap gadu sešdesmit. «Tas gan būtu briesmīgi,» es šausminos, «tad man vajadzētu meklēt citu šanci, vai ne?» Bet viņš pavīpsna un saka: «Pēc kara, kad darba atkal nebūs, tu vairs seksti tā gaisā nesliesi.» — «Neraizējies,» es mudīgi atbāžu. «Kad karš beigsies, to veco resni ar viņa lielo cigāru patrieks pie visiem velniem līdz ar viņa valdību. Agrākie laiki neatgriezīsies. Viņu dziesmiņa nodziedāta.» Vismaz tā vajadzētu būt. Bet neviens nevarēja neko galvot, arī Braiens ne, par spīti visai pārliecībai, ko pauda viņa seja, arī viņš baidījās, ka tēva liktenis nepiemeklē viņu pašu. Tad jau labāk ielaist lodi pierē, viņš nodomāja. Nē, drīzāk jānokniebj šie neģēļi, tad varbūt viss pārmainīsies un man nevajadzēs šauties.

Kad Braiens bija nostrādājis trīs mēnešus pie Robinsona dažādus gadījuma darbus, meistars pielika viņu pie klistera vārīšanas: zēnam vajadzēja samaisīt ūdeni un miltus par brūnganu masu, pievienot mazliet alauna un tad likt javu vārīties. Braiens stiepa no tuvējās noliktavas simt mārciņu smagus maisus un, atbalstījis tos uz tvertnes apkaltušās koka malas, bēra miltus šķidrumā. Smaka bija drausmīga, un dienas galā pat siekalas kļuva oranžas. Tapu tvertnes apakšā varēja izvilkt, vienīgi iedarbinot sviru, kas atradās pagrabā, velmētavā, kur izgatavoja kartonu. Kad abas vātis bija pilnas, Braiens brīvajos brīžos mēdza nostāties kāpņu augšgalā un vērot, kā veclaicīgie veltņi pavelk zem sevis tris četras papīra loksnes. Visu šo darbu pārzināja plikpaurainais, lēnīgais, klusais Bobs Torps, kartona ceha meistars, kas bija nostrādājis pie mašīnām trīsdesmit gadus, pēc citu nostāstiem lasīja grāmatas un kļuva nikns vienīgi tad, kad augšas tvertnēs aptrūka klīstera un viņam nebija ar ko barot savus iemīļotos, visspēcīgos veltņus. Tad viņa acis iedzalkstījās kā vajātam zvēram, un, baidīdamies no atlaišanas, viņš ņēmās Braienu sunīt uz velna paraušanu. Braiens lamājās pretī, tomēr ķērās atkal pie darba. Veltņi strādāja tikai divas dienas nedēļā, un tad pagrabos un klīstera vārītavā valdīja īsts elles troksnis, sagrabējušās mašīnas dārdēja un tricināja ne vien pagraba griestus, bet pat visas augšējās telpas. Nesdams maisus un jaukdams masu, Braiens pieņēmās spēkā, viņš juta, kā briest muskuļi: nastas, ko viņš agrāk nespēja ne pakustināt, tagad šķita vieglas. Jo smagaks bija darbs, jo vairāk tas viņam patika, viņš smēlās tajā fizisku un garīgu pacilātību un, iedams vakaros mājās, ārēji gan izskatījās noguris un vienaldzīgs pret apkartni, taču patiesībā jutās možs un pilns dzirkstošas enerģijas, un tā palīdzēja viņam palikt mundram un spriganam, dodoties kopā ar Polīnu tālos klejojumos pa laukiem un mežiem.

Pārējās nedējas dienās viņš ar liftu nogādāja vagonetes ar slapjo kartonu uz karstā tvaika apsildītajām žāvētavām fabrikas augšstāvā, viņš kopā ar citiem zēniem izkāra loksnes, lai kalst, tad aizvizināja uz spiedēm un no turienes uz grieztuvi, bet vispēdīgi pie saiņotājām, kur ķīpas salika lielās kaudzēs, lai citi vēlāk iekrautu tās vagonos. Kad pēdējās mitrās loksnes bija uzkārtas un vēl žuva, bieži vien izgadījās pa brīvam brīdim, pelnītam un visu atzītam pārtraukumam; tad puikas varēja paslaistīties, kamēr loksnes sacietēja un to nelīdzenās malas kjuva tik asas, ka, noņemot kartonu no auklām, vajadzēja uzmanīties, lai nesagrieztu pirkstus. Te valdīja patīkama, brīva siltumnīcas atmosfēra; pusducis zēnu vieni paši fabrikas bēniņos pļāpāja vai lasīja komiksus, izstiepušies uz siltās, putekļainās grīdas, tālu prom no trokšņainās ielas un lejā dūcošajām mašīnām, un Braiens, sēdēdams katlu telpas tumšajos dūmvados, salīdzināja to kvēpaino šaurību ar gaišo žāvētavu.

Strādādams savā pazemes alā, viņš šad tad bez kāda iemesla nolika lāpstu un platām, neko neredzošām acīm vērās tumsā, visu laiku juzdams turpat virs galvas griestus un apdauzīdams elkoņus pret sienām. Smadzenēs kā nazis iedūrās doma, ka eja kļūst šaurāka: kluss un sasprindzis viņš nogūlās uz vēdera un piekļāva rokas ķermenim, mēģinādams radīt ilūziju, ka apkārtējā telpa ir lielāka; sakopojis visu gribas spēku, lai palēninātu trakos sirdspukstus, viņš sāka svilpot pašsacerētu dziesmiņu, cerot, ka atminēsies kādas jaunas filmas melodiju, kas visu dienu kā nebija, tā nebija ataususi prātā. Kad bezdarbība apnika, viņš atsāka rakšanu. Dažreiz bailes uzbruka pārāk negaidīti, un viņš nespēja savaldīties, tāpēc čūskas ātrumā aizlocījās līdz atverei, nolēca uz katlu telpas gridas un minūtes piecas nostāvēja, pīpēdams, atelsdamies un uzjautrinādamies par izbīli, ko ar savu pēkšņo parādīšanos sagādājis citiem.

Brīvajā laikā viņš žāvētavā bieži vien mācīja Bilu Edisonu lasīt karti. Sešpadsmit gadu vecais Bils bija kaprālis armijas sagatavošanas kursos, kur viņam solīja trešo uzšuvi, ja viņš noliks pirmās klases eksāmenu. Sis jauneklis bija spēcīgs kā vērsis un prata veikli runāt par džezu un sievietēm, taču neizrādīja ne mazāko apķērību tādās eksaktās zinātnēs kā kartografija. Toties viņš mācēja meistarīgi izsist ar pirkstu kauliņiem takti, kad dziedāja savas bezkaunīgās dziesmiņas, lēkāt augšup un lejup, dungojot balādi «Eskimosiete Nella», vai šūpoties, kad trallināja Suzas maršu ar attiecīgi pārveidotiem vārdiem.

Svētdienas vakaros, kad Braiens negāja pastaigāties ar Polīnu, viņi kopā ar Bilu devas meklēt piedzīvojumus, vispirms iegādādamies biļetes par četriem penijiem blusu pilnā «Granda» galerijā un tikmēr skatīdamies kādu muļķīgu filmu, kamēr apnika skaļi un zobgalīgi smieties par tās vecmodīgajiem jokiem; tad viņi pavirzījās tālāk, lidz atrada meitenes, kuras ļāvās aplikt sev roku ap vidukli.

Taču visbiežāk Braiens pavadīja vakarus Polīnas sabiedrībā. Viņiem patika kopā iziet. Iepazinušies abi bija «Savojas» kinoteātra tumšajās aizmugures rindās, kad lētā kara filma tuvojās laimīgajām beigām un Braiens bija zaudējis par to jebkuru interesi. (Kāpēc nekad nenogalināja varoni un jau pašā sākumā bija skaidrs, ka viņš paliks dzīvs? Un kāpēc allaž nomira tie, kuru skumjās acis pauda nāves jausmas?) Pagriezies viņš ieraudzīja meiteni sēžam vienu pašu tukšā rindā un mierīgi un uzmanīgi veramies uz ekrānu bez tā sasprindzinājuma, kuru viņš bieži juta sevī. Būdams tovakar viens, viņš pārsēdās pie Polīnas un sāka pļāpāt.

—    Nevaru ciest tādas filmas kā šī, man no tām sāp vēders.

Brīdi klusējusi, meitene atteica:

—    Kāpēc tad jūs te nakat?

—    Biju iedomājies, ka tā būs laba.

—    Nu, un tagad jūs zināt, kāda tā ir, vai ne?

Beidzot viņa runāja, sākumam tas nebija slikti.

—    Zinu. Es te vairs savu kāju nesperšu, vienīgi, ja jūs nāksiet, tad gan. Nākamnedēļ rādīs labāku filmu: muzikālu. Kejs Kaizers ar savu orķestri.

—    Man vislabak patīk Harijs Džeimss.

—    Man arī dažreiz. Bet, kad sāk spēlēt tā lielā trompete, tad ir tāda sajūta, itin ka man durtu ar adatu.

—    Aizmetiet adatu projām, tad viss būs kārtibā, vai ne?

Braiens uzlika roku uz viņas krēsla atzveltnes.

—    Es jūs pavadīšu mājās, ja esat ar mieru, — viņš teica.

—    Man jau ir pavadonis, — viņa sacīja.

Kamēr spēlēja «Dievs, sargi karali», viņi virzījās uz izeju, bet tad pienāca kāds jauneklis un paņēma Polīnu zem rokas.

—    Laid vajā, draugs, — teica Braiens, — es viņu pavadīšu uz mājām.

—    Kas nezina, — atcirta puisis.

—    Es to zinu, — Braiens neatlaidās.

Viņš jutās mazliet vīlies, ka meitene nenostājās viņa pusē, taču tad pasmīnēja, atcerēdamies, ka abi nezina pat viens otra vārdu. Kāpēc tad viņai vajadzētu nākt palīgā? Viņš satvēra Polīnu aiz vienas rokas, kamēr otru turēja garais puisis, kas Braienam sirds dziļumos šķita spēcīgāks par viņu pašu, lai gan šādu iespaidu varēja radīt ari biezais, tumšais mētelis un baltais kaklauts. Braienam pat likās, ka viņš manījis puisi kādā fabrikā.

Aptumšotajā ielā viņš sakumā neko neredzēja. Polīna nemēģināja nedz atkratīties no garā, nedz arī tikt vaļā no Braiena, bet soļoja gluži mierīgi vidū, it kā zinādama, ka atrisinājums nāks pats no sevis un, palikusi kopā ar vienu, viņa izlems, vai grib iet tālāk ar otru vai ne. Laikam būtu jāpazūd kokos, Braiens prātoja. Ja viņi viens otru mīl, man te nav ko meklēt. Velns zina, varbūt abi ir saderināti. Iespējams, ka tā ir veca mīlestība un es te jaucu visu ārā. Taču viņš neatlaida meitenes roku (vēlāk viņi par to smējās), trulā ietiepībā šķērsoja kopā ar abiem tumšo galveno ielu un iegriezās klusā sānieliņā.

Te garais spēji apstājās, un Braiena acu priekšā uzšļācās itin kā asinssarkana naftas strūkla, nošķīda daudzkrāsainas dzirkstis, un vīņš palaida vaļā Polīnu un atstreipuļoja pret kapelas sienu, iekliegdamies aiz sāpēm. Sitiens izraisīja atriebības alkas: viņš gāza ar dūri puisim pa galvu, un sažņaugtie pirksti iesmeldzās, it kā būtu triekušies pret betonu vai dzelzi. Polīna stāvēja ceļa vidū kā ēna, gaidīdama uz vienu vai otru, un Braiens nolēma, ka meitenes pavadonis būs viņš, kaut arī šo pārliecību satricināja spēcīgs belziens krūtīs, kurš atkal atsvieda viņu pret sienu. Elpai aizraujoties, Braiens saprata, ka tas nav joks, bet īsts kautiņš, no kura vairs nevar atkāpties. Viņš zaudēja savaldību, aizsvilās dusmās un, ienaidnieku maldinot, izklupa pa kreisi, gribēdams vispirms izpētīt pretinieka vājo vietu un tikai tad dot atbildes triecienu. Noliektu galvu viņš pieskrēja puisim tik tuvu klāt, ka tam nebija iespējams laist darbā dūres, un, sagrābis to, pievilka cieši pie sevis, zinādams, ka pietiks spēka saliekt sāncensi un tad nogāzt uz ietves. Saāķējis rokas uz pretinieka muguras, viņš žņaudza to arvien spēcīgāk, nejaudams izvērsties puiša rokām, no visa spēka urbdamies ar zodu viņam krūtis, itin kā celtu smagu maisu, kamēr jauneklis sagurna un noslīdēja lejup. Nevarēdams noturēt puiša svaru, Braiens palaida viņu va]ā, taču nepaguva ar zābaku iebelzt ienaidniekam pa ģīmi, kad tas jau pielēca kājās. Braiens neatkāpās ne soli, un pēc neilgas cīņas, kuras laikā abi tikai pa reizei klusi iesēcās, puiša galva pēkšņi pagadījās Braienam padusē. Viņš tūlīt aptvēra, kas noticis, un, pateicies par šādu izdevību, ar vienu roku saspieda puisi kā spīlēs, bet ar otru, sažņaugtu dūrē, ņēmās nežēlīgi zvetēt zaudētājam pa galvu, juzdams, ka arī paša seja sāk sāpīgi sūrstēt no kautiņa sākumā saņemtajiem belzieniem.

Puisis spārdījās un raudzīja tikt vaļā. Taču Braiens, prātam apmiglojoties, rīkojās kā sapnī, neizskaidrojama ļaunuma pārņemts.

—    Beidz! — Polīna kliedza. — Beidz!

Vārdi galu galā aizsniedza apziņu, un viņš apturēja asinīm noplūdušo dūri.

—    Vai pietika? — viņš noprasīja, palaizdams galvu vaļā. Jauneklis ievaidējās un pakrita.

—    Ejam, — Braiens sacīja, — diezgan.

Polīna pieķērās viņam pie rokas, un viņi devās projām.

—    Nevajadzēja tā darīt, — meitene dusmīgi noteica. — Esmu pārliecināta, ka viņš pats drīz būtu pazudis. — Viņa atgrūda Braiena roku.

—    Tātad viņš nelakstojās ap tevi? — jauneklis vaicāja.

—    Protams, ne. Viņš piesēdās man blakus neilgi pirms tavas pienākšanas un jautāja, vai varot pavadīt mani mājās, bet es neko neatbildēju.

Braiens klusēja, un arī Polīna brīdi neteica ne vārda, par ko viņš priecājās, jo juta pār vaigiem ritam asaras. Viņam gribējās aiziet projām un meiteni nekad vairs neredzēt, lai paslēptos no sava kauna. Taču viņu apšļāca itin kā tumšs vilnis, un tāpēc jo vairāk vajadzēja palikt meitenes tuvumā, just viņu sev blakus: tad mazāk sāpēja sirds. Tā parplīslu aiz mokām, ja viņam būtu vienam jāaiziet tumsā. Braiens visu laiku lūkoja sev iestāstīt, ka jāatgriežas atpakaļ un jāpaskatās, vai ar puisi viss kārtībā, bet tai pašā laikā šī mokpilnā apziņa dzina viņu talak un tālāk. — Ceru, ka viņam nekas ļauns nebūs noticis.

—    Droši vien, — meitene sacīja, paņemdama Braienu zem rokas.

No brūcēm sūcās asinis. Rau, kā bija beidzies vakars, vienam ejot uz kino, taču Braiens priecājās, ka plūcies par šo meiteni, ko vēl nebija redzējis pat dienas gaismā, — plūcies un uzvarējis.

—    Kā tevi sauc, kaķīt? — viņš vaicāja, pievilkdams ceļabiedreni klāt un noskūpstīdams. Garām aizdūca mašīna, blāvos gaismekļus pagriezusi uz centra pusi.

—    Polina, — viņa sacīja.

Kad viņš, atgriezies mājās, iemērca rokas mazgājamā bļodā, ūdens nokrāsojās sarkans. Uz viņa seju nākamajā rītā bija baismi skatīties.

Žāvētavā Braiens mēdza pacelt kādu zemē nomestu kartona gabalu un pārbaudīt Bila zināšanas par topogrāfiskajās kartēs pieņemtajām zīmēm, grādu tiklu, līnijās un skaitļos izteiktajiem mērogiem un magnēta adatas novirzi, kas praksē jāņem vērā, lai noteiktu ziemeļus. Kartons noklājās ar sarežģītām zīmēm, kas nezinātājam atgādināja ķīniešu ābeci; Braiens, veikli skaidrodams, kā zemes virskārtas pacēlumu attēlo ar horizontāļu palīdzību, iemācīja Bilam arī, analizējot pamalkontūrās ievilktās līnijas, aprēķināt reljefu. Zināšanas viņš bija smēlies karšu lasīšanas rokasgrāmatā, kuru kādā sestdienas pēcpusdienā bija atradis vienā no pilsētas centra grāmatveikaliern. Grāmata lika dedzīgi lasīta vairākas nedēļas, tomēr, kad sākās aizraušanās ar Polīnu, tā aizmirsās, kamēr Bils kādu rītu atzinās, ka viņam ejot sasodīti draņķīgi — pirmās klases eksāmenam viņš nevarēšot sagatavoties, jo nekā nesajēdzot no kartēm.

Bils arī bija pieteicies strādāt virsstundas un tīrīt dūmvadus, taču nu jau bija vēla pēcpusdiena. Braienam iztīrīta gandrīz vesela puse katlu telpas (viss apnicis un vienaldzīgs, kvēpi spriežas rīklē un sviedri līst aumaļām), bet Bila nav, un Braienu parņēma aizdomas, ka biedrs pielikts pie vieglāka darba — droši vien stāv svaiga gaisā pagalmā, velk ar virvi augšā sodrēju spaiņus un ber māsiņā. Bet varbūt ari ne. Braiens bija dzirdējis meistaru sakām, ka Bilam vēlāk būšot jāpalīdz iztīrīt labās puses dūmvadu, jo viņi šodien cerot pabeigt, lai tūlīt varētu kurt uguni. Nu, ja Bils noziedējis, tad lai vairs necer ne uz kādu kartes lasīšanu, plānā galdiņa urbējs tāds. Tas esot draugs! Lai gan par liekēžiem uzraugiem jau nu labāks ir. Tie tik dzenas pēc lielākās izlaides un biezāka naudas žūkšņa savā kabatā. Tādiem viegli tēlot patriotus; viņu vietā es arī darītu tāpat. Stāsta, ka Rosons vēl esot pats labākais, bet draņķis vien ir: viņa dēļ Braiens zaudējis mierīgo rīta stundu. Direktors droši vien bija ieraudzījis un sadusmojies par uzrakstu «Nekavējoties atklāt otro fronti» kartes stūrī: apkopēja bija pateikusi Braienam, ka viņa vietā no fabrikas norīkots cits zēns. «Tā nu ir pateicība un zināšanu novērtēšana, kas man tika par adatu pārspraušanu pareizajās vietās!»

Braiens norija putekļainās siekalas un rakās tālāk gandrīz pie paša līkuma, kur cerēja satikties ar Bilu Edisonu, kas tuvojās no otras puses. Zēns jutās bezgala noguris, itin kā nez kas spiestu uz plakstiem vati; grūti bija noturēties pretī kārdinājumam nomest lāpstu un likties uz auss: tas bija nejaukais nogurums, kas mēdza viņu pārņemt gandrīz katru pēcpusdienu; tādos brīžos locekļi kļuva ļengani un vajadzēja no visa spēka turēties pretī, lai puspievērtie plaksti neaizkristu pavisam, norobežojot viņu no apkārtējās pasaules. Parasti šī pasaule spilgtajā saules gaismā šķita tik daudzkrāsaina, ka to nebija iespējams neievērot, bet te piķa melnā tumsa kopā ar siltumu un smacīgajiem sodrējiem, ko Braiens gluži mehāniski šķūrēja lēzenā liekšķerē, tīri dabiski mudināja saritināties uz mīksto kvēpu kaudzes un teikt ardievas apzinīgajai domu pasaulei. Taču, lai gan šāda slepena vēlēšanās bija uzradusies, tā vēl neietērpās vārdos, un cīņa pret vēlēšanos neļāva tiem izlauzties pār lūpām. Saglabāt šajā primitīvajā eksistencē līdzsvaru palīdzēja lāpstas vēzēšana, tās mēmā iegremdēšanās augstajā sodrēju kaudzē, kas likās mīkstāka par sviestu, jo lāpsta slīdēja pa to kā pa samtu. Braiens apmierināts klausījās, kā tērauds klusi noskrapst pret ķieģeļiem. Dūmvada galā sodrēji dažviet bija savēlušies mazās, porainās bumbiņās, te valdīja visneciešamākais karstums, ar kādu viņam caurules tīrīšanas dienās jebkad bija iznācis sastapties.

Ik pēc brītiņa viņš aizlīda projām no priekšējās līnijas un, apgriezies uz muguras, gulēja, kamēr atvēsināja rokas un ceļgalus, bet pēc tam, apvēlies atkal uz vēdera, rāpās atpakaļ. Varu derēt, ka uz juras nav daudz grūtāk. Protams, vētrā tur var viens divi noslīki, bet te atkal gluži nemanot pamazām var noķert diloni — un dievs vien zina kas ir ļaunāk: vilkt visu mūžu šo jūgu vai tikt pakārtam, sacirstam gabalos, vai nosiikt. Labi, ka man nav jāizvēlas. Man vajadzīga vienīgi lapsta, vai nu lai izraktos ārā no kapa, vai arī gluži pretēji — ieraktos tanī iekšā kā šodien; uz to pusi vismaz iet, tāpēc jākustas ātrāk, lai reiz pienāktu gals. Nav nekādas jēgas palikt te apraktam kā mironim Robinsona draņķīgās fabrikas kvēpainajās iekšās. Es tak te metu arā no savas sirds visu labo, stundām ilgi kvernēdams alāf, kur redzēt nevar ne velna — bet ogļracis gan es laikam būtu labs. Kaut arī neesmu nekāds mazais, es te iemācīšos rīkoties ar lāpstu, un, ja uzsmaidīs laime, lad mani neaizlransportēs kauties ar vāciešiem, bet nosūtīs uz šahtu, kaut arī man labāk paliktu pašam izvēlēties ceļu, pa kuru nokļūt viņpasaulē.

Kāda iekšēja spēka dzīts, viņš nevis atslābināja kustības, bet sāka strādāt ātrāk nekā iepriekš, durdams lāpstu pēdējā norokamajā sodrēju slānī, šķipelēdams kvēpus uz liekšķeres un sarausdams ar sauju kā ar slotu kaudzītē lo, ko neveiklā lāpsta nespēja sagrābt.

Diena bija galā: viņš netika redzējis to ne uzaustam, ne dziestam. «Ja tā būtu ikreiz, es sajuktu prātā.» Te viņam iešāvās galvā doma, ka viņš strādā pārāk ātri: sirds sit kā negudra, rīkle izkaltusi sausa, rokas neciešami sāp. «Kāpēc?» viņš brīnījās. «Kādēļ?» viņš sev jautāja. «Vai tu vari man to pateikt? Kāpēc tu plēsies kā negudrs? Kāpēc tu ne mirkli neatpūties, muļķa ķēms?» Viņš apstājās, pavilka atpakaļ liekšķeri, izstiepās visā garumā, un svētlaimīgs miers ielija locekļos kā bieza, salda alus kauss. Kada jēga tā noņemties? Nepabeigs šodien, pabeigs rit.

Taču viņam gribējās tikt ātrāk ārā no pazemes, ieraudzīt dienas gaismu, ieelpot svaigu gaisu, iet pa vēja izpūstajam ielām, kaut vai vienīgi tāpēc, lai virs tumšajām jumtu korēm ieraudzītu nejauši iemirdzamies zvaigzni vai ari lai aizietu projām tūkstoš jūdžu tālumā. Braiens atvēra acis. «Pametīšu šo pretīgo firmu. Iesniegšu atlūgumu un iešu kaut kur citur, pat ja būtu jābrauc ar riteni katru dienu piecas jūdzes turp un atpakaļ. Man tas ir līdz kaklam.» Sī doma viņu ielīksmoja, un lāpsta atkal ieduras sodrēju mūrī. Brīžiem kustēdamies kā pusmiegā, brīžiem atjēgdamies, viņš stradāja, neko nedomādams; viņš neapzinājās arī, ka prāto, vai palikt šai darbā vai iet projām — taču patlaban ķermeni likās eksplodējusi kāda dzīvības dzirkstele, un viņš virzījās uz priekšu arvien ātrāk, nikni sviezdams no ceja sodrējus, pats nezinādams, kur.

Kāda sveša lāpsta pašāvās viņam garām un atlauza no sienas ķieģeļa drumslu, un pēkšņi turpat priekšā tumsā ieaurojās Bila Edisona balss: — Saki viens cilvēks, ja tas nav mans vecais čoms Braiens! Nu beidzot tas velna darbs ir galā!

Viņi apskāvās, smiedamies uzvaras priekā.

15

Sēdēdams viens nometnes bibliotēkā pie tējas krūzes, ko nupat bija nolicis kalpotajs malajietis, Braiens atritināja Pulautimuras karti. No Singapūras bija atlidojusi jauna radistu grupa, un viņam beidzot piešķīra četrpadsmit dienu atvaļinājumu Mukas atpūtas nometnē. Pēc dušas Braiens jutās spirgts, uzlēkusi saule vēl nebija paspējusi samērcēt sviedros viņa nevainojami balto kreklu un īsās bikses, ko pirms stundas atnesa ķiniešu veļas mazgātāja. Sameklējis kartē Muongu, viņš ar pirkstu vilka pa piekrasti un apstājās pie Mukas — palmu iejozta liča iepretī Gunongbaratam, ko no šejienes šķīra pāris jūdžu plata, sekla, dažādos zilos toņos vizoša ūdens josla. Dzerdams tēju, viņš ļāva skatienam klejot pa karti: kā redzams, tā bija iespiesta tūkstoš deviņsimt četrdesmitajā gadā, tātad tīri vai vēsturisks dokuments — šis gads likās nogrimis aiz trejdeviņiem kalniem un jūrām kā ledājs, kas izkusis mūžīgās laika saules siltumā. Tas viņam bija spilgti palicis atmiņā, jo tad armijā viens pēc otra aizgāja viņa brālēni Kolins un Deivs un pēc dažām nedēļām viens pēc otra arī atgriezās. Braiens redzēja viņus atnākam atpakaļ, kad visi citi likās ejam projām, un tāpēc tas šķita dīvaini, tomēr zēna klusajā ziņkārē par viņu aizsargkrāsas formas tērpiem, kas bija pārmesti pār krēslu atzveltnēm kā dzīvniekiem novilktas ādas, slēpās dziļa un nesatricināma pārliecība, ka viņi rīkojas pareizi un labi. Ada palīdzēja viņiem un citi radinieki tāpat, jo tas atbilda viņu raksturiem un tradīcijām. No duča vīru, kurus vienoja radniecības saites, tikai divi, aizgājuši armijā, tur arī palika, un viens no viņiem krita Tunisijā. «Ko mēs teicām!» skanēja citu vīru spriedums, kuri bija vai nu dezertējuši, vai iekārtojušies kara rūpnīcās. Braiens uzskatīja, ka divi kritušie vienai ģimenei ir rekordskaitlis. «Neviens nevar sacīt, ka mēs neziedojām savu artavu brīvības aizstāvēšanai, kaut arī, ko īsti es daru šai zemē, es lāgā nezinu — protams, jāņem gan vērā, ka te nav kara.»

Gan viņa, gan citu cilvēku pasaule kopš tā laika bija pārvērtusies, un tā tam arī vajadzēja notikt, kaut gan viņa paša dzīve patlaban atgādināja salu, kas atrauta no labi pazīstamās cietzemes krastiem. Viņš juta, ka Malaja ir starpspēle, ka viņu gaida zilas tāles, kā vēstīja dziesmiņa, kas pēdējo sešu mēnešu laikā bija aplidojusi visu zemi, iespiezdamās ik nostūri. Tā saucās «Aiz zilā apvāršņa», un to spēlēja skaņuplates kafejnīcās, cilvēki to svilpoja un dziedāja, kā opijs tā plūda no radioaparātiem. Malajas radioraidījumos to atskaņoja pēc desmitiem cilvēku — malajiešu, ķīniešu, angļu vēlēšanās atkal un atkal, un pieprasītāju bija tik' daudz, ka diktors beidzot vairs nelasīja bezgalīgi garos vārdu sarakstus, bet ļāva tik saldenajai mūzikai šalkt pār pilsētām un laukiem. Braiens nedēļām ilgi nespēja izmest to no prāta. Reizēm viņam melodija palika, reizēm viņš to ienīda, tomēr it kā nejauši svilpoja to ik rītu, kad, ūdens pudelei un produktu maisiņam kuļājoties gar gurnu, soļoja pa saules nokveldēto skrejceļu no dispečeru torņa uz krūmājiem apaugušo klajumu viņa pusē, kas it kā veda nebūtībā, uz tveicē trizuļojošā apvāršņa loku.

Taču vienmuļajā klajumā attīrīja četrstūrainu laukumu, kur celt jaunu peilēšanas novietni, un Braiena uzdevums bija palīdzēt diviem mehāniķiem izsaiņot milzīgas kastes, uzsliet būdas sienas un jumtu un uzstādīt antenas. Visi trīs strādāja augām dienām karstajā saulē, kaili līdz jostas vietai un iedeguši brūni. Salīdzinājumā ar veco jaunā novietne atgādinaja luksuskabīni — tā slējās sausā pakalnā, un elektrību tai pievadīja pa pusapslēptu kabeli, kas stiepās gar jauno ceļu, pa kuru mašīnas varēja piebraukt tieši pie durvīm. Bija paredzēts, ka jauniekārtotā stacija darbosies dienu un nakti un dežūras ilgs divdesmit četras stundas, vienalga, vai lidmašīnas būs vai ne, lai gan Braiens zināja, ka neviens neraizēsies, ja dežurants rītausmā pāris stundu nosnaudīsies. Jau nedēļām ilgi tika runāts par jaunas novietnes būvi, un tagad, par spīti nepastāvīgajam laikam, materiāli bija pienākuši un tika montēti pēc plāna un numuriem kā bērnu konstruktora modelis. Ierīkoja arī jaunu telefona staciju un pie skrejceļa uzstādīja vairākas radiolokācijas ierīces. Klīda pat baumas, ka vecā dispečeru torņa vietā celšot ārkārtīgi izturīgu debesskrāpi. Lidmašīnu skrejceļu naktī apsargāja — itin kā būtu karš, Braiens nodomāja, sirdij sažņaudzoties. Arī nometnē visiem tagad bija vairāk darba, likās, puiši atbraukuši ar zināmu nolūku, kamēr, Braienam ierodoties, te bija valdījis gluži cits noskaņojums. Pārmaiņas viņš manīja ēdnīcā, kur maltīšu reizēs tagad bija lielākā drūzmēšanās, tualetes telpās, kad viņš steidzās nomazgāties dušā pirms iešanas pie Mimī, sakaru vadā, kur strādāja vairāk kanālu nekā jebkad iepriekš, kā arī švītīgajās uniformās, kuras pēdējā laikā valkaja štāba darbinieki. Dažreiz varēja tīri vai domāt, ka nolādētais karš jau sācies, lai gan pagaidām Braiens vēl juta, ka sīvākā cīņa viņam jāizkaro pret disciplīnas draudiem, kas nāca no štāba. Sakaru vada karavīrus, kas strādāja maiņās, tie skāra pēdējos: viņus atbrīvoja no visām parādēm un sardzes dienesta, ļāva ar nokavēšanos ierasties ēdnīcā, ja kavētājs uzrādīja apliecību, ko jebkurš uzņēmīgs radists varēja paņemt no sakaru virsnieka atvilktnes un pats parakstīt. Ja dežūrvirsnieks, vēlā rīta stundā apstaigādams kazarmas, uzprasīja, kāpēc radists, ietinies palagā, joprojām šņāc, varēja no moskītu tīkla apakšas norūkt, ka iepriekšēja naktī tu, cilvēks, esi sēdējis un dežurējis, — un virsnieks, neceldams lielu troksni, aizsoļoja tālāk. Septiņu mēnešu ilgā svīšana, lai iegūtu radista nozimi, tagad, bez šaubām, atmaksājās.

Karte bija vienkārša, un to varēja viegli atminēties. Braiens atmetās pret koka atzveltni, lai izdzertu tēju un mierīgi pasēdētu, kamēr vienpadsmitos piebrauks smagā mašīna un aizvedīs grupu karavīru uz salu. Divu nedēļu atvaļinājums bija sagaidīts, pēc tam viņš strādās jaunajā

pelengācijas novietnē, gan jau tad gadīsies atkal kas interesants, un viss beigsies ar to, ka viņš sēdēs uz kuģa un brauks pa zilajiem viļņiem atpakaļ uz Angliju. Laiks ritēja ātrāk, ja varēja cerēt uz ko patīkamu, — kad jaukais brīdis pienāca, kļuva redzams, ka nedēļas un mēneši, kuri šķīruši vienu ilgoto mirkli no otra, ir nežēlīgi nokauti un atmiņā tiem nav pat tās vērtības, kas sažuvušai, nomestai čūskas ādai.

Izteiciens «Visi uz borta!» bija kļuvis par atbrīvošanās saukli: ja Braiens mācētu lidot ar «Osteru» vai «Taigermotu», viņš ierakstītu to debesīs virs Pulautimuras zaļajiem pakalniem, taču patlaban apmierinājās ar to, ka pabrīvajās nakts dežūras stundās ar Morzes alfabēta zīmju palīdzību pieskandināja gaisu, lai tikai izdzirdētu, ka pusaizmidzis radists Karači vai Mingaladonā neskaidri noklatidzina burtu VUB — trijdaļiga simbola trejskanīgo atbalsi, ko uz elektriskajiem kontaktiem izsita tāla roka, atsaukdamās viņa sirds kliedzienam. Iesprostoti aktīvās armijas ellē, visi ilgojās pēc mājām, visiem gribējās nomest šauteni, uzgriežņa un Morzes atslēgu, spalvu vai pavārnīcu un ļekot ko kājas nes uz tuvāko militārā transporta kuģi ar zilu līniju gar bortu. Tikko manāmas svītriņas uz sienas aiz gultām rādīja, cik mēnešu jau nokalpots, kā ari kurai demobilizēto grupai pienācis atbrīvošanas laiks, un Braienam drīz sāka likties, ka tās ir kādas maģiski pārveidotas formulas, ar kuru palīdzību var sašķelt atomus, kas satur kopā viņu cietuma režģus.

Viņš atgaiņāja tukšās cerības un gaidas, pārāk dziļi ieaudzis tagadnē, lai iztēlotos atgriešanos Notingemā. Nevarēja teikt, ka tā viņu nevilināja — apmēram gadu pirms aizbraukšanas no Anglijas viņš bija apprecējis Poiīnu un, lai sieva bez viņa negarlaikotos, atstājis tai bērnu. Turklāt kopā viņi bija nodzīvojuši tikai dažas nedēļas, un x to patiesībā nemaz vēl nevarēja uzskatīt par īstu ģimenes dzīvi. Polīnai nepatika rakstīt vēstules, un gads bija pārāk ilgs šķiršanās laiks, lai Braiena laulības saites nekļutu vaļīgākas. Viņš nespēja uzvilkt ar krītu uz sienas svītriņas, kaut arī zināja precīzi lidz pēdējai dienai, ka tā vai citādi Malajā vēl jāpārlaiž desmit mēnešu, bet, lai citiem atklāti parādītu brūces, ko cirtīs nākamība, vajadzēja patērēt garīgo enerģiju, ko viņam nepagalam negribējās šķiest.

Viņu pārņēma drūms nemiers, un viņš bija gatavs satriekt pīšļos garo, kluso baraku ar grāmatu plauktiem gar sienām, jo neizprata sava satraukuma cēloni. Militāro pārvadājumu nodaļas novietnei dārdēdamas apbrauca apkārt smagās mašīnas, dodamies uz klubu, garām pagāja karavīri, taču Braiens tā arī neuztrūkās no domam.

—    Tas ir brīnišķīgi, Braien, — teica Mimī, kad viņš pastāstīja par savu četrpadsmit dienu ilgo atvaļinājumu.

—    Tu taču neesi ticis atpūtā kopš pašas atbraukšanas.

Viņš brīnījās, kāpēc meitene tik laimīga: viņai taču manis pietrūks, tāpat kā man viņas. Tomēr jaunekļa aizdomas allaž ātri izgaisa, un, kad Mimī, maiga un noraizējusies, piecēlās gultā sēdus un noliecās viņu noskūpstīt, viņš nomierinājās pavisam. Tomēr pēkšņi viņu sagrāba akla vēlēšanās rīkoties pēc sava prāta, naids pret nedabisko mieru, kas it kā slēpās meitenes sirdī, un, negaidīdams skūpstus, viņš uzrāvās augšā un piekļāvās ar lūpām viņas nekustīgajai mutei, lai, iekvēlinādams kaisli meitenē, nodzēstu pats savējo.

Mimī atrāvās atpakaļ, — Braienam šķita, ka viņa visu saprot, tikai to neizrāda.

—    Es būšu projām divas garas nedēļas, — viņš uzkliedza. — Vai tev tiešām vienalga? — Taču tūlīt viņš nožēloja, ka pacēlis, balsi. Tā nevar — viņam sacija Mimī acis un mēmās lūpas. Bet kā tad? Augstais dievs, kā tad? Braienam nepietika ar to, ka" Mimī viņam atdevās.

—    Man ari ir skumji, Braien. — Meitenes samtainais, kailais augums pieglaudās viņam un mazliet izkliedēja drūmo omu. — Man negribas, lai tu brauc.

—    Man arī ne.

—    Tā nerunā. Tev atpūta nāks par labu. Tev tas vajadzīgs. Tu par daudz strādā, tu dari vairāk par citiem.

Varbūt viņai taisnība: četrpadsmit stundu ilgās dežūras iedzīs mani kapā, kaut gan, ja padomā, tās nemaz tik briesmīgi grūtas neizliekas.

—    No Mukas iet autobuss, — viņš smīnēdams sacīja.

—    Varēšu tevi ik vakarus sastapt «Bostonas ugunīs» — ja tev labpatiks atlicināt man kādu deju.

—    Jā, — viņa izklaidīgi atteica, un Braiens nodomāja, ka laikam nekad nespēs uzveikt šo vienaldzību, kaut arī

viņš nemitīgi pūlējās to izdarīt. Mimī noglāstīja jaunekļa gurnu, taču viņš gulēja kā sasalis, un drūmā oma atgriežas, izraisīdama nepārvaramu vēlēšanos iecirst meitenei pļauku par to, ka viņa ņem palīgos šādu paņēmienu.

—    Vai tev ir kas labāks padomā? — viņš skarbi noprasīja.

Viņa atrāva roku.

—    Atbrauc mani apciemot, ja gribi.

Kā bezgala gara magnetofona lente, viņš nodomāja, vajadzētu ņemt šķēres un pārgriezt, tad varbūt tā beigtos un es izdzirdētu kādu īstu skaņu. Vējš ārā pluinīja koku galotnes, bet nespēja tām neko padarīt. Braiens atsēdās uz gultas malas un pasniedzās pēc krekla.

—    Kāda velna pēc lai es traucēju? Ja negribi, ka nāku, tad tā arī pasaki.

Pirms Braiens paspēja uzvilkt kreklu, Mimī cieši apskāva viņu un uzspieda lūpas viņam uz muguras starp lāpstiņām.

—    Man ir kas labāks padomā.

—    Man par to nospļauties.

—    Apciemošu tevi Mukā. Sameklēsim pludmalē klusu stūrīti un apmetīsimies tur. Braukšu ar rīta tvaikoni un tad ar autobusu. Ko tu par to saki?

Pļauka apdedzināja viņas seju un atsvieda meiteni pret sienu. Kad aizvainojums kā naža asmens ietriecās abiem pašās sirds dzīlēs, sākās samierināšanās. Meitenes mazās dūrītes sita pretī, viņi neļāva viens otram piecelties, un, vējam svilpojot ap mājas stūriem, skūpstu koks nolieca savus zarus viņiem pāri.

No rīta Braiens devās uz kazarmām pēc mantām. Pītam Kērkbijam un Beikeram vajadzēja braukt ar to pašu mašīnu. Beikers bija londonietis (viņa tēvs, biržas mākleris, bija saskrabinājis nelielu kapitālu), slaids, ar tēraudpelēkām, tuvredzīgām acīm aiz bezietvaru brillēm; viņa gaišie mati bija apcirpti ezītī.

—    Vai mašīna vēl nerādās? — Kērkbijs vaicāja.

—    Tā uz lidmašīnu ceļa iet skrieties ar savu ēnu, lai kaut kā nosistu laiku, — teica Braiens. Beikers, noguris pēc nakts dežūras, atsliga gultā.

—    Es negribu neko citu kā gulēt. Morzē un morzē augām naktīm — apnicis līdz kaklam.

—        Es arī negulēju, — teica Kērkbijs, bāzdams somā

sporta biksītes un čības. — Pulksten četros rītā pieņēmu jūdzi garu telegrammu no kāda meitu ģēģera Singapūrā. Tas bija baigi. Puisis, kas to sūtīja, laikam nosirmoja, kamēr tika galā, bet man pieņemot sāka reibt galva. Daudz netrūka, ka es butu sajucis. Pabeidzām sešos: svīdām veselas divas stundas. Nebūtu mums piešķirts atvaļinājums, es piesietos pie raidītāja un ieslēgtu strāvu.

Beikers savāca savus lidmodeļu rasējumus un līdz ar koka dēlīšiem iebāza somā, cerēdams pabeigt jaunu ieceri, lai varētu to laikā iesniegt konkursam. Lūkojoties ārā pa atvērtajām durvīm, viņa skatiens pat nepauda vairs nogurumu, bet kļuva blāvs un mīklains kā pirms ārprāta lēkmes, kad cilvēks pēkšņi metas bangās, meklēdams ilgāku miegu, nekā viņam patiesībā vajadzīgs. Muša rāpoja viņam pa celi, taču viņš to nemanīja. Braiens zināja, ka Beikers velti mācījies par radistu: viņa morzēšanai trūka ritma, signāli, atraudamies no taustiņiem, tikai griezās ausīs karavīram, kas vairāku simtu jūdžu attālumā pūlējās tos uztvert. Beikeram nepatika radiopārraižu stingrā kārtība — varbūt lāpēc, ka viņš pārāk daudz bija izcietis līdzīgus ierobežojumus slēgtās skolas jaunākajās klasēs, kaut arī ar šo mūža posmu bieži lepojās. Radista darbu viņš nicināja, teikdams, ka pietiekot tikai ar dabisku ritma izjūtu un papagailim līdzīgu atmiņu, lai atcerētos visus likumus un koda lappuses, — līdz ar to amats esot rokā. Tas padarot cilvēku tik pašapmierinātu, ka tāpēc vien neesot nekas vērtīgs, pacilajošs un, pēc viņa saprašanas, derot vienīgi neattīstītam saprātam. Viņš aizraujoties ar kaut ko nopietnāku — dzinējiem, motorolleriem, lidmašīnu modeļiem, kuru kustību un veikumu nevarot iepriekš aprēķināt pēc posmiem. Ja ticēja viņa stāstiem, tad Anglijā viņš svētdienas pēcpusdienās bija mēdzis iztraucēt Sarijas nomales klusumu, mežonīgā ātrumā traukdamies pa ceļiem, uzsēdinājis uz pakaļējā sēdekļa tādu pašu pārgalvi meiteni, kas kliegusi viņam ausī, lai tik piedod gāzi. Beikera zemā piere, ērgļa deguns un plānās, taisnās lūpas piešķīra viņa sejai augstprātīgu un lepnu izteiksmi, kas bieži kaitināja citus kazarmu iemītniekus, jo radīja pārliecību, ka puisis patiešām ir iedomīgs, kaut gan patiesībā tā bija tikai maska, zem kuras viņš slēpa savu grūti apvaldāmo pārsteidzību.

Kērkbijs, salocījis banknošu žūksni, iebāza to kabatas

portfelī, un visi trīs devās ūz mašīnu. Beikera spilgti zaļais krekls ar ziedu rakstu un vaļēju apkakli brīvi plandījās pār īsām biksēm ā la Betija Greibla. Pats viņš bija tā apkāries ar fotoaparātiem un visādiem sainīšiem, ka izskatījās pēc ziemsvētku eglītes. Puiši dabūja nosēdēt stundas ceturksni vaļējā kravas kastē, pukodamies uz tūļīgo šoferi, kas bija pazudis kaut kur aiz virtuves.

—    Ja viņš tūlīt neatnāks, mēs nokavēsim tvaikoni, — gaudās Kērkbijs. — Būtu braukuši paši uz savu roku, jau sen sēdētu Mukā.

Kad Braiens piezīmēja, ka Mukā būs tīrā paradīze — četrpadsmit dienu bez rācijas klaudzoņas, — Beikers pēkšņi sāka skaļi dziedat:

Ak, kā man pietrūks Morzes, Ko klaudzināt ikdien Par dažiem šiliņiem, Par dažiem šiliņiem. Ar austiņām, kas noņemtas Un brīvi kaklā karājas…

Viņš izvilka no saiņa baltu, mīkstu platmali, izpurināja to un uzspīlēja galvā.

—    Dieva dēļ, beidz aurot! — no blakus barakas atskanēja sauciens. — Gribas tak pagulēt.

—    Turi muti, — Beikers atbrēca, — un baudi jauko aizokeāna dzīvi, nelaimīgais zaļknābi!

—    Vācies pie velna! — balss atsaucās jau klusāk, jo tās īpašniekam nevajadzēja sēdēt karstā saulē un ar mantām arī viņš nebija apkāries kā Beikers. — Es te nīkstu jau piecus gadus.

—    Put vien pīlītes! — klaigāja Beikers. — Es jau tad mētājos pa Bagdadi, kad tavs tēvs vēl nebija izplānojis tevi laist pasaulē.

—    Nav uz mutes kritis, draņķis tāds. — To teikusi, balss apklusa. Anglijā, radistu skolā, Beikers bija uzvedies klusu un atturīgi, nekļūdams sabiedriskāks pat pēc diviem tur pavadītiem mēnešiem. Braiens nodomāja, ka tagad viņa nerunība droši vien kļuvusi par kara viltību, par audzina-šanas iepotētu taktiku, ko viņš izmanto, nokļuvis pie trokšņainiem svešiniekiem, kuru valoda nav lāgā saprotama. Taču nu viņš, ja uznāca patika, prata ari melst niekus un mēļot kā vecs jūrnieks. Durtiņas aizcirtās, riteņi putekļos sākumā negribēja griezties, bet tad aizripoja uz sardzes mājas pusi. Braiens notupās aizpīpēt, kad pēkšņi viņam pie kājām nokrita liels sainis, tad mazs sainītis un ūdens pudele, tropu platmale bez nozīmītēm, divas cigarešu kārbas un daži «Pingvīna» izdevumi. Kamēr mantu saimnieks vēl nebija uzrāpies augšā, Braiens paspēja izlasīt virsrakstu «Skrandainie filantropi» [11] un sāka gudrot, par ko grāmatā varētu būt stāstits.

—    Paturi šos te un padod roku.

Mašīna uzņēma ātrumu, un jaunatnācējs rikšoja tai nopakaļ. Braiens un Ēriks Beikers aši izstiepa rokas un vilka skrējēju tikmēr, kamēr viņa ķermeņa augšdaļa pārsvērās pār bortu. Jaunais laimīgi novēlās uz savas mantības un tad apsēdās uz koka dēļa un attaisīja cigarešu kārbiņu.

—    Ceru, ka šis rikša mūs aiztransportēs uz Muku, — viņš ierunājās, piedāvādams visiem smēķus.

—    Tieši tā, — atteica Braiens, paņemdams cigareti. — Sirsnīgs paldies! — Viņš aizsedza ar sauju uguntiņu un tuvināja to smēķim. — Vai tu ar uz divām nedēļām?

—    Apmēram tā. Norīkojumu saņemšu, kad atgriezīšos. Šorīt atlidoju no Cangi. Vai jūs visi trīs esat sakarnieki?

Braiens ievēroja, ka jaunpienācējs ir vidēja auguma, drukns un plecīgs, gadus trīsdesmit piecus vecs. Patlaban viņš stūķēja uz savas paplikas galvas panamas cepuri, kas tikpat kā gada tirgus atrakcijā bija uzkritusi Braienam uz kājas. Viņš bija ģērbies aizsargkrāsas biksēs, ko valkāja, sabāzis armijas zābakos, un baltā, par pieciem dolāriem pirkta kreklā, — vārdu sakot, vislētākajā civiluzvalkā. Atrotitās piedurknes atsedza spalvainas rokas un krekla vaļējā apkakle — tādas pašas krūtis. Uz kreisā delma bija ietetovēta kaila sieviete. Regulārais, Braiens nosprieda. Droši vien nokalpojis savus desmit gadus, un, pēc iedeguma spriežot, Malajā ari nav kopš vakardienas. Seja ziedoša, vaigi gan nobrūnējuši, tomēr sārti, biezās ūsas iesirmas, acis gaiši brūnas — mati agrāk droši vien bijuši blondi. Par spīti tam visam, viņam piemita zināms jaunekligums, un uz dzīvi viņš skatījās vienkārši un saprātīgi: Braiens to bija ievērojis ari pārējos kadru karavīros, kuri uzturējās no citiem nošķirtā pasaulē un likās bezrūpīgi, kamēr nekļuva par seržantiem. Braienam rādījās, ka pretimsēdētājs ir seržants, taču viņš nebija par to drošs un tāpēc jutās neveikli. Vai jaunatnācējs jāuzrunā pēc reglamenta vai ne? Nepazīstamajā jautās pašaura mērķtiecība un labsirdīgs humors, droši vien tāpēc, ka tādiem ļaudīm nav nekādu rūpju, kaut gan, atstājuši kazarmu sienas un uzģērbuši civiluzvalkus, viņi soļo pa dzīvi kā sapnī.

Mašīna rūkdama izdrāzās cauri ciematam, ātrajā braucienā kreklos izsusēja sviedru lāsumi.

—    Es arī esmu sakarnieks, — pavēstīja jaunpienācējs, noklausījies Kerkbija atbildi, — kad atgriezīsimies, droši vien bieži dabūsim kopā pastrādāt. Mani sauc Notmens, virsniekiem es esmu kaprālis Notmens, bet jums visiem vienkārši Lens. Es neticu disciplīnai un visādām tamlīdzīgām blēņām, vienalga, vai kādam ir uzšuves vai nav.

—    Dzīvosim, redzēsim, — sacīja Beikers. — Kur jūs strādāsiet?

—    Telefona centrālē. Kādreiz agrāk biju lidmašīnas radists, bet, kad mūsējo saradās par daudz, man iedeva vilka pasi. Gribēja ielikt virtuvē pie kartupeļu mizošanas, bet es ietaisījos par telefonisti! regulārajā armijā, vecaja, labajā BIF. [12]

Kērkbijam jaunatnācējs bija iepaticies.

—    Kas īsti ir šī BIF? — viņš smaidot vaicāja.

—    Baigo izsūcēju falanga. Britu imperiālistu federācija. Tur tu, cilvēks, vari tikt pie Beigtām kājām, Izbāztas galvas un Finansu krīzes. Desmit šiliņu dienā pie visa brīva, krabjus ieskaitot. Bet noguris gan esmu pēc velna, — viņš atzinās. — Piecēlos šorīt četros.

—    Man nav labāk ap dūšu, — piezīmēja Beikers.

Notmens izvilka no somas ķīniešu rīsu degvīna pudeli.

—    Nomēģiniet! Iekšas neizplaucēs. Tas ir vislabākais viskijs, bet es to glabāju šitādā pudelē, lai nevajadzētu piedāvāt visādiem draņķiem, kas man nepatīk. Tie atkal domā, ka es daru labu, nebāzdams dziru viņiem degunā, un sāk izturēties tīri vai pieklājīgi. Bet tad jau ir par vēlu.

Braiens ieņēma malku, Kērkbijs sekoja viņa piemēram. Beikers sacīja, ka gribot mazliet nogaidīt.

—    Tad būs par vēlu, draugs, — Notmens brīdināja. — Vienmēr vajag ņemt, kad dod, tad neko nepalaidīsi garām. Pēc piecām minūtēm tev var uznākt sirdslēkme, un tu būsi kroplis uz mūžu. Mani te izmācīja.

—    No kurienes tu esi? — Braiens vaicāja, saklausīdams Notmena runā akcentu.

—    No Kanādas, bet es jau astoņus gadus nīkstu šitanī ūdens valstībā, tāpēc, manuprāt, esmu kļuvis tāds pats kā jūs.

Viņš iebāza pudeli atpakaļ somā un, lūkodamies uz garāmslīdošajām palmam un liedagu, zemā, bet skanīgā balsī nodziedāja:

Ak, debesīs tev nelikt Šai vecā fordiņā, Jo vecā fordiņā Tik lalu nebraukā …

Viņš dziedāja, un Braiens, Pīts un pat Beikers pievienojās. Bija grūti pateikt, vai Notmens ir piedzēries vai tāpat vien jautrā prātā — varbūt uz viņu varēja attiecināt kā vienu, tā otru, un klāt vēl nāca garlaicīgo dežūru laikā sakrājies sasprindzinājums, kas tagad negaiditi izlādējās. Puiši klausījās vārdus un aši uztvēra jaunas vārsmas, skaļi dziedot, iebraukdami Kotalibisā un apstādamies pie ostas vārtiem, kur muitas ierēdņi turbāniem galvā pacēla skatienu no somam un čemodāniem, lai redzētu, no kurienes skan auri.

Un kods tev nespēj palīdzēt Tikt debeszilumā. Jo vecam dieva tētiņam Nav uztvērēja šā …

Braiens stāvēja pie margām, raudzīdamies, kā zaļais ūdens plūsmo uz Muongu. Trīs lielas džonkas, piekrautas ar miltu maisiem un kaučuku, devās tai pašā virzienā, un milzīgās, salāpītās buras tik lēni slīdēja pār ūdeni, ka likās nemaz nekustamies, un atsauca atmiņā dzejoli, kuru viņš bija izlasījis pirms dažāin dienām un kurā veci kuģi bija salīdzināti ar aizmigušiem gulbjiem. Viņš nodomāja, ka tā patiešām ir, lai gan tai pašā laikā laivas atgādināja arī gulbjus, kas pēc cīņas palēnltiņām peld uz drošu ostu. Notmens, galvu rokā iespiedis, palika sēžam mašīnā un tad sāka lūkoties uz garo krasta līniju, it kā ceļa mērķis viņu nemaz neinteresētu.

Tvaikonītis tik veikli un akurāti izgrozījās starp noenkurotajiem kuģiem, ka, likās, tas slīd pa sliedēm, kas paslēptas zem ūdens. Kad tas piegrieza pie krasta, Braiens no jauna ierāpās mašīnā. Notmens, atkal mundrs, sēdēja, sakrustojis resnās rokas, un lūkojās uz malajiešiem un ķīniešiem, kas, nesdami saiņus un grozus, devās uz laipām.

—    Dieviņ tētīt, — noteica Braiens, — kā mušas. Melnais tūkstotis.

Notmena sejā izgaisa miegainā izteiksme.

—    Vai esi kādreiz bijis pulksten astoņos rītā Londonas metro? Salīdzinājumā ar to šai ainā nav mazāk grācijas ka Koventgardenas baletā.

Mašīnas, kas cieši cita pie citas bija stāvējušas uz klāja, lēni atraisījās, un viņu smagais auto piesardzīgi virzījās gar krastu, iebrauca pilsētā un pa glītu vasarnīcu iežogotu, platu bulvāri devās uz piekrastes šoseju. Visi noņēma cepures, baidīdamies, ka vējš aizpūtis tās pāri liedagam jūrā. Pilsēta beidzās, aiz tās iznira virkne zilgu līču. Kad viens palika aiz muguras, mašīna brauca pa zemes strēli, kas šķīra to no otra, un no augšas — no īsās šosejas joslas skatienam pavērās citi līči un zemes strēles, kas vēl bija jāšķērso. Tad mašīna pēkšņi iebrauca ieplakā, kur starp palmām apaugušiem, smilšainiem, divu klinšu grēdu iejozticm krastiem izvijās strauts. Pie kāda bungalo sauļojās ķīniešu ģimene, un liedagā bērni, cits no cita bēgdami, skraidīja pa ūdeni. Jūras klajš kļuva platāks, tad aiz koku stumbriem saruka par šauru strēmeli, līdz pazuda pavisam, un mašīna atkal rāpās kalnā.

—    Lieliski, — ierunājās Notmens, palaizdams apkārt pudeli. — Uz to lai iedzeram. Kas atteiksies, tam uz pleciem ir kāpostgalva. Kāpēc jūs man nesacījāt, ka Pulautimura ir tāda skaistule?

—    Tu tak neļāvi bilst ne vārda, — Braiens sacīja, pasniegdams pudeli Beikeram. «Lieliski» — tam nemaz nevajadzēja Notmena apliecinājuma, Braiens tā tika domājis vienmēr. Sī stūrīša radītājam droši vien bijušas labas acis, ja jau viņš varējis uzgleznot tādus līčus un tiem apkārt uzburt plašu selgu; viņam bijusi arī milzīga dūre, ar kuru viņš gāzis zemei tā, ka uzcēlušies kalni, un ar to pašu roku viņš izbārstījis pa ielejām dārgakmeņus, kas pārvērtušies par tempļiem. Kuģi brauca šurp no senās Baratas ķēniņvalsts un noenkurojās šaurumā starp salu un cietzemi, un uz vēju neskartās zemes mēles izauga pilsēta. Sī nemainīgā, krāsainā aina, dziļā jēga, ko sevī slēpa tās ilgais mūžs — ja to salīdzināja ar Braiena paša īso dzīvi — debesu izdvestais siltums un sīkie dzīvības procesi, kas norisa katrā zarā, katrā kuplās zāles stiebrā un jūras zilgmē, uzvedināja jaunekli uz domām par nāvi un miršanu. Bezgalīgais skaistums nesa sev līdzi bezgalīgas skumjas. Braiens lūkojās tālē, neredzēdams vairs ne kalnus, ne okeānu — visas viņa domas aizņēma nez no kurienes atlidojušais nāves spriedums.

Muka atradās divdesmit jūdžu no pilsētas. Simt pēdu augstumā pār klintīm un liedagu slējās virkne iedzeltenu divstāvu ēku.

—    Kenijā nekā tāda nebija, — sacīja Notmens.

—    Cik ilgi tu tur nodzīvoji? — Braiens taujāja. Viņus nosūtīja uz centrālās ēkas augšējo stāvu.

—    Pāris gadu.

—    Vai džungļos biji?

—    Reiz aizgāju pamedit.

—    Un nokniebi ar kaut ko?

—    Jā, — kāias īkšķi un aviācijas pulkvedi. Zvēru gan nevienu. Te droši vien ir tāpat. — Viņi devās augšup pa betona kāpnēm. — Ja, iedzēris kārtīgu alu, te paslīdēsi, pārlauzīsi kājas.

Viņiem ierādīja pašiem savu mājiņu, kāds ķīnietis par dolāru nedē|ā mazgāja viņiem veļu, kāds cits arī par dolāru klāja gultas, spodrināja apavus un ienesa rītos lēju. Visu nokārtojuši, viņi noskrēja lejup pa akmeņaino taciņu peldēties.

Braiens iebrāzās jūrā, it kā gribēdams glābties no cietzemē draudošas nāves sāļā ūdens bangās, kas spēcīgi šļācās viņam seja; atbrīvojis muskuļus, viņš ļāvās viļņu šūpam, kamēr, gluži kā baļķis, izpeldēja malā un juta lāpstiņas un mugurkaulu beržamies gar smiltīm. Tagad viņš bija tik tālu no Morzes alfabēta, cik tālu vien iespējams aizkļūt, un ūdens, silts kā piens, ciešās knaiblēs apņēma roku delnas, pūlēdamies iespiesties porās, tā ka Braiens no visa spēka uzšāva ar plaukstām pa vizošo virsmu, saceldams šļakatas, un pavēra muti. Saule sveimēja, sagaidījusi piemērotu brīdi, kad varēja tikt klāt cietajiem, gludi noglaustajiem matiem. Plakstus joprojām pievēris, Braiens minēja, vai ir pagriezies pret jūru vai pret krastu. Ja esmu pagriezies pret krastu, Mimī atbrauks mani apciemot. Ja pret jūru, tad viņa mani pametīs. Atvēris acis, viņš ieraudzīja, kā jūdzi no krasta šaurumā ieslīd piekrauta 'džonka ar melnām burām, taču, pirms paspēja ko izdomāt, Beikers, ieniris viļņos, saķēra Braiena kājas un pavilka viņu zem ūdens. Braiens savēzēja rokas un, izpeldējis virspusē, apķēra Beikeru ap vidukli un ņēmās spiest, lai apgrieztu viņu ar zodu uz leju, kamēr Beikers beidzot atlaida viņu vaļā. Braiens kādu brīdi noturēja viņu zem ūdens, taču drīz viņš atkal izķepurojās ārā, ar dūrēm šķeldams pakļāvīgos viļņus.

Nometnē patlaban neatradās vairāk par desmit cilvēkiem, liedags lielāko tiesu bija tukšs un ēdamistabā apkalpoja ātri.

—    Kā laimes klēpī, — Braiens sacīja Notmenam, kurš par atbildi atsvieda viņam kādu «Pingvīna» izdevumu un atteica:

—    Palasi, kamēr esi te.

Nākamajā pēcpusdienā nometnes iemītnieki devās uz salas viņu pusi izpeldēties kalnu ezerā. Braiens stāvēja kravas kastē starp limonādes kannu un sviestmaižu kārbu. Gar salas ziemeļu krastu stiepās gara, dzeltena liedaga strēle, izbeigdamās džungļiem apaugušā zemesragā, uz kura slējās Telebongas bāka. Braiens lūkojās pēc kādas nomaļas vietas, kur varētu noslēpties, ja Mimī, kā solījusi, viņu apciemotu, bet, ieraudzījis aiz pēdējā ciemata brīnišķīgu stūrīti — nelielu līci ar klintīm abās pusēs un palmām aizmugurē, kļuva gauži skumīgs.

Aiz Telokb;ihangas mašīna rāpās kraujā, aizgriezdamās projām no jūras un mezdama cilpas pa kalnu, kura virsotne slējās simtiem pēdu augstumā pār ieleju. Gar strautu, kas, gluži kā čūska, aizlocījās cauri krūmiem un saules apspīdētiem klajumiem, bija izkaisīti būdu puduri. Netālu kāda veca, bezzobaina ķīniete ar brūnu seju un pašķidriem matiem lasīja žagarus; mašīnai joņojot garām, viņa atlieca muguru un pasmaidīja. Braiens pamāja. Garastāvoklis svārstījās starp izmisuma pilna tukšuma un laimes sajūtu.

Pakalns, kas aizsedza skatienam ainavu, nākamajā ceļa līkumā palika sānis, un kā stingri nostiepta, spilgti zaļa drāna, kurā šur tur pavīdēja pa brūnam ciemata lāsumam, priekšā atklājās ieleja ar rīsa laukiem. Vienmuļais līdzenums aizstiepās tālu pāri tumšzaļajiem mangrovju purviem, pie apvāršņa izgaisdams jūras zilajā dūmakā. Arī tas sniedza laimes izjūtu, jo rīsa lauki nozīmēja, ka te mīt [audis, kas pelna sev maizes kumosu, taču ainava drīz izzuda skatienam, jo mašīna atkal nogriezās sānis un devās lejup.

Pusceļā uz kalna pakāji mašīna apstājās pie strauta, kas, izplūdis pa koka tilta apakšu, krākdams skrēja pa klintīm uz tīrumiem. Braiens nolēca no mašīnas un, pagājies gar upīti augšup, pienāca pie dzidra ezeriņa, ko, gluži kā pakavs, ieslēdza klintis. Vēsajā ūdenī šaudījās sudrabainas zivtiņas. Ūdensšķirtne atradās divtūkstoš pēdu augstāk, un strauts traucās cauri mežam un ieplakai, ieplūzdams ezerā tur, kur tagad stāvēja Braiens. Tā viņš baudīja vientulību, kamēr klaigādami pienāca pārējie un kaili iemetās ūdenī, un ezeriņš drīz vien mudžēja no peldētājiem.

Džordžs, apakšvirsnieks no Kotalibisas, ari apmetās uz septiņām dienām viņu mājiņā. Radiosakaru priekšnieka amatā viņš strādāja neilgi, un Braiens zināja, ka paaugstinājumu viņš saņēmis vienīgi tāpēc, ka nokalpojis gaisa flotē trīsdesmit gadu, nevis tāpēc, ka kliedzis uz karavīriem vai pazemīgi liecis muguru. Viņš neizskatījās pēc parastā virsseržanta, bet drīzāk atgādināja nekaitīgu, laipnu, klusu kasieri putnu mīļotāju nomaļā dzelzceļa stacijā; angļu filmās tādus rāda kā tipiskus strādniekus. Viņš ne par ko neraizējās un bija tik labsirdīgs, ka nemācēja pat jokot. Armijā viņš bija pieteicies, lai izbēgtu no sīkajām dzīves rūpēm vai tāpat vien, bez kāda nolūka. Acīm redzot, viņš veica savus administratīvos pienākumus gluži labi, lai gan Kotalibisā viņu kā radiosakaru priekšnieku daudz nemanīja, jo viņš diendienā sēdēja kantorī, lasīdams Edgara Vollesa kriminālromānus ar tādu pašu aizrautību, ar kādu Braiena tēvocis Dodo bija pētījis ziņas par zirgu skriešanās sacīkstēm, atšķirība bija vienīgi tā, ka Džordžam lasot acis iepletās, turpretī Dodo — samiedzās, turklāt viņš šai nodarbībai ziedoja tikai daļu laika, jo bija spiests strādāt ko citu.

— Vai nav vienalga, kā tu dzīvo, ja vien tu dzīvo zināmās ērtībās? — Džordžs ieteicās kādu dienu, vilkdams nost zeķes, pirms devās uz liedagu. — Man ir pieklājīga alga, ēdiens, drēbes un gulta, kur gulēt. Par to es veicu zināmu darbu (lai gan visai mazu, — to sakot, viņš piemiedza aci) un atsakos no savas neatkarības. Tas taču ir pavisam godīgs darījums, vai ne, zēn?

Viņš tik apmierināts ņēmās bāzt savas lielās pīpes galviņā tabaku, ka Braienam gribējās gāzt viņam pa zobiem. «Viņš ir mujķis, teļapakausis, vecs, tukšpaurains stulbenis. Jau dzimis kā vergs.»

—    Es nu gan tādu dzīvi neuzskatu par labu, — Braiens sacīja.

—    Varbūt arī tā nav laba, — mierīgi atteica Džordžs, kaut gan Braiens viņa vietā būtu juties aizvainots līdz sirds dziļumiem, — bet es pats tādu esmu izvēlējies, vai ne?

Daži izvēlas cietumu, lai tikai dabūtu tasi tējas, nodomāja Braiens. Džordžs bija vidēja auguma, pliku pakausi, apaļu vēderu, tievām kājām, staigāja peldbiksēs un atgādināja ballu skudru cilvēka augumā. Viņš paņēma dvieli un izgāja ārā, pamezdams Braienu lasām. Dieviņ tētīt, jauneklis nodomāja, viņš ir nonīcis armijā trīsdesmit gadu, un man ir tikai divdesmit. Ceru, ka es pēc trīsdesmit gadiem nebūšu tā prātu izdzīvojis kā viņš. Interesanti zināt, vai Lens Notmens arī nonāks tik tālu? Nedomāju vis, jo pēc gada viņš demobilizēsies un tad uz ātrākb, kā pats saka, dosies atpakaļ uz Kanādu, tur ziemeļos sameklēs darbiņu un atkal būs brīvs cilvēks. «Pēdējos astoņos gados esmu iemācījies, ko nozīmē brīvība,» Notmens viņam bija sacījis. «Un tas, kas agri vai vēlu to neiemācās, nav cienīgs staigāt pa zemes virsu, jo tāds pieder pie cilvēkiem, kas galu galā sāk nīst un vajāt citus, kuri zina, ko nozīmē brīvība.»

Pulksten piecos Braiens gulēja pludmalē. No pelēcīgās jūras vēsmoja dzestrums. Beikers iznāca no ūdens, nikni atkaudamies no aklajiem dunduriem, kas viņu bija gaidījuši malā un tagad sametas uz kājām kā melno jāņogu ķekari, iezīzdamies ādā, tā ka pa to sāka strūklot asinis.

—    Kā lidojošas dēles, — teica Notmens. — Vai tev kādreiz ir piesūkusies dēle?

Izpeldējies pēc sirds patikas, viņš gulēja, atzvēlies pret klintīm, atstūmis pakausī tropu platmali, lai gan saule jau bija nogrimusi aiz salas.

—    Nē, — atteica Braiens.

Viņi kūpināja cigaretes un klusēja. Gunongbarats slējās ziemeļos kā melns, draudīgs milzis, kas vairāk nekā divdesmit jūdzes iesniedzās no cietzemes jūrā. Braienam gribējās kāpt pa mitrajiem mežiem augšup kalnā (kaut ari tur būtu dēles, čūskas, tīģeri vai ziloņi), lai kraujajās, nepakļāvīgajās nogāzēs pārbaudītu savu izturibu. Tas būtu grūti, taču nepieciešamība liktu neatlaidīgi un pacietīgi virzīties augšup. Pēc tam iedomātās grūtības it kā pagaisa un viņš sāka dedzīgi prātot, kādi plašumi atklāsies viņa skatienam no četrtūkstoš pēdu augstuma.

—    Es jau sen gudroju, ka vajadzētu mēģināt uzrāpties tur tanī kalnā.

—    Nu, un kas tev liedz to darīt? — Notmens laiski vaicāja.

—    Laikam nekas. Bet viegli tas nebūtu. Kāds puisis, kas nupat atbraucis no Birmas un lidojis tam pāri, sacīja, ka milzenis esot līdz pašai augšai apaudzis ar bieziem džungļiem.

—    Bet tev būs ko atcerēties, — iebilda Notmens. — Tu taču nevari aizbraukt no Malajas, neredzējis džungļus.

—    Kadi tie ir? — vaicāja Braiens.

Notmens iesmējās.

—    Laikam līdzīgi sievietei — dziļi, tumši un neizdibināmi. Ari bīstami, ja neuzmanās.

—    Man varbūt tie tādi neliktos, — sacīja Braiens. Viņš jau bija pastāstījis Notmenam, ka ir precējies, un tagad negribēja pēkšņi pāriet pie cita temata.

—    Man gan. Es astoņus gadus nodzīvoju vientulībā, — tas ir, ar vienu sievieti. Tomēr pēc tam laidu Iekas vaļā.

—    Bet mēs runājām par Gunongbaratu. Kāpēc tam noteikti jābūt kaut kam līdzīgam?

—    Tāpēc, ka tā tas ir. Citādi tam nebūtu jēgas. Un katrai lietai pasaulē ir kāda jēga.

—    Labi, labi, — Braiens teica. — Padodos. Ko nozīmē Gunongbarats?

—    Tu gribi teikt — ko nozīmē vēlēšanās kāpt kalnā? Reiz lasīju, ka to darot cilvēki, kuriem neesot godkāres, bet kuri tomēr domājot, ka no dzīves jāgūst kas vērtīgs. Ar tevi, protams, ir citādi: tu esi vienkāršs ideālists tanī nozīmē, ka ļaujies zemes priekiem, neaptraipīdams rokas.

—    Nu un tad? Vai tad nevar darīt, kā iegribas?

—    Kāpēc ne. Muongā droši vien var nopirkt karti. Tur viss atzīmēts. Tad tu redzēsi, kā tev jārāpjas, lai tiktu pašā augšā. Vai māki lasīt karti?

—    Kā nu ne.

—    Tad paprasi nedēļu atvaļinājuma un laidies tik prom. Ņem Beikeru un Kerkbiju biedros. — Krasts satumsa, zemā apvāršņa līnija likās nozīmīgāka par tālajiem kalnu apveidiem, jo ta bija tuvu, kā ar roku pasniedzama. — Padomā par to nopietni, — Notmens turpināja iedrošinādams, lai gan pirms tam bija raudzījies skeptiski. — Trijatā tas būs tikpat viegli kā izpeldēties vai ieraut malku viskija.— Viņš padeva pudeli. — Vai neiedzersim uz saulrietu?

Notmens nebija tāds šņabdeguns, kā sākumā likās, viņš prata dzert tā, ka darīja prieku gan sev, gan citiem. Braiens uzskatīja, ka Notmens, lauzdamies uz priekšu caur gadu un notikumu džungļiem, pratis panākt savā dzīvē zināmu mieru un kārtību, panākt kompromisu starp dīvainu mulsu un gara modrību, kamēr Braienam dzīve pašlaik šķita kaut kas tāds, kurā metas iekšā pa galvu pa kaklu, nedomājot un neraizējoties ne par citiem, ne arī par sevi, jo viņam nebija ne laika, ne saprašanas, kā visu izdarīt labāk. Katrs ir savādāks, viņš nodomāja, un man, acīm redzot, pietrūkst tādas gudrības kā Notmenam. Diez vai es kļūšu prātīgāks, kad būšu tik vecs kā viņš tagad?

Pēc peldēm, nocinījies ar paisumu un pēdējos simt jardus līdz krastam nokāvies arī ar bailēm, Braiens sēdēja liedagā un kopā ar Beikeru cēla smilšu pilis. Katru būvi iejoza sarežģīts grāvju tīkls, un no vienas viduslaiku stilā izveidotās pils uz otru stiepās bezgalīgi apakšzemes tuneļi. Puiši strādāja pacietīgi un sajūsmināti kā bērni, uzmanīdami, lai smilšu celtņu stūri būtu asi un vaļņi izturīgi. Pusdienlaikā pirms iešanas uz lenču viņi vēroja, kā tuvojas paisums un kā putu avangards pamazām zogas klāt viņu ārējiem nocietinājumu mūriem. Pirmais valnis sadrupa kā maize, un Braiens juta klusu apmierinājumu — sak, vai es neteicu, tas taču ir neapgāžams likums lēnajā karā starp ūdeni un zemi, kuri cenšas viens otru izdeldēt. Izdoma padarīja sacensību satraucošāku: tuneļus izbūvēja tā, ka viens gals iestiepās ūdenī, bet otrs veda zem augstākajiem torņiem, un tie sabruka, pirms paisums pienāca klāt, bet celtnieki savukārt līksmoja, kad viltīgais iznīcināšanas paņēmiens izdevās, kā paredzēts.

Sai laikā Braienu reiz tomēr apciemoja Mimī. Viņš vairs meiteni negaidīja, jutās rūgti vīlies un neloloja ne mazākās cerības, jo atvaļinājums gāja uz beigām un viņas atbraukšana likās gandrīz vai traucējums Mukas mierpilnajā noskaņojumā. Taču, kad Braiens ieraudzīja meiteni stāvam pie vārtiņiem, tērpušos zilā, puķainā kleitā, ar dzeltenu saulessargu pār plecu un pītu salmu somu vienā rokā — ar otru viņa māja sveicienu, — jaunek|a sirds sažņaudzās satraukumā: pēkšņi piepildījās tukšums, kurā viņš bija nīcis, atrazdamies tālu no Minu.

Abi sarokojās un iesmējās, jo šāda samākslota izturēšanās radīja iespaidu, it kā viņi nebūtu redzējušies gadiem ilgi.

—    Tu mani negaidīji, vai ne?

—    Tiesa gan, negaidīju. Biju jau gandrīz atmetis visas cerības — tas nozīmē, ka tagad ļoti priecājos tevi redzēt.

Mimī paskaidroja, ka pēc gariem un nogurdinošiem vakariem «Bostonas ugunīs» rītos ilgi gulējusi, un stāstot viņas nopietnā sejiņa izskatījās vēl rāmāka nekā klusu ciešot. Ciemata veikaliņā viņi nopirka dažas pudeles alus, banānus un apelsīnus. Viņiem garām pagāja vecs malajietis, kas dzina kokosriekstu čaulām piekrautos ratos iejūgtus vēršus; viņš bija ģērbies sari un kājās apāvis sandales; brūnās ribas tā izspiedās, ka to īpašnieks būtu varējis kalpot par uzskates līdzekli anatomijas nodarbībās. Braiens saņēma Mimī aiz rokas. Tagad, soļojot meitenei blakus, tukšās, vientulīgās krastmalas loks, ko, gluži kā ziloņkaula bumerangu, savos saltajos, zilajos zobos turēja jūra, šķita taustāms un reāls.

—    Vai šī nav visskaistākā ainava, ko tu jebkad esi redzējusi?

Mimī mierīgi gāja pāris soļu atstatu, grozīdama atvērto saulessargu uz pleca, un tā ēna trīsēja uz ceļa, it kā ķircinoties aicinādama kājas paslēpties no saules.

—    Jā, — viņa sacīja, — te ir labi, — un viņas balss skanēja tik patiesi, ka nu reiz Braiens jutās apmierināts ar atbildi.

Pie Telokbahangas viņi nogriezās uz pludmali. Pa kreisi slējās augstais, mežainais Mukas kalns, ko vainagoja balta bāka. Braiens veda meiteni uz kluso stūrīti, ko bija ievērojis, braucot mašīnā, un, pārrāpušies pāri klintīm, abi iznāca tukšā liedagā. Apsēdusies Mimi pārbaudīja, ko jauneklis ielicis somā.

—    Ak tu, nerātnais puika, — viņa smiedamās sacīja, — tu neesi paņēmis līdzi peldbiksītes.

—    Kam tās te vajadzīgas?

Viņš novilka īsās bikses un kreklu, juzdams, ka saules stari kā silts ūdens plūsmo ap augumu.

—         Drīz tu būsi tik brūns kā tamils, — lūkodamās uz viņu, sacīja meitene. — Kad es pirmo reizi tevi redzēju, tu biji bāls gaišmatis.

—         Nu, un kāds es tev labāk patīku? — viņš vaicāja, atpogādams mugurpusē Mimī tērpu.

—         Melns, — viņa sacīja. — Es gribu, lai tu būtu melns kā nēģeris. Liecies mierā, — viņa iespiedzās. — Es pati.— Tērpa augšda|a nolaidas smiltis kā no puķes nokritusi ziedlapiņa.

—         Es nevaru kļūt tik melns kā nēģeris, — viņš sacīja. — Bet, ja varētu, tad daritu to, lai tikai tev būtu labi.

—    Man jau ir labi, — viņa laiski novilka.

—         Nu, lai būtu vēl labāk. Varbūt es ieberzēšos ar zābaku ziedi, ja tas tevi apmierina?

—    Nelabi odīs.

Viņa zīmēja smiltīs ķīniešu burtus.

—    Ko tu raksti? — Braiens jautāja.

—         Tas ir dzejolis: «Magonēm labāk par visu tīk šūpoties zilajā vējā.»

—    Divains dzejolis.

—    Es to izlasīju kādā grāmatā.

—    Ko tas nozīmē?

—    To, kas tani teikts.

—    Bet kas ir zils vējš?"

—         Vējš, kurā magonēm labāk par visu tīk šūpoties, — viņa atteica.

—    Nesaprotu. Deru, ka tu to nemaz neraksti.

Mimī izdzēsa zīmes. — Rakstīju gan. Vai tev nepatīk?

—         Patīk. — Braiens jutās muļķīgi un neveikli. — Nezinu, ko tas nozīmē, bet skan labi.

Viņi gulēja cieši blakus, un jauneklis brīnījās, ka AAimī āda salīdzinājumā ar viņa melnīgsnējām rokām izskatās tik gaiša, gandrīz dzeltenbrūna. Saule tai itin kā palika sveša, kamēr Braiens pats alka tās starus un jau veselu gadu Malajā pilniem malkiem dzēra saules spēku un siltumu, uzkrādams enerģiju nākamībai. Braiena augums bija lokans — muskuļainas rokas, plati pleci, šauri gurni; Mimī locekļi pieskaroties šķita pārsteidzoši vēsi, it kā tie atgrūstu sauli; tie bija atsaucīgi pret jaunekļa glāstiem un

graciozi savās lēnajās kustībās, kas iekveldēja viņa kaisli. Jūra viegliem soļiem uzskrēja smiltīs, atkāpās atpakaļ, uzšļakstīja no jauna, klusi šņākdama toni zemāk par vēju un kalpodama tam reizē par atbalsi un vēstnesi, kas aizsteidzās priekšā tā šalkoņai krastā augošo koku lapotnēs. Braiens jutās kā sapnī, it kā viņš būtu izausts no saules, ūdens un smiltim un viņu turētu savā burvju varā mežs, debesis, klinšu bluķi un balti putojošais ūdens, kurā jaunieši strauji iebrāzās, bēgdami no nežēlīgajiem saules stariem un mīlas vieglās smeldzes. Kokosriekstu eļļas smarža Mimī matos jaucās ar sāļā ūdens aromātu, un, paslēpis seju meitenes tumšajās cirtās, Braiens guļot kāri izbaudīja tuvību ar viņu. Tad viņš smiedamies ievilka Mimī dzeļošajās putās un tālāk dzidrajā ūdenī, bet vēlāk viņi atgriezās krasta un ēda sviestmaizes, piedzerdami klal alu. Braiens aizdedza cigareti un ievēroja, ka, uzvelkot sērkociņu, liesma karstajā tveicē nav redzama. Viņi aizmiga, un, kad Mimī ieknieba Braienam kājā, lai viņu pamodinātu, jauneklis uzlēca augšā un dzinās meitenei pakaļ pāri akmeņiem un tālāk koku paēnā. Zilzaļa čūska aizbēga no viņiem, viegli izlocīdamas starp lapām un zariem, kāda neredzama spēka avota dzīta. Bezgalīgā koku kolonāde ietiecās debesīs, atšķirdama tās no ziedu nabagajiem džungļiem. Un, kad viņi skrēja atpakaļ pa siltajām smiltīm, Braiena asinīs atkal uzbangoja mežonīga kaisle.

—    Es nekad neatstāšu Malaju, — viņš vēlāk teica.

—    Vai tas nozīmē, ka tu mani mīli?

—    Tu to zini. Un te ir brīnišķīgi.

Nākamās dienas vakarā viņš atgriezās Vortingtonā un nepaspēja vēl lāgā izkravāt somu, kad kaprālis Viljamss atnāca pateikt, ka jāsāk strādāt sakarnieku novietnē ar iepriekšējo pelengācijas frekvenci.

—    Ļauj tak man apsildīt degunu, — Braiens norūca, redzēdams, ka Mimī šovakar apciemot nav cerību.

—    Es tur neesmu vainīgs, — taisnojās Viljamss, viens no ilggadīgajiem radistu kaprāļiem, uz kuru mūžīgā morzēšana bija iedarbojusies kā kontūzija: pēc viņa sejas izteiksmes varēja domāt, ka viņam allaž par kaut ko jāaizbildinās, acis it kā raudzījās tukšumā, bet rokas drebēja ka paralītiķim. — No Singapuras lido šurp «Dakota». Dispečers sacīja, ka tev tā jāpieņem.

Braiens paķēra krūzīti un cigarešu kārbu, iestūķēja tās mazajā mugursomā un nomākts un saniknots, divu nedēju ilgās brīvības izlutināts, devās uz sakarnieku novietni. Rokas kabatās sabazis, viņš gāja pa taciņu, kas izvijās starp kokiem, un nedzirdēja, kā, stāvēdams pie bataljona kancelejas, viņam asi uzsauc adjutants.

—    Ierindnieki — viņš nokliedza vēlreiz, kad Braiens devās tikai tālāk uz sakarnieku novietnes pusi, kur varēja dzirdēt daudzbalsīgu pīkstienu troksni. Jauneklis uzlika platmali, pienāca pie virsnieka un sveicināja.

—    Kāpēc jūs staigājat bez galvassegas, ierindniek?

Ietve pie garās vienstāva ēkas, kur atradās štābs, pacēlās pēdu augstāk par laukumu, kur stāvēja Braiens. Adjutantam bija ironiska sejas izteiksme, it ka ta būtu tur sastingusi kopš dzimšanas un vienīgā spētu paust sava īpašnieka sapratu. Virsnieka vaibstus Braiens (salasījies salkanus romānus) uzskatīja par smalki veidotiem, kaut gan nevarēja noliegt, ka dzeršana un izlaidīga dzīve atstājušas tajos savas pēdas un zīmogus, kas atgādināja skrambas uz karaļa vaiga vecā monētā. Adjutantu nevarēja saukt par pedantu, drīzāk viņš bija piekāpīgs un bezrūpīgs, džentlmeniskāks par citiem; viņš piesējās par «pārkāpumu» tikai tad, kad vienmuļā dzīve bija apnikusi līdz kaklam; taču zināmā mērā tas bija visbīstamākais virsnieku tips, jo nekad nebija iespējams uzminēt, ko no tāda var gaidīt, tāds tev, cilvēkam, allaž uzklupa pēkšņi — kā tagad, kad modrība bija atslābusi un viltības vairogs nolikts sānis.

Ko atbildēt nebija, Braiens tikai noteica:

—    Tā kā sakarnieku novietne ir tik tuvu, ser, es domāju, ka nav vajadzīgs… — Balsī viņš tīšām ļāva jaukties izaicinājumam ar nožēlu. Kērkbijs tamlīdzīgā situācijā sataisītu tādu seju, it kā būtu nosēdējis divas nedēļas virssardzē, un virsnieks, juzdams līdzi, tad pārmestu viņam tikai reglamenta pārkāpšanu, turpretī Braiens neprata slēpt savas jūtas — sejas izteiksme viņu nodeva. Es neesmu nekāds zaļknābis gaisa flotē kā dažs labs cits, viņš domās sirdījās. Esmu jau četrus gadus nostrādājis fabrikā, precējies, un man ir bērns — lai gan, noskatoties, kā es (auju sevi dresēt, to neviens nevarētu sacīt.

—    Kā jūs sauc?

Laikam iegriezīs septiņas dienas. Pa kazarmas logu viņš dzirdēja Beikeru smejamies.

—    Sītons, ser.

—    Kāpēc jūs ejat uz sakarnieku novietni?

Nākamais jautājums būs, kāpēc es esmu dzimis.

—    Uz dežūru, ser. — Prātīgākais ir paciesties. Kā saka Nolmens: «Ja gribi ar viņiem cīnīties, izstrādā pats savu taktiku. Citādi zaudēsi.»

— Nu, tad pieraugiet, Sīton, lai es jūs vairs neredzētu ārpus kazarmām ar kailu galvu, ja uz tās jābūt cepurei.

Braiens devās projām, klusībā nosmiedamies, ka laimīgi izbēdzis no septiņām vai pat četrpadsmit dienām karcerī. Ja man būtu teikšana, es to gaisa floti nacionalizētu un aizklapētu ciet.

Viņš ieslēdza uztvērēju un, nospiedis taustiņu, sāka grozīt skalu, lai aparātu pareizi noskaņotu, kamēr ausīs iegriezās spalgais raidītāja svilpiens. Tas pieņēmās spēkā, līdz atgādināja izmocītas dvēseles skaudro kliedzienu, kas šūpojas virs jonosfēras Aironsaida slāņa, karsējot parastā raidītāja relejus, kamēr Braiens pacēla roku no taustiņa un skaņu noklusināja. Tad viņš noraidīja izsaukumu Singapūrai, lai pārbaudītu sakarus. Ja ņēma vērā, ka bija pusseptiņi, dzirdamība nelikās slikta.

No «Dakotas», kas dūkdama lidoja augstu pār džungļu klāto kalnu kori, pienaca radiogramma. Darbā Braiens aizmirsa sarūgtinājumu un, kad lidmašīna bija nosēdusies, uzjautrinājās, noraidot dzejo|us no «Pelikāna» izdevuma, kas gulēja turpat līdzās uztvērējam. Katrs burts aiztraucās vēja ātrumā, un kvēlojošas dzirksteles dedzināja smadzenes ikvienam, kas prata šos simbolus lasīt. Vārdu pa vārdam ritmiskās rindās no taustiņiem aizlidoja viss «Kublas hans» [13] , un Braiens jutās pacilāts, iedomājoties, ka tāds dzejolis pieskandina Tālo Austrumu džungļus un okeānus, un, ja arī kāds to dzird, tad sūtītājs tomēr paliek nezināms un neprasa atbildi. Raidīt nešifrētu tekstu pa avārijas (vai jebkuru citu) vilni bija, kā stāvēja rakstīts Disciplinārajā kodeksā, pārkāpums, par kuru vajadzēja atbildēt kara tiesas priekšā, taču Braiens zināja, ka visas oficiālās stacijas ir vai nu pārtraukušas raidījumus, jo tuvojas nakts, vai arī atrodas pārāk tālu, lai viņa signālus

uztvertu. Tāpēc arī «La belle datne sans mērci» [14] aizlīgoja simtiem jūdžu tālumā tumsā, varbūt sasniegdama tā cilvēka dvēseli, kurš to bija rakstījis, un skardama zeltaino liesmu avotu, no kura vārdi bija atlidojuši pie viņa. Garās un īsās skaņas plūda skaidri un tekoši, visi dzejas ritmi tika saglabāti, pat raidot vienu vārdu. Raidītāja antena augstu pār kokiem sūtīja tālāk čiepstošos signālus, it kā izlaižot brīvībā būrī ieslodzītus putnus.

16

Iekodis pupiņas ar desu, Braiens aši uzskrēja augšstāvā pārģērbties.

— Noskalo tak sviedrusl — nokliedza pakaļ tēvs, kad jaunekļa smagie zābaki tā noribināja pa koka kāpnēm, ka nosprakšķēja radioaparāts.

Bikses un svārki karājās uz krēsla atzveltnes: apvalkāto uzvalku māte bija nopirkusi par sešiem šiliņiem Olfritenroudā, tas bija praktiskā zilā krāsā ar smalku svītriņu, šuvēs spīdēja un vispār neizskatījās nez cik lieliski. Taču uzvalks paliek uzvalks, un kopā ar kaklasaiti un baltu kreklu tas pēc alauna un miltu maisīšanas smirdošajos klīstera toveros lika justies gandrīz vai kā švītam; turklāt kabatā skanēja pieci šiliņi, kas bija palikuši pāri, kad viņš divas mārciņas no savas algas atdeva lejā mātei. Audams nost zābakus un novilkdams darba apģērbu, viņš svilpoja mežonīgu džigu, kas piedienēja piektdienas vakara bezrūpīgajam, liriskajam noskaņojumam. Divguļamo gultu pie loga viņš dalīja ar Fredu un Arturu, taču istaba piederēja viņam, kā jau vecākajam. Kaktā stāvēja skapis ar simt trīsdesmit septiņām grāmatām, viena durvju spārna iekšpusē bija piesprausts autoru un nosaukumu saraksts, bet uz otra spārna krievu valodā ar krītu uzrakstīts: «Lai dzīvo Padomju Krievija!» Šo maģisko frāzi viņš bija sastādījis pirms dažiem mēnešiem ar bibliotēkā paņemtas krievu valodas gramatikas palīdzību. Pie loga atradās galds, kuru kā īpašas labvēlības zīmi bija izgatavojis tēvs, veikli sanaglodams vecas kastes un nokrāsodams visu tumši brūnu. Virs tā karājās Austrumeiropas karte, kur ar zīmuli bija iešvīkāta frontes līnija. Drīz tā nebūs vairs vajadzīga, jo pelēcīgā josla, kas liecināja par biežu dzēšanu, jau bija ievirzījusies tālu Polijā un Rumānijā. Skapī atradās salocīta Rietumeiropas karte, kas papildinās knaiblēs iespiestās Vācijas ainu, ja vien jeņķi un angļi pa īstam izvērsīs otro fronti.

Braiens atvēra skapi, lepns par savu grāmatu klāstu, kaut arī lasīts no tā bija maz. «Grāfs Montē Kristo» un «Nožēlojamie» tik |oti nodarbināja viņa iztēli, ka pārējie stāvus sarindotie sējumi palika novārtā. Taču to eksistence šķita nomierinām, jo sniedza patvērumu no vētrām, kas laiku pa laikam (bez kāda viņam pašam saskatāma iemesla) uzbrāzmoja smadzenēs. Vairums grāmatu bija nočieptas kādā veikalā pilsētas centrā; paslēpis zem krekla, viņš iznesa tās no plauktu labirintiem dienas gaismā, bieži vien divas trīs reizē, dažkārt piecu šiliņu vērtībā, kamēr rokās turēja trīspeniju brošūras, vienaldzīgu seju samaksādams par tām kasē. Braiens iegādājās grāmatas ik sestdienu, — tās bija ķieģeļi barikādei pret kaut ko vēl vārdos neizteiktu un nenosauktu. Grāmatu klāsts plauktos kļuva arvien bagātīgāks, sējumi rindojās pēc tematiem — valodas, daiļliteratūra, ceļojumu apraksti, — un to atšķirīgais formāts novērsa uzmanību no nevienādajām, nomelnējušajām mugurām. Pārlaist pār tām pirkstu nozīmētu lieku reizi mazgāt rokas, turklāt nez vai arī nenotraipītos krekls, ko viņš patlaban vilka pār kailajām krūtīm.

Grāmatas nebija pirktas ilgāk par gadu, taču viegli atausa atmiņā sajūta, ko viņš bija izbaudījis, tās zogot. Stāvēdams pagraba telpās, kur neviens viņu nevarēja redzēt, viņš tai nedēļā izmeklētos izdevumus citu pēc cita aizslidināja aiz atpogātā krekla. No grāmatām mitrā laikā nāca sīva smaka, valgais papīrs oda gandrīz vai pēc mēsliem, un karstums, kas plūda pa velvēto eju no otras istabas kaktā degošā kamīna, likās dvaku vēl tikai pastiprinām. Pusstundu viņš vispirms pavadīja meklējumos un uztraukumā, iegrimis svētlaimē, kas pieņēmās spēkā, kad viņš laiku pa laikam iedomājās, ka agrāk vai vēlāk būs grāmatas jāpaslēpj, jāiziet ar tām uz ielas un jānosoļo trīssimt jardu līdz autobusa pieturai, gaidot, ka ik mīļu brīdi veikala vadītājs var uzlikt savu auksto roku viņam uz pleca un pateikt: «Vai jūs būtu tik laipns, izņemtu grāmatas no kreklapakšas un nāktu man lidz uz policijas iecirkni?»

Viņš rūpīgi izskatīja trīspeniju gramatu kastes, nopētīja sešpensu izdevumus uz galdiem un dārgākos darbus plauktos, iegaumēdams, kas būtu vajadzīgs viņa krājumam, un cerēdams, ka citi pircēji to starplaikā nenocels viņam no deguna.

Tikai retos gadījumos grāmatas atstāja viņu vienaldzīgu, taču paradums bija iesakņojies tik dziļi, ka reiz viņš iznāca no smirdīgā pagraba, nesdams nez kāpēc paņemtu Franču korāļu gramatu, indiešu gramatiku un jūras karšu komplektu, bet, stāvot pie autobusa pieturas, tomēr jutās tik atvieglots un laimīgs par savu kravu, it kā gadiem ilgi būtu sapņojis iegūt tādus dārgumus.

Viņš mēdza rakņāties kastēs, lasot katru uzrakstu, dažas grāmatas pāršķirstot un apzinoties, ka agrāk vai vēlāk viņš iepatikušās paņems un aiznesīs — dažreiz to bija trīs, citreiz, ja atlasītās izrādījās plānākas, — četras vai piecas. Senajas dienās, kad Braiens vēl maksāja par pirkumu — ne vairāk kā trīs pensus par sējumu, kādu sestdienas rītu viņš bija ieradies kopā ar Bertu un ņēmies rakņāties pa grāmatām, kamēr brālēns nepacietīgi šķirstīja žurnālus; Braiens nesteidzās; ar acīm meklēdams virsrakstus un ar pirkstiem šķirstīdams lappuses, viņš tā aizmirsās, ka mirkļi skrēja un Bērts, stavēdams kā uz adatām, beidzot noprasīja:

—    Nu, vai izvēlējies kaut ko?

—    Šīs divas, — Braiens pacēla grāmatas, līdz ar tām paņemdams ceļvedi pa Beļģiju: — Man gribētos šo arī, bet tā maksā pusdolāra.

—    Ja esi gatavs, tad ejam, — sacīja Bērts, — citādi nokavēsim kino.

Braienam gribējās sacīt: «Pagaidi drusku,» — taču viņš pārdomaja un pagriezās: — Taisāmies, ka tiekam.

Biļešu rindā Bērts pasniedza Braienam kāroto grāmatu, ko viņš nebija varējis atļauties pirkt.

—    Tu esi mans labakais draugs, — Bērts sacīja, cieši apskaudams brālēnu ap pleciem. — Nem > tevis dēļ esmu gatavs uz visu.

Braiens līksmi pagrāba mazo, sarkano grāmatiņu, atlieca tās mīkstos, zelta burtiem rotātos vākus un ieraudzija marmora rakstiem līdzīgas lappuses. —Paldies, Bert! Es to nekad neaizmirsīšu.

Un neaizmirsa arī: kopš tā laika viņš, stāvēdams starp plauktiem veikala pagrabā, nekad neskatījās atpaka|. Kaut gan viņam šķila, ka visi viņu redz, jo roku un ceļu drebēšana itin kā padarīja viņu par fosforescējošu priekšmetu, pirksti tomēr slepus paķēra to, ko zilās acis bija izmeklējušas. Braienu iedvesmoja nevis drosme, bet azarts, kas, gluži kā zaļacains kaķis, tup uz pleca; no visām pusēm viņu ielenca kārdinājumi, kam viņš nespēja pretoties, un kaisla un dedzīga tieksme lika vairot grāmatu krājumus, lai gan lasīt viņš lasīja tikai aiz garlaicības vai ziņkāres. Acīs slēpās bailes, taču griba spieda savaldīties un mudināja rokas aši, izveicīgi un precīzi izstiepties un atvilkties atpakaļ, nogādājot-ilgu priekšmetu aiz krekla. Viens, divi, trīs — grarnatas atradās drošībā, un viņš devās augšup pa kāpnēm, nedomādams par to, kas bija paslēpts uz krūtīm, jo baidījās, ka pretējā gadījumā par sodu nogāzīsies no trepju augšgala zemē un lauzīs kaklu. Ar izklaidīgu sejas izteiksmi, it kā būtu apmulsis, vērojot tādu grāmatu bagātību, viņš pasniedza pardevējai dažas trīspeniju grāmatiņas, nomurminādams: «Cik?» — «Seši pensi,» viņa atbildēja, un Braiens pateicās dievam, kad, ievilcis krūtīs pirmo svaigā gaisa dvesmu un benzīna tvaikus, atkal izgāja ārā brīvībā un iejaucās trokšņainajā sestdienas gūzmā.

Viss risinājās pārāk gludi, lai ilgtu mūžīgi. Nevarēja sacīt, ka Braiens kļuvis neuzmanīgāks, jo tāds viņš bija vienmēr. Vienkārši veiksme viņu pameta, un vēlāk viņš vairāk kaunējās, domādams, cik muļķīgā stāvoklī nokļuvis pārdevējas acīs, meitene bija redzējusi, kā viņš stūķē zem krekla kartes un grāmatas, nekā apzinādamies, ka pieķerts zagšanā nozieguma vietā. Pie kases viņš bija prasījis, cik jāmaksā par dažiem appelējušiem Valtera Skota sējumiņiem, un par atbildi dabūjis visbriesmīgāko triecienu, kādu jebkad bija piedzīvojis.

—    Labāk izņemiet grāmatas, ko sabāzāt zem jakas.

Nobālis viņš mēmi paklausīja un izvilka trīs grāmatas

un divas audumam uzlīmētas kartes.

—    Vārds un adrese?

Pie kases tobrīd neviena nebija. Braiens pateica meitenei visu, taču viņa neko nepierakstīja. «Parmacības nams, pārmācības nams, pārmācības nams,» — šie vārdi kā bungu rībieni atbalsojās smadzenēs. Tevi ieslodzīs uz trim gadiem pārmācības namā, un vari būt drošs, ka ne jau tai pašā, kur pēdējos sešus mēnešus nīkst Bērts, tātad biedra tev nebūs. Viņš joprojām stāvēja pie kases. Meitene palūkojās Braienā. Arī viņa bija tieviņa un bāla, zilā darba tērpā, reizē jauna un veca, reizē astoņpadsmit gadu jaunava un sešdesmit gadu sirmgalve ar gudrām acīm un rokām, kas aši novietoja atpakaļ grāmatas uz galda, jo tobrīd no blakus telpas iznāca veikala vadītājs. Tikai tagad Braiens varēja novērtēt meitenes augstsirdību. Viņa klusi noteica: «Ejiet projām un nerādiet te vairs savas acis!»

Ja polismeņi būtu pārmeklējuši māju un atraduši viņa grāmatu krājumu, viņš būtu iekšā uz pieciem gadiem kā likts, taču laimīgā kārtā meitene zināja, kas draugs, kas ienaidnieks, un vēlāk viņš bieži prātoja, cik daudz vieglāk būtu dzīvot pasaulē, ja cilvēki cits citu tik lieliski aizstāvētu.

Baltais krekls uzlaidās Braienam plecos kā miera balodis; ap kaklu viņš apsēja zili punktotu kaklasaiti. Viņam bija silti un labi šai parastajā darba cilvēka apģērbā, kādu valkā vīri ar bālām sejām, bet pietiekoši dzelžainiem muskuļiem, kas ļauj viņiem visur justies drošībā. Viņš aizsita grāmatskapja durvis, uzģērba svārkus un noskrēja lejā pa kāpnēm.

— Nepaliec ilgi, — nosauca pakaļ māte, kad viņš aizcirta virtuves durvis, ka nobrīkšķēja vien.

Arā bija pavasaris, novakara saule lūkojās gar sniegbalto mākoņu kaudzes malu, bērni skraidīja iekšā un ārā bumbu patvertnēs, kas aizsedza skatienam lejā guļošo pilsētu. Cieši sabūvēto fabriku un māju gūzma pletās vienmērīgi nolaidenā kalna nogāzē, taču Braiens, likdams ašu un vieglu soli uz bruģa, steidzās uz satikšanos ar Polīnu un to nemaz neievēroja. Viņš aizsmēķēja cigareti un nometa sērkociņu uz kādas palodzes (aiz stikla bija redzama izkārtne: «šeit ātri izgatavo vainagus un krustus»), reizē ieraudzīdams savu atspulgu un nosmiedamies: gludi sasukātie mati visai piestāvēja sejai. Kad viņš iznāca uz bulvāra, cilvēki vēl joprojām devās mājup no darba. Vējš nesa viņam pretī konfekšu papīriņu, kas, līdzīgi nozīmītei, pielipa pie koka stumbra.

«Tūlīt viņa iznāks,» Braiens nodomāja, tuvodamies fabrikas vārtiem, jo mašīnas bija apturētas un augsto namu ieskautā iela klusa un mierīga. Fabrika bija gara sarkanu ķieģeju ēka ar taisnstūrainiem logiem, ta stāvēja te jau simt gadu, taču izskatījās tikpat kā jauna. Kad viņš bērnībā gāja garām šādiem skudru pūžņiem, tie viesa viņā bailes, jo viņš nesaprata, no kurienes cejas ellišķīgais troksnis, turpretī šobrīd viss bija skaidrs un bažas izklīdušas — tomēr ari patlaban, tuvodamies pilnā sparā strādājošajai fabrikai, viņš juta sevī ieskanamies seno baismu atbalsis, jo vienuviet sakopotais rūpnīcas spēks atgādināja kādu dieva varenības dzītu briesmoni, kas no iekšpuses spiež uz logiem, gatavs izlauzties ārā. «Dīvaini,» viņš nodomāja, «kad tu, cilvēks, iekļūsti iekšā, visas bažas tev atņem kā ar roku un tev pat šķiet, ka tur valda miers, jo tu pats kļūsti par daļu no šī spēka.»

Braiens stāvēja pie kontrolnumuriņu dēļa un juta, ka uz viņu skatās dežurants zemessarga formas tērpā, gadu septiņdesmit vecs sirms vīriņš lētu cepuri galvā. Večuks uzsmaidīja savam attēlam spogulī, kurš karājās būdā, sakārtoja medaļu lentīšu rindu un nelikās par Braienu ne zinis. Anglijas pēdējā cerība, Braiens pasmīnēja, vecā gvarde. Droši vien medaļas arī dabūjis par mauriņu apcirpšanu.

—    Laikam gaidi meiteni? — vecais uzsauca.

—    Draugu, — Braiens pēc brītiņa atbildēja. — Vai taisies iet uz parādi, onkulīt?

—    Varbūt ari uz parādi, — viegli aizvainojies, noteica večuks novērsdamies.

Braiens zināja, ka sargs ir par vecu parādēm, un mazliet nožēloja piezīmi. Nabaga krāms. Un nav jau viņš vienīgais. Notingemas Celsijas pensionāri, kā viņus dēvēja, saņēma desmit šiliņu pabalstu, piepelnījās, strādājot nepilnu darba dienu, iestājās zemessargos, kamēr vēl varēja dabūt ziemas apģērbu un mēteli, šad tad aizgāja uz manēžu satikt jaunākos biedrus un paklausīties lekcijas, bet lielāko tiesu dirnēja krodziņos un sūca alu, ko citi viņiem izmaksāja. Diez vai tāds iedotu dezertierim tasi tējas, Braiens prātoja.

Uz kāpnēm parādījās Džims Skeltons.

—    Sveiks!

—    Sveika būšana!

—    Kur ir Polīna un Džouna?

—    Tualetē uzpošas, — sacīja Džims. — Viņam tas tik ātri neiet.

—    Vai neuzpīpēsim? — Braiens teica, pasniegdams cigareti. — Pīpēsit, onkulīt? — viņš uzrunāja veco.

—    Atteikties neatteikšos, — tas atbildēja. — Liels paldies!

—    Tencinu, — sacīja Džims. Visi trīs aizsmēķēja.

—    Ar cigaretēm vēl arvien ir pagrūti, — vecais piezīmēja, — pat ja netrūkst naudas.

—    Vai nu ne, — neizteiksmīgi norūca Braiens. Redzi visu, dzirdi visu, nesaki neko. Ed visu, dzer visu, nemaksā neko. Mājās koka kastē zem oglēm bija paslēptas desmit cigarešu kārbas — dāvana, kuru kādā naktī uz saviem pleciem bija atstiepuši brālēni. Neilgi pirms tam tās bija pazudušas no kāda viņu ielas veikala, nozagtas tā īpašniekam, kurš Braienam vēl aizvakar, kad jauneklis meklēja ko pīpējamu tēvam, kas nespēja dzīvot bez cigaretēm, bija pavēstījis, ka viņam neesot ne kripatas tabakas. Tiesa, to viņš tika sacījis nākamajā rītā pēc Kolina un Deiva apmeklējuma. Puiši bija paķēruši ne vien cigaretes, bet arī zīda zeķes, viskija pudeli, visādu ēdamo un ieņemto naudu.

Visi trīs ar baudu pūta dūmus.

— Tādiem sešpadsmit gadu veciem puišiem kā jūs vajadzētu būt zemessargos, — vecais zaldats sacīja. — Tas jums gauži derētu.

To dzirdot, Braiens apvainojās, itin kā būtu nosaukts par nelabojamu sliņķi vai muļķi.

—    Ta tikai tev šķiet, onkulīt.

—    Es gan labāk uzjautrinos citādi nekā ar šauteni, — Džims paskaidroja. Viņš bija vienā augumā ar Braienu, tikai druknāks, ar platu tatāra seju, apaļu zodu, kurā vīdēja bedrīte, četrstūrainiem zobiem, plakanu degunu un atpakaļ atsukātiem gludiem, rudiem matiem. Džims bija mehāniķis, kas laboja strādniecēm mašīnas un raudzījās, lai viņām nebūtu jāaizkavējas, šujot aizsargkrāsas uniformas, un ikviena saņemtu savu nedēļas prēmiju. Braiens, kuru Džims cienīja viņa grāmatu klāsta dēļ, savukārt augstu vērtēja drauga prasmi veikli apieties ar mašīnām un elektrisko strāvu, kā arī viņa māku remontēt motorus.

Meitenes jau nāca ārā, klusēdami visi četri izgāja pa durvīm un rindā devās projām pa ietvi.

—    Kur ta mēs ejam? — Polīna jautāja.

—    Pastaigāties, — attrauca Braiens.

—         Cik asprātīgi, — to teikdama, viņa iedunkāja Braienu.

—    Neaiztiec manu draugu, — Džims brīdināja.

—         Vīrieši vienmēr turas kopā, — iesaucās Džouna. — Bet no visas tiesas, kur mēs iesim? Man ari gribētos zināt.

Braiens cerēja, ka neviens neiebildīs.

—    Uz Ķiršu Dārzu.

—        Tas ir par tālu, — Džouna pretojās. — Nevaru saprast, kas mums tur meklējams.

—• Es gan varu, — Džims smiedamies atteica.

—         Mani jūs tur neaizvilksiet, — Polīna apņēmīgi noskaldīja.

Braiens pamirkšķināja Džimam: sak, tik un tā iesim uz to pusi.

—         Beidz, viltnieks tāds, — sacīja Polīna. — Es redzēju, kā tu pamirkšķināji, Braien.

—    Tad tev acis pareizi nerāda.

—         Bet tavējās, ja tu nerimsies, drīz būs zilas, — viņa atcirta.

—         Viņš domā, ka ir gudrāks par visiem, — sacīja Džouna, nākdama palīgā draudzenei.

—        Nu, tad ejiet ratā,' — sacīja Braiens. — Es tikai gribēju, lai jus atnāktu uz Ķiršu Dārzu.

Polīna bija vienā augumā ar Braienu, viņas garie, brūnie mati mugurpusē slīga pār aizpogato, tumšbrūno mēteli, kas slēpa gaišāku virsvalku — to Braiens bija ievērojis, kad meitene nāca lejā pa kāpnēm. Viņai bija gaiša adas krāsa un lielas, bruņas acis, kas likās redzam visu, kaut gan, kā Braiens zināja, ievēroja maz. Džims sacīja, ka Polīna esot viena no čaklākajām šuvējam un nemaz ne tik sapņaina, kā izskatoties, lai gan abi bija vienis pratis, ka, lūkojoties uz viņu, to nevarētu teikt. Dažreiz vakaros, (audamies pārdomām vai nedomādami nekā, — taču nejuzdamies neveikli savas nerunibas dēļ, — viņi rokrokā klīda pa saules apspīdētajām ielām un sānieliņām, kur laikā starp darba beigām un mijkrēsli valdīja klusums. Kad Polīna soļoja blakus, Braiens juta, cik viņa slaida, un ievēroja, cik glezna ir viņas sejas un roku izteiksme salidzinajumā ar diezgan neveiklajām kustibām. Viņai bija skaists augums — tagad Braiens to jau pazina, — tvirtas krūtis, glīti veidoti gurni un paresnas kājas. Tas viss durtos acīs, ja Polīna tomēr nebūtu mazliet trauslāka par tā devetajiem «dūšīgajiem skuķiem».

Patlaban viņas ar Džounu, saķērušās rokās, gāja pa priekšu pa llkstonroudu, un Braiens ar Džimu sekoja viņām piecdesmit jardu attālumā. — Liekas, viņas nav šovakar labā omā.

—    Varbūt viņām ir kadas sievišķīgas nepatikšanas, — Dzims zobojās.

—    Ceru, ka ne, — Braiens teica. — Man patīk Polīna. Viņa ir jauka un temperamentīga. Kā tev veicas ar Džounu?

—    Lieliski. Viņa nav liela runātāja. Dažkārt visu vakaru nepasaka ne pāris vārdu. Reiz es noprasīju, kas par vainu. Pirms tam bijām ķinītī, un es nospriedu, ka viņai apnicis un viņa taisās dot man vilka pasi. Kad vēlāk pavadīju viņu mājās, noprasīju: «Kas noticis, kaķīt? Ko tu doma?» — bet viņa sāka raudat. Un tā ari nebilda ne vārda. Alan viņa jau bija izlikusies tāda kā savādāka, kad pirms ķiniša dzērām tēju un ēdām grauzdētas maizītes mūsmājās. Bet, kad atvadoties viņu noskūpstīju, viņa bija tikpat mīlīga kā vienmēr, ta nu viss nokārtojas un nākamajā dienā darbā viņa bija atkal parastajā omā.

Braiens redzēja, ka Džima romāns ir nopietnāks par viņa paša lakstošanos. Dzims ne vien strādāja savas iemīļotas tuvumā, bieži pieiedams sakārtot viņas mašīnas siksnu vai notīrīt un ieeļļot mašīnu, bet Džouna arī gandrīz katru vakaru gāja palīdzēt Džima mātei vai kopā ar Džimu uzraudzīja viņa mazākos brāļus un māsas, kamēr vecāki skatījās kino. Polīna vēl ne reizi nebija apciemojusi Šifonus, un Braienam nebija iespējas dienu būt viņai blakus darbā. Viņi satikās vairākus vakarus nedē|ā, bet, kamēr Džima un Džounas fiziskā tuvība atgādināja jaunlaulāto attiecības gadu pēc kāzām, tikām Braiens ar Polīnu joprojām spēlēja sunīšus, tuvība izgaisa un gandrīz aizmirsās līdz nākamajai tikšanās reizei, jo viņus bija savedusi kopā vienīgi tieksme pēc fiziskas mīlestības. Braiens nekad netika lūdzis meiteni atnākt un pasēdēt kopā ar māti, tēvu, Fredu, Arturu, Margaritu un Semiju kā vienā ģimenē. Attiecības starp Džounu un Skeltoniem izraisīja viņā skaudību, taču viņš nespēja izveidot ko līdzīgu starp sevi un Polinu. Viņš bieži pavadīja vakarus meitenes mājās, un agrāk ģimenes bija pat pazinušās, bet Polīna ne reizi nepiedāvājās atnākt pie viņa. Braiens domāja, ka viņa varbūt kautrējas to palūgt un izmantoja šo kautrību — ja patiešām tāda bija, — lai aizkavētu meiteni ierasties. Doma, ka Polīna varētu sēdēt viņu mājās kopā ar māti un tēvu, viesa sirdī neizsakāmu mulsu, un viņš lāgā nezināja, vai tas ir tāpēc, ka viņam tad būtu kauns, vai tāpēc, ka Polīnai tāda ceremonija varbūt nepatiktu un viņa justos neērti. Viņam negribējās, lai tēvs un māte zina, ka viņš lakstojas, labāk bija šo otro dzīvi paturēt noslēpumā, itin kā tad, ja vecāki to uzzinātu, Braienam būtu jādalās ar viņiem mīlestībā un tuvībā un tad jūtas vairs neliktos tik pilnīgas. Taču, kad māte reiz sacīja: «Es šodien satiku misis Malinderu, un viņa teica, ka tu ejot ar viņas Polīnu,»— Braiens nemaz neapjuka, kaut arī joprojām nedomāja aicināt Polīnu ciemos. «Mēs šad tad kopā izejam,» viņš paskaidroja mātei. «Nu, tas nav nekas slikts,» viņa atteica. «Polīna ir jauka meitene. Tikai, ja kaut kas atgadīsies, tad labāk nemaz nerādies mājās.» Vairāk par to netika runāts.

Kad viņi gāja garām Redfordas stacijai, sāka jau tumst. «Tas ir labi,» nopriecājās Braiens, «negribas satikt nevienu pazīstamu.» Taču, tikko šī doma pazibēja prātā, kalngalā, braukdams ar riteni no Vudhauzas,.iznira tēvocis Džordžs un, garām traukdamies, uzsauca Braienam:

—    Ē, Braien, vai nav par agru staigāt ar meitenēm?

Braienam neatlika nekas cits kā rādīt laipnu seju un

nokliegt tēvocim pakaļ:

—    Es nekā Jauna nedaru!

Atradis, kad klaigāt, Braiens nopukojās, taču tūlīt iesmējās, atcerēdamies, kā Džordžs bija pierunājis Veru iepazīstināt viņu ar kādu jaunu, neprecētu sievieti lejā pagalmā un māte bija sūtījusi Braienu pasacīt Alisei Deksterai, ka viņa vēloties to uz brītiņu redzēt, — tas viss tika darīts, lai palīdzētu skopajam brālim, kalējam Džordžam. Kad Alise Dekstera ienāca iekšā, Džordžs pagrāba avīzi, lai jaunava domātu, ka viņš, būdams prātīgs, izglītots cilvēks, to lasa, taču lasīt viņš tā arī nebija iemanījies un turēja

laikrakstu otrādi. Sis notikums ģimenē allaž izraisīja smieklus; sevišķi uzjautrinājās Sītons, jo viņš arī neprata lasīt, taču nekad nemēģināja nevienam iegalvot pretējo.

Pār klajo, tumšo Ķiršu Dārzu auroja vējš.

—    Vai tev nav salti, kaķit? — Braiens vaicāja Polīnai.

—   Satinies ciešāk.

—    Man nav auksti, — viņa čukstēja.

Džims ar Džounu bija saplūduši vienā neskaidrā ēnā tālu pa kreisi un sparīgi meklēja klusu ieplaku, kur iekārtoties. Braiens apskāva Polīnu cieši ap vidukli.

—    Tūlīt atradīsim labu vietiņu.

Zvaigznes šķita bālas un izplūdušas, itin kā baidītos, ka jebkuru no viņām tūlīt var aizklāt mākonis.

—    Te ir brīnišķīgi. Tik silts un kluss.

—. Jā, ir gan, — viņš atsaucās. — Tur pāri pretī kādreiz dzīvoja mana vecmāmiņa. — Un viņš norādīja kaut kur tumsā. — Un vectēvs. Viņš bija kalējs.

Atceroties, ka vectēvs bijis kalējs, Braienu pārņēma neizskaidrojams lepnums. Vārds «kalējs» šķita paužam izveicību un izturību: kalējs izgatavo lietas, kas prasa smagu darbu — tādu, kāds jāveic viņam pašam, tīrot dūmvadu; kalējs ar saviem varenajiem musku|iem, izmanīgi valdīdams spēku un ņemdams palīgā āmuru un laktu, piešķir dzelzij un tēraudam citu formu.

—    O-o-o! — Polina novilka. — Vēlies kaut ko, Braien.

—    Kāpēc? Uzmanies, te ir krūms.

—    Es redzēju zvaigzni krītam.

—         Bet es ne, — Braiens tiepās, iztraucēts pārdomās par kalēja valstību.

1 — Redzi, kur vēl viena, — viņa turpināja, izstiepusi roku.

—         Jā, tagad redzēju, — Braiens līksmi piekrita. — Es jau vēlos.

—    Es arī.

—    Ko tu vēlies? — viņš taujāja.

—        Neteikšu. Ja kādam pasaka, tad vēlēšanās nepiepildās.

—         Ka ne, ne, — viņš ķircinājās. — Tad es arī tev neteikšu, ko vēlējos.

—    Es nemaz tev neprasu, — viņa aizvainota sacīja.

—   Ja negribi, nesaki.

—     Par ko tu īsti mani turi? — viņš sašutis iesaucās. — Ja tu negribi teikt man, es arī neteikšu tev.

—    Redzi, — viņa sacīja, — ja tu pateiktu man savu vēlēšanos, tad manējā tomēr piepildītos.

—    Bet mana ne, — viņš pretojās, pat nedomādams piekāpties.

—    Varbūt mēs vēlamies vienu un to pašu, — Polina ieminējās. Tas lika Braienam saausīties.

«Varu gandrīz likt galvu ķīlā, ka ne. Es nevēlējos, lai mēs apprecētos,» viņš sevī noteica. «Pietiek,, ja viņa vēlas, lai gan es varu derēt, ka tur nekas neiznāks.»

—    Tātad tu zināji manējo, vai ne? — viņa sacīja, saspiezdama Braiena roku.

Viņš zināja. Mīlas bulta atlidoja klusu, bez vārdiem un tumsā neredzama, atsaukdamās uz vēlēšanos, ko viņš bija iedomājies, citu nemaz nespēdams kārot, stāvot kopā ar savu meiteni Ķiršu Dārza vidū pavasara vakara mijkrēslī. Polīnas vārdi skanēja maigi, viņš nekad nebija dzirdējis kaut ko tik burvīgi vilinošu, lai gan nebija pirmā reize, kad abos uzliesmoja alkas.

—    Es vēlējos to pašu, —• viņš sacīja, atcerēdamies divas rindiņas, kas bija parakstītas zem fotogrāfijas «Stūru» dzīvojamā istabā: «Ja mani mīli tā kā tevi es, nekas mūs nevar šķirt uz pasaules.» Sī izjūta tūlīt izgaisa, jo viņam likās — ja to izstāstītu Polīnai, meitene varbūt smietos un uzskatītu viņu par pārāk sentimentālu, lai ar tādu draudzētos. Taču tas jaunekli nesarūgtināja.

Pie debesīm spulgoja mēness un, pārcirtis saites ar tālo māju dūmeņiem, lēja vāru vizmu pār pakalniem, ielejām un vientuļiem krūmājiem, izraujot tos no necaurredzamās tumsas skavam. Silts, maigs gaismas auts klājās no namiem un dzīvžogiem līdz Čūsku Silam, un nespodrais spīdums radīja iespaidu, it kā pusjūdzi platā Ķiršu Dārza strēmele būtu milzīgs, neskarts tīrelis, pa kuru neplūstu neviena dzīvības artērija. Braiens norāva svaigas zāles sauju un ieelpoja tās smaržu.

—    Neredzu vairs Džimu un Džounu, — ierunājās Polīna.

—    Viņi ir tepat netālu, — Braiens lūkoja meitenei iestāstīt. — Ja mēs pasauktu, viņi dzirdētu.

Lai Polīna vairs par to nedomātu, Braiens pievilka viņu sev klāt, cieši apskāvis ap vidukli un pleciem. Viņš atrada meitenes muti, kas bija viegli pavērta, jo viņa grasījās atbildēt uz jaunekļa piezīmi, un juta valgās, siltās, pārsteigtās lupas, kas sakniebās un saspringa dedzīgā atbildē. Polinas rokas arī pastiprinaja skupstu spēku, ko viņa itin kā centās uzveikt un atgrūst, pati arvien ciešāk kļaudamās jauneklim klāt. Braiens sagrīļojās, jo zeme bija nelīdzena, taču saglabāja līdzsvaru, kaut arī neredzēja, kas ir zem kājām; viņam izdevās uz brīdi atbrīvoties no skūpsta varas, turot meiteni apskautu un tad piekļaujot lūpas viņas mutei tā, ka nevienam no viņiem nebija iespējams elpot. Abi zināja, ko tas nozīmē: tā katrs no viņiem varēja pieradīt, ka mīl stiprāk, jo tas, kam pirmajam aptrūka elpas, mīlēja mazāk. Meitenes tuvums, viņas sejas un lupu piekļāvība izraisīja Braienā saldu tvīksmi. Viņš iezīdās Polinas lūpās, pats neelpodams un neļaudams viņai elpot, paildzinādams juteklīgo saskarsmi ar viņas muti, kas pirmajā brīdī itin kā snauda, bet tad sakustējās, lai pierādītu, ka Polīna mīl jaunekli ar visu sirdi un dvēseli un nedoma šai sacensībā zaudēt. Braiens piekļāvās ciešāk Polīnas sejai, reizē ilgodamies tomēr pacelt galvu, iesmieties un pilnu krūti uzelpot, taču Polīnas saldme, viņas viegli pietūkušās, drebošās lupas tā valdzinaja, ka Braiena skūpsti, atbildot uz meitenes mīļu, kļuva vel kaislāki, plūzdami līdzīgi asaru straumei.

Atskrēja vējš kā tālo mežu skūpsts (meži bija pēdējais šķērslis vēja ceļā no drūmajiem Penīniem), taču neiekļuva dziļajā, bezgalīgajā skūpstu lejā, un no tās atkāpās gan gaiss, gan zāle, gan tumsa, atstājot jauniešus neatrisināmo mīlas moku knaiblēs. Polīnas rokas bija apkampušas Braiena kaklu pakausī zem matiem, un meitene cerēja — jauneklis manīs, ka viņas mokas ir tikpat lielas, atlaidis vaļā nežēlīgas, mežonīgās skavas, ļaujot viņai atvilkt elpu un uzvarēt, jo viņa mīl stiprāk. Braiena iekšējā pasaule pārvērtas pa neskaidru gaismas plankumu, par lodes iekšieni, kurā izgaisa visi iedomu tyli un kura padarīja skūpsta pārtraukšanu par nereālu sapni. Tas bija brīnišķīgi. Braienam gribējās elpot, taču viņš savaldījās, kaut arī skūpsti tāpēc kļuva mazliet remdenāki, — un šais brīžos domāja tikai par to, kā lūpu saskarsmi vēl paildzināt. Jaunekļa rokas slīdēja no meitenes kakla uz pleciem, lai palīdzētu aizmirst

plaušu pretošanos šādai ietiepībai. «Es mīlu tevi, Polīna, es mīlu tevi. Padodies! Sāc elpot un ļauj man gūt virsroku!» Polīna pievilka Braienu tuvāk, it kā gribēdama sacīt, ka viņas dēļ skūpsts vēl var ilgt kaut vai piecas minūtes, viņai tas nekas. Braienam sāka trīsēt ceļgali. Viņš pagrozīja galvu, lai vēl kaut mirkli spētu aizturēt elpu, itin kā peldētu zem ūdens un cerētu iznirt tur, kur vislabāk izrāpties krastā. Kaut gan Polīnas lūpas bija cieši sakniebtas, arī viņa sašūpojās, ievaidējās un mēģināja atbrīvoties. Braiens juta — vēl tikai nedaudz mirkļu, un viņš nomirs, jo viņa plaušas atgādināja pulvera mucas, un vienīgais tēls, kas lidinājās spoži apgaismotaja gara pasaules lodē, bija deglis — tas griezās kā vilciņš un tuvojās pulverim, un, rau, jau sāk kāpt augšup dūmi. Ja viņš joprojām neelpos, tad nomirs kā slīkonis, kas sarijies ūdeni.

Polīna pēkšņi atrāva rokas, un Braiens brīnījās, kas noticis, kamēr viņa sāka velēt ar dūrītēm jauneklim pa muguru, un reizē ar šo troksni viņš izdzirda, ka meitene kari tver pēc elpas. Asaras ritēja viņai pār vaigiem, un šoreiz Braiens noskūpstīja viņu maigi, ta ka abiem gaisa bija papilnam. Ari viņam pašam acīs ieriesās asaras, taču tās bija mīlas un laimes asaras. Rokas atlaiduši, viņi piekļāvās viens otram.

—    Es tevi mīlu, Braien, — Polīna sacīja.

Viņi nokāpa plašā gravā, kuras augstas krantis it kā tuvināja nakti, un nogulās pie krūma. Plauksta juta zemes valgmi. Polīna pievilka Braienu klat, apbērdama ar skūpstiem viņa seju, gluži kā gribēdama atlīdzināt par viņa uzvaru augšā, klajā lauka, un atkal uzvedināt uz mīlas glāstiem.

Viņi gulēja Ķiršu Dārza ieplakā, nezinādami, cik pulkstenis; gaisā uzvijās cigarešu dūmi, piešķirot garšu un ķermeniskumu abu gurdajām, vieglajām elpām un dzīvinoša siltuma ilūziju nakts mitrajam dzestrumam.

—    Tev jānopērk kārtīgs mētelis, — Polīna sacīja. — Citādi saķersi vēl plaušu karsoni, kaķit.

Braiens iesmējās: — Es jau nu gan ne. Man asinis ir kā verdošs ūdens. Esmu tikpat kā staigājoša krāsns.

—    Un tomēr, — viņa nepiekrita. Abi izrāpās no gravas. — Droši vien jau ir pari deviņiem. Nez kur viņi palikuši?

—    Manuprat, aizgājuši. Džouna dzīvo Lentonā, vai ne?

Drudžainais nemiers bija rimis, tagad Braiens asi uztvēra nakts burvību, izjuzdams tādu pašu mīlu pret krūmāju šalkām un zernes un zāles smaržu ka pret Polīnu. Viņš apstājās un vēlreiz noskūpstīja meiteni maigi un ilgi.

—    Tev nu gan nekad nav diezgan, — viņa smaidot pārmeta.

—    Nav, — viņš attrauca, Og|raču Ceļa ēnainajā tumsā saņemdams Polīnas kailo roku. Viņi iznāca uz gaišās šosejas.

—    Tā kā ir piektdiena, tad māmiņa un tētis būs aizgājuši uz kino, — meitene prātoja. — Nedomāju, ka viņi jau atgriezušies.

—    Ja tavs tētis būs mājās, varbūt mēs saspēlēsim uz šautrām. Ceru viņu drīz vien uzveikt.

—    Tas tev nekad neizdosies: viņš ir pārāk daudz praktizējies, būdams slimnīcā.

Braiens piekrita: pēc avārijas šahtā Teds iMalinders ilgu laiku bija gulējis uz gultas. Kādu dienu, atgriežoties no cirtnes, viņam bija uzskrējusi virsū apakšzemes vagonete un pārlauzusi kāju. Viņš bija braucis ar to un pārak ātri nolēcis, domādams, ka tā apstajusics, bet maldījies. Sāpes viņu sagrāba kā haizivs, pārlēca uz smadzenēm un tur eksplodēja, iemezdamas Malinderu melnu bezdibeņu un murgu valstībā, kurā viņš savas mokas un ciešanas piedēvēja citam, bet tad atmodās un šausmās apzinājās, ka tās izjūt viņš pats. Operācijas sekoja cita citai, un tagad stiprais vīrs bija pārvērties par nelaimīgu, astmas mocītu kropli, kas varēja kaut ko darīt tikai virszemē un vienīgo mierinājumu saskatīja apstāklī, ka kļuvis par neuzveicamu vietējās šautrinieku komandas čempionu. Vakaros viņš parasti steberēja ar diviem kruķiem uz «Džonu Miežagraudu», izsūca savas trīs pintes alus un pirms sacensību sākuma ievingrināja roku. Lai gan viņš varēja stāvēt, tomēr spēlēja, sēdēdams uz krēsla, kas bija novietots pie svītras, kuru dalībnieki nedrīkst pārkāpt: viņam labāk patika sviest bultas šādi, jo savu meistarību viņš bija apguvis slimnīcā, dirnēdams braucamkrēslā. Viņš bija platiem pleciem, melnīgsnējs; ironiska jautrība uzturēja viņā gribu dzīvot un tikties ar draugiem, un izmisumā viņam neļāva krist sieva un četras meitas.

Tagad Malinders sēdēja pie gaida, izstiepis slimo kāju

pret uguni. Viņa sieva, slaida un brūngana kā čigāniete,, ienāca istabā aiz Braiena un Polīnas ar pilnu emaljētu tējkannu rokās un nolika to vīram priekšā. Ir nu gan dzīvīte, sprieda Braiens: appuišo kā ķeizaru. Bet ko skaust nav — kam tad gribas būt kroplim. Vienpadsmit gadus vecā Morīna apsēdās otrpus kamīna, grasīdamās lasīt komiksu.

—    Sveiks, Braienl — viņa iesaucās, tikko jauneklis ienāca iekšā.

—    Vai izkaroji sev stipendiju? — viņš vaicāja. Tūlīt varēja pateikt, ka Morīna pieder pie šīs ģimenes, viņas seja bija ovāla un moža, tikai jaunaka un tāpēc draiskāka.

—    Vēl nezinu. Man arī vienalga, vai būšu nolikusi eksāmenus labi vai ne. Es tanī skolas formā jutīšos kā tīrais mērkaķis. Gribu sākt strādāt, kad man būs četrpadsmit, nevis līdz sešpadsmit gadiem kvernēt skolas solā.

—    Runā kā jukusi, — sacīja Malinders. — Skolā tak tev bus desmitreiz labāk. Kad sāksi strādāt, tad tik to apjēgsi, Morīna Tukšgalve! »

—    Tēt, es nudien sajukšu. Cikreiz esmu tev teikusi, lai tu nesauc mani citu klātbūtnē par Morīnu Tukšgalvi! — Gandrīz vai raudādama aiz kauna un apjukuma, viņa uzsauca Braienam: — Ei, Braien, vai zini, kas notiek, ja pārāk bieži mazgājas?

—    Nu, kas?

—    Dabū izsitumus! Vai ne, tēt?

—    Turpini vien tādā garā, — atsaucās tēvs. — Manuprāt, Morīna Tukšgalve tev ir īstais vārds.

Misis Malindera aizsūtīja Polīnu nomazgāt tasītes un apsēdināja Braienu pie vakariņu galda pretī savam vīram.

—    Ņem siermaizītes, — viņa mudināja. — Ceru, ka tu dzer tēju ar saliarīnu — cukura devu dabūsim tikai rīt.

—    Jā, paldies! Mēs jau arī tik ar saliarīnu vien dzeram.

Braienam likās dīvaini, ka tā var jautat, — viņš it kā

bija iekļuvis augstākā civilizācijas pakāpē par to, pie kuras bija pieradis. Tēja palika tēja, vienalga, vai to dzēra ar saharīnu vai cukuru. Patiesību sakot, viņu mājā cukura devu izņēma vienmēr trīs nedēļas uz priekšu, jo māte nez kādā ceļā prata to no pārdevēja izkaulēt.

—       Viņa ir gudra, — misis Malindera smiedamās teica,

kad Braiens to izstāstīja. — Kad karš beigsies, viņa būs saņēmusi triju nedēļu devu uz priekšu.

—    Un kas pēdējās dienās notiek krievu frontē? — vaicāja Malinders, gribēdams paķircināt Braienu par viņa jājamzirdziņu, taču puisis uzņēma jautājumu nopietni.

—    Drīz viņi būs Vācijā. Esmu pārliecināts, ka viņi pirmie ieies Berlīne.

—    Cerēsim, ka viņi tur arī paliks, — Malinders sacīja. — Ar brūnkreklu sugu jātiek galā reizi par visām reizēm.

Braiens nokoda gabalu sviestmaizes.

—    Nu, kā tad.

—    Polīna, izņem man no mēteļa kabatas smēķus, — teica tēvs.

Braienam patika skatīties, kā meitene strādā, kā mazgā traukus, griež maizi un sieru, ziež sviestu. Paslepus, cik bija iespējams ļaužu pilnajā istabā, viņš vēroja Polīnas nobriedušo sešpadsmit gadus vecas meitenes augumu, redzēja, cik tas valdzinošs, kad atbrīvojies no lielā, biezā mēteļa un tērpts tikai blūzē un svārkos, ko viņa valkāja, strādādama cauru dienu pie mašīnas. Juteklīgā saldme, kas bija saglabājusies no mīlas mirkļiem Ķiršu Dārzā, joprojām tvīka ķermenī, un šad un tad, kad Polīna pagāja garām galdam, Braiens juta viņas sejas un ādas vieglo smaržu, jo viņa mazliet lietoja pūderi un lūpu zīmuli, kaut gan tēvs ne reizi vien bija aizliedzis to darīt. Jauneklis brīnījās, kā gan neviens nenojauš, ka viņi nesen nodevušies mīlas priekiem, — tam taču vajadzēja būt saskatāmam acīs un kustībās.

Viņš lēni ēda sviestmaizi un dzēra tēju, tikai ar vienu ausi klausīdamies, kā strīdas Morīna ar Dorisu, vecāko meitu, kas pēc mēneša gatavojās precēties un tagad, pirms aiziešanas, kā rādījās, gribēja papilnam izbaudīt ģimenes ķildas. Malinders ieslēdza radio, cerēdams noklausīties pēdējas ziņas, taču nespēja neko uztvert un, izgrūdis ogļraču lāstu, kas noslīka apkārtējā troksnī, aparātu atkal izslēdza. Nesaprotu, kā viņš visu šo jezgu var paciest, bet, ko var zināt, — iespējams, ka viņam tā patīk. Katrā ziņā šinī ģimenē nav garlaicīgi. Ja tāda vārdu maiņa izceltos mūsmājās, tad šobrīd jau tiktu laistas darbā dūres un plīstu trauki. Polīna, apsēdusies pretī, ēda vakariņas. Meitene pamanīja Braiena skatienu un pacēla tasīti, lai no tā izvairītos. Pēkšņi viņam iešāvās prātā savāda, neticama doma — ja tā izrādītos patiesa, tad viņš uzreiz tiktu izrauts no parastā dzīves ritma — darba, tikšanās ar Polīnu (un brīvības, kuru viņš baudīja starp abām šīm nodarbībām),— un iemests pavisam jaunos, mulsinošos apstākļos, kas tomēr varbūt izrādītos labi un brīnišķīgi, taču patlaban vēl atgādināja sakarsētas dzelzs pieskārienu ādai, kas nebūt nelikās patīkams. Varbūt Polīna jau ir stāvoklī, viņš prātoja, mēs taču diezgan bieži esam bijuši kopā.

CETURTĀ DAĻA DŽUNGĻI

Kādā jūnija rītā pulksten deviņos pusotrtonnīga vaļēja mašīna izbrauca pa nometnes vārtiem un smagi aizripoja pa piejūras šoseju uz ziemeļiem. Pretvējš drīz vien nožāvēja sviedrus no Braiena sejas; sēdēdams blakus pieciem biedriem, viņš pārliecās pār bortu, noņēma tropu platmali un juta, kā vējš pluinī viņa gaišos, īsos matus. Viņš bija piecēlies piecos, pārbaudījis kartes, salicis visu vajadzīgo mugursomā un iebāzis kompasu drošā vietā, kur tas nevarēja sasisties vai samirkt. Kad viņi paēda un iztuntuļoja ārā, garā, palmu apēnotā virtuves baraka atkal iegrima miegā.

Braiens nebija cerējis, ka šī diena jebkad pienāks, taču patlaban, kad spēcīgais mašīnas motors rēcot rāva viņus uz Gunongbaratu, viņš juta atslābumu un gandrīz vai vienaldzību. Dīvainā kārtā, kad zilie, skrejošo mākoņu ēnu izraibotie lauki izpletās viņu priekšā, vēdeklim līdzīgi izvērsdamies austrumu virzienā, viņu ieaijāja domas un atmiņas par Notingemu, un kavēšanās pagātnē apslāpēja gaidīto satraukumu. Samulsis viņš nokrekstējās un aizdedza cigareti, paliekdamies zemāk, lai vairītos no vēja. Prātā iešāvās Polīna: slaida un domīga viņa gāja pa ligustru iežogotās, platās ielas ietvi; pēc bērna piedzimšanas viņas bālā seja bija kļuvusi vājāka un izteiksmīgāka. Visi notikumi kopš pēdējās skolas dienas, četri garie darba gadi un lakstošanās ap Polīnu bija noveduši pie kāzām, un tāpēc tagad Braienu mocīja doma: mani sien laulības važas, kaut gan es nekad tās neesmu īsti izjutis, pat guļot ar Polīnu atvaļinājuma laikā, man šķita, ka es tikai zogu to, uz ko man nav tiesību. Pat bērna piedzimšana mani neko neizmainīja — kāpēc es tādā gadijumā Polīnu apprecēju? Laikam nevajadzēja to darīt, un es neesmu nodzīvojis ar viņu tik daudz kopā, lai saprastu, vai esmu

priecīgs, ka apprecējos, vai ne. Bet, domājot par ģimenes laimi, taču, acīm redzot, vajadzētu justies priecīgam.

Svelmainie saules stari, kas, par spīti vējam, šķita urbjamies galvaskausā, pamazām kliedēja uzmācīgās atmiņas, un Braiens līksmi vēroja krāšņos Malajas skatus, kas, līdzīgi burvju luktura projicētām ainām, slīdēja gar acīrn. Viņi piebrauca pie asfaltētā skrejceļa, un, tā kā patlaban laidās zemē kāda lidmašīna, smagais auto izrāvās uz priekšu tik spēji, ka Beikers novēlas uz mugursomu kaudzes.

—    Ak, tu bezkaunīgais stulbeni! — viņš iebrēcās. — Laikam domā, ka ved parastos gaisa flotes lopiņus! Kāda velna pēc viņš uzrāva mūs kājās tādā agrumā? Es tik brīnišķīgi sapņoju, ka drāžos ar motociklu pa Kentu un man aizmugurē sēž forša meitene. Bet te no civilizācijas ne vēsts.

—    Beidz dīkt, — Kērkbijs kurnēja. — Tu krīti man uz nerviem. Kāds nelabais tevi dīdīja braukt, ja tev negribējās?

—    Debesīs un zemes virsū notiek dīvainākas lietas par tām, kuras spēj aptvert tava filozofija, Kērkbij.

Beikers nebūt negribēja ņirgāties par Kērkbiju, taču parasti mēdza, nolūkojoties itin kā no augšas, ta miegt acis (patiesībā tas bija izskaidrojams ar viņa tuvredzību) un runāt tik augstprātīgā tonī, ka bieži sadusmoja cilvēkus, kas viņu nepazina vai nespēja izprast viņa jūtas.

—    Paklau, — Kērkbijs nepalika parādā, — vai nu tu stāvēsi klusu, vai šitas smukais durklītis uzšķērdis tavai draņķīgajai filozofijai vēderu.

—    Pasaki paldies, ka esi (e, — piebalsoja Braiens, —neaizmirsti, kā mēs, glabdami tevi, melojām, ka ausis kustējās.

Beikeru ar pavisam mierīgu un paštaisnu sejas izteiksmi nesen bija ieveduši bataljona kancelejā, apvainojot necieņas izrādīšana pret seržantu, kurš bija sacījis, ka viņi nevarēšot vest atpakaļ uz Angiiju savas ceļasomas. Uzzinājuši par starpgadījumu, puse puišu no sakarnieku kazarmām bija ieradušies apzvērēt un apliecināt, ka seržants iekrāvis Beikeram pirmais. Tā viņš bija ticis cauri sveikā.

Sudrabotie, ģeometriskā kārtībā sastādītie kaučuka koki stiepās jūdzēm talu gar ceļmalu, un, kad mašīna atkal izbrauca klajumā, nākdama no platas, seklas, gandrīz

stāvošas upes krasta, viņiem nāsīs iesitās dubļainu trūdu smaka. Auto riteņi nodārdēja pār vaļīgajiem pontontilta dēļiem, un Džeks no Velsas zobgalīgi nokliedza «urā», kad sākās asfalts. Ceļmalā drūzmējās nobrūnējušas, palmu lapām apjumtas malajiešu būdiņas, un ik šosejas līkums aizveda viņus tuvāk Gunongbaratam, tā ka pret pusdienas laiku jau varēja saskatīt, kā kalna kūkumi rāpjas uz smailo galotni, kas balstījās baltvēderainu mākoņu gubā.

—    Lai nu kā, bet izskatās skaisti, — Braiens uzsauca Notmenam. — Nebūtu es aizbraucis no Notingemas, nemūžam to neredzētu.

—    Viss ir relatīvs, — atteica Notmens. — Kad mūsu daļa atradās netālu no Londonas, man patika klejot pa Tstendu — Vaitčepelu un Betnalgrīnu — un atpakaļ pa Keiblstrītu. Šis ielas radīja manī dīvainu možumu. Vai esi kādreiz bijis Petikoutleinas tirgū? Ari tas ir skaists. Kad aizbrauksi atpakaļ, tev vajadzētu dzīvot Londonā. Sameklē tur darbu.

—    Labprāt. Man nekad nav paticis sēdēt uz vietas. Droši vien Londonā ir lērums mazu mašīnbūves firmu, kas būtu man piemērotas.

—    Katrā ziņā. Tu esi jauns. Un tavai sievai laikam nebūs nekas pretī mainīt dzīves vietu, vai ne?

—    Ja tā bus mana vēlēšanās, tad ne, — sacīja Braiens.

Viņi izslīdēja pa Balikkubongas plato galveno ielu kā

pa piedurkni un atkal izbrauca klajumā. Pie Penundžokas nogriezdamies pa kreisi, mašīna gandrīz ietriecās benzīna tankā.

—    Vajadzētu pārbaudīt, vai tam draņķim ir šofera tiesības, — skaitas Kērkbijs.

Kaučukkoku puduri kļuva arvien biezāki, mašīna pagriezās uz ziemeļiem un ripoja pa nebruģētu ceļu; pa kreisi aizlocījās maza upīte — pēc kartes iznāca, ka ta ir Sungeipavana. Mūžameža malā ceļš pēkšņi aprāvās, it kā topogrāfi butu piepeši nometuši instrumentus un atteikušies iet tālāk pa baismajiem biezajiem džungļiem. Braienam tā gribējās tikt zemē, ka viņš no mašīnas izvēlas gandrīz velšus.

—    Brīnums, ka esam vēl dzīvi.

Nerunīgais šoferis apgrieza auto un, negaidīdams, kamēr atskan niknāki lāsti, aizdrāzās starp kokiem uz plato šoseju, kur mašīnai bija vieglāk izgrozīties. Braiens uzcēla plecos mugursomu, sakārtodams to tā, lai būtu viegli nest. Visi bija ģērbušies aizsargkrāsas kreklos, bikses pie potītēm sabāzuši platos zābakos, kas sargāja no moskītiem, un galvā uzlikuši tropu platmales. Uz muguras vīri stiepa somas, segas un apmetņus. Visi bija apkārušies ar pilnām ūdens pudelēm, sīkiem sainīšiem, nažiem un šautenēm, tā ka izskatījās pēc ziemsvētku eglītēm. Braiens brīdi pastāvēja, nolūkodamies džungļos, it kā nesaprastu, ko viņš te meklē un kāpēc grib lauzties iekšā milzīgajā koku mūri, aiz kura dzirdamas vienīgi ūdens čalas, kas it kā draud par šo pārdrošību atmaksāt. Tātad tie ir džungļi: viņš pasmīnēja. Kur ir visi tropu ziedi un papagaiļi, kas krāsainās filmās lido no zara uz zaru? Kur palikuši Tarzāns un Martins Retlers, Alans Kvotermeins un Džungļu Džims [15] ? Nevar gan sacīt, ka es būtu tiem ticējis, .vismaz, kopš sāku strādāt, ne. Tumšzaļās, vienmuļās koku kolonādes šķita drūmas un neviesmīlīgas.

Zosu gājienā viņi devās uz priekšu pa strauta gultni. Iešana veicās lēni, to apgrūtināja smagās nastas. Paslīdot kājai uz gļotaina zemūdens akmens, pirmajās dienās dažs labs laiku pa laikam zaudēja līdzsvaru un dabūja izpeldēties ledusaukstajā ūdeni. Abas pusēs divtūkstoš pēdu augstumā slējās mazākas kalnu grēdas, un to nogāzēs viļņojošie džungļi likās nepieejami.

—    Es labpratak atrastos tagad Kjūgārdenā, — piezīmēja Beikers, un, it kā apliecinot to, viņam paslīdēja kāja, un viņš ar plunkšķi iežāvās upē, atgādinādams plostu, uz kura peld mugursoma, šautene un cepure. Braiens palīdzēja viņam izķepuroties ārā.

Bija paredzēts, ka grupas vecākais būs Odžesons, slaids, kalsns, gaišmatains zobārsts, kas nesen bija saņēmis diplomu un neizskatījās daudz vecāks par pārējiem divdesmit gadu slieksni pārkāpušajiem puišiem. Taču, tikko viņi pirmo reizi apstājās atvilkt elpu, Notmens, ievērodams gan vajadzīgo cieņu un pieklājību, stingri pavēstīja:

—    Ja jūs, ser, neiebilstat, turpmāk grupu vadīšu es. Esmu līdis pa džungļiem jau agrak. Tā būs vieglāk.

Odžesons piekrita:

—    Es arī pats gribēju to ierosināt.

Viņš noņēma no uzšuvēm abus dienesta pakāpes gredzentiņus un iebāza cigarešu etvijā. Tad viņ[ turpināja ceļu, palaikam mainīdamies vietām, jo priekšējam vajadzēja sataustīt, kur spert kāju. Strauta gultne pamazām aizveda viņus kalnup, koku zari brīvi laida cauri saules starus, tā ka bieži vien gājēji gan atradās līdz jostas vietai saltajā ūdenī, bet pie nosvīdušās ķermeņa augšda|as nepatīkami lipa sviedrainie krekli.

Braienam šīs grūtības nesagādāja raizes, un viņš piesardzīgi centās nolikt vienu kāju, pirms pacēla otru. Mugursoma nežēlīgi spieda, jo tanī atradās konservu kārbas, kuru asās malas sāpīgi trinās pret ādu. Visi moži sarunājās, un reižu reizēm gravu, pa kuru tecēja strauts, pieskandināja smiekli. Pat Beikers ar laiku sāka soļot drošāk un atguva labo omu. Pirmajas stundas viss atgādināja izbraukumu, pastaigu mežā, un, kad strauts pārvērtās par lielu, dzidru lāmu, puiši nometa drēbes, atsegdami iedegušo ādu, un iebrida ūdenī.

Vajadzēja uzmanīgi virzīties uz priekšu starp kokiem, apejot simtiem pēdu dziļu, sirpim līdzīgu aizu, kas atgādināja šauru, naža cirstu brūci kalna nogāzē. Notmens gāja pa priekšu, šauteni pārmetis pār plecu un izvilcis no maksts aso dūci, jo, lai varētu virzīties tālāk, bija jāattīra ceļš.

—    Pastaiga beigusies, — sacīja Džeks no Velsas, kurš soļoja tūlīt aiz Notmena.

Stiegot mitrajā zemē un pinoties zemajos augos, viņi kāpa pa ēnaino mijkrēsli augstāk un augstāk. Stāvā nogāze bija apaugusi ar kokiem un krūmu puduriem. Nedz Braiens, nedz kāds cits, izņemot Notmenu, nebija redzējuši tādu čūslāju un nespēja aptvert, kā izlauzties tam cauri. Staipekņi ložņāja pa zemi un likumoja pa sūnu apaugušajiem koku stumbriem, papardes citu ar citu saistīja garas Stīgas, tā ka to režģis atgādināja virvju tīklu, ko mēģinājis izaust kāds nepacietīgs milzis, kurš, redzēdams, ka nekas neiznāk, atmetis ar roku. Visapkārt slējās augsti koki, un to biezie galotņu vainagi veidoja jumtu, kas šķila aizsedzam debesis jau tūkstošiem gadu.

—    Ei, kāpēc neviens neieslēdz gaismu? — uzsauca Kērkbijs.

Lija lietus, viegli un vienmuļi strūklodams lejup un samērcēdams visu nesamo. Puiši lēnām cirta ceļu. Apkrāvušies ar nastām kā ēzeļi, viņi sāka izjust kāpšanas grūtības un ik pēc pārsimt pēdām apsēdās zālē atpūsties. Braiens notīrīja no izmirkušajiem zābakiem sarkanas māla pikas.

—    Ejam, — mudināja Notmens. — Drīz būs tumšs.

Smiedamies viņi virzījās tālāk, pūloties neaizklīst no

strauta, taču patiesībā ejot uz labu laimi, jo redzēt nevarēja nekā un lāga palīgs neizrādījās arī kompass. Tagad priekšgalā gāja Braiens, griezdams ar nazi liānas: viena no tām, paslēpusies tumsā, bija viņu gandrīz nožņauguši. Rokas kļuva smagas un neveiklas, it kā būtu atcirstas un tad piesaitētas pie ķermeņa.

—    Nāc nu tu manā vietā, — viņš sacīja Kērkbijam.

Beikers, cenzdamies izpities no liānām, neganti lamājās.

Braiens piezīmēja, ka vīteņaugiem laikam esot uz viņu zobs, un palīdzēja biedram, saķerdams to vai nu aiz mugursomas, šautenes, rokām vai kājām. Beikeram paslīdēja kāja, un viņš noripoja lejup, taču, nepaspējis aizvelties pārāk tālu, aizķērās aiz draudzīgāk noskaņotas stīgas. Odžcsons un Braiens palīdzēja viņam uzrausties kājās.

—    Tas ir tikpat kā sēdināt dzelzīs kaltu bruņinieku zirgā, — sacīja Braiens. — Tādam elles darbam vajadzīga trīse.

Vēl viens grūts pārgājiens — un viņi atkal apsēdās. Joprojām lija. Braiens izvilka no kabatas cigarešu kārbu un palaida apkārt. Zemes mitrums spiedās cauri līdz kaulam, un ūdens straumīte, slepeni sakrājusies pašā koka galotnē kādas lapas iedobumā, nogāzās lejup uz viņa platmales. Ir nu gan vieta! Bērnībā (un arī vēlāk) viņš šad tad bija iztēlojies dzīvi bez jumta virs galvas, cīņu pret visādiem dieva pasaules untumiem un allaž juties mierīgs un nosvērts sava klusajā, lepnajā vientulība. Garas, vienatnē pavadītās naktis pelengācijas novietnē bija pieradinājušas viņu pie eremita dzīves, taču tagad, slapjam un noberztu muguru sēžot zem džungļu kokiem tālu no gultas un pajumtes, cīņa pret dabas spēkiem šķita krietni reālāka. Tai pašā laikā, par spīti visām neērtībām, šāda pasaules izziņa pielēja viņa vientuļās dvēseles kaktus ar gaismu, kas lika apjaust paša esību spēcīgāk nekā jebkad iepriekš; cigaretes dūmi sildīja plaušas, un lūpu izpūstie gredzeni dažus mirkļus palika šūpojamies smagajā, valguma piesātinātajā gaisā. Viņš apsēdās tālāk no citiem. Vīri runāja maz un klusu, it kā negribot butu nokļuvuši mitrā, tumšā, bezgalīgā katedrālē. Braiens jutās apdullis, sāka izpausties nogurums, ko viņš tagad dabūja izbaudīt pēc daudzu mēnešu ērtās dzīves nometnē, un viņam bija grūti aptvert starpību starp šodienu un vakardienu.

Vīri nokāpa līdz upei un pussešos izvēlējās vietu nometnei lēzenajā, akmeņainajā krastā, kur ūdens, it kā plūzdams pa piltuvi, strauji gāzās lejup. Krastus vienu no otra šķīra tikai dažu jardu attālums. Braienam sāpēja mugura, tā likās itin kā salauzta, un vieta, kur augu dienu bija trinusies piebāztās mugursomas mala, nelabi sūrstēja. Viņš noģērba kreklu un ieraudzīja platu, sarkanu vāti. Divas samirkušu cigarešu paciņas tika ielidinātas ūdenī — tās palēkdamās peldēja lejup pa kritumu.

—    Būs mazāk ko nest, — sacīja Braiens, kam atkal iesāpējās mugura, it kā no tās būtu izrauts gabals miesas.

—    Un bez šīs te arī kļūs vieglāk, — teica Notmens, piededzinādams ar cigareti resnu dēli, kas bija kāri piezīdušies Beikera plecam.

Pakarinājuši kreklus un bikses uz krūmiem, viņi atrada vēl vairākas dēles: dažreiz tās neatkrita nost, bet pārplīsa, atstadamas lielus asins traipus uz rokas vai kājas. Notmens sacīja, ka jāsavāc malka naktij, un, kad iestājās tumsa, nometnē uzliesmoja ugunskurs.

—    Tāda tempā soļojot, paies traki ilgs laiks, kamēr uzrausīsimies augšā, — teica Braiens. Viņš stāvēja pie upes, ielūkodamies biezajos, ēnainajos džungļos otrā krastā.

—    Ko ta tu gaidīji? — Notmens vaicāja. — Kūku, vai?

—    Nē, — Braiens atcirta, — funikulieri.

—    Tu neesi Šveicē, — pasmējās Odžesons.

—    Droši vien rīt mēs vēl augšā netiksim, — atsāka Notmens. — Tādā ātrumā ejot, būs vajadzīgas dienas trīs četras.

Džeks, beidzis ēst, spodrināja šauteni un izpurināja stobrā sabirušās zemes.

—    Es varētu ātrāk izrakt ogļu šahtu zem šitā kalna nekā uzrāpties augšā.

—    Viņiem vajadzētu ar liesmu metējiem te visu nodedzināt, — ierosināja Braiens, — un audzēt salātus. Vai uzbūvēt ceļus, lai mašīnas varētu ripot ar sešdesmit jūdžu ātrumu stundā.

Paēduši vakariņas, viņi uzkāra nolīkušajos zaros moskītu tīklus un apakšā uztaisīja guļvietas — pa vienai diviem vīriem. Braiens nesaprata, kāpēc sardzē jāstāv, diviem, bet Notmens uzskatīja, ka tā vajadzīgs, un neviens nerunāja pretī.

—    Divi vienā gultā, — novilka Beikers, — tīrā paradīze homoseksuālistiem.

—    Vismaz būs tev savs prieks no šī ceļojuma!

—    Beidz muldēt, Sīlon! — Beikers nikni uzsauca.

Braiens ar Notmenu, izgājuši dežūrā pēc pusnakts, apsēdās uz akmeņiem nedaudzu jardu atstatumā viens no otra, neizgulētā miega un gurduma mākti. Braiens bija uzslējis šauteni ar stobru gaisā un iesnauzdamies svērās pamazām tam pretī. Otrā krastā nobrīkšķēja zars — tumsā troksnis likās tik tuvs un draudīgs, ka šķita — vajag tikai pamosties, izstiept roku — un skaņu varēs sataustīt. Notmens jau bija dzirdējis krūmus brīkšķam un zemo ugunskura liesmu gaismā ieraudzījis lielu kaķi, kas gatavojās lēcienam. Abi nomērķēja reizē. Braiens līksmi notarkšķināja piecus šāvienus, priecīgs, ka var iztraucēt nomācošo tumsu, kuru ar savam čalām atdzīvināja vienīgi strauts, pašnāvnieciskā skrējienā krizdams lejup. Šāvieni atbalsojās apkārtējās kalnu nogāzēs ka dieva pātagu plīkšķi, kas mēģina aizbiedet tumsu, un laikam viņu redzētais zvērs nepamanīts aizzagās projām. Pārējie puiši nekustējās, iestājās klusums, un Braienam iešāvās prātā, kaut arī ne gluži precīzi, paris rindu no Dantes «Elles» grāmatā, ko viņš pirms dažiem mēnešiem bija nočiepis nometnes bibliotēkā un ar pārtraukumiem lasījis pelengācijas novietnē:

Kad dzīves ce|š bij pusē nostaigāts,

Tad atrados es tumšā, bieza mežā,

No īsta taisna ce|a nomaldījies.

Mežs bija drūms, pilns briesmu un tik bīstams,

Ka grūti man to visu atcerei…

Bet, tikko iesāku uz augšu kāpt,

Lūk, priekšā panteris, uz ceļa glūnot,

Uz lēkšanu jau gatavs, izstiepies … [16]

Varētu domāt, ka viņš aprakstījis Gunongbaratu, klusībā spriedelēja Braiens, priecīgs, ka no tīklapakšas izlien Kerkbijs un mudina viņu iet nosnausties.

Pēc brokastīm viņš pēc redzamajiem orientieriem noteica, kur viņi atrodas, un atzīmēja to kartē.

—    Ei, — viņš uzsauca, pakāpies uz augstāka klinšu izci|ņa. — Vai zināt, cik mēs esam nosoļojuši? — Neviens nespēja uzminēt. — Nožēlojamus tūkstoš trīssimt jardus, — viņš klaigāja. — Mēs atrodamies tūkstoš pēdu augstāk nekā vakar.

—    Tātad vēl trīs dienas. Acīm redzot, tev bija taisnība, — Odžesons sacīja Notmenam, kas tikai palocīja galvu un uzmeta plecos mugursomu, sagatavojies atkal vest grupu pa strautu kalnup.

Priekšā parādījās ūdenskritums — divas palsas straumes gāzās pār zaļganu kaļķakmens klinti — tas nozīmēja atkal laušanos cauri džungļiem, lai apietu draudīgo vietu. Daži kritumi baloja kā sniega sanesumi nolaidenā nogāzē, tiem varēja pārlīst pāri četrrāpus, taču lielāko tiesu kraujās klintis bija bīstami pāriet ar tik smagām nastām uz pleciem. Reizēm brūces Braiena mugurā neciešami sāpēja, un viņš palika iepakaļ, lai nogaidītu, kamēr atkal spēs stiept smagumu tālāk. Pret vakaru viņš ar smeldzoņu bija apradis un zināja, ka jāpaciešas tikai, kamēr — āda kļūs raupja un pārstās sūrstēt, tāpat kā tad, kad viņš ar mīkstām, nepieradušām rokām bija aizgājis strādāt uz fabriku. Viņš soļoja pēdējais, sviedri lija pār seju, un viss augums — kājas un paduses, vēders, gurni un lāpstiņas — noklājās ar sāls kārtiņu.

—    Kas par nelaimi? — vaicāja Notmens, redzēdams, ka biedrs ņemas atkal ap mugursomu.

—    Mani apsēdušas Singapūras blusas, — Braiens sacīja. — No to velna mātīšu kodiena niez un sūrst.

—    Man ir tā pati indeve, tikai manējās atlēkušas no Rangūnas.

Vīri apsēdās un aizpīpēja, un ikviens attēloja savas likstas. Džeks sauca savu slimību par ilonkongas spriņģotājām, un Odžesons smiedamies paziņoja, ka viņam uzklupušas Penangas kodējas.

—    Man atkal uz sāpošās muguras uzmeties kraupis, — Kērkbijs sirdījās, — un es gribētu, lai tas aizvāktos pie visiem velniem.

Viņi laida apkārt sausiņus un šokolādi, pasmeldami ar skārda krūzītēm turpat pie kājām ūdeni. Ikviens sēdēja savrup lielo akmeņu vidū. Netālu zarā nometās mazs, zaļš putniņš. Laikam cilvēks te nebija spēris kāju gadiem ilgi, jo te negāja neviens ceļš un neauga stādi, kas būtu

16 211 vajadzīgi ļaudīm. Pat ziloņi bija pazuduši no šīs kalnu grēdas. Džeks mierīgi pacēla savu ieroci, nomērķēja un ar šāvienu pāršķēla gaisu. Putns nokrita uz klints, sarkanā krāsa sajaucās ar zaļo.

—    «Bultas sašauts, nokrita albatross,» — Braiens smīnot noteica.

—    Mūsu laime, ka tas bija tikai kāds džungļu zvirbulis, — sacīja Beikers, — citādi Braienam būtu taisnība: labi mums neklātos.

Glaudīdams bārdas rugājiem apaugušo zodu, Notmens nolūkojas putnā.

—    Būtu labak pietaupījis patronas, — viņš pārmeta, īstenībā tas nozīmēja: «Cietsirdīgais draņķi, tev taču nebija nekādas vajadzības putnu nogalināt.»

—    Jo vairāk ložu izlietosim, jo mazāk būs jānes, — piecēlies kajas, taisnojās Džeks. — Ta doma beidz mani nost.

—    Kāpēc mēs vispār ņēmām līdzi šautenes? — Braiens skaļi prātoja. — Tās droši vien sver veselu tonnu.

Odžesons iesmējās:

—    Aiz instinkta. Neviens pat nepajautāja, vai ņemt vai ne.

—    Neviens vispār ne velna nejautā. .Uz Servudas mežu cs šauteni līdzi neņemtu, un šī vieta nav bīstamāka.

—    Un kā ar tīģeri, ko tu vakarnakt redzēji? — vaicāja Džeks.

—    Tas nemaz nebija tīģeris, — Kērkbijs zobojās. — Drīzāk kāda kaķa ēna: jums tikai nervi nav kārtībā.

—    Zvērs bija liels, — Notmens atspēkoja. — To redzēju ne vien es, bet Braiens arī.

Stāvēdams ar smago mugursomu plecos, sagatavojies doties tālāk, Braiens prātoja, vai tiešām zvēru redzējis. Bija brikšķējis zars un parādījusies ēna, melnāka par apkārtējiem priekšmetiem, un tad tai nopakaļ aiztraukusi ložu kārta: uzmācīgas bailes, iztēle — un, kas zina, vai tīģeris maz bijis. «Varbūt man tiešām rādījās spoki, kaut gan grūti ticēt, ka Notmens tad redzētu to pašu. Kamēr es nešāvu, viņš arī palika mierā, jo nebija nekādas vajadzības rīkoties.»

Nakti viņš sēdēja pie viena no diviem ugunskuriem dažus soļus no verdošās straumes, aiz kuras spīdēja divas kniepadatas galviņas, kas palēnām pārvērtās par zaļām

acīm un tad atkal saruka mazākas. Udcns burbuļošana, kas skanēja ausīs jau vairākas dienas, bija kļuvusi tik pierasta (kā fabrikas troksnis pie Redfordas šķirotavas), ka viņš to vairs nemanīja. Tikai zināmos brīžos — kā tagad, kad viņa prātus tik ļoti nodarbināja domas, kam īsti pieder mirgojošie punkti viņpus upes, — urdzēšana atkal iesitās ausīs. Saritinājies zem moskītu tīkla pārklātās segas, kāds miega nez ko noburkšķēja: laimīgais — droši vien sapņos atrodas tālu projām, sēž ķinītī pēdējās rindās ar spilgti izkrāsotu skuķi pie sāniem. Kaut es arī varētu aizvērt plakstus un sapņot. Acis joprojām zalgoja. «Ceru, ka tas nav tīģeris,» viņš nodomāja un grasījās jau iezviegties kā ēzelēns, taču nedarīja to, bet pacēla šauteni, lai raidītu lodi, kamēr vēl aiz bailēm netrīc roka. Acis aizslīdēja katra uz savu pusi un pazuda, un Braiens tikām lūkojās tām pakaļ, kamēr bija spiests aizvērt pats savējās, lai nesāktu šķielēt. «Ja citi zinātu, ka esmu nobijies no diviem jāņtārpiņiem,» viņš nosmējās. «Nelaime tā, ka esmu ar mieru ķert šauteni, kad tas nemaz nav vajadzīgs, gandrīz tapat kā Džeks. Lode nekad nedara nevienam laba. Drīz es baidīšos pats no savas ēnas.»

—    Kas jauns? — sēdēdams pie otra sārta, uzsauca Beikers.

—    Nekas. — Viņš uzmeta uz ogļu plēnēm malku, bet tad pēkšņi saravās, jo Beikers, pielēcis kājās, sāka lēkāt, no viņa šautenes ar dobju rībienu izskrēja lode, un atbalss troksnī noslīka puiša lāsti.

—    Kas noticis? — iekliedzās Braiens.

—    Čūska. Līda tepat gar kājām.

—    Tev jāiet pie psihiatra.

—    Ne jau man vienam, — norūca Beikers.

Kaut arī ik rītu mugursomās liekamo lietu skaits saruka, jo atkal bija notiesāta daļa ēdamā, taču joprojām bija grūti sabazt visu iekšā. Segas, apmetņi, moskītu tīkli, ēdamais, munīcija gulēja izklaidus visapkārt, gaidīdami, kad atradis vietu saiņos. Izskatījās, it ka te butu izgāzta atkritumu tvertne.

Uzausa trešā diena, un vīri devās ceļā. Viņi nenogāja vairāk, bet veica šo ceļa gabalu, tik daudz nekurnēdami un nešķiezdami spēkus. Reiz viņu skatieniem divtūkstoš pēdu augstumā atklājās galotne, aptinusi ap kaklu baltu mākoņautu.

—    Rītvakar, — Notmens sacīja, — mēs stāvēsim tur un noskatīsimies uz vietu, kur atrodamies patlaban.

Pārējie smējās par biedru, apgalvodami, ka, pēc visa spriežot, virsotni viņi sasniegšot šovakar vai agri no rīta. Notmens uzcēla somu plecos un svilpodams devās jardus piecdesmit citiem pa priekšu.

Tad nācu es līdz kādam kalniņam, Kur bija robeža tai tumšai lejai, Un briesmās sirds man bij kā sažņaugta; Es skatot redzēju tur kalna virsu, Ka tas bij gaišs no saules, kura mums Ar savu gaismu visur rada ce|u. [17]

—    Kas ta tas? — vaicāja Džeks, pievirzīdamies tuvāk.

—    Dzejoļi.

—    Tā jau domāju. Tātad tev patīk dzeja?

Viņus panāca Beikers un Odžesons; Braiens iedzēra malku no ūdens pudeles.

—    Vai nu ne.

Viņš jutās reizē izmocīts un pacilāts, it kā te, džungļos, sirdij pastāvīgi skalotos cauri ūdens. Vīri soļoja tālāk, šņirkstinādami zābakus pa oļiem, piesardzīgi kāpdami pāri zaļi apsūbējušām klintīm. Galotne bija izzudusi skatienam. Upes līkums noveda viņus atkal kāda ūdenskrituma pakājē. Visi sanāca kopā, bet, pārliecinājušies, ka uzrāpties kraujā nav iespējams, atkal sastājās rindā un devās iekšā biezoknī.

Braiens uzvilkās augšā, pieķēries pie krūmu saknes, neizlaizdams no acim dubļainos zābakus, kas lēni kustējās viņam priekšā. Tūkstoš sešsimt jardu dienā joprojām bija vidējais noietais attālums. «Ja par tādu gabaldarbu maksātu, teiksim, sešus pensus par simtu, tad varētu badā nomirt. Pat ar šiliņu par simtu daudz nesapelnītu. Lejup mēs riposim desmit reižu ātrāk, bet, ja es vēl kādreiz došos tādā pārgājienā, tad tik daudz bagāžas gan līdzi neņemšu. Stiepjam astoņdesmit mārciņu kā gatavie ēzeļi, konservu kārbas noberž muguras jēlas, bet patiesībā mums vajadzīgi tikai biskvīti un nedaudz tējas un cukura. Ka japāņi: paķer rīsa kulīti — un aidā.»

Izniris no džungļiem, strauts kļuva šaurāks: arvien biežāk ceļā gadījās milzīgi krituši koki, kam vajadzēja vai nu pārrāpties pāri, vai izlīst pa apakšu. Viņi nokļuva pie ūdenskrituma, kas gāzās itin kā no pašām debesīm. Tas brāzmoja lejup baltām straumēm, strūklas satecēja kopā robaino rifu rievās un tad lēni un liegi ieplūda dzidra, zaļa ūdens krātuvē.

—    Varbūt tas jau ir kalna gals, — cerību pilns ieminējās Odžesons, taču izrādījās, ka tā nav. Ūdens vairs nekrita krākdams, un, jo augstāk viņi kāpa, jo sīkāka kļuva straume un ritmiskāka tās urdzēšana. Lai uzrāptos krauja, vajadzēja vēlreiz lauzties cauri biezoknim. Taku nebija, un viņi neapzināti turējās tuvāk tērces gultnei. Braiens cirta un grieza, kamēr muskuļi kļuva tikpat nejūtīgi kā koki zem kājām. Krūmiem apaugušās kritalas, kas aizšķērsoja ceļu, bieži izrādījās tikai milzīgas, sarkanu zemi pildītas koka mizas caurules — koksne bija satrunējusi ātrāk par apvalku, — un, uzkāpdams uz kādreizējā stumbra, Braiens iestiga mīkstajā zemē. Vienīgā dzīvības zīme bija nedaudzās skudras, kas čakli skraidīja pa lapām, vai dēles, kuras locījās viņiem pretī kā dzīvas zābaku auklas.

—    Te jau smird pēc īstas mēslu kaudzes, — iesaucās Kērkbijs, pārņemdams vadību.

Kad viņi piestāja, visapkārt valdīja klusums — vienīgi tālumā šalca ūdenskritums vai koku galotnēs iedziedājās rets putns. Bet, kad viņi sāka atkal iet, visu citu nomāca cirtienu troksnis: seši vīri uzspieda savu acumirklīgo gribu mūžamežam. Līdzenajās ielejās krūmu brīkšķēšana drīz vien noklusa. Pēkšņi iznākuši pie strauta, viņi negaidītajā saulstaru mirdzā ieraudzīja iguānu [18] , kas zibenīgi noslēpās zaros.

Viņi notīrīja krūmus no klinšu izciļņa, kas slējās pāri ielejai, lai sagatavotu laukumu ugunskuram un guļvietām. Džeks atrada milzīgu, skaisti zaļu sienāzi ar ūsām, kas bija tik garas kā antenas. Braiens atbīdīja kukaini ar kāju sānis, taču Džeks uzgāza tam ar šautenes laidi. Sienāzis vēl arvien nelēca projām, tāpēc Beikers izšāva un saraustīja nabadziņu gabalos. Uz uguns čurkstēja un burbuļoja vesels kalns ēdamā — amerikāņu konservi, gaļa, dārzeņi un tēja; netrūka arī augļu pudiņa, siera un biskvītu. Septiņos tie, kam nevajadzēja stāvēt sardzē, palīda zem tīkliem gulēt.

Braiens ar Notmenu, kuriem bija jādežurē pirmās divas stundas, klusu sarunājās.

—    Ko tu darīsi, kad tiksi vajā?

—    Droši vien meklēšu darbu, — atteica Braiens. — Nezinu vienīgi, kādu. Pirms mani paņēma armijā, strādāju pie virpas; pagājuši tikai daži gadi, bet man tie šķiet vesela mūžība. Ak kungs, cik es būšu priecīgs, kad likšu atpakaļ pie Polīnas!

Pēdējā vēlēšanās izlauzās pār lūpām, pirms Braiens aptvēra, ka doma par sievu, un dedzīgais izsauciens viņu pašu tā pārsteidza, ka viņš aprāvās pusvārdā. — Tu varēsi drīz kāpt uz kuģa, vai ne? — viņš ierunājās, lai izbeigtu neveiklo klusumu.

Notmens noliecās pie ugunskura aizpīpēt.

—    Ziemsvētkos — pāris mēnešu pēc tevis. Lai šie tad meklē citu, kas sargā viņu sagrabējušo impēriju. Un dabūs ar: ik mirkli dzimst kāds jauns ēzelis. Mani šie gudrinieki jājuši septiņus gadus, un tagad es darīšu visu, ko varēšu, lai viņi dabutu savu tiesu. Un ievēro, tā nebūs atriebība, es tā rīkošos tāpat vien aiz ieraduma. Darīšu to ar vieglu sirdi un turklāt jutīšu baudu.

Notmens runāja mierīgā, gurdā balsī, un Braienam gandrīz vai radās iespaids, ka varbūt tiešām draugs viens pats spētu uzspert gaisā visu Britu impēriju.

—    Jā jau, jā, es pats brīvprātīgi paliku gaisa flotē, —• Notmens steidzīgi turpināja, iepriekš zinādams, ka Braiens iebildīs, — bet tagad atzīstu, ka rīkojos kā pēdējais muļķis. Domāju, vajadzēs vēl dažus gadus turēt grožos vāciešus, taču galu galā iznāca nevis cīnīties pret fašismu, bet tam palīdzēt. Tagad man pārmaiņas pēc gribas pielikt roku pie kāda labi smaga darba, un, ja kads no maniem jaunajiem draugiem nejauši pateiks, ka tic Britu impērijai, es viņam gan mācēšu šo to ieskaidrot. Bez liekas iekaršanas un uztraukšānās, citādi man neviens neticēs. Nē, es to pateikšu tāpat vien garāmejot — kā gudrs cilvēks, kas zina, ko runā.

—    Tu jau spried kā īsts Pretošanās kustības dalībnieks, — smiedamies teica Braiens.

—    Es tik tāpat vien pļāpāju. Džungļos nav neviena, kas

klausītos.

—        Lika drusku pagaidīt, — iesaucās Beikers no tīklapakšas. — Vai jūs, abi boļševiki, nezināt, ka šinī brīnišķīgajā pasaulē viss uz labo pusi vien iet?

Ausa pelēks rits, kas sākās ar lēnu lietus inirgu un Beikera izšauto ložu kārtu: lodes dzinās cita citai pakaļ, pāršķeļot klusumu. Notmens piecēlās, lai pagatavotu brokastīm karstu pudiņu ar pienu. Vīri bija nolēmuši agri doties ceļā uz kalna galotni un iegremdēja ūdens pudeles šauraja strautā, par ko bija pārvērtusies Sungeipavana; kamēr viņi nokļūs otrā pusē kalnu grēdai, upes vairs ceļā negadīsies.

Nesaņemdami valgmi, krūmāji vairs nebija sulīgi, bet trausli un ērkšķaini un atstāja uz rokām seklas, asiņainas skrambas, un miesa turpat acu priekšā saka strutot. Tagad neviens vairs nedomāja, kā uzveikt kalnu'un lepnā sajūsmā noraudzīties lejup no tā galotnes, bet vienīgi kā turpināt kāpšanu, kā pacietīgi un neatlaidīgi piepildīt savu nodomu, kas bija izsapņots dīkajās stundās, kad viņi vēl neaptvēra, ko īsti tas nozīmē. «Kāds mums no tā būs labums?» Braiens prātoja. «Pie velna visu!» Šņikt — dūcis nošņāpa zemu ērkšķu krūmu, tas nokrita, un Braiens aši uzmina dzeloņainim ar kāju, lai nesadurtos Kērkbijs, kas nāca aizmugurē. Vīri cerēja pievakarē sasniegt virsotni un sakurt tur ugunskuru, lai visi nometnē (divdesmit piecu jūdžu attāluma) varētu to redzēt. Garo sagatavošanās nedēļu laikā doma par grandiozo plānu bija allaž viesusi saviļņojumu Braiena sirdī, turpretī tagad, kad mērķis atradās tuvu, sajūsma noplaka, garais kāpiens no piekrastes zemienes aizrautību bija apslāpējis un noslēpis kādā tālā sirds stūrītī.

Krūmi kļuva skrajāki, un nākamās piecas stundas puiši neapstājās pat parunāt vai iedzert ūdeni. Pakāpusies augstu debesīs, versmainā saule neganti kveldēja, un sviedri lija aumaļām, ta ka, iegājuši pēc pusdienas mitrā mežā, kas klāja kraujas nogāzi, vīri pirmo reizi jutās par to priecīgi, jo zināja, ka dienas gaismu tagad ieraudzīs, vienīgi nokļuvuši virsotnē. Dažviet zāle mijās ar pelēkām klinšu plātnēm, un vīri, klausīdami Notmenam, meta ap tām līkumu.

— Daudz no tevis pāri nepaliks, ja tu novelsies dažus tūkstošus pēdu lejāk, — viņš sacīja Beikeram, kas par visu varu gribēja rāpot kā muša pa gludo virsmu.

Stunda pagāja, laužoties cauri jaunai ērkšķu krūmu joslai, kas izrādījās dīvains un negaidīts ievadījums mitram čukslajam, pa kuru viņi brida, uzmundrinādamies ar lāstiem, ķerdamies ar nogurušajām rokām pie meža vīniem un staipekņiem, salīkušām, nastu apkrautām mugurām rāpdamies pa kritalu apakšu, zābakiem sticgot valkanajā augsnē. Tagad Braienam gribējās nokļūt augšā nevis vienreizīgās ainavas dēļ (tik augstu viņš nekad nebija uzrāpies), bet vienīgi tāpēc, ka tad beigsies kāpšana un ekspedīcija būs tikpat kā galā. Ar to pietika, lai kājas kustētos uz priekšu. «Nav nekādas jēgas rāpties kalnā bez mērķa,— proti, ja nevajag ne sastādīt karti, ne meklēt pārtiku, ne dabūt malku, ne izvēlēties vietu, kur dzīvot,» viņš prātoja, ieslēgts lapu un zaru cietumā, kas joprojām nelaida vīrus ārā, kaut gan viņi neatlaidīgi virzījās uz priekšu…

Pievakarē kalna galotne, slējās turpat virs galvas — tā bija plata, gluda klints bez takām un izciļņiem, pie kuriem viņi, apkrāvušies ar smagajām nastām, varētu pieķerties.

—    Pārāk stāva, lai tajā uzrāptos, — sacīja Odžesons, un arī Braiena skatiens, pārslīdējis pāri sūnām un ķērpjiem, pievērsās pelēkajām debesīm.

Vīri nolika zemē saiņus un šautenes un noguruši apsēdās zem kokiem, kājas atspiezdami pret blakus augošo milzeņu stumbriem, lai nenoripotu lejā pa kraujo nogāzi. Notmens, galīgi nomocijies, pipēja cigareti.

—    Lai apietu klinti, vajadzēs vēl sešas stundas. Un iespējams, ka pat tad nekas neiznāks, — viņš sacīja. — Mēs varam riņķot bezgalīgi un neredzēt neko citu kā tādas klintis.

Braiens atlocīja karti.

—    Vajadzētu paiet divas trīs jūdzes uz dienvidaustrumiem. Tur ir sprauga.

—    Mani tu neskaiti, — sacīja Beikcrs. — Tam ar vienu dienu nepietiks.

—    Man arī ir diezgan, — piebalsoja Kērkbijs.

—    Un man ar, — sacīja Džeks.

—    Bet varbūt izdosies uzrāpties augšā tepat, — Braiens neatlaidās. Nu, kad cerības nokļūt kalna galotnē likās gaistam, atkal šķita svarīgi nodomāto sasniegt. Atmest visam ar roku pēc tādām pūlēm butu neprāts. Protams, visi ir nomocījušies kā nabagi, bet varbūt vajag vienīgi vēlreiz piespiesties (iespējams, tas prasīs tikai vienu stundu), un viņi būs augšā un kārtosies naktsguļai. Braiens pacēla Notmena nazi; viņam šķita — gan Notmens, gan Odžesons viņu piekrāpuši: galu galā pārgājienu vajadzēja vadīt tieši viņiem. Taču abi sēdēja, cigarešu dūmu tīti, iegrimuši itin kā pussnaudā.

—    Palūkošos, vai nevar ko atrast, — viņš sacīja.

Notmens piedāvāja cigaretes.

—    Papriekš uzpīpē.

—    Lai paliek, kamēr atgriezīšos.

—    Kā gribi.

—         Laiku vien izšķiedīsi. — Beikers ņēmās šķelt no koka stumbra skaidas. Vienaldzīgie, dobjie skaudra asmens triecieni likās nikni un bezjēdzīgi — kā apliecinājums viņu sakāvei.

—         Tavējo tak es nešķiedīšu, — Braiens atcirta. — Ir taču muļķīgi atkulties tik tālu un tad griezties atpakaļ tukšā.

Notmens klausījās, bet sarunā neiejaucās. Tik talu viņš puišus atvedis — lai nu lemj, vai rāpties augšā vai ne. Ja viņi kopā nospriedīs, ka tas jādara, tad atradīs arī iespēju — lai gan, pēc viņa domām, nav jēgas riskēt. Trīs jūdžu garais apkārtceļš var nest neveiksmi, jo tad varbūt dienas divas būs jāiztiek bez ūdens.

—    Es esmu izcepies, — paziņoja Kērkbijs.

Džeks ierosināja pārgulēt turpat un no rīta mēģināt virzīties tālāk.

—    Kad tiksim otrā pusē, ūdens būs līdz kaklam.

—        Manuprāt, mēs ar šo varam beigt, — sacīja Odžesons, un Beikers viņam aši piekrita:

—         Pareizi. Man šitā ekskursija jau no paša sākuma nepatika.

—    Kāpēc ta tu nāci?

—    Lai gūtu pieredzi.

Pret to Braienam nebija ko iebilst, jo viņam negribējās atzīt, ka cēloņi, kas pamudinājuši viņu pašu, ir dziļāki, kaut arī neskaidrāki.

Saskatījis iztālēm kalngala apveidus, viņš virzījās pa biezajiem krūmājiem augšup gluži kā ogļracis, rausdamies pāri piecu pēdu resnajām kritalām, kas aizšķērsoja ceļu. Visapkart valdīja nedabisks klusums, un viņš trieca nazi pret tēraudcietajiem stumbriem, lai atskanētu troksnis un viņš nejustos tik vientuļš. Mežonīgais biezoknis viesa viņā bailes, un šad tad viņš apstājās paša izcirstajā takā, itin kā vēlēdamies papilnam izbaudīt klusumu; gribējās ieraudzīt skudras, dēles, varbūt pat čūsku, taču viņš neredzēja neko citū kā vien paša rokas vēzienus, cērtoties uz priekšu. Kotalibisas nometne šķita tālum tāla, Anglija kļuva par sapni, kas parādījies pirms viņa dzimšanas, Polīna staigāja pa Esplileinas veikaliem kā miglains tēls. «Varbūt visa pasaule pārvērtusies par džungļiem, kopš esmu uzkāpis te, un nav nemaz vērts atgriezties?»

Rāpdamies augstāk, Braiens pienāca pie zaļa izciļņa, kas aizsprostoja ceļu. šai naidīgajā džungļu vientulībā viņam iešāvās prātā ūdenskritumi un lāmas dažas jūdzes zemāk pa ceļam uz līdzenumu, strauta burbuļošana, kas agrāk bija likusies tik mokoša, bet tagad atgādināja eņģeļu dziedāšanu. Iztēlē abas vietas jaucās kopā. Braiens noliecās, lai aizdegtu cigareti.

Pašā virsotnē auga koku puduris, un zaļās lapotnes iztālēm aicinot māja viņam. «Varbūt, ja pavirzīšos uz priekšu, atradīšu kādu spraugu, pa .kuru desmit minūtēs būšu augšā.» Virs zaru vainagiem peldēja pelēki, uzblīduši mākoņi, kas grasījās apmesties tur uz nakts guļu. Braiens bija nolēmis sasniegt kalngalu, bet, nomērijis ar acīm noejamo ceļu, pēkšņi pēdu desmit atstatumā ieraudzīja saritinājušos pitonu.

Baiļu auts sargādams pārklājās viņam pāri, un viņš ar roku pataustīja plecu — šautene bija aizmirsusies lejā. Viņš pakāpās atpakaļ. Švīkas un plankumi sakustējās, un zeme, koki un saknes atvizmoja raibās krāsās. Tik lielu čūsku Braiens nebija redzējis ne Pulautimuras tempļos, ne Kotalibisas rīsa laukā. Viņš devās lejup, steigdamies no viena koka uz otru, nenolaizdams acu no čūskas, kura nu, kad cilvēka vairs nebija tuvumā, atkal laiski ritinājās gredzenā. Bailes izgaisa, jo, tā kā nebija šautenes, likās, nebija arī ko steigties vai šausmināties; ēnainajā mijkrēslī čūsku vairs ari nevarēja saskatīt. Tad briesmu sajūta atkal atgriezās un Braiens metās pie biedriem, vairs nejuzdamies džungļos viens. Citiem viņš neteica, ka redzējis pitonu.

— Nevarēju atrast, ne kā tikt apkārt, ne augšup, — viņš norūca, atslīgdams blakus citiem un priecādamies, ka neviens neatbild: «Tā jau es teicu.»

Notmens uzvēla plecos somu un šauteni, un pārējie sekoja viņam, iemīdāmi starp kokiem un krūmājiem kaut ko līdzīgu ceļam. Kāpjot lejā, tika nodarbināti citi muskuļi, un Braiens, pūlēdamies noturēties stavajā nogāzē, lai neuzdrāztos virsū kokiem, jula stipras sāpes kājās: Rasināja lēns lietus, un, iestājoties krēslai, Braiens ar Kērkbiju izstiepa starp diviem kokiem segu kā šūpuli un, apsēdušies tajā, grauza biskvītus. Džeks ar durkli attaisīja ievārījuma kārbu un laida to apkārt, jo visi bija pārāk noguruši, lai sameklētu krājumos spēcīgāku uzkodu — nebija ari sausas malkas, ko kurināt.

—    Jo drīzāk nokļūsim atpakaļ nometnē, jo labāk, — ieminējās Kērkbijs.

—    Varbūt tādā svarīgā reizē viņi virtuvē sabrūvēs ko garšīgu, — smiedamies sacīja Notmens, — piemēram, grauzdētus kolibrijus vai ko tamlīdzīgu.

Te uz nemīlīgās, tumšās klints četrtūkstoš pēdu augstumā Braienam šķita, ka viņu bariņš sarucis — visi izskatījās tik vientuļi un nomākti. Viņš saskaitīja vīrus: seši, bet nebūtu nekāds brīnums, ja te atrastos tikai divi vai trīs. «Ugunskura gaismā bariņš varbūt liktos lielāks,» viņš nodomāja. Gulēdams augstu kalnos mitrā gaisā meža biezoknī, jūdzēm tālu no tuvākās uguns liesmas, viņš nespēja izlauzties cauri dzelžainajam noguruma lokam un iemigt — kas zina, miegā vēl var novelties no klints izciļņa un sašķīst lupatlēveros pret kāda koka stumbru.

Aizvēris plakstus, viņš cauru nakti nogulēja ar dīvainu sajūtu, it kā pusmiegā klīstu pa kādu tuksnesi, kas izsūc visus spēkus, un nogurušais gars un miesa meklētu kaut ko un nespētu to atrast, un skumtu, ka neatradīs kāroto varbūt pat tūkstoš stundu ilgā dziļā miegā. Cietā zeme un klinšu radzes dūrās cauri segai, taču nepatīkamāka bija saltā migla, kas seju pārklājā ar valgu autu. Nemierīgā pussnauda mijās ar dziļa klusuma brīžiem, kurus pārtrauca pēkšņi šāvieni un drausmīgs troksnis, kas atskanēja viņa iztēlē un bieži vien izrāva no miega atpakaļ pa pusei apzinātā stāvoklī. Šķita, ka noslēpumains spēks, pār kuru viņam nebija varas un kuram viņš nespēja pretoties, butu paņēmis viņu savā kalpībā un liktu kāsēt tikmēr, kamēr viņš no šīs skaņas pamostos. Kērkbijs krekstēja un grozījās, un kāds cits sāka lādēties, ka viņam neļaujot gulēt. Juzdams kaulu sāpes, Braiens atvēra acis, cerot, ka, cieši aizdarījis tās no jauna, iemigs pa īstam, bet tad aptvēra, ka nemaz negrib plakstus aiztaisīt, un gulēja, kā viņam likās, ilgu laiku, lūkodamies uz krūmu lapām un miegā sastingušajiem augumiem visapkārt.

Bieži vien šķita, ka tūlīt ausīs rīts: kad lapu apveidi sāka nemanāmi mainīties, viņš turēja acis ciet, cik ilgi vien spēja nociesties, iztēlojoties, ka tad, kad tās atvērs, lapas jau būs ieguvušas krāsu un varbūt viņš kļūs šai brīnumainai pārvērtībai par liecinieku, pirms kāds nokliegs, ka laiks celties, vai Beikera bise atsauks dienu, kā asi uztrīts konservu atvērējs uzšķērzdama tumšās debesis, lai ielaistu pasaulē saules starus. Tā viņš tomēr spēja nogulēt tikai dažas minūtes (kas vilkās gausi kā stundas), un lapas joprojām tumsa melnas pret koku stumbriem.

Kad diena patiešām atnāca, tā piezagās līdzīgi domai — nebija iespējams pateikt, no kurienes. Pelēka gaisma izlīda no katras krūmu šķiedras, no katras lapiņas gleznā dzīslojuma un iezīmēja gulētāju augumus un koku stumbrus, kas jau meta neskaidras, taču labi saredzamas ēnas. Slapji un izmocīti vīri klusēdami salocīja segas; ik sejā joprojām atspoguļojās mulsinošā cīņa ar bezmiegu. Beikers izdalīja biskvītus, kas bija apziesti ar biezu ievārījuma kārtu, bet tos šķita grūti norīt, pat piedzerot klāt ūdens malku.

Kamēr viņi saiņoja lietas, migla izklīda, it kā pār Ziemeļmalajas plašajām tālēm paceltos aizkars. Dziļi lejā gari, balti miglas vāli klaiņoja ap zemākajām smailēm un atradzēm un, saulei kāpjot augstāk, izjuka pār rīsa laukiem un piekrastes purviem. Gunongbarata priekškalnes cēlās mākoņiem pretī aiz simtiem pēdu lejāk dusošās ielejas, pa kuru tecēja dziļos zaļo džungļu viļņos iegrimušais strauts.

Tālu dienvidos augstāku kalnu zilganās, izplūdušās galotnes ievilka debesīs zemu līniju. Mazi ciemati, izbārstīti gar piekrasti, raiboja cilpās un likumos, ko meta sudrabainas upes, vīdamas lejup no kalniem uz zaļajām ielejām, saplūzdamas tur ar mangrovju purviem un beidzot sasniegdamas neskaidro jūras robežu.

— E, kur skatrņš, — izsaucās Džeks. — Zēl tikai, ka tas nespej remdēt slapēs.

Beikers izteica domu, ka pēc četru dienu ilgas kāpšanas viņiem būtu gan tiesības gaidīt ko vairāk. Braienam nebija ko sacīt, taču, kad citi rindā iegāja mežā, viņš palika iepakaļ un atstāja atradzi pēdējais. Skats bija'pārāk dižens, lai to aptvertu nedaudzos mirkļos un tik ātri aiznestu sev līdzi. Viņam gribējās palikt, kamēr ainava kļūs tik pazīstama, ka apniks uz to skatīties, un tikai tad doties no kalna lejā, gribējās sēdēt te, nesteidzīgi izpīpēt cigareti un mierīgi nolūkoties uz zemi, kas pavērās acīm jaukākās un dzidrākās krāsās nekā vismākslinieciskāk izgatavotā kartē. «Rāpāmies, rāpāmies, un nu tas viss jāpamet,» viņš nodomāja, dzirdēdams, ka citi jau, zarus brīkšķinādami, dodas lejup. «Kazi, vairs nekad neuzkāpšu ne šinī, ne citā kalnā.» Šāda varbūtība darīja sirdi lik grūtu, ka Braiens strauji satvēra dunci un ņēmās lauzties cauri dzestrajam mijkrēslim un pazīstamajām drēgnajām meža smaržām.

Viņi nonāca tūkstoš pēdu augstas kraujas malā, kur pelēku klinšu grēda aizšķērsoja ūdenim ce|u tālāk uz rietumiem, tāpēc viņi atgriezās pēdas trīssimt atpakaļ un ieraudzīja pretējā pusē šauru, aizai pārkārušos izcilni, uz kura auga daži reti krūmāji. Beikers iespieda Braienam rokā savu algas grāmatiņu.

—    Testaments ir turpat iekšā.

Braiens paraustīja plecus un iebāza grāmatiņu krekla kabatā.

—    Ja pazaudēšu, tad vaino pats sevi, tukšprātiņ.

Notmens nosvieda nastu un taustīja ar kājām ceļu, ar

savu neskūto seju, netīrajām drēbēm un šauteni platajos plecos izskatīdamies pēc laupītāja. Viņš paspēra pirmo soli, ar kājām kā ar kompasiem aprakstīdams loku tukšajā gaisā, ar „rokām pieķerdamies pie augstas klints radzes. Apakšā simtiem pēdu dziļumā rēgojās tukšums, tikai šur tur zaroja reti, trausli krūmiņi. Briesmu sajūtas stindzināts, Braiens prātoja, vai tad, ja viņi sarunātos un nepievērstu Notmenam uzmanību, briesmas nekļūtu mazākas. Džeks nosvieda cigareti un metās uz priekšu, vēl pirms Notmena zābaki bija pārstājuši slīdēt.

Notmens karinājās pie krūma, šūpodams kājas, balstu meklējot.

—    Palieciet, kur esat, — viņš aizsmacis uzsauca. — Gan es noturēšos.

Braiens jau gudroja, kā gan viņi nokļūs lejā līdzenumā, ja Notmens sašķaidīs pret klinti galvu vai tiks ievainots, un kā viņi biedru atradīs, ja viņš kā akmens noripos koku galotņu biezoknī.

Notmens sataustīja pamatu, kur atsperties, un lēni atlieca atpakaļ smagnējo augumu; šautene kā pirksts, kas norāda uz vienīgo izeju, bija pievērsta izcilnim, kur vajadzēja tikt augšā. Brītiņu viņš palika nekustīgs un izbeidza mēģinājumus, itin kā neziņā, vai ir vērts sevi glābt vai ne. Neviens nerunāja, bīdamies traucēt burvību, kas slēpa sevī dzīvības iespējas. Tad Notmens saņēma spēkus izmisuma pilnam rāvienam un viena mirklī atradās uz izciļņa, no kura pirmīt bija noslīdējis.

Viņš lika puišiem nostāties rindā, lai pārvilktu pāri arī citus. Braiens stāvēja, kājas izpletis — vienu vienā, otru otrā klinšu plaisas malā, — un nejuta bailes vienīgi tāpēc, ka neskatījās ne augšup, ne lejup, bet tikai uz somām un šautenēm, ko viņam padeva un ko viņš sniedza tālāk nākamajam roku pārim.

Nokļuvuši otrā pusē, viņi apsēdās uzpīpēt, un Braiens atkabināja no jostas ūdens pudeli.

—    Es gan to pataupītu, — deva padomu Notmens.

Braiens atpleta karti.

—    Drīz mēs iziesim pie strauta.

—    Tam es ticēšu tad, kad ieraudzīšu ūdeni pats savām acīm, — atteica Notmens.

Tā nu Braiens arī nedzēra, lai gan rīkle bija kā sasprēgājis celuloīds.

Tālāk viņi devās zosu gājienā; virs galvas pletās krūmu zaru jumts. Kad, vājuma vai smago nastu spiesti, viņi pielika soli, slīdēja, kājas un bieži gadījās paklupt pret lielu koku saknēm. Tad viņi tvērās pie liānām un slapjās lapas sitās pret rokām. Braiens jutas galīgi izmocīts un vairs necentās sakopot spēkus un staipekņus pārcirst, bet līda tiem pa apakšu. Pa lapām kā brūna pataga aizlocījās čūskas aste, un tas palīdzēja noskaidroties Braiena skatienam un atdeva enerģiju. Izbaudīt čūsku indi viņam nebija ne mazākās patikas, un tāpēc vajadzēja atliekt muguru. Viņš palika priekšgalā — vieglāk bija iet paša diktētā tempā nekā vilkties kādam citam aiz muguras: jo vairāk Braiens nogura, jo ašāk spēra soli, neatraudamies tomēr pārāk talu no biedriem. Nogurums bija visiem uzspiedis zīmogu: vīri vairs nevēzēja nažus, un nastas bija tikai šā tā savīstītas, krekli kļuvuši tumši no sviedriem un putekļiem, piedurknes noskrandušas, bikses saplēstas, sejas skarbas aiz noguruma, zem tropu cepuru platajām malām vīdēja nedēļu neskūta bārda — tā viņi, mazi kukainīši milzīgajā

pasaulē, soļoja pa meža tuneļiem, juzdamies noguruši pat tad, ja bija jāuzkāpj nelielā pakalnā.

Viņš pagriezās, jaunā spēka uzplūdā atvēzēdamies pret liānām, kas traucēja iet tālāk, un līksmi nolēkdams ikvienā ieplakā, kura gadījās ceļā, kamēr viena no tām izveda viņu sausā upes gultnē, kas baloja starp divām brūnzemcs krantīm. Viņš sāka virzīties pa to, kāpdams pāri ķērpi apaugušiem akmeņiem, un drīz ieraudzīja avotiņu, no kura sakās strauts — pietiekami dziļš, lai tajā varētu iegremdēt skārda krūzīti.

—    Es jau taisījos šinī svešajā malā atstiept kājas, — sacīja Beikers. — Mans novēlējums ir Braienam, tā ka nekādu sarežģījumu nebūtu.

«Paldies dievam, ka tik drīz uzgājām ūdeni,» nodomāja Odžesons.

—    Jūs par visu varat pateikties manai priekšzīmīgajai vadībai, — apgalvoja Braiens. — Stūrēju pēc saules un visu laiku neaizvēru karti.

—    Sauli tu nemaz nevarēji redzēt, — vilkdams nost zābakus, iesaucās Beikers. — Un tava zīmētā karte neder ne velnam.

—    Ja zābaki ir slapji, tu tos vairs nedabūsi kājās, — Notmens sacīja.

Beikers atstāja viņa vārdus bez ievērības.

Vīriem ejot tālāk, pa ērkšķu krūmu apaugušām palejām strautā ieplūda ietekas, negaidīti iznirdamas kaut kur sānos no pazarēm. Nonākuši pie nelielas saliņas, viņi sāka gatavoties naktsguļai. Beikers, izmeties apakšveļā, sēdēja uz klints, lāpīdams bikses, kamēr Džeks ar Braienu augstā krastā brīkšķinot lauza zarus un vilka pie ugunskura.

Satumsa; vizēja tikai udens, divās straumēs gāzdamies lejup dziļā baseinā klinšu pakājē. Ugunskura ēnas dejoja uz meža sienas, kās tumsa pāris jardu atstatumā, un vīri, klausīdamies pazīstamajās strauta čalās, kas atskrēja nez no kurienes un aizskrēja nez uz kurieni, ēda karstas vakariņas, bet tērce, kas steidzās garām sešiem meža ēnās ieslēgtajiem cilvēkiem, it kā smējās par viņu ceļojuma bez-mērķību.

Braiens aizdedzināja cigareti un atgūlās uz muguras, lūkodamies zvaigznēs, kas, līdzīgi zivs acīm, mirgoja staro melnajiem koku siluetiem viņam virs galvas. Mūžsenais ūdens troksnis atkāpās tālā smadzeņu stūrītī, bet

pašreizējās izjūtas itin kā lidinājās tukšumā pusceļā starp apziņu un neapziņu. Tad troksnis uzbrāzmoja atkal un Braiens dzirdēja Beikeru sakām:

—    Liekas, Sitons aizsnaudies.

Braiens tūlīt novilka kreklu un ielēca ledainajā ūdenī, bet pēc tam vienā acumirklī aizmirsa tā asos dzēlienus un iegrima dziļā miegā, kur nebija vietas sapņiem.

Pamodies agrā rīta stundā, viņš līksmi nodomāja, ka šodien tiks ārā no meža. Nu, kad viņu vairs nevajāja uzmācīgā ideja, ka jāsasniedz kalna galotne, biezoknis nomāca, džungļi likās līdzīgi tuksnesim, jo šajā vientulīgajā, garlaicīgajā vietā nemājoja neviena saprātīga būtne. Vispareizāk būtu tos nodedzināt un ielaist te saules gaismu un cilvēkus, jo pasakaini un interesanti tie var likties vienīgi tiem, kas šādus aprakstus lasa grāmatās, bet nekad neredz īstenībā. Tomēr viņam tagad allaž būs tiesības sacīt, ka viņš bijis džungļos, un viņš varēs ikvienam, kas jautās, paskaidrot, ka visprātīgākais ir nebāzt tur degunu, bet, ja nu par varītēm gribas šo vietu redzēt, tad jāuzkāpj pāris tūkstošu pēdu augstumā un jāpalūkojas uz mežiem lejup. Viņam nebija arī grūti iztēloties, kā džungļi spēj cilvēku pataisīt traku, ja tur jāpaliek pārak ilgi: kā meža milzīgais prāts, apzinoties savas īpašuma tiesības, drūmi ņirgdams, aprij cilvēka domāšanas spējas. Braiens ielidināja strautā smēķa galu un vēroja, kā ūdens to aizrauj tur, kur devās arī viņi.

Vīri kāpa lejup pa līkumoto taciņu un pusdienlaikā atkal iegāja džungļos, lai apietu klinšu aizu, kurā šalca ūdenskritums. Uz lapu jumta pēkšņi atskanēja troksnis, it kā tur bailēs bēgtu sīciņas būtnes ar skārda zābaciņos ieautām kājām, un pēc pirmajām lietus lāsēm ūdens sāka gāzties pilnā spēkā, šļākdamies pāri cepuru malām un izmērcēdams visus līdz ādai. Zeme un lapas ķērās pie slīdošajiem zābakiem, kad viņi nogriezās atkal uz upes pusi. Braiens cauri lietus sienai uzsauca citiem:

—    Vienā mirklī slapji kā žurkas!

Beikers neko nedzirdēja, lai gan atradās pavisam tuvu.

—    Ta nu gan deva, ka deva, — sacīja Notmens, kad viņi sasniedza upi.

Mākoņi drīz izklīda, un no krūmos pakārtajiem krekliem karstajā saulē cēlās tvaiks. Kāda «Avro 19», līdzīgi sudrabainai zivtiņai, slīdēja augstu pār viņu galvām uz

Birmu, un Braiens pamāja sveicienu. Brūns ūdens mutuļoja ap stilbiem, vīriem lēni kāpjot lejā; dedzinošā saule pielipināja Braiena kreklu pie lāpstiņām, un šī sautējošā komprese nevis mazināja sāpes, bet tās vēl pavairoja. Spriežot pēc kartes un kompasa, viņi atradās netālu no vietas, kur gandrīz pirms nedēļas bija atvesti smagajā mašīnā. Bija vēl atlicis pāris desmitu konservu kārbu, tās izrādījās velti stieptas augšup un lejup.

—    Metam projām, un cauri, — Kērkbijs ierosināja.

Notmens nebija ar mieru:

—    Jūsu Anglijai tak vēl sajozts vēders, nav atceltas pārtikas kartītes.

Viņi iznāca no džungļiem. Neskuvies, noguris, tropu cepuri uzvilcis uz acīm, Braiens tomēr nodomāja, ka būtu varējis vēl iet nedēļām ilgi, taču šī sajūta izgaisa, tikko viņš sasniedza dambi, kas šķērsoja upi. Tur viņš atslīga uz betona platformas un palika krietnu brīdi, mocīdamies neganta kāsa lēkmē, kas aizrāva elpu, tā ka pēc tam vajadzēja palikt sēžam, kamēr koki un debesis nostājās atkal savās vietās. Viņš vēroja, kā no meža iznirst citi: Džeks ar norautu krekla piedurkni, klibojošais Notmens, kas dienām ilgi nebija noāvis zābakus; Odžesons, kurš, sejā bāls kā audekls, piesardzīgi lika soļus, it kā baidīdamies pakrist, kamēr Kērkbijs un Beikers salīdzinājuma ar citiem izskatījās tīri mundri.

Odžesons aizgāja uz plantatora māju un piezvanīja uz nometni, lai atsūta mašīnu. Tad viņi lēnā solī, galīgi nokusuši pēc ātrā nokāpiena, devās šoferim pretī, noiedami vēl četras jūdzes līdz šosejai. Braiena spēki bija gandrīz galā, āda šur tur, kur vēl turējās piezīdušas dēles, viegli niezēja. «Šķiet, man jau trūkst asiņu, lai vilktu dzīvību, ko gan tās rijīgās draņķes tur var vēl izsūkt? Esmu galīgi beigts un vēlos, kaut būtu Notingemā, prom no šīs baismīgās saules, atpakaļ tur, kur būtu vēss un manas smadzenes varētu noskaidroties, un es spētu atkal sākt domāt un sakārtot sajukušos priekšstatus. Nākamgad man būs divdesmit viens — nepaspēsi, cilvēks, ne apskatīties, kad vecums jau klāt.»

Somas ievēlās gaidošās mašīnas kastē kā līķi. Viņiem palīdzēja pretī atbraukušais seržants — tas pats, ar kuru Beikeram viņnedēļ bija iznākušas nepatikšanas.

—    Sācies karš, — viņš pavēstīja. — Tas izcēlās, kamēr

jūs bijāt prom. Mēs domājam, ka jūs arī būsiet iepinusies kādā sadursmē.

—    Kāds karš?

—    Komunisti grib mūs izmest no šīs zemes un pārņemt varu. Ir jau daudz upuru.

Mašīna traucās pa šoseju uz dienvidiem cauri ciematiem un kaučuka plantācijām; pa labi kā zilzils lakats zaigoja jūra, virs galvas tikpat zils un vientulīgs liecās debess loks. Vēja pūsma atsvaidzināja braucējus un aiznesa projām nepatīkamās zemes un sviedru smakas. Neviens nerunāja. Braiens, acis aizvēris un atbalstījies pret kravas kasti, prātoja par seržanta vārdiem, ka sācies karš ar Malajas komunistiem.

18

Visu mūžu Braiens gandrīz ik dienas bija dzirdējis māti draudam, ka viņa sakravāšot savas mantiņas un pametīšot Heroldu Sītonu. Taču tā nekad nenotika, tomēr tanīs reizēs, kad draudiem neradās iemesls, viņa no jauna uzpūta agrāko strīdu ogles, kas vēl nebija apdzisušas. Torīt pirms iešanas uz darbu Braienam ar tēvu atgadījās nopietna sadursme. Visu pagājušo nedēļu māja bija vārījusies kā putras katls, jo kāds kaimiņš bija redzējis Sītonu Lentona bārā tukšojam glāzīti kopā ar sievieti, ar kuru viņš tika pinies, pirms sastapa Veru: tā bija melnmatainā, noslēpumainā Millija no Treverzrouvas, tagad jau pati sen kā precējusies. — Bet vai nu tāda nekaunīga, rupja padauza par to raizēsies, — Vera klaigāja, spļaudama zilu melnu, kad Sītons pārradās mājās skaļš un apmierināts ar sevi, pat nenojauzdams, ka pirms pusstundas ienācis kaimiņš un visu notēlojis tik gleznaini, ka labāk nevarēja vēlēties. Agrākos laikos, kad Herolds Verai bija apriebies līdz kaklam, visa ģimene bieži dzirdēja māti kliedzam, lai viņš lasās prom un meklē sev citu sievieti — viņai par to tikai nospļauties, bet tagad, kad bija radies iemesls patiesi baidīties, ka tā var notikt, bērni kļuva par lieciniekiem negantām ķildām: bezdarba laika strīdi par naudu salīdzinājumā ar tām šķita maiga vārdu apmaiņa starp diviem temperamentīgiem mīlētājiem.

Nu Braienam bija par ko padomāt ilgajās stundās, ka

mēr viņš stāvēja un vēroja lēno frēzmašīnu apstrādājam detaļas. Iestiprinājis alumīniju šablonā, viņš palaida sviru un ļāva detaļai slidēt uz rotējošo frēžu pusi, iepriekš pārliecinādamies, vai ziepju emulsijas strūkla vērsta tai tieši virsū, citādi detaļa varētu aizķerties un karstās skaidas apdedzinātu viņam ādu. Māte diendienā skaitīja vienu un to pašu, kaut arī Sītons bija apzvērējis vairs nemūžam netikties ar Milliju. Braiens lūdza, lai māte beidz, sacīdams, ka nav nekādas jēgas malt bez mitas vienu un to pašu, sagandējot visu mājas dzīvi, taču Vera atcirta:

—    Kāpēc lai es klusēju? Viņš vienādiņ izturējies pret mani cūcīgi, un šito te es necietīšu, it īpaši pašreiz, kad jūs, bērni, esat jau paaugušies.

Tā Sītonam bija jānoklausās garu garie sprediķi, ko viņš arī darīja neparasti pacietīgi, neteikdams ne vārda, jo apzinājās savu vainu, līdz šorīt, iedzīts vienā no visdrūmākajām un baismīgākajām niknuma lēkmēm, kādas Braiens jebkad bija redzējis, Herolds draudēja ielauzt Verai galvaskausu. Braiens nostājās starp ķildniekiem, grasīdamies gāzt tēvam pa pauri, ja viņš iedrošinātos piedurt pirkstu mātei.

—    Viņš domā, ka tu vēl esi maziņš un nespēj mani aizstavēt, — gaudās Vera pa pusei dusmīgi, pa pusei raudot. — Es vienādi vien sacīju, lai uzmanās, kad tu pieaugsi, — viņa līksmoja uzvaras prieka. — Tagad viņš zina, ko es ar to domāju.

Braiens jutās galīgi apjucis, viņu pārņēma izmisums, jo viņš saprata, ka nespēs daudz izdarīt, ja tēva ārprātā degošās acis un milzīgās dūres patiesi sāks viņam tuvoties.

—    Ak dievs! — viņš kliedza, balsij aizlūstot. — Vai jūs abi tiešām neko labaku nespējat izdomāt? Jau sen laiks pieņemties prātā.

Varbūt vecāki nojauta, ka jaunekļa sirds draud plīst pušu, un tā nu, kad tasēs sāka līt tēja, cietsirdīgās jūtas, kas saltajā, agrajā rītā bija uzbrāzmojušas triju cilvēku krūtīs, pamazām noplaka. Neviens nerunāja, taču Sītons pēc divdesmit minūtēm, izpīpējis cigareti, likās atkusis un atvadījās no sievas gandrīz jautri, kaut gan atbildi tā ari nesaņēma.

17»

259

Braiens priecājās, ka tiek projām, viņš kā traks drāzās uz sava divriteņa pa Pils bulvāri, veikli manevrēdams

starp mašīnu rindām, lai nebūtu ne par ko jādomā. No straujā brauciena acīs ieriesās asaras, kas tecēja pa vaigiem lejup; pavasara gaiss bija vēss un spirgts, un tas šķita labi, jo lidz ar pumpuriem un zilajām debesīm modās visa pasaule. Augstu pār galvu uz kraujas smilšakmens klints slējās Pils, kur atradās mākslas muzejs un dezertieru cietums. Pils gulēja tur, pieplakusi kā zirneklis ar izmocīto pilsētas dvēseli mutē, un augstu gaisā pār to plīvoja Anglijas karogs. Braiens slīdēja līdzi ļaužu straumei, kas plūda uz darbu pa satiksmes artēriju tālu lejā" pils kalna pakājē, un jutās omulīgāk, kad drūzma palika aiz muguras un viņš nokļuva Kanāla ielas vidū. Likās, karš drīz beigsies un pasaule pavērsies ceļojumiem kā Dienvidjūru pērlene. Tad viņš sakrās naudu un dosies uz Franciju vai Itāliju, jo, tiklidz noklusīs kaujas, neiesauks arī armijā. Bet varbūt nemaz nebūs tik jauki, kā viņš iedomājas: Edžvorts zaudēs savus kara līgumus, Braienu izmetīs uz ielas, un tad viņš varēs vilkt dzīvību no pabalsta kā agrāk tēvs; darbu nekur nebūs iespējams dabūt, vajadzēs visu mūžu katru ceturtdienu stāvēt rindā pēc saujas draņķīgušiliņu, lai kaut kā vilktu dzīvību. Badā nenomirsi, bet paēdis arī nebūsi.

— Bet es neticu, ka tā būs. — Viņš bija nogriezies uz īsāka ceļa — apaļiem akmeņiem bruģētas ielas, kur varēja skaļi runāt, it kā stāvētu publikas priekšā. «Atgriezīsies karavīri, un tie vis vairs nekleknēs rindās pēc bezdarbnieku pabalsta, vienalga, vai būs valdibas pasūtījumi vai ne. Viņi pavērs ceļu sarkanajiem, un tad būs darba, cik tīk. Gan jūs redzēsiet. Un, lai Resnvēderis lej par veco, labo Angliju un tamlīdzīgām blēņām, kamēr aizrijas, sarkanos tas neapturēs.»

Braienam patika braukt pa bezgalīgajām Sneintonas ielām, tur viņam allaž uzlabojās garastāvoklis pat tad, kad viņš drāzās garām mājai, kur bija kāvies ar tās padauzas Ednas vīru, — Ednu viņš bija noķēris pērnajā rudenī «Lengemā». Kas tas bija par vakaru! Divas nedēļas viņš bija staigājis ar zilu aci un mierinājis sevi vienīgi ar cerību, ka Ednas vīra blāvas nenoies ātrāk. Braiens neviļus iesmējās un iegriezās ielā, kur atradās Edžvorta mašīnbūves fabrika.

Tas bija mazs uzņēmums — viena pati gara ēka ar sešdesmit strādniekiem un ielas galā divas kantora istabas, kur piektdienās mašīnrakstītāja izmaksāja algu. Braiens iegāja pa stikla durvīm plašā telpā ar dažāda izmēra mašīnām; to apgaismoja zilas neona spuldzes pie griestiem. Siksnas slīdēja, it kā cita ar citu sacenzdamās ātrumā, šarnīrsavienojumi klikstēja pret motoru grieztajiem riteņiem. Teds Edžvorts, fabrikas īpašnieks, strādāja kopā ar citiem; viņš bija slaids, nelaimīga izskata vīrs ar gariem, sirmiem matiem, ģērbies darba virsvalkā, kurš tikai ar to atšķīrās no citu apģērba, ka tika mainīts nevis reizi nedēļā, bet katru dienu. Tedu bieži apciemoja sieva, ierazdamās greznā limuzīnā no vasarnīcas Tērgartonas tuvumā, kur bija papilnam svaiga gaisa. Viņa brauca, nevis lai palīdzētu, bet lai tāpat vien pastāvētu vīram blakus, kamēr tas ņēmās ar kādu rasējumu vai detaļu uz sava soliņa darbnīcas galā. Abi stāvēja ar mugurām pret strādniekiem, un skaļajā dūkoņā un troksnī vārdus nevarēja sadzirdēt, taču visi bija pārliecināti, ka misis Edžvorta grauž vīru par kādu mājas dzīves sīkumu, jo viņa tievais kakls kvēloja spilgti sarkans visu laiku, kamēr sieva atradās rūpnīcā. «Varbūt tas ir tāpēc, ka viņa pirms dažiem gadiem notvērusi vīru ar kādu dāmiņu un nevar to piedot, bet diez vai tā ir, Tedu drīzāk interesē vīrieši, viņš vienmēr tā savādi liek roku uz pleca, kad paskaidro jaunu uzdevumu. Varbūt nelaime ir cita: neko nevar zināt, ja tev, cilvēkam, ir tāda sprogota kaķene par sievu un divi dēli karavīri, kuri neparko negrib vadīt uzņēmumu tālāk.»

Kad nebija misis Edžvortas, Tedam atradās Otrs mocītājs — Bērtons, valdibas inspektors no Birmingemas. Nabaga Tedsl Bērtons bija īsts Hitlers, kas izmantoja to, ka Teds bija bailīgs vecs muļķis, kaut arī viņam piederēja vesela rūpnīca; viņš nedrīkstēja daudz runāt pretī, jo izdevīgais valdības pasūtījums ļāva grābt tūkstošus, un šī pasūtījuma izpildi Bērtons šad tad ieradās pārbaudīt. Viņš bija garāks par Tedu, plecīgs, skaļu rīkli, un mēdza nikni sodīties par slikto darbu, ko Teds mēģinot iesmērēt valdībai, kura kopš tūkstoš deviņi simti trīsdesmit devītā gada jau tā esot izdevusi gandrīz visu savu naudu. Kādu nedēļu uz Birmingemas ieroču rūpnīcu nosūtīja divus tūkstošus nepareizi izvirpotu šauteņu stobru ar greizi iegrieztām vītnēm. Tie friču vietā būtu aizsūtījuši uz viņpasauli pašu angļu jaunekļus. Bērtons bija īpaši ieradies savā mašīnā un ieraudzīja, ka virpas joprojām mundri izgatavo

2G1

stobrus veselām kaudzēm. Viņš pabīdīja nabaga apjukušo Tedu sānis, piegāja pie kastēm, pierlkoja savas kalibrēšanas skavas plecu pie etaloniem, tad paņēma vienu detaļu un aiznesa uz Teda solu. Pat cauri mašīnu dūkoņai bija dzirdams, kā viņš kliedz, un beigās viņš — varbūt nejauši, kas to lai zina — izgāza visu kasti uz grīdas. Kad Bērtons bija cienīgi izsoļojis ārā un aizbraucis, Teds ņēmās bļaut uz saviem mašīnu iestādītājiem un kontrolieriem, taču ar to nepietika, lai viņš atgūtu autoritāti.

Kur vien raugies — visur nemiers un kņada. Braiens gan cerēja, ka mājās pēc rīta jandāliņa tagad būs klusāk. Dzīvoklī bija pārāk šauri un rūpnīcā tāpat — Braiens bieži mēdza uzsiet uz bagāžnieka sainīti ar sviestmaizēm, piena pudeli un karti un laisties ārā no pilsētas, dodamies pa laukiem un Servudas meža brikšņiem ziemeļu virzienā. Koku mizas smarža pavasarī atgādināja senās dienas, ko viņš bija pavadījis «Stūros», un nesenos klejojumus pa Ķiršu Dārzu kopā ar Polīnu. Viņi abi arī strīdējās, taču pēdējā laikā satika labāk. Reiz viņi bija nopietni saķildojušies un izšķīrušies, bet pāris mēnešu vēlāk viņš kādā svētdienas vakarā, iedams kopā ar Albertu Lomaksu gar pilsētas valdes ēkas lauvām, ieraudzīja Polīnu stāvam turpat uz kāpnēm un sarunājamies ar dažām citām meitenēm. Visi jaunieši bija uzcirtušies un pastaigājās pa Slebskvēru, vai nu blenzdami uz citiem, vai izrādīdami paši sevi. Sad tad viņi apstājās, lai dzirdētu pestīšanas armijas sprediķus, uzklausītu kāda runātāja komunista prātīgos padomus vai pastrīdētos ar sirmu bībelnieku mīkstu filca platmali galva: vecais bija tik izkaltis, ka, likās, kāds nozadzis viņa pārtikas kartītes.

Braiens uzsmaidīja Polīnai, un meitene pamāja ar roku, it kā priecātos draugu redzēt. Jauneklis nekad agrāk nebija pamanījis, cik viņa bāla. Pēc skata varēja domāt, ka viņai ir dzeltenā kaite. Kopā ar Albertu viņš devās augšup pa kāpnēm pie meitenes.

—    Sveicināta, kaķīti Kā sviežas?

—    Labi.

—    Nestāvi te vējā, citādi sasaldēsies.

Lai gan viņi jau sen kā bija sastrīdējušies, Braiens joprojām meiteni mīlēja. Viņas draudzenes stāvēja mazliet atstatu, attapīgi atbildēdamas uz garāmejošo jauniešu jokiem. Viņš juta skaudību, iedomādamies, kas viss būtu

varējis nolikt viņu ilgās šķiršanās laikā, bet tagad bija zudis un nekad netiks iepazīts. Un kāpēc, kas īsti lēcies? Viņiem vajadzētu būt vienam pret otru sirsnīgākiem, un, ja tā nav, tad tā ir viņa vaina.

—    Es jūtos lieliski, — viņa sacīja. — Jau sen neesmu slimojusi. Vai tu kaut kur ej?

—    Pastaigāties. Un tu?

—    Arī.

«Tu, meitenīt, ķer puišus tāpat kā tavas draudzenes, kas tagad jau tērgā ar dažiem,» viņš nodomāja, pats sirdīdamies uz sevi par neizteiktajiem vārdiem, jo Polīna kopš viņu pēdējās tikšanās šķita itin kā novājējusi un zaudējusi možumu.

—    Vai tu vēl ej sestdienās uz «Kapitolu»?

—    Nē.

Viņa lūkojās uz ļaudīm, kas pastaigājās pa skvēru, it kā gribētu ienirt pūlī un izvairīties no šīs tikšanās, kuru pati savas labsirdības dēļ bija pieļāvusi.

—    Tā jau domāju, — viņš noteica, cerēdams, ka viss būs atkal labi, — es bieži aizstaigāju turp, domāju — varbūt satikšu tevi.

Polīna pretēji viņa cerībām neko neatbildēja; iestājās, neveikls klusums. Braiens patiešām pēdējo nedēļu nogalēs bija pasācis iet uz kino, gaidīdams, ka meitene varbūt ieradīsies uz kādu no vakara seansiem un lēni pienāks pie rindas, kurā stāvēs viņš, lai gan zināja ari, ka tad, kad šādas tikšanās gaida vai mēģina noorganizēt, nekas neiznāk un laime uzsmaida vienīgi, kad doma par redzēšanos apslēpta pavisam dziļi sirdī kā tagad. Draudzenes bija aizraidījušas puišus, un pat Alberts nepacietīgi mudināja doties pastaigā gar Trentu.

—    Kā klājas tavam tētim? — Braiens vaicāja, piedāvādams Polīnai cigareti, ko viņa atraidīja.

—    Viņš ir miris.

Braiens gandrīz sāka zobgalīgi smieties, uz lūpām jau bija neticības pilni vārdi, kas būtu izšķīruši abus uz visiem laikiem, ja viņš neaprāutos.

—    Tu…

—    Viņš nomira pirms nedeļām sešām, — Polīna paskaidroja, nepamanīdama Braiena šaubas. Puiša neticība izgaisa, tagad viņš ieraudzīja meitenes bālajā seja sāpju

pēdas un degošajās acīs — ievainotas dvēseles kliedzienu. Šis trieciens sagādāja fiziskas mokas, it kā viņam būtu iesists pa kreiso aci, — viņš jutās gluži apstulbis un satvēra meitenes roku. Polīnai šķita, ka vieglais spiediens izsaka līdzjūtību, taču Braiens viņai nikni uzkliedza:

—    Kāpēc tu man nepaziņoji?

Polīna atrāvās atpakaļ.

—    Piezvanīt taču es tev nevarēju, varbūt tu to saproti?

—    Bet tu tak zināji, kur es dzīvoju?

—         Nu un tad? — viņa atkliedza pretī, tā ka Alberts dabūja krietni pabrīnīties par pēkšņi uzliesmojušo strīdu.

—   Tu tikpat labi zināji, kur es dzīvoju, vai ne?

Aptverdams, ka meitenei taisnība, Braiens noklusa.

—         Man žēl tava tēta, kaķīt. Tu taču zini, ka es viņu mīlēju.

—         Zinu gan, — viņa atteica, vēl joprojām dusmodamās, ka Braiens uzsācis ķildu te, kur tik daudz ļaužu varēja to redzēt un dzirdēt. — Tikai, lūdzu, nenoved mani līdz asarām.

—    Nu labi, labi: saproti jel, ka man ļoti žēl.

Viņi stāvēja svelošā vējā, un Braiens prātoja, kāpēc meitenes izvēlējušās tik dīvainu vietu flirtam. Polīna, dziļi aizvainota, novērsās, kaut gan Braiens nesaprata, kāpēc.

—    Tu taču varēji atnākt pie manis, — viņa sacīja.

—   Vai tu gaidīji, lai es tev skrienu pakaļ?

Braiens apgalvoja, ka tas viņam ne reizi neesot ienācis prātā, lai gan apzinājās, ka pieklauvēt pie Malinderu durvīm un pavaicāt, vai Polīna mājās, būtu bijis daudz vienkāršāk, kamēr viņš bija uzskatījis par labāku slaistīties ap kino cerībā meiteni ieraudzīt nejauši. Daudz laika arī tika nosists, iemetot pa glāzītei un klenderējot ar Albertu, un droši vien Polīna ar draudzenēm tāpat bieži bija vazājusies ar puišiem. Kad tā apdomāja, uz to varēja skatīties no saviem desmit viedokļiem, taču Braienam negribējās tagad meitenei to sacīt un uztraukt viņu varbūt vēl vairāk. Malindera nāve viesa sirdī tukšumu, bija pat grūti elpot.

—         Atnāc nākamnedēļ uz klubu, — viņš ierosināja, gandrīz vai pārliecināts, ka Polīna apsviedīsies uz papēža un aizdzīs viņu projām. — Tur būs jautri, — viņš piebilda.

—   Alberts arī atvedīs savu meiteni.

Polīna pagriezās pret viņu un pasmaidīja.

—    Iesim, ja gribi. Tikai ne trešdien, tad es mazgāju matus.

—    Ceturtdien, — viņš sacīja, atkal ticēdams laimei. — Tu izskaties gurda, kaķīt: iesim iedzersim kaut kur tasīti tējas.

Polīna pameta draudzenes un devās Braienam līdzi, un kopš tā laika ik nedē|u nāca uz klubu. Viss bija kā agrāk un tomēr arī citādi. Viņš domāja par to, iedarbinādams frēzi, un tās visspēcīgie tērauda zobi iekodās alumīnija lējumos mīksti kā sviestā, izgrebdami gropes tik precīzi, ka pat Bērtonam nebūtu kur piesieties. Emulsijas samērcētās skaidas krita uz šablonu un renē un ik pa brīdim tika aizslaucītas ar īpaši ierīkotu rokas suku. Polīna klubā jutās kā zivs ūdenī, un, lai gan abu vidū joprojām dažkārt izcēlās dedzīgas ķildas, tomēr viņi paspēja salabt pirms ardievu skūpsta. Tagad abi sargājās kļūt rupji, negribēdami saplēst smalko savaldibas tīklu un sastrīdēties tā, ka atkal būs jāšķiras. Braiens bija kļuvis maigāks un rūpīgāks un saprata, ka Polīnas agrāko bērnišķīgo izlēcienu cēlonis bijusi vienīgi vēlēšanās būt līdzīgai citām meitenēm. Viņa dažreiz pat noskaitās par Braiena nebeidzamo gādību, taču neparko negribēja, lai viņš aizvainotos, sadusmotos un mēģinātu viņai savukārt atmaksāt kā senāk. Mīlas glāsti bija dabisks turpinājums viņu mierīgajām un šķietami nebeidzamajām pastaigām, un tas pierādīja, ka viņu maigās jūtas iemantojušas jaunas īpašības.

Kādu vakaru viņus tā rokrokā staigājam bija redzējis Mērtonu vectētiņš un pastāstījis Verai, ka viņas dēls, pavasara nokrēslī klaiņodams ar savu meiteni, runājot kā īsts mīlnieks. Mērtonam bija pāri septiņdesmitiem, un viņa kalsnā, zobgalīgā seja atgādināja Braienam gan donu Kihotu (taču skarbāku par īsto), gan Džordža Piektā attēlu monētu mugurpusē, tikai Mērtonam trūka bārdas, un viņa vaibstiem bija uzspiedis zīmogu kalēja amats; viņš joprojām staigāja nesalīcis, jutās spēcīgs un ik dienas izsūca savas septiņas astoņas pintes alus par lielu nepatiku Lidijai, kas uzskatīja, ka tēvam laiks zināt mēru, un tomēr pat tagad neuzdrošinājās večukam to pateikt. Kādreiz viņa bija baidījusies no nūjas, ar kuru tēvs slānīja suņus, un vēl šobaltdien, četrdesmit piecu gadu vecumā, mēdza sarauties, kad tēvs pacēla spieķi, ko dažkārt ņēma līdzi, dodoties pastaigās. Lidija nebija precējusies, dzīvoja pie vecākiem un bieži žēlojās Verai ar Adu:

—    Vecais joprojām ir gatavais velns, rīko mātei tādus jandalus, ka man nevi|us nāk prātā domas, cik labi būs, kad viņš aizies uz mūža māju.

Taču Mērtonam allaž bija paticis skandalēt, un tāds viņš arī palika.

—    Ko gribēšu, to dzeršu, — viņš atcirta, kad Mērija raudzīja viņu pārliecināt. — Kamēr tev ir ko galdā likt, i nemēģini man klāstīt, ko es drīkstu un ko ne. — Un, zinādama, cik ļoti vecajam garšo alus un ka viņš nav radis piekāpties, Mērtonu vecmāmiņa arī to vairs nekad nepieminēja. Lai nu kā, vecais nekad nepiedzērās tiktāl, ka nezinātu, ko dara.

Reiz, kad Herolds Sītons bija draudzīgi noskaņots pret Veras vecākiem, viņš kādā svētdienā ap divpadsmitiem iegriezās pie Mērtoniem un kopā ar sievastēvu devās iedzert. Abi aizbrauca ar autobusu uz «Admirāli Rodniju» Volatonas ciematā un, tā kā debesis todien bija zilas un pūta spirgts vējiņš, aizstaigāja veselu jūdzi atpakaļ uz «Kroni», pēc tam uz «Midlendu», tad uz «Balto zirgu», «Jautrajiem pauniniekiem», — tuvojoties Redfordai, attalums starp krodziņiem samazinājās — un vispēdīgi uz «Gregoriju»; Herolds, apskurbis no alus tvaikiem un cigarešu dūmiem, bija kļuvis visai nedrošs uz kājām un ar pūlēm turējās pretī zemes pievilkšanas spēkam, turpretī Mertoris soļoja taisni un krodziņos vēl iedzēra pa pintei alus, palaikam apmainīdamies piezīmēm te ar vienu, te ar otru paziņu. «Ja ņem vērā,» prātoja Sītons, «kas viņš par bubuli bijis ģimenei, tad jābrīnās, ka visi viņu tik labi ieredz. Reizēm gan viņš, tā sacit, ir vīrs uz goda, un, ka viņš strādājis kā zirgs, tas arī nav noliedzams.» Sītonam patika satikties ar veco, tikai viņš darīja to reti, jo, bieži redzoties, kalējs viņam likās neciešams. Pat tagad, pats būdams pāri četrdesmitiem, Herolds jutās vecajam kā dēls, bet, tā ka viņa paša tēvs jau divdesmit gadus kā gulēja kapā, viņš nevarēja paciest Mērtona tieksmi pavēlēt.

Sītonam, tāpat kā jebkuram citam, garšoja alus, un tas viņu padarīja mazliet līdzīgu sievastēvam. Ja pelnīja piecas mārciņas nedēļā, varēja dzīvot brīvāk, un sestdienas vakaros viņš mēdza ar Veru doties uz krodziņu un pilnā rīklē aurot senās iemīļotās dziesmas; šādās reizēs viņa brūnās acis, paplatā, bālā seja un melnie mati, kas pamazām jau sāka atkāpties no pieres, allaž bija redzami kādā «Lomas marķīza» kaktā, ko viņš bija iecienījis. Pirmo reizi visā savas laulības dzīves laikā viņš varēja atjauties nopirkt uzvalku: tas gan jau bija valkāts un labi nepiegulēja, tomēr Sītons tajā jutās solīds un lepns — kā pats savs kungs, kad bija pārnācis mājās no darba. Viņam bija nauda, ko nopirkt malku, krāsu un naglas, divriteņa un radio rezerves daļas, tikai šis lietas, kas piešķir dzīvei un apkārtnei skaistumu, kara laikā bija grūti atrast. Ģimenes labad viņš darīja visu, ko varēja, lai gan uzskatīja, ka nesaņem no Veras un pieciem bērniem pienācīgo pateicību. Kas tā par dzīvi, ja tu, cilvēks, pat nevari kārtīgi paecēties ar sievu — dēls tūlit lec augšā un draud tev kraut pa galvu. Nekas, gan kādreiz būs gudrāks. Sītons jutās sarūgtināts: maz mīlestības viņš redz no savējiem, lai gan pats pēdējo divdesmit gadu laikā tik daudz pūlējies viņu labā, par ēdamā čiepšanu divus mēnešus nosēdējis pat luptūzī, un tas nebūt neatgādināja izbraucienu zaļumos, nemaz jau nerunājot par daždažādajiem darbiem un viltībām, ar kurām vajadzēja izvairīties no nodokļu aģenta.

«Man domāt, Braiens tomēr mani ciena, kaut arī viņdien mēs saplēsāmies, — tāpēc ka izgāj'šgad viņš man nopirka par deviņām mārciņām jaunus zobus, kad es pazaudēju vecos, pēc kādas iedzeršanas mazmājiņā vemdams. Droši vien viņam ilgi vajadzēja taupīt no katras algas, un tāpēc es nedomāju, ka mēs viens otru ienīstu, lai arī dažkārt iznāk saķerties. Nevar tak viss iet ka pa diegu, jānudien, nevar. Laime vēl, ka mums ir darbs, nav jākar zobi vadzī un bumbas nav izmētājušas kauliņus uz visām pusēm.» Sītons augām dienām strādāja ar lāpstu velosipēdu fabrikas pagalmā, kraudams mašīnās veselām kaudzēm metāla skaidas un šķembas, kuras pēc tam aizgādāja uz metāllužņu vagoniem turpat pāri ceļam. Būdams tikko četrdesmit gadus vecs, plecīgs, vesels kā rutks, Sītons zināja, ka pāris mirkļos saplacinātu Braienu kā pankūku, ja torīt patiešām būtu laidis darbā dūres, taču atšķirībā no Mērtona Heroldam vieglāk likās pacelt roku pret sievu nekā pret bērniem: doma, ka vajadzētu kauties ar prātīgo, čaklo Braienu, šķita briesmīga un neiespējama; turpretī Mērtons, kas dunkāja bērnus, nekad neaiztika Mēriju.

Braiens neraizējās, ka, iedams pa Volatonroudu ar Polīnu, saticis vectēvu, un redzēja, ka tas draiski viņam pamirkšķina.

—    Sveiks, Nimrod, kur iedams?

—    Pastaigāties.

Mērtons pavērās uz Polīnu.

—     Vai piesit meitenēm, ko? Laikam ejat uz Ķiršu Dārzu?

«Vai die,» klusībā sūkstījās Braiens, «nupat izgāzīs podu.»

—    Var jau būt, — viņš smīkņādams novilka.

—    Kā tevi sauc, bērniņ?

Polīna pateica.

«Tūlīt liks man atšūties, ja neturēšu acis vaļā,» nodomāja Braiens. «Bet tad es pastāstīšu vecmāmiņai.»

—      Es atkal domāju, ka jūs varbūt ejat taisnā ceļā uz Abesīniju, — smiedamies turpināja Mērtons, pagriezies pret Polīnu. — Sitais kumeļš tā mēdza teikt, kad bija maziņš. Kā tik es viņu maķenīt piespiežu un lieku kārtīgi pastrādāt, šis tūlīt lec kājās un brēc: «Varat visi braukt pupās, es eju prom.» — «Kur ta tu tā iesi?» prasa viņa krustmāte Lidija. «Uz Abesīniju,» šis saka un pūcē atpakaļ uz Redfordu. Puikas gados bija briesmīgs palaidnis.

Braiens brīnījās, kā Mērtons uz līdzenas vietas varējis izdomāt tādu pasaciņu, bet tad aptvēra, ka tā ir patiesība, kas visu laiku gulējusi aprakta kādā atmiņu stūrītī, un, ja arī viņš to būtu atcerējies, tad tikai kā sensenu notikumu, kamēr Mērtonam tas bija stāvējis acu priekšā svaigs un neizbālējis. «Nez kas nu vēl nāks ārā?» Braiens gudroja.

Polīna iesmējās:

—    Manuprāt, viņš tagad nav mazāks palaidnis.

—     Par to es nekad neesmu šaubījies, — teica Mērtons, grasīdamies turpināt ceļu. — Nu, uz redzi, Braien. Tikai esiet rātni!

—     Tavs vectēvs ir jauks, — skanēja Polinas spriedums, kad viņi nogriezās uz Ķiršu Dārzu, lai nokrēslī kadā pakalnu aizsegtā palejā ļautos mīlas glāstiem un pavadītu stundu pilnīgā klusumā, līdz no Čūsku Sila atlidotu dziedošo dzeguzes saucienu atbalsis.

Klubs bija ļaužu pilns un trokšņains, tur pulcējās apkārtējo ielu puiši un meitenes, kuri bija noraidījuši visus aicinājumus iestāties zemessargos, bet alka pēc vietas, kur reizi nedēļā sastapties ar draugiem. Divas pusmūža sievietes no leiboristu partijas vadīja klubu, organizēja pārrunas (lielāko tiesu politiskas) un vakara beigās pasniedza karstu tēju ar sviestmaizēm. Visu dienu smagi nostrādājies, Braiens jutās viegli vai, pareizāk sakot, nokratīja smagumu, izlocīdams kājas pēc divdesmit minūšu ilgās sēdēšanas pie tējas galda. šī enerģija mēdza uzplūst jau tad, kad, nometis eļļas piesātināto darba apģērbu un krietni noskalojies pie izlietnes, viņš devās uz klubu, kas atradās labas jūdzes attālumā, un pa ceļam dabūja pacīnīties ar salto vēju, kurš skrēja šurp no Penīniem.

Pie skolas vārtiem viņu sagaidīja Frenks Vārlijs ar viltīgu smaidu kalsnajā, glītajā sejā.

— Sveiks, Braien! — viņš uzsauca, vēcinot papīra lapiņu žūksni. — Vai šo te esi redzējis?

Frenks bija lielākais rakstu pratējs jauniešu barā, strādāja apdrošināšanas kantorī pilsētas centrā un nez kādā ceļā prata dabūt neķītrus stāstus, apzvērēdams, ka tos, braukdams atvaļinājumā, atvedis brālis, kas dienēja sakaru bataljonā Keterikā. Sirds dziļumos Braiens to apšaubīja un prātoja, diez vai Horass Vārlijs patiešām sēž augām dienām pie rakstāmmašīnas, sacerēdams stāstus,— ja viņš to dara, tad tie neapšaubāmi izdevušies nolādēti labi un Viņš drīz vien pelnīs lielu naudu, strādādams par žurnālistu. Kāds tos tomēr rakstīja, to nevarēja noliegt. Parasti tie nebija garāki par desmit, divpadsmit mašīnraksta lappusēm, kur starp rindām bija izlaists viens intervāls. Pirmajā «meistardarbā», ko Frenks laida apkārt, bija stāstīts par klubu Indijā, ko noorganizējušas virsnieku sievas, lai nevajadzētu garlaikoties, kamēr vīri uz vairākiem mēnešiem aizbrauca komandējumos. Iepazīstoties ar aprakstītajiem notikumiem, visiem svila ausis — arī meitenēm, jo nevarēja taču viņām liegt tik eksotisku lasāmvielu. Otrā stāstā bija attēlots nedēļu ilgs atvaļinājums, kuru kāds karavīrs pavadījis Romā, kamēr papīru žūksnī, ko Braiens saņēma šodien, ienakdams pagalmā, autora uzmanības centrā atradās jauna sieviete precību gados un viņas piedzīvojumi ar pašas senbernāru. Neraizēdamies par to, ka jaunieši, kas sēž pagalma viņā galā, visu saprot, Braicns apstājās sētsvidū. Vējš šķirstīja lapas, un, slepdamies aiz šī iegansta, puisis pagriezās atpakaļ, lai citi neredzētu, ka lasītais satrauc viņa juteklību. Stāsts beidzās ar to, ka suni nošāva kāds vīrs, kura mazajai meitiņai tas bija uzbrucis, bet suņa saimniece aiz sirdēstiem izlaida garu. Braiens pārlasīja visu vēlreiz, lai, pieejot klāt pārējiem, vairs nebūtu jākaunas.

Viņš pacēla roku ar papīra lapam.

—    Kurš nākamais?

—     Neviens, — Frenks triumfējot atņirdza zobus. — Visi jau izlasījuši. — Un viņš norādīja uz Polīnu un Dorotiju. Alberts pētīja savu «Soviet Weekly» un tikai šad tad pacēla stūraino galvu, lai pavēstītu kādu brīnišķīgu ziņu par Krieviju.

—    Te rakstīts, ka desmit gadus pēc kara neviens vairāk par četrdesmit stundām nedēļā nestrādās.

—    Nesaprotu, kā tas būs iespējams, — noteica Frenks, salocīdams savu seksuālo lasāmvielu. «Stulbais preteklis, iedevis arī meitenēm izlasīt,» klusībā sodījās Braiens. «Ko tu neteiksi! Varēja nu gan padomāt.»

—    Pavisam vienkārši, — skaidroja Alberts. — Pie mums butu tikai jāsavāc visi nelieši, kas nekustina ne pirkstu, un jānosūta uz fabrikām un dzelzceļiem.

—    Daži skribenti arī jāpieliek pie darba, — gribēdams iedzelt Frenkam, piebilda Braiens. — Tādi citu neko nezina kā pārrakstīt neķītrus stāsteļus un vakarā nakt šurp, lai parādītu tos meitenēm un viņas satrauktu.

—     Viņš varbūt satraucas, — atteica Polīna, — bet es gan ne, to tu vari man ticēt. Man par tādām muļķībām tikai smiekl'i nak.

—    Manuprāt, tas ir riebīgi, — sacīja Dorotija, un viņas apaļā, rnelnīgsnejā seja zvēroja dusmās.

Frenks skaļi iesmējās.

—    Ei nu, Dollij, draudziņ! Tu labi zini, ka tev patika.

Alberts izslējās kā bokseris.

—    Liec mieru Dollijai. Atradies rakstnieks — tāds draņķis nepatīk nevienam!

—    Nevar jau visi strādāt pie mašīnas, — pretojās Frenks.

—    Kādam taču jāaprēķina mūsu algas, — sacīja Polīna, nākdama viņam palīga. — Manu gan nav ilgi ko rēķināt.

—         Par to neraizējies, — Braiens mierināja. — Tikko sasitīsim vāciešus, kļūs labāk. Tad tiksim vaļā no vecā Resnvēdera un ievēlēsim sociālistu valdību.

—        Bet tev tak tik un tā būs jāstrādā, vai ne? — kodīgi noprasīja Dorotija.

—        Turi muti, muļķe, — uzbrēca Alberts, itin kā aizmirsis, ka meitene ir viņa draudzene. — Pret darbu es nekad neiebildīšu.

—    Mēli gan tev derētu pievaldīt, — Dollija atkliedza.

—         Es arī darba nebīstos, — piebalsoja Braiens. — Lai tik maksā algu.

—    Manuprāt, algu tev tad nevajadzēs, — sacīja Alberts.

—    Tad tu droši vien visu, ko gribēsi, varēsi dabūt par velti, ja visi strādātu, nauda kļūtu lieka. Es izlasīju «Daily Worker», ka Krievijā drīz būšot iespējams maizi dot par velti. Tas būtu lieliski, vai ne?

Tam piekrita visi.

—        Tomēr paies vēl ilgs laiks, kamēr tas piepildīsies, — piemetināja Polīna.

Pāri pagalmam klājās tumša ēna, kas stiepās no bumbu patvertnēm līdz tualetēm, no vārtiem līdz divriteņu novietnei. Debesis zalgoja tumši zilas, un zvaigznes varēja saskatīt, tikai cieši ielūkojoties dzidrajā gaisā. Aukstā nakts ienāca pilsētā līdzīgi ceļiniekam, kas apmaldījies un meklē siltumu, nomocījies uzmācīgajā vējā, kurš tagad lobīja sienu apmetumu un šaudījās ap jauniešiem. Visi paklusām satinās ciešāk mēteļos un aiztaisīja pogas.

—         Iespējams, ka būs vajadzīgi gadi piecdesmit, — sacīja Braiens. — Vai tad tas ir ilgi? Ods nepaspēs ne aci pamirkšķināt. Vajadzētu tikai tūlīt sākt. Tad visiem pietiks ko ēst, ar ko ģērbties un kur dzīvot.

Frenks šaubījās:

—    Būs ko ņemties melnās miesās.

—         Es mūsu fabrikā neesmu redzējis neviena cilvēka, kurš negribētu citu valdību, — iebilda Braiens. — Vai tu esi, Albert?

Tādus nebija redzējis neviens. Tuvojās kara beigas un līdz ar to pārmaiņu laiks — to juta ikkatrs.

—    Mūsu vecais arī ilgojas pēc kā cita, — teica Dorotija.

—    Tovakar, kad Resnvēderis pļurkstēja pa radio, mūsmājās sacēlās lielais ļembasts.

Alberts apsviedās apkart, plati smaidīdams, tā ka visiem kļuva jautrak.

—    Jānudien, tā bija. Pastāsti viņiem, čabulīt!

—    Nu, — viņa iesāka, viltīgi pašķielēdama uz Albertu,

—    vecais Resnvēderis, kā sāka liet, tā nevarēja beigt, un tad tētis pielēca kājās un zvēla ar savu milzīgo dūri pa aparātu. Es jau domāju, ka visas lampas būs čupā. «Novāc,» viņš saka. Un virsā jau pašķeļas pamatīga plaisa. «Ak tu, vecais nelieti!» viņš saka. Mamma teic, lai tētis tā netrako,'bet, kā viņš to dzird, tā gāž atkal, it kā būtu pavisam prātu aizlaidis ganos, un tā nu tik blietē un blietē — un no visa spēka, — līdz vecais Resnvēderis sāk kasēt, it kā nupat taisītos laist garu ārā, un radio apklust. «Man nav jāklausās tas nekaunīgais melis,» tētis nerimstas, bet mamma ņemas viņam zāģēt, ka viņš salauzis radio. Taču šis tik nosaka, lai viņa turot muti, viņš nākamnedēļ dabūšot jaunu. Vēlāk, kad mamma bija uzgājusi augšā, viņš man atzinās, ka, pēdējo reizi bliezdams, pats dabūjis ar strāvu pa pirkstiem.

Atskanēja tik skaļi smiekli, it kā lūztu ledus.

—    Bet viņš tak izglāba Angliju, vai ne? — iesaucās Frenks Vārlijs, kas stāvēja attālāk.

—    Tu tā domā? — atcirta Braiens. — Pirms kara viņš ar savu bandu lika apšļākt no šļūtenēm tos, kas piedalījās bada cietēju gājienā.

—    Vecais Resnvēderis glāba pats savu ādu, — teica Alberts, — nevis mūsu. Par tādiem kā mums viņam ne silts, ne auksts. Viņš glāba savus draņķa fabrikantus, tādus rīmas kā vecais Edžvorts, kas naudu grābj kaudzēm. Man, Frenk, tu nepūt pīlītes. Man ir pašam acis, un es māku lasīt.

—    Ko domā, es ar māku lasīt, — Vārlijs neatlaidās.

—    Braukdams uz darbu, katru dienu nopērku «rExpress» un izlasu no sākuma līdz beigām.

Albertam negribējās strīdēties, un viņš iesmējās.

—    Es ik dienas izlasu trīs avīzes, Frenk, nevis vienu, jo labāk ir zināt vairākus viedokļus, lai neviens nevar sacīt, ka tu esi aizspriedumains. Es saņemu «Daily Worker», «Herald» un «Mirror». Un mamma svētdienās dabū «Reynolds», un es tajā arī iemetu aci.

—        Nākamajā valdībā mēs tevi iecelsim par premjer

ministru, — teica Vārlijs. — Tad tu varēsi komandēt tādus tumšus jautiņus kā mēs.

—     Ja es butu premjerministrs, — sacīja Braiens, — es pirmām kārtām tiklu va|ā no sprukstiņiem, kas darbā sēž cauru dienu, pārrakstīdami neķītrus stāsteļus.

Misis Djūka lēni iznāca pa jaunāko klašu durvīm, kad Alberts patlaban skaļi lasīja priekšā kaut ko no sava sadriskātā «Soviet Weekly». Uzskatīdama puisi par vienu no visgudrākajiem kluba biedriem, viņa brītiņu paklausījās un tikai tad pārtrauca viņu.

—     Palūgšu, lai pēc pāris nedēļām atnāk Džeks Teilors un padiskutē ar jums, — viņa beidzot piebilda. — Viņš ir sociālists, un jums patiks viņu paklausīties.

—     Viņam nebūs viegli pārvilkt mūs savā ticībā, misis Djūka, — Braiens smiedamies attrauca, — jo mēs jau esam sociālisti.

—     Tomēr jums jāzina vairāk, nekā jūs zināt, — viņa paskaidroja.

Pēc tam visi sagāja iekšā dzert tēju un ēst sviestmaizes un tad devās mājup.

Braiens ar Polīnu stāvēja pie Malinderu virtuves durvīm — kopā pavadītais mierīgais vakars beidzās ar skūpstu vētru. Cieši piekļāvušies viens otram, viņi nespēja šķirties, lai gan laiks skrēja kā ar vēja spārniem. Polīnas māte bija aizgājusi gulēt, ļaujot abiem sniegt ardievu skūpstus vienatnē. Gar tumšajiem logiem aizzagas kaķis, kāds suns vienmuļi vazāja ķēdi pa saltām akmens plāksnēm izliktajiem ģimenes dārza celiņiem, bet jaunieši, paslēpušies no vēja lievenī, abi kvēli un nenogurdināmi, it kā sapnī grimdami, glaudās viens otram klāt un ilgi un kaislīgi skūpstījās. «Tā ir mīla,» Braiens sev sacīja.

—     Es nekad tā neesmu mīlējusi, Braien, — meitene viņam iečukstēja ausī.

—    Jā?

—     Man jāiet, bet es negribu. Man tagad jāiet iekšā, mīļais.

—    Vēl ne, — viņš teica.

—    Man arī negribas.

—    Nu, tad neej vēl: es nevaru tevi laist projām.

273

—     Tik labi, — viņa sacīja. — Man patīk būt te, tik tuvu pie tevis. Kaut vienmēr būtu tik brīnišķīgi!

18 211

—    Būs, — Braiens apgalvoja. — Es saprotu, ko tu gribi teikt. Un es tevi mīlu.

—    Es vēl neiešu, — Polīna padevās. — Rit jāstrādā, bet kas par to!

Darbs bija neizbēgams robežstabs, ko ik brīdi varēja saskatīt, lai cik tīksms likās vakars, tāpēc nebija vērts par to raizēties. Braiens zināja, ka viņš spēs rīt piecelties, vienalga, cikos aizies gulēt.

Mēness pavadīja viņu mājup, nākdams līdzi visu garo ceļu pa mazajiem dārziņiem, kurus bija apņēmis dziļš klusums. Lai liktos siltāk, viņš pīpēja cigareti, un tās smarža un dzirkstis ļāva justies omulīgi, soļojot pa to pašu vientuļo celiņu, pa kuru viņš pirms piectūkstoš gadiem bija bēdzis no «Zirga galvas», žņaugdams rokā divu alus kausu osas, un Bērts viņam bija dzinies pakaļ, lai pateiktu, ka viss kārtībā. «Viss kārtībā, viss lieliski,» viņš klusībā nosmējās, izpūzdams dūmus mitrajā gaisā. Karš drīz beigsies, nekas visā pasaulē nespēj aizkavēt tā galu. Un tad dzīve izmainīsies, vismaz viņš redzēs ko jaunu, jo nav vēl nodzīvojis tik ilgi, lai zinātu, kā ir, kad beidzas karš.

Un tas beidzās, un cilvēki aizstiepa no patvertnēm koka solus un guļamtīklus, sakrāva kaudzēs un sadedzināja. «Baltajā zirgā» kada miesās kupla, piecdesmit gadus veca, auskariem apkārusies sieviete ar varenu rīkli dejoja uz galda kankanu, skaļi bungāta klavieru pavadījuma ritmā klaudzinadama papēžus starp alus krūzēm un augstu cilādama kajas, lai paradītu ne vien masīvos ceļgalus, bet arī kulainās bikses, kas bija šūtas no spilgtas drānām Britānijas karoga krāsās.

Braiens, sēdēdams kopā ar Polīnu un vecākiem ļaužu pilnā krodziņā, dzēra alu un skaļā balsī dziedāja citiem līdzi, baudīdams bezrūpīgo jautrību, kas uzliesmoja kustīgajā pūlī kā šaujamais pulveris, ļaujot tikai pulksteņa rādītājiem, laiku mērījot, ik pusstundu' pavirzīties uz priekšu. Tomēr šad tad Braiens apklusa, lai ielūkotos daudzajās sejās, un saskatīja aiz tām dzīvi tik skumjā skaidrībā, ka pat skaņas aizvirmoja projām un atkāpās atpakaļ, kamēr viņš tas vairs nedzirdēja. Cilvēki jutās bezgala satraukti, jo bija beidzies karš, taču viņš šo patiesību joprojām nespēja aptvert. Tā bija reibuma pilna nakts, līksmāka un trokšņaināka nekā parasti, bet kāda tur starpība? Rīt viņi pamodīsies ar sāpošām galvām un pa saviem logiem

redzēs tos pašus pagalmus, tās pašas ateju rindas un dzirdēs to pašu fabriku mašīnu rūkoņu. Viņš atcerējās, kā pirms dažām dienām, tikko pārnācis mājās no darba, bija atlocījis «Daily Mirror» un abu vidējo lapu platumā ieraudzījis to, ko nemūžam neaizmirsīs: Belzencs nāves grāvjus, šausmu skatus, kas itin kā knaibles sažņaudza smadzenes. Viņš aizvēra laikrakstu, vārdi vairs nelikās svarīgi, attēli bija iespiedušies prātā uz visiem laikiem. «Taču kara beigām nav maza nozīme,» viņš nodomāja, paceldams nākamo alus kausu, ko tēvs nolika priekšā, «tieši otrādi, ta ir liela: mums jātiek vaļā kā no netīrajiem pagalmiem, tā Belzenes.»

Alus tvaiki apdullināja smadzenes, un Braiens jutās laimīgs, lai nu ar uzvaru ari būtu kā būdams. Polīna, māte un tēvs, visi sēdēja pie galda, aurodami pilnā rīklē, apņēmuši cits citu ap pleciem, līksmi, jo nu beidzot bija galā sešu gadu ilgais briesmu laiks, kad vajadzēja baidīties no iesaukšanas, kara tiesas un lidmašīnu uzlidojumiem un ēdamo varēja dabūt tikai uz kartītēm. Tas viss bija pāri, atnākusi uzvara — uzvara ne vien par vāciešiem, bet arī pār visām šīm raizēm — ko citu tāpēc vēl varēja vēlēties kā dziedāt aiz laimes visneprātīgākajās dzīrēs, kādas jebkad redzētas?

Vera ar Sitonu bija sviķojuši kopš paša rīta, un tagad, pusnaktī, Braiens palīdzēja tēvam klunkurot pa apgaismoto Edisonroudu, kamēr Polīna ar māti un mazākajiem bērniem sekoja vīriešiem pa pēdām. Sītons smagi balstījās uz dēla rokas un, neskaidri vāvuļodams, pūlējās atvainoties, bet tad pēkšņi piespieda roku pie mutes, lai neizkristu liekie zobi. Braiens stingri turējās kājās un bija pieliekami skaidrā prātā, tā ka spēja iet pats un vest arī tēvu.

—    Nāc, tēti Un nevelies man tik stipri virsū, citādi es arī nogāzīšos. — Viņš atgriezās atpakaļ. —Un ka tev, mamm?

—    Es viņai palīdzu, — sacīja Polīna.

—    Man ir labi, bērniņ, — galīgi noreibuši, atsaucās māte. — Kad aiziesim mājās, paraudzīšu tev vakariņas, kaķīt.

18*

275

—    Ja, tas vis nebūs nekāds vieglais darbs. — Klausīdamies, cik nopietni viņa runā, tik tikko spēdama velt vārdus pār lūpām, Braiens iesmējās. Viņš juta milestību pret abiem: gan smagnējo Sītonu, kas ar savu stingro roku

žņaudza viņam plecu, lai noturētos kājās, gan māti, kas līksma un bezrūpīga tenterēja nopakaļ, un visvairāk pret Polīnu, kas, redzēdama, cik neliekuļoti Sītoni nododas priekam, izturējās pret Braienu tā, it kā viņi būtu vieni Strellijas mežā.

No sārta ielas galā izšāvās pēdējās liesmu mēles. Gertija Rova lēca tām pāri, bet viņas četras māsas, saņēmušas aiz rokam visus tanī ielā dzīvojošos puišeļus, veda tos ašā un trokšņainā rotaļā ap ugunskuru.

Polīna nolika gulēt bērnus, bet Braiens parūpējās, lai māte ar tēvu laimīgi nokļūtu zem palagiem un sāktu krākt. Tad viņš nonāca lejā pie meitenes, kas sēdēja uz grīdsegas pie kamīnā liesmojošās uguns. *

—    Vai tu jūties labi, dargais? — viņa vaicāja.

—    Ellīgi labi, — Braiens atteica. — Droši vien iztempu savas astoņas pintes.

Polīna novilka džemperi un uzmeta to uz krēsla.

—    Tas tev dos spēku. Mūsu tētim arī garšoja savs malciņš, es zinu. Man nemaz nepatiktu saieties ar puisi, kas nedzer.

—    Nu, par mani tev nevajadzēs žēloties, — viņš smiedamies teica. — Neesmu nekāds lielais dzērājs, taču pa kraukšķini šad tad iemetu.

Nabaga vecais Malinders — šīs bija pārāk laimīgas stundas, lai neatcerētos arī viņu. Tā cilvēks atnāk pasaulē un aiziet no tās, atnāk no nebūtības un aiziet nebūtībā, un ar to viss ir cauri, tāds ir sākums un gals. Braiens stāvēja pie plaukta, nolūkodamies lejup uz Polīnu: meitenes garie, brūnie, necirtotie mati slīga uz pleciem, zem drānas iezīmējās pilnīgās, piebriedušās krūtis; kājas viņa bija parāvusi zem sevis. Viņa pīpēja «Parka braucienu» — it kā neprastu to darīt, Braiens nodomāja, vai arī it ka nezinātu, ka cigarete aizdegta: meitene sūca smēķi īsiem, nemākulīgiem vilcieniem, dūmus nemaz neieeipodama un ikreiz pēc tam ilgi nolūkodamās ugunī. Braiens pastiepa atpakaļ roku, lai nodzēstu gaismu.

Pagalmā atskanēja soļi un saucieni — ļaudis vēlēja cits citam labu nakti. Bērnu balsis pamazām noklusa, un, tā kā mazos iedzina iekšā, suņi, tikuši vaļā no mocītājiem, apgulās pie sārtiem. Kāds aizdipināja uz mazmājiņu, pēc īsa brītiņa parāva ķēdi un, šļūkādams kājas, iznāca ārā, pa ceļam vēlēdams labu nakti kādam kaimiņam un tad sākdams grabināties ap savām durvīm. AAisters Samerss, Braiens nodomāja, pazīdams ik balsi, lai cik dzeramā ari bija noskalojis pa rīkli vēderā. Pagalmā iestājās klusums, un skaņu jūra aizplūda no ugunskura, ļaudama tam izplēnēt vientulībā.

—    Vai tev ir labi, mīlulīt? — viņš maigi iejautājās.

—    Jā, un tev?

—    Arī. — Viņš atgrūda krēslus atpakaļ, paņēma no dīvāna spilvenus un nometa uz grīdsegas. — Vai tev bija jautri?

—    Man patika krodziņā, — sacīja Polīna. — Ir ļoti jauki reizēm padziedāt.

Braiens apsēdās viņai blakus.

—    Nu protams.

—    Nebiju piedzīvojusi tādu tīkamu vakaru kopš Betijas kāzām.

Viņa iesvieda cigareti liesmās un vēroja, kā tā nomet savu papīra tērpu, it kā grasīdamās ienirt dziļāk. Jaunieši sāka skūpstīties un atslīga uz grīdsegas, zinādami, ka šonakt viņus neviens netraucēs. Mīlas glāsti viņus iegremdēja alkās, pār kurām domām vairs nebija varas.

Abi ģērbās klusu ciešot. Braiens piegāja pie sētas durvīm un palūkojās ārā pagalmā — viņu joprojām smacēja dziļi krūtīs degošās kaisles liesmas. Sirds plūda pāri no prieka, bet, pilniem malkiem ieelpodams vēso nakts gaisu, viņš atcerējās, ka laiks pavadīt Polīnu mājup. Ielās no izdzisušajiem sārtiem cēlās pelnu un sadeguša papīra smarža, un klusums, kas apņēma māju tūkstošus, tāpēc likās vēl dziļāks. Tā bija patīkama smarža, un Braiens zināja, ka turpmāk tā viņam allaž nozīmēs pavasarīgas uzvaras un mīlas liesmas. Fabriku dinamomašīnas joprojām pildīja gaisu ar savu nebeidzamo, mierīgo rūkoņu, kas bija tik pierasta, ka paslīdētu gar ausīm nepamanīta, ja Braiens īpaši nepiedomātu. Fabrika nebija apstājusies! Pat uz vienu minūti ne. Tā dūca un dūca, par spīti dzīrēm un uzvaras sārtiem, neapklusdama ne mirkli. Darbs bija labāks par visu citu, ko dzīve veda uz saviem lēnā, nebeidzamā kustībā slīdošajiem ratu riteņiem.

Polīna pienāca viņam klāt, uzģērbusi mēteli, lai dotos mājup. Viņa ne reizes nebija pieminējusi, ka māte dusmosies par meitas ilgo prombūtni. Neviens no abiem neuzskatīja, ka tam tagad būtu kāda nozīme. Viņi rokrokā gāja pa ielu, pa daudzām ielām, garām izplēnējušiem ugunskuriem, kuros dažviet vēl kvēloja pa sarkanai actiņai, kas itin * kā slēpa savu krāsu, taču mirgoja spoži.

Pēc dažiem mēnešiem uzvaras sārti uzliesmoja vēlreiz, ik logā vīdēja sarkani plakāti, sarkani karodziņi plīvoja ik bērna rokā, un sarkana kā kvēlojošās ugunskura acis bija uzvara, uz kuru ļaudis tika gaidījuši.

19

Braiens aizvēra durvis agri, gribēdams izbēgt no nenoliedzami pārākajiem kukaiņu spēkiem un aizsegdams skatienam purpursarkanās vakara debesis, kuru blazma klājās pār zilganajiem krūmājiem, mežu un lidmašīnu skrejceļu, kas bija itin kā nogūlies zemē un ieslīdzis ciešā miegā. Braiens pagrieza goniometru kā ruletes riteni, un tas apstājās, rādīdams uz austrumiem — pretējā virzienā tam, par kuru viņš sapņoja. Pagaidām neviena lidmašīna nemēģināja ar savu morzi pārspēt atmosfēras trokšņus, un Braiens, garlaikots un noguris, atmetās pītajā krēslā, īgdams, ka divpadsmit tukšu stundu vēl šķir viņu no rītausmas un maiņas. Tagad vairs nevarēja uz labu laimi šaudīt ēnas, jo ierocis līdz ar piecdesmit mārciņām munīcijas bija aizvests atpakaļ uz arsenālu, lai gadījumā, ja būdai uzbruktu partizāni (novietne joprojām bija nometnes un skrejceļa tālākais priekšpostenis), viņi nevarētu dabūt savās rokās šaujamo un nolaist no kājas kādus plantatorus vai jauniesauktos.

Mani gan viņi tad nogalinās, bet galvenais tak ir, lai viņiem netiktu šautene. Tēvs smietos, ja zinātu, kādā ķezā esmu iekūlies. «Ko es tev teicu?» viņš sacītu. «Es teicu — nelien armijā, vai ne? Bet ko tu darīji? Līdi, vai ne? Ja dabūsi lodi ribās, tad to būsi arī pelnījis. Un tad nedoma nākt, galvu rokās saķēris, pie manis un liet asaras, teļapakausi tāds.» Tā viņš ņemtos neapnikdams, un viņam butu taisnība. Bet man te ir vairāk par piecdesmit aptverēm, ko arsenāls neredzēs kā savas ausis, tās es taupu brīdim, kad atnāks komunisti un teiks: «Dod šurp! Patronas vai dzīvību!» Un, ja arī mani nokniebs, tad munīciju,

cerams, viņi airadis, tik daudz izmaņas būs katram. Tevs laikam sacītu, ka esmu jucis, rāpdamies Gunongbarata, bet te nu es runātu pretī, jo, kaut arī mēs netikām līdz augšai, lomēr es neparko pasaulē neatteiktos no šī gājiena. Kad sakām iet, svēru krietnas simt piecdesmit mārciņas, bet patlaban esmu nodzinies līdz simt trīsdesmit un, lai cik sukātu iekšā (starp citu, tagad visu laiku jūtos izsalcis), tik un tā resnāks nekļūšu. Tādējādi par atziņu, ka nav vērts līst Gunongbarata, es samaksāju ar divdesmit mārciņām no sava svara.»

Ar Mimī viņš satikās tai pašā vakarā, kad atgriezās no ceļojuma, taču prombūtnes laikā nebija par meiteni iedomājies ne reizes. Viņi runāja maz, alkas neļāva domāt un drīz iedzina abus Mimī šaurajā gultā. Kaislē trīsēdams, viņš ierēcās kā zvērs — no dvēseles lauzās ārā džungļu mežonība. Sai pirmajā naktī, kad viņš atkal gulēja īstu miegu, smadzenēs šķita kuplojam krūmāji un acu priekšā neizzuda zari un lapas. Viņš kaisa drudzī, it kā varētu ik mirkli aizdegties liesmās, bet tad kā nokaitēta dzelzs būtu iesviests siltā ūdenī. Pēc guļas uz cietās meža zemes tagad bija grūti aizmigt. Pusnaktī Mimī Braienu uzmodināja: parunājušies viņi ļāvās glāstiem, un pēc tam viņš beidzot gulēja kā nosists.

Dežūras laikā Braiens atgāja pāris jardu no būdas sevis pēc. Nakts bija klusa un silta, itin kā debesis būtu pārstājušās elpot; visapkārt mirdzēja zvaigžņu rniriādes. «Šajā brīdī ikviens, kas paslēpies zālē, var nokniebt mani kā cāli.» Kad Braiens to iedomājās, viņa mugura pārklājās sviedriem, taču viņš nesteidzās doties atpakaļ. «Un, cik dīvaini, viņš nezinās, ka es patiesibā esmu draugs, kas mīļu prātu ietu uz džungļiem viņam palīgos, ja vien viņš atnāktu un to palūgtu. Bet te nu es jutīšu vienīgi spēju triecienu pakausī, un nākamajā mirklī jau būšu beigts, un tikai itin kā iztālēm dzirdēšu teti sakām: «Es tak tev teicu!» Es būtu varējis mierīgi sēdēt Notingemā un pelnīt pie Relija savas desmit mārciņas nedēļā, nevis šķiest laiku tādā elles karstumā un kauties pret saviem biedriem.» Braiens aizdarīja durvis un uzlika austiņas: nekas nebija dzirdams. Turpretī dienā ducis četrmotorīgu bumbvedēju mēdza patrulēt pār kalnu džungļiem, pieprasīdami pēc iespējas ātrāku peilējumu. Reizēm gāja tik karsti, ka radistam, kas atnāca nomainīt dežurantu, vajadzēja acumirklī ieņemt vietu un sākt strādāt, nepaspējot ne sasveicināties, ne atvadīties.

«Vai nu man šautene ir vai nav, pirmā ložu kārta pataisīs būdu un manas kaulainās krūtis par sietu. Man pat nebūs laika izskriet ar paceltām rokām ārā un uzkliegt: «Nešaujiet, biedri! Tas esmu es — Braiens. Pirms nieka diviem gadiem es pie Relija vārtiem mēdzu klausīties, kā runā jūsu domu biedri, pirku visus viņu apcerējumus un lasīju tos, acis bojādams.» Braiena dobjie smiekli apskrēja ap telpu un atgriezās atpakaļ, atbalsodamies pret sienām. «Kāpēc es ielaidos šādā avantūrā? Būtu varējis dezertēt vai nokļūt cietumā kā Kolins un Deivs. Es sacīju Notmenam:

—    Negribu pacelt roku pret komunistiem.

—    Tu citādi nevarēsi, — viņš attrauca.

—    Iespējams, ka varēšu. Gadīsies kaut kas tāds, ka man radīsies izdevība viņiem palīdzēt.

—    Neesi dulns un nedari neko tādu, ko pašam vajadzēs nožēlot, — sacīja Notmens, sūkdams alu. — Visa šī sistēma sapūs pati no sevis, un tev nebūt nav jāriskē ar savu galvu. Nav svarīgi, vai Malajā komunisti uzvarēs vai zaudēs: agrak vai vēlāk viņi miera ceļā iekaros visu pasauli. Varbūt tas nenotiks, kamēr tu dzīvosi, taču, kā sacīja Bils Šekspīrs, kādreiz tam jānotiek. Un, pie joda, viņam bija taisnība. Uz to lai iedzeram.»

Braiens iededza pie būdas ugunskuru, un garās liesmu mēles, kas smaržoja pēc sveķiem, lēkāja tumsā līdzīgi zulusu šķēpiem, aprīdamas melno katliņu, kas bija uzlikts uz šā tā sakrautā akmeņu pavarda. Uguns meta gaismas loku, un tumsa aiz tā šķita kā cietums, kurā viņš nedrīkst ieiet. Viņš aptvēra, ka lieliski izceļas pret būdas melnajām sienām. Jā nu komunisti iznākuši izlūkos! I.odes, kas trauksies uz viņa labi iezīmēto, kalsno stāvu, nesīs nāvi, un tad —ardievu skaistā dzīve ar Polīnu un bērnu: visas atmiņas izgaisīs, cerības sabruks, un pašreizējais nogurums, apnicība, liesmu sasildītie zābaki un bezmiegā iekaisušās acis būs no dzīves izsvītroti.

Te būtu darbs snaiperim — viņš, Braiens, ir kā vilinātājs putns, kas pievelk lodes. Ap būdu bija novilkta smalka stieple un tajā sakārtas benzīna kannas, tā ka ikviens, kas tumsā rāptos šurp, katrā ziņā saceltu skaļu troksni, jo skārds sistos pret akmeņaino zemi. Ja tas notiktu, tad

Braiens jau redzēja sevi nodzēšam gaismu, sažņaudzam rokā sarūsējušu durkli un izšaujamies ārā augstajā zālē, kuf viņš tad nogaidītu, kamēr partizāni pārmeklētu novietni, gribēdami atrast munīciju vai varbūt rāciju rezerves daļas — kaut gan grūti bija iedomāties, ka viņu pašu nenomušīs, pirms viņš kļūs par dramatiskā novietnes izlaupīšanas skata liecinieku.

Radiomehāniķi bija pievadījuši stiepju žogam elektrību un apgādājuši uguns slāpētājus ar sērskābi. Varbūt stieplē aiz pārskatīšanās iepīsies dežūrvirsnieks un pāris seržantu, jo, kā saka Notmens: «Tieši tie, kas sauc «Uzbrukumā!» un «Uz priekšu, puiši!» — ir tavi vislielākie ienaidnieki.»

Sardze nometnē bija dubultota un apbruņota ar šautenēm, nevis kā agrāk tikai ar zīmuli un piezīmju grāmatiņu, kurā ierakstīja, kurš ierodas par vēlu no izpriecām. Pa šo teritoriju patrulēja vairākas malajiešu policistu rotas. Pirms dažām naktīm pāris policistu bija atnākuši pat līdz novietnei un pieklauvējuši pie durvīm, tāpēc Braiens toreiz uzvārīja viņiem tēju un noklāja uz grīdas matračus, lai puiši kādu stundiņu nosnaustos, — bija taisni žēl, ka, nabadziņiem, tik apnicīgi jāklaiņo pa tumšajiem džungļiem. Pats viņš palika nomodā pie rācijas, lai rītausmā policistus paceltu un aizvadītu atpakaļ uz nometni. Braiens atcerējās arī, ka pēc nedēļas šie paši draugi bija aiztriekti no malajiešu policijas par gulēšanu pie radiomeliāniķu barakas: pēc kara tiesas sēdes viņi, jautri smejot, devās projām no nometnes. Atkal ģērbušies sari un mīkstās platmalēs, viņi stiepa uz staciju savas lētās ceļasomas. «Kaut tā notiktu ar mani!»

Dzeloņstiepļu žogi tika salaboti un apsargāti, tāpat kā ceļu aizsprosti starp tvaikoņa piestātni un lidmašīnu nolaišanās vietu, kur dežurēja malajiešu un planlatoru brīvprātīgie, apbruņojušies ar milnām un bisēm. Partizāni izlaida ultimātu, kur prasīja, lai visi eiropieši mēneša laikā aizvāktos no Malajas, un vairums sakarnieku klusībā vēlējās, kaut ultimātu pieņemtu. Braiens tam pilnīgi piekrita, turpretī Beikers, tādās reizēs allaž mierīgs un apdomīgs, sacīja, ka visas nekārtības ceļot ķiniešu komunisti, kaut arī īstajiem Malajas valdniekiem jābūt malajiešiem. Sā vai tā, malajieši jau esot daudz ko darījuši, lai tiktu pie pašpārvaldes, kaut gan ķīniešiem, protams, tajā jāpiedalās, jo skaitliski viņu esot vairak par citām pussalā dzīvojošām tautībām un viņi arī esot šīs zemes smadzenes. Kas attiecoties uz ķīniešu komunistiem, bija turpinājis Beikcrs, tad viņi, kā jau bijis gaidāms, izmantojot ārkārtējo stāvokli, taču esot tikai maza saujiņa, kas gribot tikt va|ā no angļiem un nodibināt paši savu diktatūru. Ja ticot demokrātiem, tad jādarot viss, lai šos teroristus apklusinātu.

«Tu lasi nepareizās avīzes,» bija teicis Braiens.

«Bet tu nelasi nekādas,» atcirta Beikcrs.

Katliņš vārījās, un kāda stunda pagaja, uzlejot un dzerot tēju. Braiens ēda maizi ar sardīnēm un pārskatīja «Saturday Evening Post», tā arī nespēdams sakopot uzmanību, lai izlasītu garos rakstus. Sausie atmosfēras sprakšķi austiņās bija tik skaļi, ka Braiens nebūtu dzirdējis garām pabraucam tanku, kur nu vēl kluso, brīdinošo skārda šķindoņu pret akmeņiem. «Nespēju sagaidīt, kad beidzot tikšu atpakaļ pie Tevis,» viņš rakstīja Polinai. «Sī nolāpītā vieta man ir līdz kaklam, kaut arī sākumā šķita patīkama. Nu es jutu, ka man ir diezgan. Atbraucu šurp zināmā mērā brīvprātīgi, droši vien būtu varējis nokalpot savu laiku Anglija, ja vien to gribētu. Un tomēr, lai arī no manas puses bija nežēlīgi Tevi tik ilgi atstāt vienu, es nenožēloju, ka ierados te.» Sākumā viņš dzīrās pēdējos teikumus izsvītrot, bet tad nolēma atstāt un turpināja: «Patlaban jutos labi. Taču gribētos, kaut Tu būtu te. Lieki sacit, ko es tad darītu, esmu pārliecināts, ka Tu pali to vari iedomāties. Šausmīgi nejēdzīgi, ka Tu esi tik tālu.» Viņš pārtrauca rakstīšanu, lai notvertu zirnekli, kas skrēja pār galdu, — sarkanu punktiņu uz tievām kājām, — un, kad kukainis bija iedzīts strupceļā un, gluži kā pašnāvnieks, nolēca no lielā augstuma uz grīdas, Braiens saplacināja to ar vienu vesera sitienu. «Zirneklis būtu varējis man iekost, un tad es atstieptu kājas, — ja tu, cilvēks, nepiesargāsies, uz Angliju atpakaļ netiksi.» — «Taču nu atlikušas tikai sešas nedēļas, dārgumiņ, un tad es būšu uz kuģa, kas vedīs mani pie Tevis. Tāpēc saudzē sevi, uzraugi mazo un noskūpsti viņu no manis. Kad būšu mājās, dzīvosim lieliski.» Aploksne bija aprakstīta ar dažādiem šifriem: «Birma», «Itālija» — un citiem uzrakstiem: «Esi gatava un gaidi mani, mans eņģeli», «Uzticos un mīlu Tevi», «Aizzīmogots ar mīlas pilnu skūpstu».

Pulksten vienos viņš juta, ka locekļi pielīst ar svina smagumu un domas kļūst pavisam trulas. Noraidījis izsaukuma signālus visām stacijām, bet atbildi tā arī nesaņēmis, viņš noklāja matraci uz galda, nogulās uz tā un pēc nedaudziem mirkļiem jau atradās miega valstībā. Tad apziņu sažņaudza dzelžaina roka un sāka to raustit, plosīdama izmocitā ķermeņa nervu šķiedras. Tas sākās gluži nemanāmi un likās ciešams, taču tad Braienu pārņēma sai jūta, itin kā viņš būtu ieslēgts lielās, dārdošās bungās un troksnis arvien pieaugtu, kamēr viņš beidzot izbijies un nikns pamodās. Sapurinājies viņš skaļi iesaucās:

—    Kas tur ir?

Sirds notrīsēja un sāka sisties kā negudra. «Mana kārta klāt, taču šaut viņi vēl nešauj, varbūt būs iespējams vienoties — izpaudīšu dažus aviācijas noslēpumus.» Viņš palūkojās apkart, meklēdams, ko varētu izmantot par ieroci.

—    Kas tur ir? — viņš vēlreiz noprasīja.

Satvēris veseri, Braiens atrāva vaļa durvis. Acīs iespīdēja žilbinoša gaisma, tā ka sākumā viņš nekā neredzēja. Pēc brītiņa viņš saskatīja kādu virsnieku un seržantu un nometa veseri atpakaļ uz galda.

—    Nedzirdēju, ka jūs piebraucāt, — viņš sacīja, pamanījis zem antenām tumšo džīpa ēnu. — Strādāju ar uztvērēju.

Atbraucēji pavērās apkārt. Spriganais, mazais seržants ar ģīmi kā Alkaponem turēja gatavībā automātu.

—    Dežūrvirsnieks, — viņš norēja, itin kā sagaidītu, ka Braiens izstiepsies miera stājā un uzmetis labi izgludinātu parādes uniformu pār kailajam krūtīm, notaukotajām īsajām biksēm un nesašņorētajām čībām.

—    Vai jūs te esat viens? — vaicāja aviācijas dežūrvirsnieks, milzīgs, gadu trīsdesmit vecs sarkanmatains ebrejs, kas ar savu tipisko ciemata kalēja augumu drīzāk atgādināja Goliātu neka Dāvidu. Braiens palocīja galvu.

—    Kam domātās tās bundžas ap novietni? — noprasīja seržants. — Es gandrīz salauzu uz tām kājas.

—    Kādas bundžas? — brīnijās Braiens, vienā mirklī pārvērsdamies no apķērīga radista par Redfordas vientiesi.

Dežiirvirsnieks palūkojās uz uztvērēju.

—    Vai gaisā kāds ir?

—    Šonakt nav, — atteica Braiens, piebilzdams: «Ser,» — kad Alkapone nikni pablenza viņa.

—    Kur jūsu šautene?

—    Man tadas nav, ser. Attālo staciju radistiem bija tās

jāatdod, lai ieroči nekristu bandītu rokās, ja te kads ielauztos.

—         Droši vien bez šaujamā nav visai patīkami, — līdzjūtīgi noteica dežūrvirsnieks.

—    Man vienalga.

—         Kāpēc jūs turat durvis aizvērtas un aizslēgtas? — vaicāja Alkapone.

—    Lai neiekļūtu kukaiņi.

—    Vai nav smacīgi?

Braiens uz to neatbildēja, un Alkapone pārlaida telpai tādu skatienu, it kā publiskā nama vietā būtu nokļuvis cūku stallī.

—    Tātad jums te viss kārtībā? — jautāja dežūrvirsnieks.

—    Jā, ser.

—    Vai telefons strādā?

—    Jā, ser.

—    Vai pārtikas devas saņemat pietiekamas?

—    Jā, ser, pilnīgi apmierinošas.

—    Ko jums izsniedz?

Braiens uzskaitīja: puskārbas kondensētā piena, mazliet cukura, tēju, maizes klaipu un sardīņu bundžu.

—    Vai pietiek?

—    Pilnīgi, ser.

Virsnieks pagriezās, lai ietu.

—Ja jums kas vajadzīgs, zvaniet man uz dispečeru torni. Es tur būšu visu nakti.

Braiens noskatījās, kā abi aizbrauc. Pirmo reizi kāds cfežurvirsnieks bija sadomājis aizklīst tik tālu no virsnieku kazino bāra. «Varbūt viņi tomēr raizējas, ka mani te nenokniebj.» Atkal atgriezās nogurums, un acis sūrstēja kā no kreozota. «Lai kaut vai visas pasaules partizāni lien uz budu, grasīdamies to nodedzināt, lai visas lidmašīnas virs Malajas izkliedz rīkles, sūtīdamas briesmu signālus, man no tā ne silts, ne auksts, es esmu galīgi beigts.» Viņš nogrieza uztvērēju klusāk, izstiepās uz matrača un nogulēja dziļā miegā līdz pat rītausmai.

Braiens izlasīja visus laikrakstus no pirmās līdz pēdējai lappusei, cerēdams uzzināt, kā norit «karš». Tā dēvētie «ārkārtējie notikumi» bija ļāvuši ievest karastāvokli, un Braiens samulsis konstatēja, ka tas skar arī viņu. Tā kā

citi karavīri tāpat nezināja, ko domāt, no Singapūras ieradās propagandas nodaļas virsnieks nolasīt lekciju par politisko stāvokli. Tas bija vājš, izkāmējis cilvēks vidējos gados, ģērbies nevainojami tīrā, rudzupuķu zilā kreklā un smilškrāsas biksēs — šādā uzvalkā viņš bija ieradies tīšām, lai izskatītos pēc neoficiālas personas un iemantotu klausītāju simpātijas: karavīriem formas tērpi bija apnikuši. Ar šo pašu lekciju, ko sauca «Angļu panākumi Malajā», viņš bija uzstājies visās piekrastes nometnēs, tāpēc, nonācis beidzot Kotalibisā, mācēja runāt jau visai veikli un lietpratīgi, ar enerģisku zoda pavērsienu un caururbīgu tēraudzilo acu skatienu cenzdamies apslēpt neticību paša Vārdiem. Pat ja tas, ko viņš sacīja, viņam pašam nelikās pārliecinošs, viņš bija pietiekami talantīgs orators, lai neļautu Jo manīt klausītājiem, kas šķita vientiesīgāki par viņu. Ēdnīca pienāca pilna ar karavīriem, kas bija ieradušies paklausīties, kā lektors izklāstīs malajiešu sacelšanās oficiālo versiju. Pēc tam kad garnizona adjutants bija teicis īsu ievadrunu, lektors pirmās divdesmit minūtes veltīja pārskatam, kā Anglija ieguvusi Malaju, kā atbrīvojusi to no epidēmijām un ierīkojusi te lielisku sakaru tīklu, kā atspiedusi atpakaļ rijīgos džungļu viļņus un iemācījusi iedzīvotājus iegūt kaučuku. Tad viņš pievērsās pašreizējiem notikumiem.

— Karš, ja varam tā izsacīties, tika pieteikts piecpadsmitajā jūnijā, — viņš iesāka. — Ipo sapulcējās uz ārkārtēju sanāksmi simt Perakas kaučuka plantāciju pārvaldnieku, kas turpat nolēma lūgt seru Edvardu Gentu (kā jūs visi zināt, tas ir Malajas augstākais pilnvarotais) daudzu nekārtību un nelikumību dēļ pasludināt kara stāvokli. Plantatori nelikumības izskaidroja ar civilās • administrācijas nepietiekami stingro rīcību, kā arī ar komunistu politisko aģitāciju. Komunistus viņi vainoja arī slepkavībās, kas arvien biežāk atgadījās pārējā pussalas teritorijā.

Ap šo pašu laiku alvas raktuvēs Ipo tuvumā tika nošauts pārvaldnieks — kāds kornvolietis — brīdī, kad viņš izmaksaja kalpotājiem algu, un nolaupīti divtūkstoš četrsimt dolāru. («Un lajā mēnesī desmit tūkstoši cilvēku mira badā,» noteica kāds blakus Braienam.) «Straits Times» ziņoja arī, ka netālu no Ipo noslepkavoti trīs angļu kaučuka plantāciju īpašnieki. Viņus bija notvēruši automātiem apbruņoti ķīniešu komunisti, piesējuši pie krēsliem un vārda pilnā nozīmē pataisījuši par sietu. Visām eiropiešu ģimenēm pavēlēja tūlīt atstāt šo teritoriju, taču tikai nedaudzas paklausīja Izdeva likumu, kas par neatļautu ieroča glabāšanu paredz nāves sodu («Gluži tāpat, kā tūkstoš deviņsimt trīsdesmit devītajā gadā Anglijā izdotais likums aizliedza šaujamos iegādāties fričiem,» nodomāja Braiens). No juridiskā viedokļa šis likums gan bija nepieciešams, taču nespēja vairs apstādināt kara vētru, kas brāzās šurp no džungļiem. Tāda zemē kā šī daži tūkstoši attapīgu un apņēmīgu vīru var noturēties ilgu laiku, nodarīdami pretiniekam daudz vairāk materiālo un dzīvā spēkā zaudējumu, nekā viņi spētu izciest paši. No Dienvidķīnas pa slepenām džungļu takām caur Indoķīnu un Siāmu viņiem nepārtraukti pienāk pastiprinājumi. Lielbritānijas pavalstnieki Malajā patlaban dzīvo grūtos un bīstamos apstākļos. Viņu bungalo — kā vairums no jums varbūt labi zina — ir pārvērsti mazos, dzeloņstiepļu iejoztos un smilšu maisiem aizbarikādētos cietokšņos, mūsu priekšposteņos mūžamežu mala. Tos apsargā dienu un nakti. Plantatori strādā, bruņojušies ar šautenēm un mašīnpistolēm, un līdz ar savām ģimenēm spītē smagajiem apstākļiem, apliecinādami angļiem raksturīgo stūrgalvības pilno izturību — izturību, kas allaž bijusi pārsteigums ienaidniekiem. Komunisti cerēja, ka ļaudis visi līdz pēdējam steigsies uz Penangu un Singapūru un pa galvu pa kaklu sēdīsies kuģos, taču viņi vīlās.

Tomēr komunistu draudus Malajai mēs nedrīkstam novērtēt par zemu. Viņu rīcībā ir ļoti prasmīga, labi organizēta un stingri disciplinēta armija, kas virzās kaujas ierindā un saņem pavēles no labi apgādātiem un nomaskētiem štābiem, kuros strādā pieredzējuši virsnieki. Viņu mērķis ir nožņaugt Malajas kaučuka rūpniecību, lai paralizētu zemes ekonomiku un sagrautu civilizācijas ēku, ko angļi pēdējo simt piecdesmit gadu laikā tik pacietīgi cēluši.

Atbildot uz šiem draudiem, tiek veikti efektīvi pasākumi …

Kad lekcija beidzās, sāka birt nepatīkami jautājumi, piemēram: «Tā kā pašreizējie notikumi izskatās pēc tautas sacelšanās, vai nebūtu prātīgāk, ja angļi aizietu, pirms nav izliets par daudz asiņu?» Un: «Vai Lielbritānijas tautsaimniecībai Malajas zaudējums nozīmēs tik briesmīgu triecienu?» Lektors atbildēja mierīgi un gudri, tomēr aizmugurē bija dzirdams troksnis; pēdējās rindas sēdošie vīri gribēja parādit runātājam, ka tas viņus nav pārliecinājis. Kāds skotu pavārs no Glazgovas Braienam blakus iebilda, ka viņa apgabala parlamenta loceklis esot komunists, tāpēc diezin vai būtu pareizi apgalvot, ka visi komunisti ir ļauni. «Manējais arī,» sacīja kads londonietis. «Viņu sauc par Piratinu, un mans vecais savu balsi nodeva par viņu.» Tā nu noslēgumā lektors īsumā pakavējās pie atšķirībām starp komunistiem, ko ievēlē valsts amatos (kā, piemēram, Anglijā), un tiem, kas pretēji vairākuma gribai mēģina valstī sagrābt varu (kā, piemēram, Malajā).

Šautenes aiznesa uz kazarmām, novietoja statīvā un ar skavai cauri izvērtu stiepli pievilka tam cieši klāt. Telpas atslēga atradās pie kāda kaprāļa, kas bija visai liels guļava, tā ka Braiens prātoja, cik laika vajadzētu, lai sagatavotos kaujai, ja kādā tumšā, klusā naktī nometnei uzbruktu partizāni.

—    Ja viņš tik cieši guļ, — sacīja Kērkbijs, — tad mēs varbūt varam nospert atslēgu un iztirgot šautenes bandītiem. Kas tā vēlāk būtu par uzdzīvi!

— Ja tu tā izrīkotos, tad visprātīgākais būtu laisties pāri robežai uz Bangkoku, — iebilda Bcikers.

—    Sauc to, kā gribi, — kāds parmeta Kērkbijam, — tā ir un paliek zādzība.

Viņam atlika vienīgi apliecināt savu pasaules uzskatu:

—    Ja kas nav piesiets, pievāc to. Ja nevari pievākt, pārdod. Jā nevari pārdot, sadedzini.

Pirms došanās uz «Bostonas ugunīm» satikt Mimī Braiens nomazgājās zem dušas, pārģērbās un atvēsinājies un uzposies aizsoļoja uz vārtu pusi. Bija icdegušās pirmās zvaigznes, un platās palmu galotnes vēl iezīmējās pret tumšzilajām debesīm. Aiz muguras atskanēja nometnes trokšņi, un, kad Braiens apstājās aizsmēķēt cigareti, no vārtiem izjoņoja smagā mašīna un aizdrāzās uz skrejceļa pusi. Sardzē stāvēja malajiešu policisti, un turpat slaistījās pāris rikšu, kas piedāvāja aizvest līdz ciematam. Pēkšņi gaisu pāršķēla savādi svilpieni — šķita, tur kāds ārprātīgais ar karalaika sirēnu palīdzību mēģina izspēlēt paša sacerētu melodiju. Svešatnīgās skaņas plūda šurp no ceļa, iztraucēdamas Malajas saulrieta stundas klusumu. Braienam pār muguru pārskrēja šermuļi un rokām notirpa pirkstgali, it kā viņš būtu saņēmis elektriskās strāvas triecienu, bet žēlabainā dziesma nāca pa koku aleju arvien tuvāk. Ari citi apstājās, it kā gaiditu parādāmies kādu briesmoni uz divsimt kājām, kuram pa priekšu iet divpadsmit dūdinieku, kas, iekodušies savām stabulēm galvā vai kaklā, pīkstina un raudina tās, cik spēka.

—    Tie ir gurkas [19] , — kāds iesaucās.

Pulciņš ķiniešu un malajiešu stāvēja pie vārtiem un vēroja svešiniekus ienākam: likās, šie vīri ieradušies no nāves valstības un uz saviem instrumentiem, kas atgādināja tumšus ziedus, spēlē pazemes melodijas. Viņi izkārtojās starp kazarmam un ēdnīcu, soļodami uz vietas dūdinieku marša taktī. Spalgais «stāt» galu galā spēji apturēja kāju mehānisko kustību, itin kā būtu pagriezts slēdzis, un piesardzīgi jautro nometnes noskaņu nomija kara laika atmosfēra.

«Bostonas ugunīs» Braiens nopirka veselu žūksni biļešu, taču nedejoja, bet sēdēja ar Mimī pie galdiņa. Viņš sāka runāt par nākotni, un, kad aptvēra savu kļūdu, bija jau par vēlu.

—    Man būtu viegli palikt te un neatgriezties Anglijā,— viņš sacīja, izvēlējies gluži nepiemērotu laiku, kad Mimī negribējās to dzirdēt un arī orķestris, kura tuvumā viņi bija apmetušies, sāka rībināt, itin kā būtu apņēmies Braienu visādā ziņā pārkliegt. Mimī, skaista, izkrāsojusies pēc visiem mākslas likumiem un izskatīdamās šovakar gluži jauna, atgrūda somiņu, bet tad, stīvi vērdamās galdā, atkal pievilka to pamazām sev klāt, tā ka tā beidzot nokrita viņai uz ceļiem.

—    To tev būs ļoti grūti izdarīt. Tu pārāk viegli par to runā. Un tu zini, ka man arī to nemaz negribas.

—    Beidz reiz zāģēt man kā pieķertam skolas puikam,— viņš sacīja, iztukšodams uzpirkstenim līdzīgo viskija glāzi. — Es tikai saku, ko domāju.

Mimī seja bija stinga un skumja («Bet varbūt tas ir nogurums?» prātoja Braiens), un tomēr viņam šķita — kaut kur meitenes acīs pazib smiekli. «Es sāku reibt,» viņš klusībā noteica un pasmaidīja tik maigi, ka Mimī noglāstīja viņa roku.

—    Varbūt tev bail atgriezties Anglijā? — viņa ievaicājās.

Orķestris, bridi klusējis, atkal sāka dārdināt jaunu fokstrotu virkni, kas ausij gan šķita patīkami, taču fiziski nokausēja līdz pēdējam, jo vakars bija mitrs un spiedīgs.

—Tu maldies, — viņš iesaucās tik dedzīgā pārliecībā, ka vēlāk, atcerēdamies sarunu, pats lauzīja galvu, vai Mimī vārdos tomēr nav bijusi sava daļa patiesības. Meitene nolaida plakstus. — Ja tagad, divdesmit gadu vecumā, es pats nezināšu, ko gribu, kad ta es īsti to zināšu? — viņš piebilda un, uzsaucis viesmīlim, pasūtīja vēl divus viskijus, taču Mimī teica, ka dzers vienīgi apelsīnu sulu. Kad viņu saruna kļuva «nopietna», meitene allaž atļāvās tikai bezalkoholiskus dzērienus, kamēr Braiens, gluži pretēji, meta vienu viskiju pēc otra, tā ka nopietnība gaisa iekvēlināto alku liesmās. Mimī turpretī tādās reizēs grima arvien dziļāk savā skumjaja fatālismā, un tā viss beidzās ar savstarpējām nesaskaņām. Tanī pašā laikā Braienam bija aizdomas, ka neviens cilvēku pieņemts lēmums, kā, piemēram, tas, pie kura viņi pūlējās nokļūt patlaban, meiteni nespētu ietekmēt, jo viņa dzīvoja pasaulē, kur spēks un nozīme piemita tikai tiem lēmumiem, kas nāca paši no sevis, tāpēc likās vienalga, vai cilvēks svilina sev iekšas ar rīsu viskiju vai pakļaujas liktenim, sūkdams ledusaukstu sulu. Braiens to visu zināja un zināja arī paredzamos secinājumus, taču pilnajā deju zālē, sēžot vaigu vaigā ar meiteni, apdullušam no «Bostonas uguņu» orķestra mežonīgās rēkoņas, viņam likās, ka viņš labprāt aizvadītu atlikušo mūža daļu, sildoties pasakainās Malajas saules staros.

—    Šodien visus, kas pakļauti demobilizācijai, izsauca pie vienības komandiera un noprasīja, vai mēs negribot vēl divus gadus palikt aviācija. Tā ka šī iespēja man ir.

—    Nē, nav vis, — viņa attrauca. — Tu neesi nekāds armijas vīrs. Pa visu šo laiku es taču esmu tevi mazliet iepazinusi.

289

Varbūt viņai taisnība. Komandieris bija Braienam jautājis, vai patlaban, kad pēc mēneša paredzama aizbraukšana, viņam esot kādas sūdzības par kārtību gaisa flotē. «Nekādas, ser,» viņš bija atbildējis. Kurš gan būs tāds muļķis, ka teiks — «jā, ir»? «Redziet,» komandieris turpināja savu iepriekš sagatavoto runu, ar kuru griezās pie

19 211

visiem, «šinī grūtajā laikā mums Malajā nepieciešams katrs apmacīts virs, un pēc sakaru komandiera atsauksmēm jūs esat viens no labākajiem radiotelegrāfistiem. Vai jūs nevēlētos palikt šeit vēl divus gadus?» Jautājums nenāca negaidīts: pirms viņa bija iegājis Beikers un iznācis ārā bāls un aizvainots līdz sirds dziļumiem. Tā nu Braienam atbilde bija jau gatava — tā atgādinaja iepriekš sastādītu telegrammas tekstu: «Nē, ser,» sekoja pauze, «es nevēlētos.» Komandiera seja, kurā nepakustējās ne vaibsts, telegrammu pieņēma — to liecinaja ūsu nodrebēšana. «Varat iet, Sīton,» viņš noskaldīja.

—    Ja es paliktu, — Braiens teica Minu, — es varbūt varētu palīdzēt komunistiem.

Meitene pasmaidīja.

—    Patlaban viņiem nekādas īpašas palīdzības nav vajadzīgs.

—    Bet kas lai zina, kā būs pēc dažiem mēnešiem?

—    Gandrīz visi Malajas iedzīvotāji ir viņu pusē, — Mimī sacīja.

—    Nu, tad es ceru, ka viņi uzvarēs. Viņiem ir pat sava raidstacija, vai ne? Viņi ar savu aparātu mēģina traucēt musu radiotelegrāfiskos sakarus. Man vakar lika viņus nopeilēt, lai mūsu lidmašīnas varētu atrast staciju un to sabombardēt, bet mans peilējums iznāca diezgan neprecīzs. Krietni neprecīzs, — viņš nosmējās.

—    Karš Malajā nav tava darīšana, — Mimī sacīja. — Tev jātiek pēc iespējas atrak no šīs jezgas projām.

—    Mana darīšana karš patiešām nav. Mani pret paša gribu ievilka gaisa flotē un tagad grasās piespiest karot pret komunistiem. Bet es vairs neesmu vakarējais. Šo to dzīvē esmu mācījies. Lai karo paši.

Mimī uzmina viņam uz kajas: divi ķīnieši, sēdēdami pie blakus galdiņa, klausījās, ko viņš stāsta. Tagad tie atsāka savu sarunu, bet Braiens atkal pasūtīja viesmīlim viskiju.

—    Kā jau sacīju, — viņš turpināja, atdevis vēl vienas dienas algu, — ja vēlos, varu palikt Malajā.

Mimī cieši vērās jauneklī, un Braiens noprata, ka patlaban mīklains šķiet viņš, nevis kā parasti viņa, un ka meitene gaida kādu noteiktu rīcību, nevis šaudīgus spriedelējumus.

—    Ja es izlemšu palikt Malajā, mēs varēsim appreceties.

—    Tu nevari mani precēt. Tu nekad to nevarētu, un tu to zini.

Viskijs, mūzika, balsis, raibie krāsu viļņi ap galdiņu itin kā ieslēdza viņus mokpilnas tuvības cauraustā lokā, ko bija radījušas abu pretrunīgās personības (kas viņam šķita melns, viņai likās balts — un otrādi), un šo pretrunu straume uzbrāzmoja tik spēcīgi, ka viņš pieliecās tuvāk galdiņam, lai no tās izvairītos.

—    Tev nav taisnība, — viņš izsaucās, — dievs ir mans liecinieks, tev nav taisnība, jo es to vēlos vairāk par visu pasaulē.

Tad Mimī atgādināja viņam ko lādu, ko viņš nekad nebija meitenei stāstījis un nenojauta arī, ka viņa to zina.

—    Anglijā tevi gaida sieva un bērns.

Trieciens bija tik spēcīgs, ka prātā neiešāvās nevieni meli, kas varētu sniegi glābiņu. Viņš sēdēja, lūpas sakniebis, drūmi lūkodamies meitenē.

—    Tu domāji, ka es nezinu!

Braiens jutās pārsteigts, ka Mimī tik viegli samierinājusies ar nodevību, par kuru ikviena Redfordas sieviete būtu viņu nožņauguši.

—    Es to zinu jau sen. Reiz nejauši dejoju ar kādu karavīru no Kotalibisas, un viņš man visu izstāstīja. Biju pārliecināta, ka tas tev nav noslēpums. Pats tu nepapūlējies pasacīt, ka esi precējies, — aiz līdzjūtības, vai?

—    Jā gan, — viņš pārāk ātri pasteidzās piekrist, lai gan juta, ka līksmes upe, kas šļakstot plūsmoja ap viņiem dejas zālē, pamazām izsīkst, ka tā tūlīt izžūs un izkaltis, — vienīgi orķestris, nenogurdināms kā mašīna, neapklusināja savu rēkoņu. Mimī nekustīgā seja pauda bēdas, un arī viņš pats jutās nelaimīgs un vainīgs: būtu labāk turējis muti vai vismaz pateicis ko jēdzīgāku un izlietojis sešas biļetes, griežoties dejā.

19*

291

Viņš ievilka meiteni dejotāju jūklī, kur oda pēc sviedriem un viskija, un viņi pakļavās skaļajam orķestra ritmam. Mimī roka viegli gulēja viņam uz pleca, it kā meitene nebūtu nekas cits ka pirmo reizi uzlūgta nolīgta dejotāja. Braiens turpretī mīdījās kā jūrnieks, kas nekad nav mācījies dejot, un spēra vienus un tos pašus nepareizos un nesaprotamos soļus, lai kāds bija ritms. Tomēr augumi kustējās vienā taktī, un viņš lēni pievilka Mimī sev klāt.

Pēkšņi meitene cieši piekļāvās viņam, itin kā nobijusies no kādas domas.

—    Braien, — viņa stomīdamās ierunājās, — nebrauc projām, jā?

—    Nē.

Viņi cieši piespiedās viens otram, it kā ta piekļulu tuvāk mīļotā noslēpumainajai būtībai. Braiena roka skāva Mimī tik cieši, ka viņš juta zem pirkstiem meitenes krūšu apaļumu. Troksnis un mūzika aizmirsās, tie palika pasaulē, no kuras viņi bija aizgājuši, samākslotie ritmi šķita sveši un neveikli salīdzinājumā ar apkampiena līgano siltumu. Braiens tīksmi juta Mimī auguma formas, juta, kā piekļaujas viņas gurni, pleci un krūtis.

—    Es tevi mīlu, — viņš sacīja. — Man liekas, ka esmu nodzīvojis kopā ar tevi garus gadus, veselu mūžību.

—    Nerunā tā. Šī mūžība vēl nav beigusies, vai ne?

Braiens noskūpstīja viņas aizvērtos plakstus.

—    Kāpēc tu raudi?

Izmisums atkal atgriezās un kā akmens uzgulās uz krūtīm, un viņš nespēja no tā tikt vaļā — likās, tam bijusi tur likumīga vieta jau kopš dzimšanas. Mimī sarauca pieri un savieba lūpas neglītā, bērnišķīgā grimasē, pūlēdamās slēpt asaras. Troksnis un viskija smarža guva virsroku pār pirmītējo burvību, un vienā mirklī atkal kļuva dzirdamas negaidītās, taču ierastās mašīnu taures un kuģu sirēnas, kas pastāvēja pasaulē ārpus «Bostonas ugunīm». Pēkšņi parādījās Notmens — viņš iznira durvju ielokā kopā ar brīnum skaistu meiteni, kas atgādināja melnu puķi, un smaidīdams virzījās uz bāra pusi. Mimī un Braiens sāka atkal dejot, cieši skaudami viens otru.

—    Tu tā dejo, ka man reibst, — meitene iebilda. — Kļūs vēl slikti.

—    Pacieties, kamēr tiksi uz tvaikoņa. Vai brauksi mājup reizē ar mani?

—    Tu taču zini.

Līdz dejas beigām viņu garastāvoklis uzlabojās, un viņi palika stāvam zāles vidu, gaidot, kad atskanēs jauna melodija.

—    Tu esi vājāks nekā toreiz, kad mēs iepazināmies, — Mimī sacija. — Visas ribas var sataustīt.

—    Tā ir tava vaina; tu esi kā magnēts, kas pievelk pat kaulus.

—    Trakais, — viņa iesmējās. — Runā visādas muļķības.

—    Esmu galīgi jucis, — viņš sacīja, — kā akls trīskājains prusaks.

—    Kas ir prusaks?

—    Tarakāns. Angļu mēslu vabole.

—    Vai tad Anglijā arī ir mēslu vaboles?

—    Skaidrs, ka ir. Anglijā ir gan čūskas, gan meža biezokņi, gan zvēri un kalni. Pilsētas, purvi un lielas upes. Tu skaties uz mani tā, it kā neticētu. Nu, šobrīd es nevaru tev to pierādīt, bet tas tomēr ir taisnība.

—    Ja tā ir, kāpēc tu gribi palikt Malajā?

—    Tāpēc… — pat ja nav ko atbildēt, kaut kas jāizdomā, jo pat meli ir labāki par klusuciešanu. Arī bērnībā, ja brāļi vai brālēni kādreiz vaicāja: «Kas ir lielākā pilsēta Austrālijā?» — viņš drīzāk atbildēja: «Parīze,» — nekā sacīja, ka nezina. — Tāpēc, ka es tevi mīlu.

Taču asaras joprojām lija, tās nespēja apturēt ne meli, ne arī patiesība — jo viņa vārdi atradās kaut kur vidū starp abiem.

—    Kad man pateica, ka tev Anglijā ir sieva, es neticēju. Es domāju, ka tas karavīrs melo vai grib mani izjokot. Bet, tā kā nu tu pats arī to tikpat kā apstiprināji, tad tam jābūt taisnībai.

Braiens sarāvās kā no pātagas cirtiena, izsmalcināti viltīgais paņēmiens, kas darīja gaužas sāpes kā vienam, tā otram, atgādināja bumbu ar laika degli, un uz to nebija iespējams rast atbildi.

—    Piedod,.— viņš nošļupstēja, taču bija par vēlu. Viņš bija izrāvis meiteni no pakļāvīgās pieticības un saprata, ka viņa vairs nevar piedot.

—    Es palikšu, — Braiens sacīja. — Es to gribu. Es nespēju rīkoties citādi, — un dejojot viņš iztēlojās, kā viņi dzīvo kādā mājā, kas atgādina Mimī saimnieces mitekli un atrodas kaut kur Patanu purva malā, kur varžu kurkstoņa un nakts trokšņi klāj viņiem pāri aizmirstības autu, sniedzot atpūtu no griezīgajiem orķestra dārdiem, kas arvien vairāk sāka jaukt viņam prātus.

Nākamajā rītā tos, kas bija piedalījušies ekspedīcijā uz Gunongbaratu, pamodināja pulksten piecos. Sardzes telpā dežurējošais seržants, spēcīgi sapurinājis Braienu, izrāva viņu no miega valstības un novēla no krūtīm smago noguruma nastu. Braiens bija pavadījis Mimī mājup, palicis pie viņas līdz diviem un tad laimīgi aizšmaucis garām visiem kontroles punktiem starp ciematu un nometni un ielīdis gultā, priecīgs, ka nav dabūjis skrotis ribās. Tas bija tīrais varoņdarbs, jo bieži vajadzēja rāpties gar piekrasti un pa meža takām uz visām četrām, lai izvairītos no malajiešu policistiem, kas sēdēja bariņos, pīpēdami un pļāpādami par dažadiem notikumiem, tomēr reizē arī modri vērodami, vai neparādīsies partizāni, — un Braienu bija viegli noturēt par vienu no viņiem. «Stāvoklis kļūst arvien ļaunāks,» viņš nodomāja. «Ja mani aiz pārskatīšanās nenošaus, tad labākajā gadījumā paziņos dežūrvirsniekam, ka es staigāju bez caurlaides. Es, nudien, pats jūtos kā brīvības cīnītājs vai vismaz tads izskatītos, ja šie man ķertos klāt un es būtu spiests atšaudīties.»

—    Celies augšā, — sacīja seržants. — Lien laukā no sava smirdošā cauruma. Jūs, džungļu puišus, gaida darbiņš.

—    Kas lēcies? — vaicāja Braiens, domādams, ka seržants grib viņu izjokot. — Vēl tak tumšs.

—    Nogāzusies lidmašīna, un jums tā jāsameklē. — Viņš piecēla arī Kērkbiju, Beikcru, Džeku un kādu puisi no Cešlras. — Augšā, augšā, veicīgāk! Laiks negaida.

Braiens uzrausās sēdus, taču no gultas ārā nelīda, kamēr, jau pilnīgi apģērbies, cauri kazarmām izgāja Notmens.

—    Ģērbies ciet! Jāpalīdz nabaga puišiem. Transporta nodaļa jau gatavo smagās mašīnas un rāciju.

Braiens uzvilka bikses.

—    Ko tie muļķa ēzeļi sadomājuši gāzties zemē nakts vidū? Savu mūžu neesmu juties tik piekusis.

—    Dabūsi pa īstam izbaudīt dzīvi, — teica Notmens, — pirms tevi Singapurā uzsēdinās uz kuģa.

—    Es vēlētos, kaut šorīt būtu modināts tieši šī iemesla dēļ!

Notmens pasvieda viņam cigareti.

—    Aiziešu pie sakarniekiem uzzināt, kur īsti lidmašīna novēlusies.

Seržants atgriezās.

—    Ātrāk, atrak! Mudīgi uz virtuvi — tur paēdīsiet brokastis un saņemsiet pārtikas devas ceļam.

—    Uz cik ilgu laiku mūs sūta? — prašņāja Beikcrs.

—    Kā lai es to zinu, draudziņ? — seržants atkliedza.

—    Tūlīt piezvanīšu dievam tam kungam un uzzināšu, ja tas tev tik svarīgi.

—    Kā tad nebūs svarīgi, — Beikers neatlaidās, — pēc pāris nedēļām mums jākāpj uz tvaikoņa.

—    Kusties! — seržants uzbļāva. — Citādi dabūsi sēdēt piecdesmit sešas dienas pie maizes un udens un kuģelis aizbrauks bez tevis.

Viņi devās lejup pa kāpnēm, aizsoļoja cauri palmu birzij uz virtuvi, nesteigdamies paēda un pēc tam vēl paslaistījās pa kazarmām. Braiens dega nepacietībā.

—    Viņi tur vēl regulē radio, — paskaidroja Noimens.

—    Es biju pelengācijas novietnē: viņi domā, ka lidmašīna nogāzusies trīsdesmit jūdzes uz dienvidiem.

—    Un tie nabagi pa to laiku lai karājas kokos un noasiņo līdz nāvei, — rūca Braiens. Viņš izņēma no blakus gulētāja skapīša bībeli, atšķīra to un uz labu laimi pielika pirkstu pie kāda panta, lai uzzinātu, ko sola nākotne, — šopaņēmienu viņš pirms pāris vakariem bija noskatījies kādā filma. «Un lie nocirta viņam galvu un atņēma ieroci, un sūtīja apkārt pa vīlistiešu zemi, lai parādītu tanī elku dievu templī un ļaudīm.» — «Ļaudīm. Kādiem ļaudīm? Muļķīga spēle. Nesaprotu no tā ne rīta, ne vakara un neesmu jau arī māņticīgs.» Pilnā mugursoma gulēja turpat pie gultas, šoreiz iā svēra ne vairak par četrdesmit mārciņām. Bija paredzēts arī, ka viņam būs jānes rācija, ja vien mehāniķiem izdosies to līdz aizbraukšanai sagatavot darbam, jo otras nometnē nebija. Braiens atkal atšķīra bībeli un vēlreiz pielika pirkstu pie kāda panta: «Un tie nocirta viņam galvu …» Grāmata šķīrās vaļā vienā un lai pašā vietā: kaut kas nebija kārtībā ar vākiem, un tā nemaz nevarēja citādi šķirties, dziedi vai raudi, vienīgi, ja nu lo tīšām pavērtu citur, bet to Braienam negribējās darīt — jo ilgāk viņš lasīja, jo skaidrāk saskatīja aiz burtiem vārdu apslēpto jēgu. Viņš jau bija pa pusei to aptvēris, kad pa durvīm pabāza galvu šoferis un nokliedza, ka laiks braukt.

Apmācības Braiens izgāja kādā Glostcrširas nostūri un, saņēmis pirmo atvaļinājumu, dabūja gandrīz visu dienu braukt, kamēr astoņos vakarā beidzot nokļuva Notingemā. Ieraudzījis plašos, zaļos Trentas līdzenumus, kas pletās aiz Brumas, viņš jutās tik satraukts, ka nespēja apēst sviestmaizes un kūku, ko bija izskrējis nopirkt pēdējā piestātnē. Mierīgās, seklās upes krastos ganījās govis, saule joprojām iespīdēja ļaužu pilnajā vagona ejā, un Braiens juta, kā riteņu klaudzoņa viņu ved arvien tuvāk Notingemai. Satraukumu galvenokārt izraisīja nevis gaidāmā tikšanās ar Polīnu, bet iekšējā sajūta, ka tūlīt viņš atkal ienirs milzīgajā Notingemas ielu tīklā, kas šķiet tik tuvs un pazīstams.

Izdzēris pie mātes un tēva Redfordā tasi tējas, viņš ar diviem autobusiem aizkūlās uz Espliju, kur dzīvoja Polīna. Varbūt uzsmaidīs necerēta laime, māja būs tukša un viņi varēs ļauties mīlas priekiem uz dīvāna vai pavāļāties kādā no augšstāva gultām, vai arī, ja tas nebūs lemts, aiziet pastaigaties aiz «Liela ozola» un pagulēt kādā sausā pļavā saldi smaržīgā vasaras zālē.

Taču visi bija mājās un ēda vakariņas, it kā būtu īpaši gaidījuši viņu, lai apsveiktu pēc pirmajām desmit apmācības nedēļām, kuru laikā viņš kā alvas zaldātiņš bija dresēts kalpot karalim un tēvijai. Nekad nenotiek tā, kā cerēts, tāpēc ari šīvakara neveiksmi būtu vajadzējis iepriekš paredzēt. Misis Malindera ielēja viņam tēju vecā Malindera iemīļotajā krūzē, kur sagāja vesela pinte, — un tas liecināja, ka Braienu jau uzskata par ģimenes locekli. Pie kamīna, lasīdama «Orākulu», sēdēja četrpadsmit gadus vecā Morīna, vēl bikla meitene ar mazām, augstām krūtīm un viegli nosārtinātām lūpām, — gluži tāda izskatījās Polīna, kad viņš piecpadsmit gadu vecumā bija sācis ap to lakstoties. «Viņas visas ir glītas,» nodomāja Braiens, kuru sāka darīt nemierīgu mātes ciešais skatiens un klusums, kas valdīja istabā, kaut arī tajā sēdēja pieci cilvēki.

—    Tā vien šķiet, ka tu dabū krietni nodzīties tanī aviācijā, — viltīgi vīpsnājot, sacīja Betija. — Vai ēst dod labi?

—    Nevar sūdzēties. Dažreiz gan garšo pēc samazgām.

Polīna daudz nerunāja. Sēdēdama galda otrā pusē, viņa

29'6

patlaban grieza vaļā kompota burku, un mati pa pusei aizklāja viņas seju. Taču Braiens pārāk aizrautīgi tiesāja bagātīgās vakariņas, lai raizētos par apkārtējo noskaņojumu. Viņš arī nebija cerējis uz kādu svinīgu sagaidīšanu.

Pēc maltītes viņš ierosināja doties pastaigā.

—    Labāk pasaki viņam, kamēr vēl nav par vēlu, — Braiens izdzirda misis Malinderas balsi, — un nospriediet, ko darīt.

—    Man būs bērns, — pavēstīja Polīna, kad viņi izgāja uz Koventrileinas.

Viņi apstājās pie kādiem vārtiem, un Braiens aiz pārsteiguma atspiedās uz šķērskoka. Pat dienests aviācijā nebija tik stipri satricinājis viņa pasauli kā šī ziņa. Priekšstats par dzīvi sašūpojās un sāka griezties kā ugunīgs ritenis. Viņš cieši samiedza plakstus, taču, aptvēris, ka, tādas vēstis dzirdot, jāizturas citādi, atkal atvēra tos, palūkojās uz zaļajām pļavām, kas aizstiepās tālē pretī Ketstounas sila biezajam mūrim ar blāvi zaļgano debesu svītriņu virs tā, un, trieciena apdullināts, nodomāja, ka tādas krāsas tur atstājusi rietošā saule.

—    Ejam tālāk, — viņš murmināja, dziļāk nopūzdamies. — Tas nu gan bija kas negaidīts.

—    Tas ir tīrais nieks pret to, ko es teicu, kad uzzināju, vari man ticēt, — atcirta Polīna, nobālējusi un sakniebusi lūpas. Pēc desmit nedēļu prombūtnes viņa bija kļuvusi svešāka, un Braiens saprata, ka šis nav īstais ceļš, kā atkal tuvināties. Viņš atcerējās, kā bija apprecējušies Džouna un Džims: pirms trim mēnešiem Džouna bija pavēstījusi Džimam, ka gaidot bērnu, un, kamēr noskaidrojās, ka trauksme*sacclta veltīgi, abi jau bija saderinājušies un nosprieda, ka nav vērts taisīt troksni un pārlikt kāzas uz vēlāku laiku. Džims toreiz bija sacījis Braienam, ka uz saderinātu cilvēku ļaudis skatoties citādi un izturoties ar lielāku cieņu, uzlūkodami par pieaugušu. Taču Braienam nemaz negribējās tādu cieņu, un viņš gudroja, vai tikai Polīna, teikdama, ka ir grūta, nerīkojas pēc Džounas piemēra un nemānās, lai piedabūtu viņu apprecēties.

—    Mamma kādu rītu uznāca virsū, kad man bija slikti, un es sacīju, ka vainīga ir žults, bet, kad tas turpinājās veselu nedēļu, viņa aizvilka mani pie ārsta. Es jau gan zināju, kas par nelaimi, jo izpalika mēnešreizes. Tikai cerēju, ka varbūt viss vēl nokārtosies.

Polīna pasmaidīja, un Braicns redzēja, ka meitene nemaz nedomā piespiest viņu saderināties, kā bija darījusi Džouna.

—         Ir nu gan draņķīgi, vai ne? — Braiens sacīja, nedroši atbildēdams uz viņas smaidu. Viņš nezināja, vai raudat vai smieties, un dega kā drudzī.

—         Ir gan, ja raugās no zināma viedokļa, — viņa atteica. Rokrokā viņi gāja pa zilmelno alejas tumsu. Sejā pūla auksts vējš. Nākamos vārdus Braiens izgrūda gandrīz bez apdoma — iepriekš viņš gan bija mirkli pagudrojis — teikt vai ne, bet tad nolēmis sacīt, lai pārak ilga galvas lauzīšana nepārliecinātu darīt pretējo.

—    Būs jāpadomā par kazām.

—        Vai tu gribi? — viņa vaicāja mierīgi, it kā runa būtu par ko mazsvarīgu.

Viņš saspieda meitenes roku.

—    Jā, gribu, ja vēlies zināt. Tas ir, ja tu mani ņemsi.

Polīna pasmējās.

—    Varbūt tu dari tā vienīgi pienākuma pēc?

—    Mēs jau pietiekami ilgi tiekamies.

—         Un tomēr man žēl, ka viss iznāk itin kā piespiedu kārtā. Man nepatīk kaut ko darīt tikai aiz nepieciešamības — ja tu saproti, kā es to domāju.

Braiens jutās aizvainots.

—    Kāpēc gan ne?

—        Ai, es nezinu! Būtu bijis labāk precēties aiz brīvas gribas.

—    Būtu jau nu gan.

—         Nedomā, ka es gribu laulāties baznīcā un tā tālāk,— viņa sacīja. — Tas būtu vecmodīgi. Svarīgi, ka tu esi salaulājies, citam taču nav nozīmes, vai ne?

—         Tu spried pavisam prātīgi, — Braiens piekrita, — bet tava mamma un Betija laikam sajūsmā par to nebūs.

—        Tomēr galvenie taču esam mēs abi, vai ne, mīlulīt? Mūsdienās baznīcā laulājas tikai retais.

—• Tā ir, — Braiens sacīja. — Vajadzētu varbūt ieiet «Lielajā ozola» nosvinēt šo notikumu. Parasti tā dara, kad divi cilvēki saderinās. — Viņš mēģināja atkauties no sajūtas, ka ir iemānīts slazdos, notverts un plecos uzvēlis smagu atbildības nastu.

—         Es labprāt iedzertu kādu malku, taču patlaban nespēju skatīties ne virsū glāzītei.

—        Man arī negribas, — Braiens priecājās, ka Polīnn moka tādas pašas neskaidras izjūtas.

—        Varbūt rīt, — viņš sacīja. — Lai gan es nedomāju, ka vajadzētu tik |oti steigties.

—    Tomēr pārmērīgi vilcināties arī nedrīkst, vai ne?

—        Neraizējies, es visu nokārtošu. Dabūšu atvaļinājumu un tā tālāk.

—        Ja neaizmuksi, — viņa pa pusei nopietni piebilda, gribēdama redzēt, ko Braiens uz to sacīs.

—        Ja es to vēlētos, tad arī izdarītu, — viņš stingri noteica. — Bet es to nevēlos. Es pārāk stipri tevi mīlu, tu to zini.

—    Lāgā nezinu vis, — viņa ironiski novilka.

—        Es taču esmu tev teicis, — Braiens pacēla balsi. — Esmu teicis tev to nez cik reižu!

—    Esi jau, esi, mīlulīt.

—    Bet tu, liekas, man netici.

—         Ko tu īsti domā? Mēs esam aizgājuši tiktāl, ka tālāk vairs nav kur iet… — atgādinājums, ka viņai būs bērns, Braienu tūlīt nomierināja. Viņš pievilka Polīnu sev klāt.

—    Nestrīdēsimies, mīļā.

—         Pēdējās trīs nedēļas gandrīz beidzos nost aiz raizēm. Mamma arī pārmet vienā gabalā.

—         Kāpēc tu man neatrakstīji un nepastāstīji? — Braiens tumsā iesaucās. — Es būtu klāt kā nagla. Neviens nespētu mani noturēt.

—t Patiesi nezinu. Domāju, ka klāstīt visu vēstulē nebūs vispareizākais atrisinājums. Mamma arī tā sacīja, kad viņai pateicu.

—         Tu laikam domāji, ka es laidīšu ļekas vaļā, atpakaļ neatskatījies? — Braiens smiedamies noprasīja.

Polīnas dūre sāpīgi iegrūdās viņam sānos.

—         Nebūt ne, bezkauņa tāds. Bet arī tagad, ja gribi, vari iet, kur deguns rāda, jo bērnu es spēšu tīri labi uzaudzinat bez tavas palīdzības. Starp citu, arī mamma tā teica. «Ja tev viņš nepatīk, neprecies. Bet, ja gribi viņu, tad tā būtu labāk.» Tāpēc nedomā, ka es baidos no rūpēm,laulības man nav nepieciešamība. Man tikai negribējās tik agri precēties — tāpat kā tev. Un es netaisos kļūt tava sieva tikai tāpēc, ka man būs bērns. Es varu ar visu mazuli palikt «Jzīvot mūsmājās un strādāt vecajā vietā.

Braiens paberzēja sāpīgo sānu: reizēm Pollna bija lēna kā eņģelis, bet, kad pēkšņi aizsvilās, tad bija ko turēties.

—    Esi nu mierīga. Es taču tikai pajokoju.

—    Labi, labi, — viņa sacīja, — bet kādreiz tu varētu būt pret mani arī mīlīgāks.

—    Es taču bieži tāds esmu… — Braiens pūlējās uztrāplt īsto labsirdības pakāpi, — bet šoreiz atbraucu mājās atvaļinājumā, drāžos no pašas Glosteršīras tiešā ceļā pie tevis, un tu mani saņem ar tādām ziņām. Vai tu domā, ka es nejūtos apstulbots, to dzirdot?

—    Es zinu, ka jūties, bet kā citādi lai es būtu tev pateikusi? Esmu tomēr priecīga, ka tu atbrauci. Man tagad vieglāk.

Viņi apstājās pie žoga, sakusdami ilgā skūpstā, un atrāvās viens no otra tikai, kad garāmbraucošā automašīna, nogriezdamās uz Belūnhauzu, ietvēra viņus starmešu gaismas lokā.

—    Man nav nekas pretī dzemdēt bērnu, — Polīna sacīja. — Es droši vien viņu mīlēšu, un viss būs labi.

—    Man arī tā liekas. Paši uz to izgājām.

Sirdi pildīja prieks un bailes. Pēc pirmā trieciena nākotne bija likusies līdzīga melnam tumsas okeānam, taču pēdējās pusstundas laikā nemiers bija pamazām pierimis un krūtīs iezagusies apziņa, ka liktenis viņam lēmis lielu laimi. Apskāvušies viņi šķērsoja šoseju un iegāja viņpus tās augošajā mežā.

Dienu pirms Braiena atgriešanās Glosterširā pagalmā iepeldēja Bērts pilnā kaujas tērpā, ar bereti galvā un ordeņu lentītēm pie krūtīm — tās viņš bija saņēmis par pēdējo uzbrukumu, kad tika forsēta Reina. Berta vienība stāvēja Triestā, un viņš bija četrdesmit stundas kratījies cietā vagonā pāri visai Eiropai, lai — tā viņš jokodamies sacīja Heroldam Sītonam — brītiņu paklausītos redfordiešu mēlē, iedzertu krietnu malku stipra alus un paspaidītu mīkstu skuķi.

Puiši izgāja ārā reizē, jo abiem bija pa ceļam: Braiens devās uz Espliju pie Polīnas, Bērts — apciemot brāli, kas mita turpat netālu Sinderhilā. Bija sausa, versmaina diena — likās, vasara nekad nebeigsies, jo svelme pieturējās jau veselu nedēļu. Jaunieši soļoja, apmainīdamies domām par dzīvi armijā. Braienam ieslodzījums kazarmās nepatika, tikai viņam pagaidām vēl negribējās teikt Bertām, kāpēc, turpretī Bērts bija par visu stāvā sajūsmā, jo tagad viņam nevajadzēja raizēties ne par maizes kumosu, ne arī par lieku šiliņu.

—     Iespējams, ka palikšu vēl trīs gadus virsdienestā, — viņš sacīja, — lai gan patiesībā vajadzētu ziemsvētkos nākt mājās. Taisnību sakot, nav ko šaubīties, ka palikšu.

—    Kāpēc? — Braiens vaicāja. — Darba tagad netrūkst.

—    Man labāk patīk dienēt armijā nekā strādāt, — Bērts pavēstīja.

Aiz smilšakmens mūra pletās kapsēta, tur šūpojās rasota zāle un uz marmora fona raiboja sniegbaltas, asinssarkanas un sinepju dzeltenas puķes. Bija svētdienas rīts, un ļaudis ar dārza grieznēm un lejkannām rosījās ap pieminekļiem un urnām.

—    Es arī grasos pieteikties tādā kā dienestā, tikai uz visu mūžu. Es precos.

Abi apstājās. Bērts satvēra brālēnu aiz rokas un platām acīm pavērās viņā.

—    Nerunā muļķības.

—    Es patiešām precos. Ar Polīnu. Mēs taču esam pietiekami ilgi draudzējušies.

—    Beidz nu, beidz!

—     Ko tu ar to domā? — Viņš gaidīja no Berta kādus nozīmīgākus vārdus, jo no šiem nevarēja saprast, vai brālēns uzskata viņu par muļķi vai par pilnīgi pieaugušu cilvēku, par karstgalvi vai par nemierīgu delveri, kas ļauj sev uzlikt laulības sakas, gribēdams izbaudīt ko jaunu. Varbūt Bērts saredz viņa rīcībā no visa pa druskai? Taču viņš bija novērtējis brālēnu pārāk zemu. Bērts viltīgi pašķielēja viņā, piemiedza vienu aci un noprasīja:

—    Vai viņa gaida bērnu?

To vaicādams, viņš piedāvāja Braienam cigareti, lai gadījumā, ja būtu nošauts garam, jautājums neizliktos tik skarbs un tiešs.

Pirmajā mirklī Braienam gribējās teikt: nē, tu alojies,— bet, kas zina, cik stipri Polīnas grūtniecība būs redzama, kad viņi beidzot dabūs atļauju precēties? Un, lai kā arī būtu, kad Polinai piedzims mazais, varēs pavisam viegli pat uz pirkstiem visu aprēķināt, tāpēc labak lai tagad domā, ka viņš iekritis slazdā, nekā vēlāk atklāj, ka viņš aiz bailēm melojis.

—r Viņa ir uz grūtām kājām, — Braiens apstiprināja, — un mēs precēsimies.

Abi devās tālāk, vairs neiedami kopsoli, un Bērts pētīja brālēna seju, itin kā gribēdams pārliecināties, vai tas nemānās.

—    Bet tad taču tev būs vakars, — viņš pēkšņi sāka ārdīties. — Tu būsi uzķerts uz āķa, uzdurts uz iesma, beigts un pagalam. Kāpēc tu neņem kājas par pleciem?

—    Tāpēc, ka es negribu. Tad es viņai vairs nemūžam nevarētu acīs rādīties.

—    Beidz jel! Prasi, lai tevi sūta pāri jūrai, pārgriez sev rīkli, pakaries! Dieva dēļ, tu taču esi tikai astoņpadsmit gadus vecs.

—    Nākamgad man būs deviņpadsmit, — Braiens pavīpsnāja.

—    Es tak to zinu, Braien, — Bērts bēdājās. — Drīz tev būs divdesmit viens, un tad tu dabūsi to nolāpīto durvju atslēgu: vai tad tu vismaz tik ilgi nevari pagaidīt? Precēties astoņpadsmit gadu vecumā ir pēdējā ģeķība. Padomā, cik prieku tevi vēl gaida. Tu taču varēsi skriet pakaļ jebkurai sievietei, kas tev iepatiksies. Es zinu, ka laulības dzīve nav tev piemērota, es varu to apzvērēt. Tu neesi no tādiem. Tu esi tāds pats palaidnis kā es.

—    Zinu, — Braiens sacīja, — bet, redzi, es viņu mīlu. Tu domā, es tāpēc lienu cilpā, ka viņai būs bērns? Taču' nav ļaunuma bez labuma. Ja es viņu nemīlētu, es vēj krietni padomātu.

—    Desmit reižu tev jāapdomā, vai tu mīli kādu skuķi vai ne.

Braiens bija domājis jau simt reižu un tagad zināja, ko grib. Polīna gaida bērnu, un viņi precēsies, jo viņš meiteni mīl. Nebija nozimes sev vaicāt, ko viņš būtu darijis, ja nemīlētu, ja viņa būtu vienīgi nejauša paziņa.

—    Ko tu pēkšņi kļuvi tik sērīgs? — Bērts noprasīja.

Braiens apsviedās apkārt, dūres sažņaudzis un gatavs

laist tās darbā.

—    Es nemaz neesmu sērīgs, labāk nesienitfs klāt. Es daru tieši to, ko gribu un ko uzskatu par pareizu, un es tev nejautāju, vai tas man nesīs kādu labumu vai ne, jo es zinu, ka tas ir tieši tas, ko vēlos.

—    Nu, ja tā, tad tā, — Bērts sacīja. — Labi jau, labi. Būšu tavs vedējtēvs.

Apstiprinādami norunu, viņi sadevās rokās un vēl nepaspēja sākt pārspriest ko citu, kad Bērts jau secināja, ka Braiens dara prātīgi precēdamies.

Kviešu druva pamazām kļuva šaurāka. Kombains lēni rāpās jauniešiem pretī un pagāja garām, pirms viņi, lēnā solī iedami, tika laukam līdz pusei. Visapkārt, tāpat kā iepriekš, līgojās augsti labības stiebri, un mašīna jau atgādināja sarkanu vabolīti, kas trusnījās nolaidenā lauka viņā galā, pieskandinādama rudens vakara klusumu ar savu rūkoņu, — likās, tur nepārtraukti urkšķ kāds neredzams, laisks mastodonts. Pāris sakaltušu labības vārpu gulēja uz celiņa — tās atgādināja galvas, ko milzīgie mašīnas naži nav spējuši nocirst.

Kad viņi devās uz krūmiem un ērgļu papardēm apaugušo dzeltenīgo nogāzi, Braiens saņēma Polīnas roku. Pamanījis, ka meitene mazliet klibo, viņš norūpējies sarauca pieri.

—    Vai kāja joprojām sāp, mīlulīt?

—    Sāp te, lielā.

—    Tad mēs nekur tālu neiesim, — viņš apsolīja, ciešāk saspiezdams Polīnas roku un cerēdams, ka sāpes gaisīs, ja par tām pārstās domāt. Taisīdams ciet šineļa spožās pogas, viņš smaidot nolūkojās Polīnas garajos, brūnajos matos, kas bija sasieti ar lentīti, un ievēroja, kādu spēku izstaro viņas mierīgā, rāmā seja, mazliet pietūkušās lūpas un baltā piere. Tagad viņa vairs nekrāsojās un reiz bija pavaicājusi:

—    Vai tu neiebildīsi, ja es šad tad neuzspraudīšu matus?

Viņa gan nekad nebija pārāk cienījusi pūderi un lūpu zīmuli. Nupat nopļautās labības smarža lika vēl skaudrāk izjust, ka šis ir pēdējais vakars kopā ar Polīnu un tad būs uz vairākiem mēnešiem jāšķiras. Lai slēptu sāpes, Braiens pasmaidīja.

—    So vakaru laikam vajadzētu pavadīt pēc iespējas jaukāk.

Polīna saspieda viņa roku.

—    Atvaļinājums bija tik īss, vai ne?

—    Pietiekami garš, lai mēs varētu apprecēties.

Tā taču bija.

—    Vai tu nenožēlo?

Garām lēni aizrūca traktors, vilkdams ratus, kuros bija sakrauti kombaina izkulto graudu maisi. Jaunajam traktoristam bija saplēsta krekla piedurkne. Viņa palīgs, sēdēdams uz maisu kalna, garām braucot, uzsmaidīja Braienam un Polīnai.

—     Darbā visi man saka — mēs esot pārāk jauni. Bet, manuprāt, labāk precēties, kamēr vēl neesi vecs.

—     Es arī tāpat domāju, — Braiens pasmējās. — Ilgāk var kopā pagulēt.

Viņi bija salaulājušies pirms divām nedēļām, un abu ģimenes un draugi, vispirms sanākuši jaunos apsveikt pilsētas centra reģistratūras vestibilā, vēlāk sapulcējās «Trafalgarā», lai piedienīgi skaļi nosvētītu svinīgo notikumu.

—    Vai tev bija labi šajās divās nedēļās?

Polīna saklausīja Braiena balsī skumjas jau tāpēc vien, ka viņš tās centās noslēpt, — taču tagad viņi vairs nespēja noslēpt viens otram neko.

—     Bija brīnišķīgi, — viņa sacīja. Platais mētelis vairs nevarēja gluži nosegt viņas vēdera apaļumu.

—    Rīt ap šo laiku es būšu jau Birmingemā.

—     Kaut es varētu braukt tev līdzi! Nav visai patīkami palikt vienai te.

—    Es zinu. Man ari nebūs viegli.

Viņa pavaicāja — kāpēc, jau iepriekš zinādama atbildi, tomēr gribēdama to dzirdēt.

—     Tāpēc, ka tevis nebūs pie manis, — viņš attrauca. — Man bieži ienāk prātā pateikt aviācijai «sveiki». Ņemt un aizlaisties. Atrast viņi mani nemūžam neatrastu. Mēs varētu apmesties uz dzīvi citā pilsētā.

—     Nedari to, — viņa sacīja. — Tev tikai divi gadi jānokalpo. Tad viss būs cauri.

—    Iespējams, ka mani sūtīs uz ārzemēm.

—    Bet tu drīz atgriezīsies.

Braiens brīnījās, kā Polīna var par viņa dienestu runāt ar tādu pārliecību un uzskatīt divus gadus tikai par īsu laika sprīdi, tīro sīkumu, kamēr viņam tie šķita kā milzīgs okeāns, kuram nevar saskatīt pretējo krastu. «Viņas mīlestība droši vien ir dziļāka par manējo, mierīga un mūžīga, ja šķiršanās viņai liekas tikai nenozīmīgs šķērslis, kuru pārkāpjot sāksies mūsu īstā ģimenes dzīve. Tiesa, viņai gan būs mazulis, kas neļaus garlaikoties, kamēr es būšu projām.»

—         Vai iesim te? — Viņa norādīja uz taciņu, kura sazarojās — viens žuburs nogriezās uz pļavu, otrs aizlocījas kalnup.

—         Iesim pa kreisi, — viņš sacīja, pats nezinādams, kāpēc. Soļodama viņam pa priekšu, Polīna dungoja dziesmiņu. Vienā pusē slējās zems, zāli apaudzis pakalns, otrā auga kazenāji. Putnu balsis un lejā strādājošā kombaina dūkoņa te bija tikko dzirdama, un saule, grimdama aiz pakalna, lēja pār laukiem bāli dzeltenu gaismu. Vējš atnesa sev līdzi lauruķiršu baltās, puķainās sēkliņas, un dažas pieķērās Braiena pelēkajam formas tērpam.

—Drīz tu būsi īsts sniegavīrs, — Polīna smiedamās teica, — likās, ka viņai šovakar nebūt nav skumīgs prāts.

—         Un tu Sniegbaltīte, — viņš atsaucās, jo Polīnas mētelis arī bija balts no pūkām.

—         Lika drusku pagaidīt. Es tagad esmu precēta sieva! — Polīna apstājās pie kāda ziedu pudura. — Kā sauc šīs zilās puķes?

—    Nezinu, — Braienslprcinājās.

—        Zini gan. Vismaz tev vajadzētu zināt. Tu taču man allaž stāsti, ka bērnībā visu laiku esot dzīvojis laukos pie vecmāmiņas.

Viņš pietupās palūkoties.

—    Manuprāt, pulkstenītes.

—    Vai tad tās nezied aprīlī? — viņa vaicāja.

—         Sniegpulkstenītes, jā, bet Šīs ne. Tu laikam skolā esi sēdējusi uz ausīm? — Trīs zilas .galviņas bija pa pusei noslēpušās kāda krūma apakšējās lapās pie paparžu ceriem.

—        Tās izskatās pēc Ticības, Cerības un Mīlestības, — teica Polīna, noglāstīdama visas trīs.

—         Un Cerība stāv nesatricināma kā klints, — Braiens piebilda, redzēdams, ka viens zieds nemaz nepakustas.

Polīna satvēra to un sašūpoja līdzi citiem.

—    Redzi, cik viegli?

Viņi atsēdās pakalnā, un Polīna izbēra no kurpēm zemes.

—    Man negribas šovakar iet mājās. Un tev?

—         Pavadīt nakti laukā būtu salti, — viņš sacīja. — Ir gandrīz oktobris. Gultā man blakus tev būs labāk, mīlulīt.

—         Tu vienmēr par to, — viņa iesaucās. — Tagad taču esmu stāvoklī un mums vajadzētu būt atturīgākiem.

—    Klau, klau, kurš to saka! — Viņš smiedamies piegāja

20 211 305 pie kāda krūma un noplūca kazeņu ķekaru, tad devās pie otra un pielasīju pilnu sauju.

—         Ko tu dari? — iesaucās Polīna, Braienu vairs neredzēdama.

Viņš jau nāca atpakaļ.

—    Atver muti!

—         Kāpēc? — Viņa atlasīja vissulīgākās, bet tad pēkšņi sajuta sirdsapziņas pārmetumus un piespieda arī Braienu apēst pāris ogu.

—    Es jau nogaršoju lasīdams.

Kad saujas bija tukšas, viņi palūkojās viens otram acīs un ieraudzīja skatienos vāru maigumu.

—         Kāpēc gan man rīt jāaizbrauc? Tas viss ir tik bezjēdzīgi un muļķigi.

Polīna nespēja bilst ne vārda, tikai apskāva Braienu un atbildēja viņa skūpstiem.

Viņi devās tālāk, arvien vairāk aplipdami ar pūkām. Tās nolaidās pat uz kazenēm, un pirms ēšanas viņiem vajadzēja aizpūst nelūgtās viešņas projām. Viņi atrada arī avenes, ēdot to sārtā sula tecēja pa pirkstiem, un, kad viņi skūpstījās, Braiens pajokoja, ka Polinas lūpas garšojot pēc ogām.

—         Es domāju, ka tas ir tavs lūpu zīmulis, — viņš sacīja, satverdams sievu aiz rokas un pagriezdams pret sevi. Braiens redzēja, kā iedrebas Polīnas lūpas, un viņi sāka kaisli skūpstīties.

—        Es tevi mīlu, — viņa sacīja. — Braien, dārgais, es tevi mīlu, — pēdējās skaņas tik tikko varēja sadzirdēt.

—    Es arī tevi mīlu, sirsniņ.

Šie nozīmīgie vārdi nelikās vairs nereāli vai nevietā, viņi par tiem vairs nesmējās, ka būtu darījuši pirms kāda laika. Braiens nodomāja, ka tādi mīlas apliecinājumi mulsina vienīgi tad, ja to nozīme aizmirsta vai nav zināma; kad tos izrunā apzinīgi, to skaņa iekvēlina jūtas tapat kā skūpsti, kas uzplaukst reizē ar vārdiem.

Uz takas atskanēja balsis, un jaunieši atrāvās viens no otra.

—         Pakāpsimies augstāk, — ierosināja Braiens, pamādams uz pakalna pusi. — Tur ir biezi krūmi, kur mūs neviens neredzēs. — Polīna vilcinājās. — Nav ko baidīties.

Viņi spraucās augšup cauri kazenājiem, un, kad taka sašaurinājās, Braiens gāja pa priekšu. Polīna šķita atkal

līksmāka un, klusi dungodama, spēra svarīgus soļus, itin kā būtu smagnējāka, nekā patiesībā bija. Abas pēckāzu nedēļas viņi pavadīja pie Polīnas, jo Braiens nu bija kļuvis par Malinderu ģimenes locekli. Pa istabas logiem varēja redzēt pagalmu ar dārzu. Viņu vārdus ierakstīja pilsētas valdes dzīvokļu rindā, taču jaunieši zināja, ka mitekli droši vien saņems labu laiku pēc Braiena pārnākšanas no karadienesta. Tāpēc viņi plānoja, Braienam atgriežoties, noīrēt dzīvokli pilsētas centrā, lai varētu justies patstāvīgi.

—    Apsēdīsimies te! — Viņš paklāja šineli un novilka svārkus.

—    Vai tu nesasaldēsies, kaķīt?

—    Vēl tak nav ziema, — viņš sacīja, Polīnas raižu samulsināts: pirms kāzām viņš to diez vai butu ievērojis.

—    Nu, kā zini, — viņa turpināja, — negribu, lai tu sasaldējies.

Braiens uzlika roku Poimai uz vēdera.

—    Tev jārūpējas par mazo nerātni, nevis par mani.

—    Tam ir silti, — viņa atteica.

Apskāvušies viņi nogūlās. Braiens pacēla galvu, ieraudzija pa taciņu nākam kādu vīru un sāka prātot, vai tas viņus redz.

—    Kas ir, kaķīt?

—    Nekas.

20*

307

Viņš atkal noliecās Polīnu noskūpstīt. «Rīt manis te nebūs,» — šī doma urbās smadzenēs, neļaudama mierīgi pavadīt pēdējās stundas ar mīļoto. Tā bija mocījusi Braienu cauru dienu, un tagad, klusi guļot līdzās, kļuva vēl uzmācīgākā. «Atkal atpakaļ cietuma. Patlaban es esmu brīvs: vajadzētu uzspļaut visam un laisties lapās. Paietu vairākas dienas, pirms viņi apķertos, ka manis nav. Citādi es Polīnu redzēšu tikai pēc trim mēnešiem, bet līdz tam laikam svīdīšu radistu skolā kā turks, lai izmācītos par kādu velna apsēstu operatoru. Taisni brīnums, kā es izturēju atlases pārbaudījumus.» Viņš noglaudīja Polīnas piebriedušās krūtis un noskūpstīja abus aizvērušos plakstus: visa viņas iztēles spēja, viss, ko viņa bija redzējusi un jebkad redzēs, mita gleznajos uzkalniņos zem plānajiem, baltajiem acu vākiem. «Un viņa nēsā sevi bērnu, ko man arī ir grūti atstāt. Vajag ņemt no atlikušajām stundām, cik iespējams.» Taču mēle bija kā sapīta. «Laikiem

cilvēks nevar apturēt runas plūdus, laikiem atkal viņš spēj tikai skūpstīties, un nelaime tā, ka iepriekš nekad nevar zināt, kāds garastāvoklis tev būs.»

Polīna piekļāvās Braienam: rīt viņa vairs nebūs, un, jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk mocījās, tik tikko apspiezdama elsas. «Es viņu ilgi neredzēšu.» Viņai bija bail palikt vienai, kaut arī abas ģimenes tagad rūpēsies par viņu un nepametīs neziņā. «Kļūst jau tumšs, un mums drīz būs jāiet.»

—    Braien, kā tu domā — kad tu dabūsi nākamo atvaļinājumu?

—    Ap ziemsvētkiem.

Viņš pacēla galvu un ieraudzīja pa pļavu nākam divus vīrus — varbūt tie bija malu mednieki, kaut arī tagad vēl likās tam mazliet par gaišu. Braienam sametās neērti — ja nu vīri viņus pamanījuši. Būtu gan jauki ļauties mīlas glāstiem te, pakalnā.

Polina pieskārās ar pirkstiem Braiena vaigam un noskūpstīja viņu. «Varbūt viņš ļausies kaislei, bet es nezinu, vai tas būs labi, lai gan savā ziņā tam vajadzētu būt jauki — tālu no mājām un cilvēkiem, dziļā vientulibā.» Braiens atbildēja skūpstam, bet Polīnai pēkšņi sakāpa asaras kaklā, un viņa apvija rokas cieši jo cieši ap mīļotā pleciem. «Viņš to nedarīs,» viņa nodomāja, «varbūt viņš mani vairs nemīl.»

Braienam sāka salt rokas, un viņš piecēlās sēdus, lai pasniegtos pēc svārkiem. Tālos laukus klāja miglas plīvuri, saule zagās klāt apvārsnim kā dezertieris, slēpdamās aiz kokiem, kur drūzmējās pelēcīgi mākoņi. Polīna izpleta plaukstu un paplikšķināja pa zemi.

—    Drēgns. Tev jābūt piesardzīgākam.

Braiens piecēlās kājās. «Te mēs nevaram ļauties glāstiem.»

—    Ir jau rudens, — viņš sacīja.

Turpat blakus sašūpojās zars, Braiens cieši pavērās apkārt, taču, neko neredzēdams, palīdzēja uzslieties augšā Polīnai un nodomāja, ka viņus par tādiem neveikliem un stomīgiem mīlētājiem droši vien padara apziņa, ka drīz jāšķiras. Viņš pacēla šineli un uzmeta to uz pleciem.

—    Paskaties, kāda tur migla, — Polīna teica, lēnām kāpdama lejup no kalna un norādīdama uz pļavu. Pēkšņi viņi ievēroja, ka visapkārt valda dīvains miers. Viss bija kluss un mēms.

—    Savādi, — viņš samulsis teica.

—    Kombains pārtraucis darbu, — apķērās Polīna.

Kalna pakājē viņi pagriezās atpakaļ, lai mirkli palūkotos saulē. «Kāpēc mēs neļāvām vaļu jūtām?» Braiens prātoja. «Būtu bijis tik jauki.» Asinssarkanā saule aiz tālajiem, tievajiem koku stumbriem izskatījās kropla — kā medaļa, kas pārāk agri izkalta par godu ziemas atnākšanai. Drūma purpursārta gaisma gūlās pār pļavām abās pusēs birzij.

Polīna rakstīja viņam reizi nedēļā, viņš savukārt cītīgi mācījās, lai iegūtu radiotelegrāfista nozīmi, kas solīja lielāku algu un morālu apmierinājumu: viņš būtu pirmoreiz mūžā apguvis īstu amatu. Dienas pagāja ātri: nodarbībās viņi zīmēja un izskaidroja superheterodīnās shēmas un raidītāju uzbūvi, mācījās Oma likumu un radiotelegrāfijas darba noteikumus, arvien ātrāk iemanījās morzēt un strādāt ar teletaipu, lai beidzot sāktu patstāvīgi apkalpot stacijas karalauka apstākļos. Braienam patika uzkrāt zināšanas un iemaņas, kas ar uzviju atlīdzināja riebīgos dresūras brīžus — tie gan, par laimi, nevilkās ilgi.

Taču garie vakari bija tik smagi, ka, sēdēdams viens klubā, viņš iegrima grūtsirdīgā klusuciešanā, kas sagādāja fiziskas mokas. Viņš nodomāja, ka tāpat cietis tēvs tukšajās bezdarba dienās pirms kara, būdams ieslēgts apburtā nepiepildāmu cerību lokā, kurā pats bija ļāvis sevi ievilkt, bet kuru paša spēkiem nevarēja pārraut. Braienu mocīja salts izmisums, no kura viņš nespēja atbrīvoties nedēļām ilgi pēc atgriešanās no Notingemas. Viņš rakstīja divas vēstules par atbildi Polīnas vienai un juta tādu nepacietību un vilšanos viņas nevērības dēļ, ka bieži vien, aizsvilies dusmās, tik tikko noturējās, nesarāvis sakarus uz visiem laikiem. Taču nejaušās zīmītes, kas bija rakstītas impulsīvi, nevis atbildot uz viņējo, gluži taustāmi un nepārprotami izstaroja Polīnas mīlas silto kvēli. Braienam savos garajos un sīki pārdomātajos vēstījumos reti izdevās sasniegt šādu jūtu pacēlumu. Daži vārdi, sarindoti gluži neapzinīgi un īpatnēji, iegremdēja Braienu viņu jūsmas pilnās mīlas straumē un, sirdij sāpīgi sažņaudzoties, nesa atpakaļ pie Polīnas.

Viņš ellīgi mācījās, atšifrēja burtnīcās iezīmētos simbolus un diagrammas, zinādams, ka, iegūstot pārbaudījumos vairak par sešdesmit punktiem no simta, saņems lielāku algu, taču viela bija pārāk sarežģīta, lai to varētu tālāk apgūt bez pasniedzēja palīdzības. Kad atnāca sīvais ziemas sals, temperatūra nekurinātajās kazarmās nokrita zem nulles un nakti vajadzēja elpot aukstu, sasmakušu gaisu, jo nez kāpēc karavīru mitekļiem nepiegādāja ogles. Tā nu Braiens kopā ar diviem izbijušiem tirdzniecības flotes trakuļiem un kādu Glazgovas puisi, kurš uz savas ādas bija izbaudījis dzīvi pārmācības namā, devās zagt kurināmo. Viņi klusi pielīda pie augstajām ogļu grēdām labi apsildīto māju tuvumā, kur mita virsnieki, piekrāva maisus un atgriezās melni kā velni, lai resnajā krāsns vēderā iedegtu gaišas liesmas, pie kuram varētu sildīties ari bailīgie un laiskie.

Sad tad viņš vakarā izgāja viens baltajos, sniega klātajos Glosleršīras laukos un devās tiem pāri uz ciematu, kur izdzēra dažas pintes lēta sidra un pasildījās pie karsta kamīna, par spīti vietējo iedzīvotāju niknajiem skatieniem, — visi, izņemot tirgoņus un veikalu īpašniekus, bija vienis prātis, ka nometne ir gatavais augonis uz viņu skaistās grāfistes miesas un tāds klaidonis karavīrs tikai atņem siltumu, kas likumīgi pienākas viņiem. Iesviķojis viņš nejuta vairs aukstumu un, aiztenterējis atpakaļ uz nometni, novēlās kā maiss uz lāviņas un gulēja, kamēr pusseptiņos skaļais rīta jundas signāls piecēla no miega.

Tuvojoties ziemsvētkiem un nākamajam atvaļinājumam, viņš jutās, itin kā stāvētu dzelzceļa stacijā uz perona un gaidītu, kad izdzirdēs pienākam ātrvilcienu. Smagnēja, vienmērīgā riteņu klaboņa pēdējās dienās skanēja viņam ausīs pat naktī miega, riteņi ritmiski, skaidri un skaļi izklaudzināja radiosignālu rakstu, un rindas vidū viens signāls brāzās otram virsū, mazliet sajaucot takti, — tas bija satraucošs un dīvaini reāls skaņu savirknējums. Kad pēdējie vagoni izgaisa tālē, troksnis noklusa, it kā vilciens būtu iegājis tunelī, un pakausi apsvilinaja ass vējš, jo kāds aizmāršīgs stulbenis bija atstājis vaļā kazarmas logu.

/

Tumša migla klāja zemi, un Dārbijā vilciens ieripoja tikai pēc piecām stundām. Vagoni bija pilni, un Braiens līdz ar krietnu desmitu citu pasažieru atrada patvērumu bagāžas nodalījumā, kur viņi izstiepās uz maisiem, cieši

aizpogājuši pelēkos šineļus, jo ārā bija gatavā spclgoņa. Notingemā viņš iebrauca pusnakti; tukšā, drūmā stacija pletās abās pusēs sliežu ceļiem. Braiens, saiņiem apkravies, iekoda biļeti zobos un devās uz kāpnēm, kur vīdēja uzraksts «Izeja».

Viņš iesēdās taksometrā, kas aši aizmurrāja pa guļošo pilsētu uz augsto Keningas loku, kurp veda asfaltēta šoseja, pēc tam līgani nolaidās Linas ielejā un beidzot sāka slīdēt pa plašo, labi apgaismoto, pazīstamo ielu, kur dzīvoja Mafinderi.

Sievasmāte, ielaidusi viņu, apstājās pie kāpnēm un sacīja, ka tūlīt līdīšot atpakaļ gultā, jo esot auksts, un ar znotu parunāšoties rit.

—    Vai Polīna vesela? — viņš taujāja.

—    Ja, — atteica māte un, pieslēgusi durvis, kāpa augšup.

Polina, acīm redzot, gulēja tik cieši, ka nedzirdēja Braienu veram durvis, un atmodās tikai, kad viņš jau ģērbās nost. Istaba bija vienkārša, ar dzeltenām, oranžu rakstu izrotātām sienam, kuras jaunrades spēka uzplūdā bija izkrāsojis vēl Malinders kādā sen pagātnē nogrimuša nedēļas nogalē, atmiņas par to aiznesdams kopā ar slimo kāju sev līdzi kapā. Bez gultas telpā atradās vēl drēbju skapis, tualetes galdiņš un divi krēsli, grīdu klāja linolejs, bet kakta stāvēja skapis ar Braiena grāmatam.

—    Es gaidīju tevi tikai rīt, — Polina teica, kad Braiens pieglauda viņai auksto seju, cieši apskāva un noskūpstīja. — Lien žigli gultā, kaķīt, citādi nosalsi.

—    Kāpēc tu nekurini?

—    Nebija vajadzības, — viņa sacīja. — Gultā ir pavisam silti. Bez tam es paņēmu karstu termoforu.

—    Nu, tagad tev tas nebūs vajadzīgs — vismaz nākamajās divās nedēļās, — jo tagad tev bušu es. Tāpēc met to laukā.

Viņa izskatījās labi, tikai acis bija miegainas.

—    Kā tu juties, dārgā?

—    Lieliski, — viņa sacīja. — Tagad es katru nedēļu eju uz klīniku. Man ir paplašinātas vēnas, un ārsti teic, ka tās jāizdziedē. Bērnu es dzemdēšu mājās. Pēc divām trim nedēļām, lai gan, spriežot pēc sajūtas, nebutu nekāds brīnums, ja viņš atskrietu jau rīt.

—   Ja tas notiks, kamēr es būšu te, man pagarinās atvaļinājumu.

—    Tas. būtu jauki. Tieši brīnišķīgi.

Braiens atcerējās veidlapu, kas pirms nedēļas bija laista apkārt viņa grupā radistu skolā, — tajā bija iespiests aizokeāna garnizonu saraksts līdz ar aicinājumu ierakstīt savas vēlēšanās, negarantējot, ka tās ievēros. Desmit minūtes, kamēr Braiens turēja lapu rokās, viņš jutās galīgi apžilbis: atmiņā atausa ģeogrāfijas grāmatās lasītie stāsti par fantastiskām tropu zemēm un pusaizmirstās bērnības ilgas tur nokļūt, un tā nu viņš ierakstīja, ka gribētu doties uz Japānu. Viņš nebija izpildījis veidlapai pievienoto lūguma -formulāru, kuru vajadzēja iesniegt, ja kaut kāda iemesla dčļ nevarēja atstāt Angliju. «Es gan esmu stulbenis,» viņš nodomāja. «Būtu varējis palikt tepat — esmu taču precējies, un Polīna gaida bērnu,» tomēr kāda neizprotama iemesla dēļ viņš nebija cēlis ne pirksta, pats nezinādams, kas viņu mudina tā rīkoties, bet arī neko nejautādams un nenožēlodams, tikai brīnīdamies, kāpēc viņš nosūtīts nevis uz Japānu, bet Malaju.

21

Pie nometnes vārtiem stāvēja divas pusotrtonnīgās mašīnas, un to motori rēca tik skaļi, ka likās — kad nezvēri beidzot iekustēsies, tie aizraus līdzi visu nometni. Tad troksnis pieklusa un pirmā mašīna bīstamā ātrumā aizbrāzās ciemata virzienā, neievērojot policista signālu krustcelēs apstāties, un aizripoja uz līdzeno, vienmuļo Patanu purvu joslu.

Pirms «Dakota», kāda neredzama džungļu magnēta pievilkta, kā akmens nokrita lejā, tās radists vēl paspēja noraidīt SOS signālu, pēc kura atskanēja nepārtraukta dūkoņa, ta ka modrie operatori Kotalibisas un Singapūras peilēšanas novietnēs diezgan precīzi varēja noteikt katastrofas vietu. Pēc nogāšanās lidmašīnas rezerves rācija nebija noraidījusi nevienu pīkstienu, tāpēc nevarēja saprast, vai vispār kāds no apkalpes palicis dzīvs. Iezīmējot peilēšanas līnijas Merkatora * Ziemeļmalajas kartē, tās

* Merkators — flāmu kosmogrāfs, kas 1550. gadā izgatavoja t. s. Merkatora projekciju, pasaules karti, kur meridiāni ir taisnas un paralēlas līnijas, kamēr attālumi starp platuma grādiem palielinās polu virzienā. (Tulk.) krustojas virs biezu, neapdzīvotu džungļu apgabala starp Kedu un Peraku.

Braiens sēdēja pirmajā mašīnā — austiņu stīpa trinās gar viņa nesen apcirptajiem matiem — un noguris klausījās atmosfēras trokšņos, kas atgādināja turpat pie bungādiņām uzrautu sērkociņu sprakstus. Neizskaidrojamā kārtā šī sprēgāšana, ko dzirdēja vienīgi viņš, šķita ietinam miglā tālo, slaido koku stumbrus un malajiešu būdiņas, kas uz tievām kājiņām slējās blakus rīsa laukiem. Tāpēc viņš mazliet atbīdīja austiņas, lai pavērtos un papriecātos par dabas ainavām, kas aši slīdēja garām. Plašie, tveicē tvīkstošie zilie līdzenumi liegi peldēja tālumā, un šis skats iedvesa viņam bailes no tumšajiem kalnu mežiem, kas slēpa sevī boja gājušo cilvēku sarecējušās asinis. Taisnais ceļš mašīnas priekšā ar grāvjiem un garu, izstīdzējušu koku rindām abās pusēs izskatījās pēc tropu saules apspīdētas Holandes ainavas, ko viņš atcerējās no senajiem skolas gadiem.

Viņa aicinajuma signālam sekoja gausi piesitieni: tie ievadīja īsu ziņojumu par karaspēka aizsegu, kas virzījās uz ziemeļiem no Taipinas. Viņš izrāva papīra lapu no bloknota un pasniedza to Odžesonam, kurš uzrakstīja apstiprinājumu, ka radiogramma saņemta, un Braiens varēja telegrafēt atbildi. Sāda nodarbošanās atgādināja rotaļu, rīcības koordinācijas pārbaudi, kur pirmajai un otrajai grupai jāuztrāpa trešā, kas tīšām paslēpusies kalnos. Braiens pabīdīja vienu austiņu sānis un sacīja:

—    Droši vien bandīti uztver manas radiogrammas. Tās vajadzētu šifrēt. Man gluži vienalga: lai klausās veseli.

Beikers, aizsedzies ar krekla stūri no vēja, aizkūpināja divas cigaretes un vienu padeva Braienam.

—    Neraizējies, lidmašīnas apkalpe jau sen ir beigta.

—    Beigta vai ne, taču mums būs jābradā pa džungļiem, kamēr viņus atradīsim. Varbūt nedēļām ilgi.

Vējš ieplandīja dūmus taisni sejā, piespiežot atvērt acis. Braiens ieskatījās pa lodziņu šofera kabīnē, kur spidometra šautriņa svārstījās ap sešdesmit jūdzēm. Rīsa laukos zaļoja augsti, sulīgi stiebri, no kuriem šķita dvešam vēsums, neapstrādātajos tīrumos ūdenī spoguļojās baltie mākoņi, kas ietina zilās un zaļās kalnu kores, kurp viņi nogriezās nākamajās krustcelēs. Otrā mašīna brauca simt jardu iepakaļ. Nolmens pamāja, sažņaudzis dūri komunistu sveicienā, — šāda rīcība citos izraisīja jautrību.

Pāri mašīnas bortam pūta tik stiprs vējš, ka Braiena cigarete drīz sāka dedzināt lūpas, un viņš to izspļāva uz mīkstās ceļa asfalta upes. Automobilis palēnināja gaitu, piere norasoja sviedros, un salipa mati. Aiz ciemata šaurais, līkumotais ceļš izvijās pa kaučuka plantāciju, un viņiem pagāja garām vientuļš sulu tecinātājs, kas ar nēšos iekārtiem podiem soļoja no viena koka pie otra, atgadinot neuzkrītošu reklāmas sludinājumu vienā no žurnāliem, kurus Braiens bieži bija šķirstījis nometnes bibliotēkā. Pārvaldnieka bungalo bija nocietināts ar smilšu maisiem un dzeloņstieplēm, un pakalnā, no kura varēja pārredzēt pieejas majai, stāvēja malajietis ar ložmetēju.

Morzes signāli. Tie atbalsojās smadzenēs, un zīmulis, ierasti slīdēdams pa lapu, pierakstīja kājnieku vada ziņojumu, ka viņiem salūzusi mašīna. Klausīdamies pēdējos vārdus, Braiens sāka lādēties, jo aptvēra, ka šī aizkavēšanās liks klīst pa džungļiem ilgāk, nekā patiesībā būtu nepieciešams. Odžesons iedeva viņam pārraidīt kursu un koordinātes.

—    Gaidīsim viņus tur. Ceru tomēr, ka viņi ilgi nekavēsies.

—    Es tūkstošreiz labāk sēdētu uz kuģa, •—sacīja Braiens Beikeram, — nekā dotos šai izpriecas braucienā.

Beikers pasmējās.

—    Paši esam vainīgi: kas mūs dzina rāpties Gunongbaratā? Velti es ļāvos pierunāties.

Viņa grumbās sarauktā seja bija zaudējusi dabisko krāsu, kāda piemīt Anglijas iedzīvotājiem, un kļuvusi līdzīga gaišai miecētai ādai. Iepriekšējā vakarā Beikers ilgi bija sēdējis viens pats klubā un dzēris, tāpēc šodien viņam pasaule šķila vēl vienaldzīgākā nekā parasti. Demobilizācijai tuvojoties, viņš sāka arvien vairāk dzert un pīpēt, ļaudams automobilistu rokasgrāmatām un motociklu katalogiem putekļainiem un aizmirstiem gulēt sienas skapīlī.

—     Labāk būtu līksmojies meitu mājā, — viņš sacīja, — nekā cepinājies tādā krāsnī uz četriem riteņiem.

—    Drīz līksmosies. Vai arī braukāsi ar savu meiteni pa Londonu. Vai tu domā, ka tavs motocikls būs sarūsējis un salūzis gabalos?

Bezgala noguris, Beikers nesaklausīja Braiena vārdos zobgalību.

—    Nezinu, Braien. Brālis apsolīja braucamo pieskatīt, tāpēc, domāju, tam vajadzētu būt tīri labā kārtībā. Nekāds izcils mehāniķis viņš gan nav, taču vārdu tur.

Odžesons pacēla galvu no kartes un pievērsa aso skatienu ceļam; viņa sārtā, ovālā seja Braienam šķita līdzīga tiem lidotājiem, kurus viņi brauca glābt. Viņš mēģināja iztēloties šos puišus, kas varbūt bija beiguši augstskolu un droši vien apguvuši iemaņas tik spīdoši, ka varēja izturēties vienaldzīgi un bezrūpīgi, taču nākamajā mirkli viņš iedomājās tos mirušus un sakropļotus karājoties augsto, pārcilvēciski stipro meža milžu lielajās ķetnās. Bet varbūt viņi bija ievainoti, dzīvi un gaidīja un nevarēja sagaidīt, un dzīvība pamazām izplūda no viņiem kā gaiss no pārdurta balona?

Automobilis tagad brauca pa likumiem lēnāk, un otrais sekoja tikai jardu piecdesmit attālumā, uz ceļa krita kalnu ēnas, Braiens, acis pa pusei pievēris — motora bezrūpīgā murrāšana padarīja viņu miegainu, — klausījās, vai kājnieki nedos atkal kādu dzīvības zīmi, kamēr Odžesons gatavoja ziņas par koordinātēm, ko noraidīt uz Kotalibisu. Ceļā gadījās patruļa, un viņi steidzīgi paskaidroja tai savu uzdevumu.

—    Te laikam ir pilns ar bandītiem, — teica Beikers. — Nu tikai vēl vajag nākamajā pagriezienā uzdurties slēpnim, un tad vienīgais kuģis, uz kura mēs nokļūsim, būs Noasa šķirsts, kas peldēs taisnā ceļā uz debesim.

Braiens nosauca viņu par pesimistu, taču tagad, kad Beikers bija pieminējis briesmas, neviens vairs nejutās drošs, «rStraits Times» ziņojumi apstiprināja bažas; izšķirīgas kaujas netika izcīnītas, bet komunisti mēdza uzbrukt atsevišķiem policijas posteņiem, ciematiem un plantāciju pārvaldnieku bungalo, gūdami lieliskus panākumus partizānu karā. Braiens bija lasījis, ka četrdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Singapūras desmit partizāni, ģērbušies aizsargkrāsas tērpos un bruņojušies patšautenēm, izvilkuši no mājas divus brāļus, vienu nošāvuši, bet otru tā iebiedējuši, ka tas vairākas dienas nemeklējis palīdzibu policija. Menkatebā savukārt četrdesmit vīri uzbrukuši policijas iecirknim, vairākas stundas apšaudījuši to, pārgriezuši

telefona vadus un tad atkal nozuduši. «Viņi dara savu darbu,» nodomāja Braiens, «un kas viņiem var pārmest?»

Saule bija jau krietni augstu, tveice ar savu otu krāsoja uz Braiena krekla sviedru saliņas. Beikers noslaucīja seju.

—         Kāpēc tu neliec galvā cepuri? — vaicāja Braiens. — Dabūsi saules dūrienu, ja nepiesargāsies.

—        Viens pīpis, — Beikers atrūca. — Varbūt tad viņi mani, kā jau slimu, aizgādās atpakaļ uz nometni, un tādā gadījumā gan dabūs dzirdēt pāris biezu vārdu — es viņiem pateikšu, kur viņi var likt savu draņķa aviāciju.

Kad atkal parādījās brūnu būdiņu puduris, Odžesons palūkojās pulkstenī.

—    Pēc desmit minūtēm būsim pie mērķa.

—         Lai to viņiem pateiktu, nemaz nav jādabū saules dūriens, — Braiens iebilda.

—        Tu jau nu nemūžam to nepateiktu. Nezinātu, no kura gala sākt.

—    Neraizējies: zinātu gan.

—        Tu esi tāds pats auns kā visi pārējie. Aizbrauksi ar kuģi atpakaļ, dabūsi darbu, iekārtosi māju un atcerēsies Malaju kā visbrīnišķīgāko laiku mūžā.

—    Tad tu mani nepazīsti.

—    Esmu redzējis tavu fotogrāfiju albumu.

—        Un tad? Gribu parādīt piederīgajiem, kā te izskatās. Kāpēc tu īsti esi tik nikns?

Fantastiski, cukurgalvām līdzīgi pauguri, pinkaini koki ar liānu bārdām, kas pa pusei aizsedza sarkano klinšu lāsumus, nomijās ar kalniem, kurus divu vai trīssimt pēdu augstumā apņēma spokaina, ātri klīstoša migla, itin kā gribēdama noslēpt virsotnes citu acīm kā savu privātīpašumu.

—    Paģiras, — Beikers atteica.

—         Nu, tad nav ko muti vārstīt. Pēc brītiņa došu tev paklausīties troksnīšus. Tie tevi izklaidēs.

Iegriezušās nākamajā grantētā ceļa līkumā, abas mašīnas pabrauca zem kokiem. Uz tuvējās būdas sliekšņa stāvēja malajiete un, kad vīri nolēca zemē izstaipīt kājas, smaidot noradīja uz kalna nogāzi. Deviņas šautenes pieslēja pie koka. Sieviete iznāca ārā ar sārti dzeltenu banānu čemuru, un puiši sameta naudu, ko par to samaksāt.

Braiens paziņoja Kotalibisai, ka viņi ieradušies satikšanās vietā un tagad gaida kareivjus, lai kopā dotos kalnos, — un tad atdeva rāciju Beikeram. Pats viņš iebrida krūmājā salasīt žagarus, ko iedegt ugunskuru un uzvārit tēju. Sākumā zari neparko negribēja uzliesmot, visi žuburi tikai dūmoja vai ari uguns noslāpa, nonākusi lidz mitro sūnu lāsuiniem, taču, cītīgi un veikli darbodamies, uz brīdi aizmirstot satraukumu un raizes, ko nesa sev līdzi negaidītais brauciens, Braiens beidzot iekūra pamatīgu sārtu. Kamēr Odžesons un Notmens stridējās, kā un kad doties tālāk, viņš pagatavoja stipru tēju un salēja krūzītēs.

Palūkojies augšup, viņš sāka lauzīt galvu, kur lidmašīna varētu būt nokritusi, jo nebija redzams neviens nodevīgs iedobums, neviens Tunguskas meteorīta krāteris vai izmētātas lidaparāta daļas, kas liecinātu, kur mašīna iedūrusi savu sudraba snuķi. Divas neredzamas līnijas bija krustojušās virs džungļu okeāna bangotnes — vai arī šķita krustojušās, jo, kas gan varēja pateikt, cik precīzs bija peilējums? No pārdomām Braienu izrāva motora rūkoņa: būdiņas priekšā apstājās vecs fords, kas izskatījās pēc paša pirmā šīs mašīnas modeļa. No tā izkāpa malajiešu policijas virsnieks, ģērbies jaunā, elegantā un švītīgā aizsargkrāsas formas tērpā, un pavaicāja Odžesonam, ko viņš domājot darit. Odžesons teica, ka, pēc viņa domām, iespējami drīzāk jādodas ceļā un jāsāk meklēt lidmašīna. Policijas virsnieks pamirdzināja žilbinoši baltos zobus smaidā un piekrita: jā, tur augšā nokritusi lidmašīna, — to sakot, viņš norādīja ar rotangpalmas nūjiņu uz džungļiem, — jo ciema iedzīvotāji naktī dzirdējuši rūkoņu.

—    Protams, — viņš piebilda, — neviens nevar galvot, ka šinī rajonā nav banditu.

—    Bet mēs taču nevarēsim te ilgi kavēties, — sacīja Odžesons.

Policijas virsnieks bija vienis prātis ar viņu, ka varbūt tiešām nebūtu gudri pārāk ilgi gaidīt, taču viņiem jābūt piesardzīgiem un jāizvairās no pārāk liela riska. Pilnīgi apmierināts ar baltās dieva pasaules iekārtojumu, virsnieks atvadoties pasmaidīja, iesēdās mašīnā un aizbrauca līdz ar sari tērpto pavadoni, kas sēdēja pie ložmetēja. Mašīna grabēdama aizripoja pa ceļu, iegriezās līkumā un " izgaisa skatienam.

Braiens noskaloja strautā krūzi un izmīdīja ugunskuru. Malajiete sakrāva atlikušos žagarus pie būdas, it kā nojauzdama, ka viri aizbrauks, pirms pienāks nākamā tējas dzeršanas reize, taču Odžesons un Notmens, kas, stāvēdami pie mašīnām, apsprieda tālākās rīcības plānu, bija nonākuši strupceļā: lai gan stundu jau gaidīts, no kareivjiem ne vēsts. Notmens ierosināja mest šaubas pie malas un kopā ar dažiem puišiem doties kalnos, turpretī Odžesons palika pie uzskata, ka labak jāpagaida, kamēr atnāks kareivji.

—    Kādam tomēr būtu laiks sākt rāpties augšup, — stāvot pie rācijās, Braiens sacīja Beikeram. — Šautenes mums ir, un mēs esam pieredzējuši džungļu apguvēji. Man kļūst nelabi, kad domāju, kā tie nabagi tur cits pēc cita izlaiž garu. — Viņš pašķirstīja savu algas grāmatiņu. — Re, kur man vēl tavs testaments, ko tu iedevi Gunongbaratā. Labāk ņem atpakaļ, citādi, ja, uzrāpies tur augša, gribēšu uzvārīt tēju, kas zina, varu vēl izmantot to iekuram.

Paņēmis papīru, Beikers izklaidīgi pabāza to zem raidītāja, lai netiktu klāt vējš un lietus. Pārējie, nemiera urdīti, spēlēja futbolu ar konservu kārbu.

—    Es esmu arsenālietis, — kāds klaigāja.

—    Bet es no «Piccadilly Hotspurs», — atsaucās otrs.

Beikers atkal noklaudzināja kareivju izsaukuma signālu, taču atbildi nesaņēma — likās, punkti un svītras nespēj izlauzties cauri mežainajai kalnu grēdai, kas ieslēdza viņus no trim pusēm.

Odžesons nolēma rīkoties.

—   Ņemiet šautenes! Sadalīsimies divās grupās, katrā pa četriem. Šoferi var palikt pie mašīnām.

Notmens atpleta karti, lai apspriestos, kā iet un kad satikties.

—    Man nepavisam nepatīk, ka mums vieniem jāpaliek te, — drūmi iebilda pirmās mašīnas šoferis.

—    It kā mums patiktu rāpties tur augšā, — skanēja atbilde.

Beikers saņēma ilgi gaidīto ziņu no kareivjiem: viņi dažas jūdzes uz dienvidiem esot uzdūrušies slēpnim, un mašīna vairs neesot lietojama. Taču viņi sadalīšot spēkus, un divas vienības nākšot šurp kājām. Ta nu šoferi nomierinājās, un pārējiem nebija nekas pretī doties iekšā džungļos, ja palīgi bija tik tuvu. Pāri plašajam debesu okeānam uz ziemeļaustrumiem aizslīdēja «Dakota» un tad atgriezās, jau laizdamās zemāk. Tā apmeta divus lokus, izgaisa aiz kalniem, tad atkal iznira virs augstākās smailes un drāzās tai pāri, sekodama savai šaudīgajai ēnai.

— Tā arī meklē, — sacīja Notmens. — Izskatās pēc liela mēroga padarīšanas, bet prātīgāk būtu bijis sūtīt «Osteru» vai helikopteru.

Braienu kopā ar Beikeru iedalīja Odžesona grupā; kā ceturtais viņiem piebiedrojās puisis no Cešīras, kas nometnē bija strādājis ar teletaipu.

Abas grupas devās pa taku, kuras malās, liekdamies kā durkļi, šūpojās augsti zāles stiebri, un viri drīz vien izzuda cits cita skatienam. Braiens ar Beikeru par abiem nesa portatīvo radiouztvērēju raidītāju, piedevām vēl katrs stiepdams šauteni un piecdesmit patronas, dunci, ēdienu, paklāju un segu. Odžesons stiepa vieglāku nastu — pirmās palīdzības aptieku, ko bija paredzēts lietot, pirms ievainotos varēs aiztransportēt uz labāk iekārtoto sanitāro mašīnu, kas gaidīs kalna pakājē. Šādiem gadījumiem abas grupas, kuras nedrīkstēja aiziet pārāk talu viena no otras, bija apgādātas ar saliekamām nestuvēm. «Maza, bet labi noorganizēta ekspedīcija,» — tā droši vien nometnē runa sakaru komandieris ar adjutantu, glaudīdami velosipēda stūrei līdzīgās ūsas un sizdami viens otram draudzīgi uz pleca. «Patlaban abi laikam pārvieto kniepadatas uz galda izklātajā kartē, lai atzīmētu, kā lēni virzās uz priekšu manas uztūkušās, sāpošās kājas.»

«Tomēr vienalga, ir apbrīnojami, ka reizēm manas domas ir tik tīras ka zvaigznes tumšā naktī. Varbūt, atgriezies Anglija, kur sals un sniegs apskaidro prātu, es būšu kļuvis apķērīgs, visu pilnībā aptveršu, daudz lasīšu, iemācīšos lietot gudrus vārdus, zināšu, ko tie nozīmē, un ikreiz, kad iepīšu tos runā, PoJīna sacīs: «Paklau vien. Tīri kā staigājoša vārdnīca.»

Nogājuši vēl piecdesmit jardu, vīri ienira džungļos, enerģiski atmezdami sānis liānas, jo visi bija priecīgi, ka nav vairs jāsēž uz vielas. «Lieliski, lieliski, teicami sagatavots pārgājiens,» — tā teiktu sakaru komandieris, taču bija jau pusdienas laiks, bet viņi uzmodināti piecos — tātad pirms septiņām stundām. Cik daudz spēka gan var cilvēkam būt, ja vajadzīga vesela diena, lai sagatavotos ceļam? Jau sākumā Braiena pretestību bija salauzusi doma, ka viņiem cik ātri iespējams jātiek augšā korē, dažādos virzienos jānokāpj lejā un jārāpjas augšup citā leņķī, kamēr kads ieraudzīs lidmašīnu vai tās izkaisītās daļas, bet kāds cits savukārt ar sarkanu zīmuli iezīmēs kartē mežonīgus līčločus, tā ka liksies — tur līdušas ievainotas mušas.

Viņi soļoja zosu gājienā diezgan tālu cits no cita, klupdami pār kokiem, cirzdami staipekņus, kuriem nevarēja pārkāpt pāri, un Braiens jau tagad juta, ka spēki izsīkuši. Milzu koku neskaidrajās ēnās maz kas bija redzams, un Braiens gāja uz priekšu it kā neviļus, ik pēc brītiņa atbrīvodams šauteni no kādas nomaldījušās liānas un lūkodamies gan uz priekšu, gan pa kreisi un pa labi cerībā, ka pamanīs kādu lidmašīnas daļu. Papēžos jau bija uzberztas tulznas, sāpīgās vietas piepūtās, izvelkot no miesas dzīvības ūdeni, taču drīz vien, zābakiem kustoties un beržoties, tulznas pārplīsa, šķidrums iztecēja vilnainajā zeķē, un tā salipa ar ādas lanckariem, kurus viņš noplēsa, tiklīdz grupa uz īsu brītiņu apstājās. Sācis atkal iet, Braiens saprata, ka rīkojies nepareizi, — noberzums iesāpējās vēl stiprāk, taču, neko darīt, vajadzēja ciest.

Pulksten divos pēcpusdienā Odžesons deva zīmi atpūsties, un visi četri, atslīgusi pret kokiem, ņēmās griezt vaļā konservus, ēst biskvītus un sūkāt šokolādi.

— Es gribētu zināt, — Braiens uzsauca pārējiem, — kas nāks mūs glābt?

Minūtes desmit papīpējuši cigaretes, viņi devās ceļā un pēc nākamajām desmit minūtēm jau bija gatavi apgalvot, ka atpūtu redzējuši tikai sapņos.

«Ja es apstātos un nogultos, tad augšā vairs netiklu. Pat doma par nabaga ievainotajiem puišiem nespētu mani piespiest pielikt soli. Gribas tikai vienu — gulēt. Kāpēc viņiem neienāca prātā nogāzties kādā purvā vai jūrā? Butu paši sen drošībā, un mums nevajadzētu nodzīties līdz bezjēdzībai. Tomēr varbūt mēs viņus drīz atradīsim un naski desosim atpakaļ uz nometni? Dieviņ tētiņ, bet ja nu mēs nevarētu pat uz to cerēt, ja būtu karš un mēs laistos prom no japāņiem un mums nebūtu, kur likties, vai arī ja mēs būtu komunisti un muktu no gvardes grenadieriem? Tomēr ari tad viss drīz beigtos — vai nu vienādi, vai otrādi.» Braiens novilka zābakus: viena tulzna bija kļuvusi balta, uzpūtusies kā netīru miltu maisiņš un sāpēja tagad vairāk, tā vien rādījās, ka gaiss ir inficējošs

un berž vārīgo vietu asāk par vilnas zeķi. Smaga, meklējumiem nepiemērota lidmašīna rūkdama pārdrāzās pāri pašai kalna galotnei, tad pasviedās augšup un laidās atpakaļ mazāk bīstamā augstumā.

Vīri sāka lauzties cauri krūmiem un draudīgu koku biezoknim. Tikko viens tumšs sviedru plankums izžuva, tūlīt parādījās otrs — likās, vajag tikai kļūt mazliet izklaidīgam, un mitra ota nekavējoties darīs savu darbu. Pēc brīža Braienam jau šķita: ja viņš pats kāda iemesla pēc apstātos, kajas tik un tā joprojām cilātos gluži automātiski kā lellei svētā Vita dejā. Pulksten sešos viņi sasniedza kori, kas pēc kartes ziņām slējās trīstūkstoš pēdu augstumā.

—    Mēs esam paveikuši brīnumu, — sacīja Odžesons.

—    Par to mūs vajadzētu apbalvot ar Viktorijas krustu, — smīkņādams noteica puisis no Cešīras.

—    Varbūt iedos arī, — minēja Beikers.

—    Labāk sameklēsim tos nabagus, — sacīja Braiens, — lai varam tikt ārā no šīs jezgas.

Viņi ņēmās šļūkt lejup, izvēlēdamies pēc kompasa citu virzienu. Pēc kāpšanas Gunongbaratā visi instinktīvi izjuta zem biezās masīvo koku segas zemes reljefu un drūmajos, dzelkšņiem apaugušajos pakalnos, gluži kā skudras, jau iepriekš nojauta viegli pārvaramos pacēlumus un nodevīgās, stāvās bedres, vēl pirms tās ieraudzīja acs vai uztaustīja kāja. Meža smarža, mitrums, piepūle ejot, dziļais, nikna izmisuma pilnais klusums, kas iestājās ik atpūtas brīdī, Braienam tagad šķita ierasts un dabisks, tā bija cīņa, kādas bieži atgadās zemes virsū, un tā saistījās ar mazāk izprotamo un neskaidrāk izjusto cīniņu citos — viņa smadzeņu džungļos, tāpēc abu grūtību apvienojums gan nogurdināja, tomēr iedvesa arī pārliecību, ka pārgājiens ir ne vien nepieciešams, bet pat likteņa nolemts.

321

Braiena skatiens mijkrēsli zaudēja asumu, itin kā viņam būtu vajadzīgas brilles, lai atkal skaidri varētu saskatit lapas un biedru cepures. Viņi vēroja pār Pulaulimuru rietam sauli un tālo salu kā mēmu, pamestu plostu nogrimstam ūdenī. Mākoņi atgādināja pret jūru pavērstu šķēpu smailes, tie kvēloja tik spilgtā sarkanumā, ka šķita — turpat viņu acu priekšā pār salas melnajiem pakalniem pārsprādzis kāds milzīgs asiņu pūslis un ievēlis saulrieta lavu neredzamajās ielejās.

21-211

Pulksten septiņos kļuva tik tumšs, ka nebija nozīmes turpināt meklēšanu, un Beikers piesēdās pie rācijas, lai sazinātos ar Notmena grupu. Pārējie sēdēja turpat blakus ar tādu sejas izteiksmi, itin kā Beikers, apmaldījies tumšajā mežā, pūlētos nodibināt sakarus ar pašu dievu un saņemt viņa norādījumus, taču Notmens patiesi atbildēja:

—    Vai tas esi tu, Beiker? Tā jau domāju. Mēs nekā vēl neesam atraduši un tāpēc liekamies gulēt. Uzrāpāmies ziemeļu korē un apskatījām tuvāko ieleju. Tagad atkal esam tikuši kalnam līdz pusei. Vai redzējāt saulrietu pār Pulautimuru? No šīs puses izskatījās pēc pastardienas. Pirms stundas sastapāmies ar kareivjiem, šonakt viņi paliks pie mums un no rīta dosies tālāk pie jurns. Manuprāt, mūs šķir kāda jūdze, bet kas nu īsti var zināt.

Braiens atritināja krūmājā paklāju un segu un aizpeldēja pa savādu sapņu straumēm, iznirdams sniegputeņa mijkrēslī, kas ar savu ņirboņu apmigloja redzi. Smagas, baltas pārslas kā biezs auts krita visapkārt, un viņš, brizdams pa tām, izsala cauri līdz kaulam. Kad vētra norima, lauki bija balti un debesis blāvi zilas, zemas un joprojām draudīgas. Tomēr Braiens šajos sniega klajos jutas labi, kaut arī trīsēja no aukstuma.

Viņš pavēra plakstus, nesaprazdams, kur atrodas, taču džungļu siltā smarža atsauca viņu atpakaļ īstenībā. Turpat blakus vēl kāds bija nomodā un sēdēja, aptvēris ar rokām ceļgalus. Cerēdams, ka drīz ausīs rīts, Braiens pavērās pulksteni: tā spīdošā šautra rādīja puspieci. Braiens pataustīja šauteni, bet, atjēdzies, ka pirmais ienācis prātā ierocis, pats sevi izlamāja: «Vajadzētu aizmest tādu verķi projām.»

—    Kā tu domā, cik ilgi tas vilksies?

—    Viss atkarīgs no mūsu veiksmes, — atteica Odžesons. — Iespējams, ka mums te liks vazāties vai visu pusmēnesi.

Braiens aizsmēķēja cigareti un otru pasvieda Odžesonarn.

—    Tik smagos apstākļos tas ir ilgs laiks.

—    Varbūt pēc dažām dienām mūs nomainīs, — Odžesons izteica minējumu. — Atnāks kādi citi mūsu vietā.

—        Vispār es varētu te palikt nedēļām ilgi. Taisni jo

cīgi, kā cilvēkam var būt tik divējādas izjūtas. — «Kā ikvienam,» viņš klusībā piebilda.

—    Laikam tā ir visiem, — sacīja Odžesons.

Cigaretes kvēloja tumsā kā sarkanas mušas, kas lidinās pār siltām domu straumēm. Odžesons iemiga, turpretī Braiens izpīpēja puspaciņu cigarešu, līdz sāka svīst gaisma.

Sešos viņus izsauca Notmens: abām grupām esot jādodas lejā un pēc dažām stundām jāiziet pie džīpiem. No Singapūras lidmašīna atvedusi vēl vienu glābšanas grupu, un tā arī piedalīšoties meklējumos. Odžesons atbildēja, ka uzdevumu sapratis, un viņi devās ceļā.

Iebaudījis brokastīs kondensētu pienu un priecīgs, ka saulstari glāsta reimatisma izmocītos kaulus, Braiens jutās kā no jauna piedzimis. Taču nepagāja ne stunda, kad viņš atkal pārvērtās deviņdesmit gadu vecā sirmgalvī. Viņu pārņēma nogurums un vienaldzība, — veltīgā klaiņāšana šurp un turp bija apnikusi līdz kaklam. Paduses, noberztas jēlas, sāpēja no sviedriem un pastāvīgās kustēšanās, un tagad vajadzēja tikpat pacietīgi pārvarēt dedzinošo sūrstoņu kā iepriekšējā dienā tulznu smclgu. Sešas Gunongbaratā pavadītās dienas salīdzinājumā ar šo šķita bezrūpīga rotaļa, kurā viņš lieliski panesa visas džungļu ceļojuma grūtības, kaut arī stiepa uz savas ēzeļa muguras divreiz smagāku nastu.

—    Nesaprotu, kāpēc mēs nevarējām nogaidīt ciematā, kamēr lidmašīnas kaut ko atrod, — viņš izsaucās pirmajā atpūtas vietā, itin kā gribēdams nodot jautājumu vispārējai apspriešanai.

—    Pats zini, ka džungļos ne vienmēr var visu viegli atrast, — atteica Odžesons, — pat skatoties no lidmašīnas, ne. Lai nu kā, manuprāt, sakaru komandieris zina, ko dara. Viņam rūpju vairāk nekā mums.

—    Man domāt, sakaru komandieris ar saviem drauģeļiem nespēja sagaidīt, kad varēs sākt pārcilāt kartē adatiņas, — Braiens pukojās.

Cešīrietis zobgalīgā lepnumā piecēlās kājās.

—    Es pirmo reizi esmu adatiņa kartē.

—    Nedomāju, ka ta būs pēdējā, — atcirta Beikers. — Tu tak esi virsdienestnieks, nabaga cāli, vai ne?

21

323

Atbildes nebija.

—    Man gan tā būs pēdējā reize, — Braiens pārliecināti noteica.

—    Par to nekad nevar būt drošs, — nikni sacīja Odžesons, it kā puiši visās nelaimēs vainotu tieši viņu.

—    Es varu. — Braiens pēkšņi juta naidu pret Odžesonu: viņš noprata, ka tas nekad neaizmirsīs, kurā pusē stāv.

—    To mēs vēl redzēsim, Sīton.

—    Nekā neredzēsim. — Šie vārdi tika izrunāti aklā stūrgalvībā, kā arī pārliecībā, ka teiktais piepildīsies. Pat tas, ka Beikers un češīrietis viņam nepievienojās, nespēja atņemt vārdiem spēku. «Es esmu patstāvīgs,» viņš domāja, «man nekādas palīdzības nav vajadzīgs.» Ne velti mums liek rakstīt uz vēstulēm «Aktīvais dienests», un šoreiz mēs nevazājam līdzi ieročus, lai šautu uz ēnām vai jāņtārpiņiem.

Nu Odžesons redzēja, kas par nelaimi.

—    Man nav ne mazākās intereses pārspriest politiku. Es gribu vienīgi dabūt nabaga puišus ārā no lidmašīnas. Citiem vārdiem sakot, kamēr mēs esam te augšā, jūs darīsiet, ko es likšu.

—    Es tikai sacīju, — Braiens turpināja, — ka šī būs pēdējā reize, kad es tēloju adatiņu kādā nolāpīta kartē. Es atbildu par saviem vārdiem. Un neviens lai nedomā aizliegt man teikt, ko jūtu.

—    Nu labi, pateici — un diezgan. Ja teiksi to vēlreiz, tad, atgriežoties nometnē, es ierosināšu tevi sodīt. Man ir pilnīgi vienalga, ka tu taisies demobilizēties.

Braiens gāja pēdējais, vērodams starp kokiem zibam trīs priekšējos, kas virzījās puslokā. Odžesons bija pirmais. «Mēs strīdamies, un šis smurgulis aizbāž man muti ar savu dienesta pakāpi, taču man te rokā ir lietiņa, ar ko aizbāzt muti viņam: es varētu ietriekt lodi viņa svētulīgajā purnā, ka ne gailis pakaļ nedziedātu. Grūti izdomāt labāku iemeslu, kāpēc jāstiepj šī svina smagā šautene un piecdesmit patronas. Mute tak cilvēkam dota, lai viņš runātu, un ir arī iemesls to darīt; pat ja tas, ko tu saki, nav nekādā sakarā ar mūsu ellišķīgajiem pūliņiem atrast nokritušos, arī tad tev bļauj virsū, lai tu pievaldi mēli. Nu, ja jau tev jāstāv klusu kā kapam, tad cits nekas neatliek kā mirt nost.»

Tagad priekšgalā gāja Beikers, un pēkšņi viņi visi reizē ieraudzīja koku ar milzīgu brūci, ko, krizdams no debesīm, bija izrāvis kāds smags priekšmets. Koka galotne bija nogriezta, atrauta nost un nomesta zemē kā lelles galva, ko, nosvinējuši ziemsvētkus, nevīžīgi atplēsuši bērni. Braienam sāka stipri sisties sirds. Saules gaismā negaidīti iemirdzējās tērauda skranda. Viņu pūliņi likās esam galā. «Tā vien rādās, ka viņi sūta mums Morzes signālus,» Braiens nodomāja. Nokalne zem tumšo lapu juma kļuva līdzenāka un daudzveidīgāka, neredzēja vairs parastos paugurus un ieplakas. Vīri gāja kā pa uzartu vagu, ko iezīmēja nolauzti zari un saplosītas liānas, no kuru baltajiem galiem joprojām sūcās lipīga sula. Seklās, tikko dažu jardu garās bedres malās vīdēja pelēkzila, saārdīta zeme, un tajā bija ieurbies samīcītais, saskrāpētais lidmašīnas motora apvalks. Tas gulēja, dziļi ieracies mālā, it kā būtu notriekts brīdī, kad, neprātīgi sailgojies pēc trekna zemes kumosa, brāzies lejup no debesīm un patlaban grasījies mutē saņemto norīt. Redzot šo lieliskās tehnikas augli pirmatnējās dabas skavās, vīri juta pārsteigumu uu godbijīgas bailes, kaut arī jau iepriekš bija gaidījuši, ka galu galā ko tamlīdzīgu atradīs.

—    Interesanti, kur ir pārējais? — Odžesons prātoja.

—    Izbārstīts pa visu kalnu, — sacīja Beikers. — Dabūsim vēl svīst asiņainus sviedrus, kamēr atradīsim.

Braienu pārņēma vienaldzība. «Ko darīt man, kad gals ir klāt? — Ar ķenguru uz elli jāt!»

—    Tev taisnība: svarīgākās detaļas var būt jūdzēm tālu cita no citas, — Odžesons sacīja Beikeram.

Viņi izšķīrās un, itin kā sekodami ceļa staba bultiņu norādījumam, devās uz visām četrām debess pusēm, norunājuši, ka, dzirdot svilpienu, atkal saies kopā.

Braiens palika viens un priecājās par to. Viņš pameta motora apvalku, juzdamies atvieglots, it kā klusā pēcpusdienā dotos pastaigā. Apkārtne izmainījās, rāpties pauguros gan bija grūti, jo mitrā zeme lipa pie kājām, taču, neredzot un nedzirdot pārējos, Braiens jutās brīvs kā putns gaisā. Džungļi nelikās vairs tik sveši, tie atgādināja pieradinātu zvēru, un viņš sāka aptvert, ka tie nedara nevienam ļauna un varbūt ir pat vajadzīgi." Biezā lapotne, viņam ejot, pašķīrās, un zeme, izdvesdama zem kājām sīvu trūdu dvaku, vairs neslēpa sevī drudža draudus, bet bezvējā šķita līdzīga svaiga gaisa vēsmai, tāpēc viņš vairs neilgojās lūkoties augšup, lai virs slaidajiem kokiem saskatītu kaut mazu debesu stūrīti. Pa klinti lēni rasoja lejup ūdens, tomēr strautu Braiens tā ari neatrada, tikai samīcīja zemi sarkanu mālu putrā, kas, gluži kā važas, ķērās pie zābakiem, — tāpat viņš, zēns būdams, ar lielu baudu tika izbradājis ielā ik peļķi.

Atri izpīpējis cigareti, viņš sāka virzīties uz priekšu, gan līzdams pa liānu apakšu, gan kāpdams tām pāri. Uzrāpies vēl viena paugurā, kur tālākais ceļš veda pa līdzenāku vielu, viņš ieraudzīja cilvēku, kas, pašķīris zarus, cieši lūkojās viņā. Svešiniekam bija īsi, melni mati, bāla, izdēdējusi, tomēr mierīga, gudra un maiga seja — viena no tām, kas kļūst mežonīgas, ja to īpašniekus bez iemesla satrauc. Braiens ievēroja arī, ka cilvēks ģērbies zaļā kreklā, un steidzīgi nošļūca lejāk, gribēdams paslēpties aiz koka. Taču svešais jau pacēla mešanai malajiešu dunci un lēca.

Braiena krūtīs kā granāta eksplodēja slimīgu baiļu kamols, un tā šķembu jūklī viņš pats juta, ka pūlas tikt vaļa no savas nastas un izmisīgi kliedz, cerot, ka citi nebūs aizgājuši pārāk tālu, taču spalgie, ilgie auri, kas nedrīkstētu beigties nemūžam, noplaka turpat netālu kokos un krūmājos. Soma noripoja lejā, lai gan, atbrīvojoties no tās, viņu neatstāja doma, ka nesamo nedrīkst pazaudēt. Tikai tagad, redzēdams, ka reizē ar to veļas projām ari šautene, Braiens aptvēra, cik pamatotas bijušas viņa raizes.

Viņš nošļūca lejā. Locekļus stindzināja drausmīgas bailes. Tai pašā laikā viņam likās, ka viņš eksistē dažādās apziņas joslās; negribējās vis atkāpties un mēģināt izbēgt no nāvi nesošās smailes, bet nogaidīt un pavērot, kas notiks. Koks, zeme, krūmāji, džungļu smarža, atmiņas par nogurdinošajiem un veltīgajiem meklējumiem — viss sajaucās kopā. Cilvēks noelsās («Tas muļķis domā, ka mēs grasāmies darīt viņam pāri. Kāpēc?»), un ar sekundes daļu, kuras laikā duncis palika pacelts, pietika, lai Braiens te, mēmajā meža klusumā, paspētu pārsteigts apzināties, ka ievēro tik daudz sīkumu; tas bija zvēram raksturīgs, zibenīgs novērtējums kā uzmācīgā, ļaunā sapnī.

Izliektais naža asmens bija sarūsējis, it kā tas būtu ilgi gulējis džungļu lietū, taču pati mala zalgoja peleka, liecinot, ka ierocis nesen trīts. «Nu ir beigas,» Braienam ienāca prātā — šo domu iečukstēja kaut kas naidīgs viņā pašā, — «mani nonāvēs.» Viņš iekliedzās šausmās, noprazdams, ko jūt cilvēks, kas, smagi elpojot, nosēkdamies trieca dunci uz priekšu. Braiens strauji izstiepa rokas, it kā pašaizsardzības instinkta dzirkstele smadzenēs pēkšņi būtu iedegusies liesmās.

Abi lēca reizē, un Braiena rokas ar pārdabisku precizitāti tvēra pēc asmens — tā bija veca viltība, ko mēdza lietot cīņā bez ieroča un ko viņam bija iemācījis Bils Edisons pirms daudziem gadiem kartona rūpnīcā. Viņš saķēra naža īpašnieka rokas locītavu un elkoni, sagrieza uz sāniem un no visa spēka atlauza atpakaļ. Sabijies no trika izdošanās, viņš nosvīda. Piespiest sevi nezaudēt apņēmību un gūt virsroku maksāja tikpat daudz pūļu, cik īsto briesmu uzveikšana.

Viņš pievērsa skatienu asmenim, kas patlaban bija atspiests tālu atpakaļ, un viņam gribējās smieties par savu veiksmi, taču viņš nomāca šo tieksmi, baidīdamies, ka smiekli laupīs spēku. Svešinieks sēca un spārdījās, raustīja nebrivo roku un mēģināja ar brīvo iesist, taču Braiens nepievērsa uzmanību sāpēm potītēs, un mirklis bija par īsu, lai uzbrucējs aptvertu, ka var pārlikt nazi otrā rokā. Jo stiprāk Braiens, zobus griezdams, spieda svešā delinu, jo vaļīgāk tas atlaida ieroci. Braienam viņa paša rīcība šķita aplama. Ķīnieša roka varēja pārlūzt, jo viņš žņaudza to ar visu savu fiziskā darba gados iemantoto spēku un zināja, ka tādu spiedienu neviens nespēj ilgi izturēt. Viņam gribējās smieties, palaist roku vaļā, pateikt, lai svešais vīrs liekas mierā un beidz tik bezdievīgi ākstīties. Duncis noslīdēja lapās, un Braiens ar zibenīgu dūres belzienu un kājas spērienu atsvieda uzbrucēju atpakaļ. Bailes atkal atgriezās, elpot bija smagi, un viņš paklupa pret somu un šauteni, reizē ievērodams, ka vīrs, izķepurojies no krūmiem, sāk taustīties pa zemi.

Braiens pacēla šauteni. «Tas ķēms man var atkal mesties virsū, bet, ja viņš to darīs, es viņam ielauzīšu ar laidi galvaskausu. Izšķaidīšu viņa smadzenes pret kokiem. Ko viņš man neliek mieru?» Braiens ieslidināja stobrā patronu, noklikšķināja aizslēgu un tikai tad aptvēra trokšņa nozīmi, kad noklusa tā atbalss, atsaukdama atmiņā suni, kas ar cauršautu galvu, izstiepies visā garumā, kā lupata bija gulējis pie peilēšanas novietnes. Ķīnietis nometa nazi un, apstājies jardu desmit atstatumā, pacēla rokas. Viņš atradas pietiekami tuvu, lai Braiens saskatītu, kā skarbajā, rezignētajā sejā raustās kreisais mutes kaktiņš. «Kāpēc viņš pacēla rokas? Ko viņš nemūk?» Braiens atvilka atpakaļ aizslēgu, lai, pašam negribot, nejauši nenospiestos gailis un viņš nekļūtu par slepkavu. «Sādu apsūdzību Odžesonam pret mani celt nebūs iespējams.» Klusums ieilga. Braiens sakustējās, nobrikšķēja zari.

—    Ej, — viņš sacīja, pa pusei baidīdamies, ka vīrs ir jucis un var atkal viņam uzbrukt. — Vācies pie velna! — Viņš padraudēja ar šauteni — varēja būt, ka ķīnietis neklausa.

Kāda sveša balss krūtīs teica: tas ir ienaidnieks, taču Braiens atgainīja šo domu, uzskatīdams, ka tā būs drošāk gan svešajam, gan viņam. Varbūt viņš nesaprot angliski?

—    Lasies prom, nu …

Cilvēks pēkšņi atguvās no apjukuma, un viņa sejā izgaisa padevīgā izteiksme. Viņš pagriezās, palēcās un ātri nozuda džungļos. Braiens stāvēja kā pienaglots, tad viņam nodrebēja rokas un viņš iemiedza šauteni starp kājām, lai, atspiedies pret koku, aizdedzinātu cigareti. Pār galvu aizdūca lidmašīna, taču viņš jutās pārāk satriekts, lai paceltu acis, un spēja lūkoties vienīgi lejup uz zemi un krūmājiem. Karš Malajā un viss, ko viņš par to bija dzirdējis, nelikās esam nekādā sakarā ar tumšo un mitro mežu, un viņš lūkoja sev iestāstīt, ka varbūt vīram tuvumā ir būdiņa ar dārzu un Braienu viņš noturējis par kādu, kas pagājušajā nedēļā to izlaupījis, šī iemesla pēc viņš tupējis slēpnī un gaidījis, kamēr zaglis nāks atpakaļ.

Kājas šķita kā no gumijas, un galvā nāves draudi izraisīja tādu sajukumu («Viņš noteikti gribēja mani nogalināt, to varēja skaidri nolasīt no viņa purna»), ka viņš devās atpakaļ uz vietu, kur bija šķīries no citiem. Iespējams, ka cilvēks bija partizāns, taču Braiens aizdzina šo domu, bet tā atgriezās atpakaļ, un viņš tai pieķērās, itin kā tā, izrādīdamās patiesa, varētu spēcināt viņa saprātu un noslēpumainā kārtā glābt dvēseli. Lai nu kā, tas nebija bandīts, bet komunists. Un tas nav viens un tas pats — par to nav ko šaubīties. Atmiņā uzausa kāda aina: ir drūma rudens pusdienas stunda pirms vairākiem gadiem, vēl kara laikā, un viņš stāv iepretī fabrikas ēdnīcai, — Braiens atcerējās veselu virkni tur pavadītu darba pārtraukumu. Runātājs komunists stāsta par Padomju Savienību, kas noasiņo sīvajā cīņā pret vācu nacistiem un itāliešu fašistiem, norādīdams, ka Anglijai un Amerikai gan būtu laiks tagad atklāt otro fronti. Pēkšņi kāda balss no pūļa viņu pārtrauc un noprasa: «Kāpēc tu neesi armija, draugs?» Taču kāds cits aizbāž iepriekšējam muti, pavaicādams: «Un kāpēc tu neesi tur?» Klausītāji skaļi smejas.

Braiens atzvēlās pret koku un visā galvā iesmējās, ļaudams vaļu niknai zobgalībai: «Es viņu palaidu brīvībā, Odžeson un jūs visi citi nelieši, es viņu palaidu brīvībā, jo viņš ir mans biedrs! Es viņu nenogalināju, tāpēc ka viņš ir cilvēks.» Noteiktā pārliecība, ka svešinieks bijis partizāns, ka dūres sitiens nogāza Braienu zemē un lika locīties smieklos — taču viņš pats nespēja sevi vērot no malas, tāpēc brīžiem šķita, ka tas nemaz nav viņš, kas šeit valstās, priecīgs, ka arī pats ticis cauri ar veselu ādu, lai kas bijis svešinieks. «Ak tu pagāns tāds, vajadzēja man tomēr piesviest šauteni pie pleca un pienaglot viņu ar lodi pie zemes turpat, kur viņš būtu piedūris mani ar nazi, ja vien es būtu ļāvies to darīt.» Braiens aizpīpēja cigareti. «Labāk jāiet atpakaļ un jāpalūkojas, vai pārējie nav atraduši lidmašīnu. Bet, ja kāds pārgudrinieks man prasīs: «Kāpēc tu neesi armijā?» — tad es gan pratīšu atbildēt tā, ka viņam paliks mute vaļā.» Braiens sāka iet, cenzdamies spert soļus klusi, jo, kas varēja zināt, vai te nebija arī citi partizāni, un nākamreiz viņam tāda laime diezin vai smaidītu. Šausmu pārņemts, viņš pēkšņi atkal ieraudzīja motora pārvalku, kur bija šķīries no biedriem. Alumīnija kastē atradās sarežģītais lidmašīnas dzinējs, un, to redzot, atmiņā dzīvi atausa nesen dzirdētais aizslēga kliksts. Viņš sāka rāpties paugurā aiz baismajām mašīnas atliekām, cerēdams, ka, ejot tanī virzienā, atradīs pārējos, un, pašam sev par brīnumu, ņēmās šaudīt pa koku galotnēm un debesīm, noraidīdams pusduci ložu pret armijā iesauktam karavīram raksturīgajiem rēgiem un aizspriedumiem, kurus apziņā bija atsaucis mežā sastaptais komunists. Viņš iztukšoja visu aptveri, beigās rūpīgi tēmēdams uz iedomātām ēnām starp kokiem. Lodes ieurbās vai nu tālu zemē, vai kāda koka stumbrā, un spalgie spraksti šķita pietiekami spēcīgi, lai iztraucētu visas kalnu grēdas klusumu un mieru. «Ko tu darīji karā, tēt?» — «Notvēru kādu komunistu un palaidu vaļā.» — «Kāpēc tu tā darīji?» — «Tāpēc, ka viņš bija cilvēks.» Un visi vis neuzskatīs mani par plānprātiņu. «Braien, dēliņ, es ar tevi lepojos,» sacīs mans vecais.

Mazliet nomierinājies, tomēr vēl arvien zibošām acīm («Jūtos kā papīra lukturītis — tukšs, bet iekšā deg gaisma»), Braiens soļoja pa nogāzi. Turpat netālu priekšā gāja Odžesons, Beikers un češirietis, tik trokšņaini lauzdamies cauri krūmiem, ka nedzirdēja viņu pienākam.

—        Ei! — viņš uzsauca. — Vai jūs neko vēl neesat atraduši!?

Vīri sanāca kopā.

—        Dzirdējām tālumā šāvienus un gājām tanī virzienā, domājām, ka tā varbūt ir Notmena grupa.

—    Tas biju es, — Braiens sacīja, aizpīpēdams cigareti.

—    Man viens uzbruka, laikam jau bandīts, jo, kad ieraudzīja, ka man ir šautene, metās prom. Trāpīt gan netrāpīju.

—         Izklausījās pēc ložmetēja, — sacīja češīrietis. — Tur jau vajag būt aklam, lai netrāpītu.

Odžesons kļuva nopietns.

—         Prātīgāk darīsim, ja iesim kopā un būsim piesardzīgi. Mums visiem nepietiks nestuvju.

—        Notmenam un kareivjiem nevajadzētu būt pārak tālu, — no aizmugures uzsauca Beikers. — Vai pamēģināt viņus izsaukt?

Odžesons nolēma to nedarīt.

—        Patlaban viņi droši vien neklausās, tāpēc beigsim lērgāt un sāksim iet.

—         Sinī pārgājienā viņš parāda savu īsto seju, — Braiens iedams sacīja Beikerain. — Priekšnieki, kas tēlo draugus, allaž izrādās visdraņķīgākie.

Beikers, soļodams Braienam cieši pa pēdām, atteica:

—    Mans vecais stāsta, ka pirmajā pasaules karā viņi ik mēnesi nolaiduši no kājas pa desmit virsniekiem. Pārējos nokniebuši friči.

—    Jēgas tur nu gan nekādas nebija, — iebilda Braiens.

—    Tik un tā sagrabināja atkal jaunus.

—         Bet karš beidzās tieši tāpēc, ka trūka virsnieku, nevis tāpēc, ka nebūtu kur ķert lielgabalu gaļu, tādu kā mēs. Tiku mācījies slēgtā skolā, Braien, bet esmu tāds pats vergs kā tu.

—    Pievaldi mēli, — pukojās Braiens.

—    Tas nav nekāds pierādījums.

—    Toties atbilde gan. Tagad es varbūt esmu vergs, bet drīz es tāds vairs nebūšu.

—    Tikai tāpēc, ka viņi ļaus tev iet.

—    Es domāju ko citu. Lai tur mani te kaut piecus gadus, man vienalga, bet vergs es vairs nebūšu.

—    Nāciet šurp, — uzsauca Odžesons. — Te ir vēl dažas atliekas.

—    Tīrais atjautības uzdevums, — teica češirietis.

—• Tu allaž būsi spiests kādam vergot, — Beikers neatlaidās.

Viņu ceļā gulēja spoža alumīnija augstuma stūre, kas atgādināja vārtus, aiz kuriem plešas krāšņs, labi kopts dārzs. Cits pēc cita viņi parkāpa tai pāri, it kā baiditos to sabojāt, jo tad būs jāmaksā īpašniekam par labošanu. Beikeram gan gribējās piemīt stūri ar kāju. Braiens paņēma no viņa rāciju.

—    Es nemaz nemēģināju trāpīt tam bandītam, ko redzēju. Šāvu daudz, bet cerēju, ka lodes paskries garām.

—    Es nu gan nenoturētos, — neticīgi sacīja Beikers.

Lidmašīnas korpuss bija izpļāvis džungļos izcirtumu:

cigāram līdzīga fizelāža bija nokritusi laukuma viņā malā. Brīnišķīgais cilvēku roku darbs mēms un pamests karājās zaros, zemē visapkārt vāļājās spārnu, koka daļu un vizuļojoša metāla paliekas. Bez virvēm piekļūt fizelāžai nevarēja, ta bija ieķērusies lapotnē desmit, piecpadsmit pēdu augstumā — izskatījās, ka te kāds neveiksmīgi mēģinājis pušķot ziemsvētku egliti. Vīri klusu ciezdami stāvēja piecdesmit jardu attalumā — bija tāda sajūta, it kā meklējumi būtu vilkušies nedēļām ilgi. Vietās, kur zari bija stājušies ceļā fizelāžas neveiklajam, neparedzētajam kritienam, metāls bija pārplēsts, un lapas šķita augam ārā no pašas lidmašīnas, it kā tā tur būtu šūpojusies daudz ilgāk par četrdesmit stundām. Tas iekšienē nemanīja nevienu kustību, un nebija dzirdams ne mazākais troksnis vai palīga sauciens. Uz mašīnas vēdera pie pilota kabīnes vīdēja liels sarkans plankums, itin kā milzīga roka būtu iegāzusi lidaparātam pa degunu. Asinis bija sarecējušas, tāpēc pirmajā mirklī traipu gandrīz nevarēja saskatīt.

—    Ak dievs, — sacīja Braiens, noņemdams no pleciem rāciju.

—    Kāda nāve! — Beikers nometa zemē mugursomu.

—    Nabaga puiši, — noteica češīrietis.

«Nervi man stipri, bet tik un tā ap sirdi bezgala cūcīgi,» domāja Braiens, kamēr Odžesons, cerēdams sasaukt Notmenu un kareivjus, no visa spēka pūta svilpīti, ar kuru parasti sauc palīgā džungļos. Gaisu pildīja zemas, dobjas, trīsošas rīkles skaņas, līdzīgas trauksmes signalam, kuru izdzirdot Kolins un Deivs kara laikā steidzīgi mēdza pamest kamīnu un tējas tasi un pāri pagalmam izskriet saltajās novembra ielās, lai izbēgtu no policijas, kas, pēc viņu domām, dzinās tiem pakaļ. Kad Odžesonam aptrūka elpas, viņš atdeva svilpi Braienam.

Braiens to paņēma un ievilka plaušās gaisu, cik vien varēja, lai svilpienu sadzirdētu ir debesīs, ir ellē, taču pēkšņi sarāvās no asa, svina smaga brīkšķa — likās, ka būtu pārlūzis koks, kurā ar visu savu smagumu tik ilgi bija karājusies lidmašīna. Beikers pieliecās, un Braienam, turot svilpi mēmu lūpās, pazibēja prātā doma, ka zars lūst tieši virs viņu galvām un draud uzgāzties virsū. Vēl viens brīkšķis — un kļuva skaidrs, ka abi trokšņi bijuši šāvienu spraksti; tagad jau visi vīri gulēja zemē, slēpdamies zālē, un no biezā krūmāja zem nokritušās lidmašīnas korpusa kā bišu spiets pie viņiem atlidoja lodes, ieurbdamās turpat blakus koku mizā vai iedurdamas degunus mīkstajā, valgajā augsnē. Nebija grūti atrast paslēptuvi: Braiens, vilkdams līdzi rāciju, lai aizsegtu seju, pavirzījās atpakaļ aiz varena koka, kas aizklāja visu augumu; tikai kājas, viņš juta, nebija noslēptas zaros un lapās, un ap tām kā taifūns šmīkstēja nejaušas lodes. Neticami skaļais troksnis apdullināja viņu un viesa sirdī bezpalīdzības sajūtu, itin kā viņiem uzbruktu vesela armija, kurai nav vērts turēties pretī, — gribējās vienīgi aizspiest ar delnām abas ausis, lai nedzirdētu, kā te kāds gan skaļāk, gan klusāk dārdina pa elles vārtiem.

—    Tie ir kareivji, — ieteicās češīrietis. — Tie stulbeņi domā, ka mēs esam bandīti. Ei! — viņš iesaucās. — Tie esam mēs. Dieva dēļ, atjēdzieties!

Odžesons un Beikers šāva pāri pļavai turp, no kurienes bija nākusi pirmā zalve, lai gan patlaban virzienu bija grūti noteikt, jo apšaude notika nekārtīgi, rāvieniem.

—    Kareivji nevar būt pārāk tālu, — kliedza Odžesons. — Droši vien viņi dzird šo troksni.

Braiens iespieda patronu aptveri magazīnas kārbā, paslējās krūmājā mazliet augstāk, lai saskaņotu grauda un tēmēkļa līniju, nomērķēja uz zaļoksnēju, jardu resnu milzu koku un izšāva — lai jau lido vien. «Man vajadzētu pievaldīties,» viņš gudroja. «Citi drīz būs visu munīciju izzēvelējuši.» Bailes un nelabums kļuva stiprāki, un viņš nolieca galvu un atcerējās kādu bērnības dienu, kad ar citiem puikām bija spēlējis karu un viena veikla kaujinieku grupa apšaudījusi otru ar akmeņiem un pudeļu kakliem, lidinot tos augstu gaisā pāri laukam. Lai gan katrs tāds šāviņš bija bīstams un no tā vairījās, it kā tas spētu nest nāvi, tomēr Braiens līdz ar pārējiem nekustējās ne no vietas un neatkāpās ne pēdu, vienalga, vai tobrīd baidījās dabūt belzienu vai ne.

Tādos briesmu brīžos Braienā it kā mita divi cilvēki: viens baiļojās, otrs turpretī nelūkojās uz bailēm nopietni, tā ka viss atgādināja varbūt muļķīgu, taču nekaitīgu rotaļu. Viņš pavērās augšup, pacēla ieroci, lai izšautu, bet, tā kā neviens nebija redzams, tad brīdi tikai pavēroja biezo lapotni, kur valdīja džungļu mijkrēslis. Pie nokritušās lidmašīnas nemanīja ne cilvēkus, ne kustību, lai gan lodes joprojām vēl šad tad lidoja. Risinādams domu pavedienu tālāk, Braiens sprieda, ka partizāniem savukārt varbūt ir grūti saskatīt viņus, taču nākamajā mirklī saprata, ka ir alojies un ka te nav nekāda rotaļa, jo Odžesonam, kas patlaban centās rūpīgi notēmēt, gar pašu elkoni aizspindza lode. Odžesons pārbīlī izgrūda lāstu un izmeta no rokām šauteni, it kā būtu dabūjis elektriskās strāvas triecienu un pēc tā spētu tikai pielikt pie lūpām svilpi un pūst to, cik jaudas: spēks no rokas šķita pārgājis uz plaušām, tā ka pūtienu skaņa pārmāca pat jaunas šāvienu zalves troksni.

Braiens negribēja celt galvu, lai nedabūtu lodi pierē, taču tad uz brīdi piemirsa, ka tas var notikt, piespieda laidi pie pleca, bet atkal nesaskatīja neko tādu, uz ko būtu vērts mērķēt. «Varbūt tas nejaucēns, ko es palaidu, tagad per mums virsū uz velna paraušanu.» Tomēr, ātri noraidot citu pēc cita trīs šāvienus, viņam nebija vēlēšanās ne ievainot, ne nogalināt, jo viņu joprojām neatstāja sajūta, ka tā ir tikai rotaļa. «Bet viņi taču patiešām grib mūs nogalināt,» viņš sarūgtināts nodomāja, tēmēdams uz krūmiem, tā ka vismaz šoreiz viņš, tāpat kā češīrietis, varbūt izmantoja iespēju kādu aizraidīt uz viņpasauli. Atskanēja atbildes šāvieni. «Patronu viņiem netrūkst,» Braienam ienaca prātā, dzirdot, kā lodes šmuikstēdamas ietriecas tēraudcietajos kokos vai aizsīc garām tik neomulīgi tuvu, ka bailes pārrāva aizsargdambi un iespieda viņa seju saldeni smaržīgajā zemē.

Beikers bija izšāvis visas patronas un tagad rakņājās pa Odžesona somu, gribēdams atrast vēl kādu aptveri. Troksnis atkarībā no katras lodes lidojuma, kas bieži bija nejaušs, atgādināja te resna, sausa zara brīkšķi, te dobju atbalsi, kas pamazām noklust kalna nogāzē, te niknu, mežonīgu plīkšķi pret koku, te mīkstu nosēšanos zemes spilvenā, un visam pa vidu jaucās Odžesona svilpes dobjie vaidi, kas sauca pēc palīdzības. Braiens šāva tad, kad pārējie apklusa, jo klusums šķita slēpjam sevī nāvi; taču viņš zināja ari, ka viņa lodes netrāpa mērķi, un cerēja, ka neviens to nepamanīs.

Viņš iesmējās, un šie smiekii atgādināja skaļu, aizlūstošu kliedzienu, ko citi, būdami pārāk aizņemti, nemaz neievēroja. «Tā ir dāvana Mimī,» viņš nodomāja. «Ardievu dāvana, jo es nešauju, lai nenogalinātu varbūt to, kas reiz Singapūrā vidusskolas laikos bija viņas draugs.» Viņš gulēja uz mitrās meža zemes dažus jardus no patvēruma, ko sniedza koka stumbrs, un, izvilcis no somas jaunu aptveri, pārlādēja šauteni. Viņš neparko negribēja nogalināt komunistus (kas nepārprotami tikoja piebeigt viņus, angļus, lai iegūlu bagātīgu šauteņu lomu un vēl rāciju), un tas liedza viņam izmantot priekšrocības, ko dod niknums un uztraukums un kas zināmā mērā izskatās pēc drosmes. Lai nu kā, viņu neatstāja bailes, tās dedzināja seju un acis un lika iekšām brakšķēt kā veca karakuģa karkasam.

Kad atklāja uguni abi blakus guļošie, viņš nolieca galvu un aizraudamies kasēja valgajās lapās, izspļaudams izkaltušaja rīklē sakrājušās gļotas. Pēkšņi viņam atmiņā atausa tēva mežonīgais kliedziens: «Dievs? Dievs ir draņķis. Tīrais draņķis,» — taču šie vārdi bailes nemazināja, un viņš atgaiņāja tos no sevis, lai paslietos augšup un vēlreiz notēmētu tukšumā. «Ja viņi nāks triecienā,» viņš, aptvēris stāvokli, nodomāja, «tad mums ir beigas. Viņi zina, ka mēs esam tikai četri, kāpēc viņi ķēpājas? Un, ja viņi iznirs pa šāvienam, es, bez šaubām, būšu spiests dažus ievainot, lai gan tādēļ jau nu es te negu|u, — las ir, es neguļu te, lai šautu uz saviem biedriem.» Viņš iesmējās, un češīrietis uzmeta viņam neticības un izbrīna pilnu skatienu, bet tad saka atkal veikli atšaudīties.

Pārsteigums, kas pavīdēja češīrieša apaļajā sejā, piespieda Braienu izskata pēc izšaut pāris ašu kārtu un atsauca atmiņā kāda Relija fabrikas brigadiera stāstu par viņa tēva vīrišķīgo un pārdrošo izturēšanos kara laikā («Tīri jāsmejas: ko gan visa šī šaudīšanās nozīmē, ja ne karu?»): reiz pusnaktī, kad pilsēta bijusi aptumšota un kāds vācu bumbvedējs apšaudījis fabriku no ložmetēja, Herolds Sītons stāvējis uz rūpnīcas platā galvenā ceļa, skatīdamies debesīs un lādēdamies, bet friču lidmašīna, metot otru loku, atkal zēvelējusi virsū, un biedri, stāvēdami uz patvertņu sliekšņa, klaigājuši, lai Sītons nāk iekšā un beidz māžoties. Taču Herolds nekustējies ne no vietas un tik svētījis vāciešus, bet lodes birušas visapkārt, it kā tur aši, aši tipinātu sīciņas kājiņas koka tupelītēs; tā Sītons pirmo un pēdējo reizi parādījis apbrīnojamu aukstasinību brīdī, kad dabiski un saprātīgi būtu bijis mukt, kur deguns rāda, — mājās turpretī viņš viena nevietā pateikta vārda pēc mēdza aizsvilties aklās, neapvaldītās dusmās. «Viņam tomēr bija dūša,» Braiens domāja, «varbūt es kādu daļu no viņa esmu mantojis un likšu to lietā, un nešaušu uz komunistu partizāniem, lai arī pirksti tā vien niez to darīt.»

Beikers šķita mierīgs, viņš prata ārēji izlikties apvaldīts un pats priecājās par šo īpašību, šaudams, cik trāpīgi vien varēja, un nicinādams briesmas. «Sitas stulbais muļķis nopelnīs vēl Viktorijas krustu.» Braiens tomēr redzēja arī, ka Beikers pie katra šāviena viebjas aiz dusmām, taču uz ko un par ko biedrs niknojas, Braiens nespēja iedomāties. Palaikam viņš paklausījās, gaidīdams Notmena vai kareivju atbildes signālus, tomēr nekā nedzirdēja: neskaidrais, itin kā viļņojošais svilpiens tālē izrādījās atbalss Odžesona svilpienam, kas joprojām trizuļoja pilnā sparā. Braiens aptvēra, ka smejas par šķietamo iespēju uzbrukt partizāniem, kas slēpjas zem sakropļotās lidmašīnas, — tā butu visdrosmīgākā un neprātīgākā militārā operācija, ko viņš varēja iztēloties. Tās beigas atgādināja viņam lētu košļājamās gumijas kārbiņas bilditi, ko skatīs nakamās bērnu paaudzes, — tā būs pirmā veselā attēlu sērijā;

tūlīt pēc tam viņš iedomājās, kā viss noliktu īstenībā: Odžesons vai kāds cits komandieris ved viņus uz priekšu, bet, kad uzvara ir turpat ar roku sasniedzama, apsviežas apkārt un pašā kaujas karstumā nokliedz tādā balsī, ka sametas bailes: «Bēdziet, ja jums dzīvība mīļa! Katrs lai glābjas, kā var!»

Pieplacis pie zemes, Braiens taustījās pēc jaunas aptveres. Viņam bija vēl četras vai piecas. Noklikslinādams aizslēgu, viņš ieraudzīja no lapas uz roku pārrāpjamies lielu, sarkanu skudru, kas bija devusies pati savā izlūkgājienā: galva, ķermenis un taustekļi pauda vislielāko piesardzību. Skudra apstājās, lai paostītu un dziļāk izdibinātu nekad neredzēto matiņu un ādas valstību, tad paspēra vēl pāris soļu pa svešo teritoriju, kamēr Braiena netīrais nags to notrauca atpakaļ pazīstamākā apkārtnē.

—    Nebāz degunu briesmās, rudā nelga!

No kreisās puses pa koku spraugu atlidoja cits svilpiens, kas likās noklusinām pret viņiem vērsto uguni, lai gan češīrietis un Beikers joprojām cītīgi šāva, jo zem lidmašīnas tagad bija manāma kaut kāda kustība. Odžesons vēl arvien pūta savu svilpi. Viņš bija bāls, noguris līdz nāvei, un šķita — tūlīt pakritīs galīgā nespēkā.

—    Viņi atiet, — Braiens viņam uzsauca. — Droši vien tepat tuvumā ir mūsējie.

Viņš tēmēja uz kokiem vai tukšumā, šaudams, kur pagadās, lai šāviņu troksnī, kas joprojām klaja nokalni līdzīgi slīpam jumtam, rastos iespaids, ka viņš rīkojas patriotiski, kā uzticamam karavīram pieklājas.

—    Ja tev vēl ir kāda patrona, — uzsauca češīrietis, — tad iedod. Man tās, nolāpītās, jau beigušās.

—    Man pašam vajag, — atteica Braiens. — Necel pauri gaisā: viņi vēl ir te.

—    Tie armijnieki laikam izbojās mums visu prieku.

Pēkšņi iestājās klusums, itin kā partizāni būtu pametuši sakropļoto lidmašīnu. Tad nāca jauna kārta, kas liecināja, ka daži tomēr palikuši uz vietas. «Ja tie kokapauri nelasīsies lapās, tad dabūs nolikt karoti.»

—    Būšu laimīgs, kad tikšu ārā no šīs ķēpas, — viņš uzsauca Beikeram, atkal pasliedamies, lai izšautu uz koku galotnēm.

—    Netērē velti patronas, — sacīja Beikers. — Viņi vēl nav aizgājuši: es redzu, ka tur kāds kustas.

—    Es nemaz netērēju velti.

Viņu šāvieniem ar lielu sparu pievienojās pirmās kareivju zalves. Pieredzējušie un norūdītie puiši, tērpušies aizsargkrāsas formās, virzījās šurp cauri biezoknim, piesardzīgi tēmēdami un šaudami. Braiens iesmējās.

—    Kad būsim novākuši drazas, šodien pat atgriezīsimies nometnē, — viņš uzkliedza Beikeram. — Jutišos traki priecīgs.

—    Es ar, — sacīja Beikers. — Es vēlētos, kaut būtu…

Viņš pārāk ātri izbāza galvu no slēptuves, un viņa seja

337

no sprādziena pasitās sānis, itin kā acī būtu ielidojis kukainis un negaidot sāpīgi iedzēlis. Viņš pacēla roku, lai to aizdzītu, tad atkrita uz muguras, un k|uva redzams, ka viņam sejas vairs nav.

Līdz nāvei noguris, so|odams pa džung|iern, Braiens atsauca atmiņā dienu, kad gandrīz pirms diviem gadiem militārā transporta kuģis bija vedis viņus ar Beikeru, toreiz vēl dzīvu un veselu, projām no Anglijas. Braiens tobrīd stāvēja viens pie margām un vēroja, kā doki ar savām milzīgajām nojumēm un Marsa būvēm līdzīgajiem celtņiem uz izliektām kājām aizslīd arvien tālāk un tālāk, bet viņu tvaikonis, ūdenim šļakstot un putojot, peld pa upes vidu. Velkonis aizvizināja viņus jūrā, tam apkart priecīgi laidelējās brēcošu kaiju bari, gaidot ēdiena atliekas, un daži karavīri, stāvēdami pie margām, pūlējās trāpīt putniem, raidot pret tiem slaidus, baltus spļāvienus. Braiens smīnēja par viņu neveiksmēm, prātodams, vai paša rezultāti būtu labāki, tomēr neizmēģinādams laimi, jo visapkārt bija daudz kā cita interesanta. Pār Vaitas salu drūzmējās dzeltenzaļi, nekustīgi un cienīgi mākoņi, izskatīdamies pēc jauniesaucamajiem, kas gaida, lai tos aizved uz kādu fantastisku krastu, no kura noteiktā diena jāsākas izšķirīgajai operācijai. Braiena tvaikoņa priekšā, mazliet sašķiebies no sava svara, zilajā ūdenī šūpojas kāds amerikāņu kuģis, ko celtņi patlaban krāva pilnu. Braiens noņēma cepuri, lai pēkšņa vēja pūsma to neaiznestu pār bortu par ēsmu kaijām. Aizmugurē palika sāļa ūdens putu grīstes, kuģis viegli līgojas, taču Braiens cerēja, ka nesaslims ar jūras slimību — pa okeānu viņš brauca pirmo reizi; viņš atcerējās, cik nelabi bija juties visas divdesmit septiņas jūdzes līdz Vorksopai, uz kurieni tika evakuēts tūkstoš deviņsimt trīsdesmit devītajā gadā un braucot atstāja savu bālgano žulti starp Trentu un Ņūstedu, starp Dārbišīras pakalnu šurfiem un Notingemšīras staltajiem hercogu mitekļiem. Viņi paslīdēja garām «Karalienei Mērijai», atstājot to aizmugurē, un tuvojās Vaitas salas zaļajiem krastiem, kur aiz kokiem vīdēja pils torņi. Sauthemptonas ostā nojumes un celtņi aizsedza zilās debesis pār moliem, zilajā ūdenī raiboja visādi kuģi, dažiem no skursteņiem cēlās tieva, itin kā roku vīta dūmu aukliņa, citu melnie vāli atgādināja resnas virves. «Lieliski, esmu priecīgs, ka atstāju Angliju, kaut arī mans vecais sacīja: es esot tīrais sēnalu pakausis un tukšprātiņš, ka nevarējis izķepuroties laukā. Mani nespētu atturēt pat bailes, ka Polīna nepiedos, ja nopratīs, ka es butu varējis palikt uz vietas ģimenes apstākļu dēļ. Neesmu gan pārliecināts, vai manu atteikšanos kāds ņemtu vērā, un ceru arī, ka nelaimīgs sākšu justies (ja tas vispār notiks) pēc tūkstoš jūdzēm, un tad peldēt atpakaļ vairs nebūs iespējams.» Viņš sarāvās no pēkšņa belziena pa plecu un, cenzdamies neizmainīt pozu, sacīja: «Es zinu, tas esi tu, Beiker, vecais ķēms.» Taču tad viņš pagriezās: milzīgs kā Pizas tornis pār viņu liecās Beikers, pastiepies vēl uz pirkstgaliem, lai izskatītos nevis trīs, bet sešas collas garāks.

—    Vai esi priecīgs, ka braucam? — Beikers vaicāja, nolaizdamies uz visas pēdas.

—     Skaidra lieta, — atteica Braiens. — Es vienādi vien esmu sapņojis tikt projām no Anglijas un apskatīt citas zemes. Vienādi vien, cik varu atcerēties.

Uzbudinātie jaunieši bariņos stāvēja uz klāja un vērsa cits cita uzmanību uz interesantiem skatiem.

—     Lai nu kā, viņi ir priecīgi, — sacīja Beikers. Viņš pašķielēja caur bezietvaru'stikliem uz 'Braienu. — Es ari pirmo reizi braucu projām. Vecais jau kopš kara beigām sola, ka brīvdienās laidīs mani uz Sveici, bet līdz darbiem vēl nav nonācis.

Solentā viņi vēroja, kā, zilo vēderu zibinādams, pār līdzenajiem, zaļajiem ūdeņiem šaujas kāds «Boforts» [20] un lidojumā nomet uz koka mērķi torpēdu.

—    Es sarakstos ar kādu meiteni Šveicē, tāpēc gribētu nokļūt tur romantisku iemeslu dēļ.

—    Es nu gan nekad nevarētu kļūt romantiski noskaņots kādas zemes dēļ, — zobojās Braiens. — Es pat laikam daudz neskumtu, ja man nebūtu vairs lemts redzēt mūsu pašu klaidoņu patversmi.

Kuģis lēni pagriezās uz austrumiem un devās gar Spithedu uz Portsmutu. Iznirusi virspusē, garām pabrauca zemūdene, tad mīnu kuģis, un abi sveicinot nolaida karogus.

—    Es domāju, ka tu esi precējies, — teica Beikers.

—    Tā gan ir nelaime. Man paliek Anglijā vienīgi motocikls.

Braiens aizpīpēja cigareti un iemeta apdzisušo sērkociņu notekā sev pie kājām. Pret kuģa sāniem plīkšķēdami sitās viļņi. Kāds puisis, kas stāvēja attālāk, norādīja uz Portsmutas ostā iebraukušajiem kara kuģiem «Ramiljē» [21] un «Malaja» un piekrastes nocietinājumiem, kas bija uzcelti, lai aizsargātos pret Napoleonu.

—    Vārds «Malaja» man šķiet pazīstams, — smiedamies teica Beikers.

—    Vai arī drīz, jādomā, tāds kļūs, — piebilda Braiens, ar pūlēm atraudams skatienu no viļņiem, kas šļācās augstāk par kuģa ūdenslīniju. Beikers, vēsā augstprātībā lūkodamies uz garāmslīdošajiem krastiem, nodeklamēja:

Anglija, šī sifilisa sala, varenības balsts un maita smirdošā.

—    Izņemot Notingemu, — sacīja Braiens, — tu uzpūtīgais nelga.

—    Edz, kas tu par patriotu, — Beikers ņirgājās.

—    Ja tu domā, ka esmu patriots, — Braiens atcirta,

—    tad tu rūgti maldies. Es esmu izsalcis. Ejam lejā palūkoties, vai nevar dabūt ko grauzt.

22

Māte Braienam rakstīja, ka Mērtona godalgoto pakavu kolekciju sadalīs ģimenes locekļiem un ka viņa jau vienu atlikusi, gaidot atgriežamies dēlu.

«Varēsiet pienaglot to pie durvīm, kad pašvaldības iestādes piešķirs Jums abiem ar Polīnu dzīvokli,» viņa vēstulē piebilda. Pakavs atkal atsauca Braienam atmiņā vecmāmiņas viesistabā pakārto portretu, kur meitene tur rokā puķu pušķi un saka blakus stāvošajam jauneklim: «Ja mani mīli tā kā tevi es, nekas mūs nevar šķirt uz pasaules,» — Braiens tieši to juta, kavējoties tīksmās domās par dzīvi kopā ar Polīnu. Pēdējā atvaļinājuma dienā pirms sēšanās tvaikonī viņi bija aizklīduši aiz Strellijas baznīcas un brītiņu pastaigājušies pa Kosalu un Ķimbcrliju. Izrādījās, ka daļa zemes jau uzplēsta un pauguri un ieplakas, kur viņi bieži tika atraduši patvērumu pirms kāzām, tā saārdīti, ka atgādināja pelēcīgu, rēgainu mēness ainavu. Pa kreisi no bedres, kur velti bija meklētas ogles, slējās itin kā ar zīmuli uzšvīkāts mežs — apkārt tam pletās arumi, bet tālāk, sastājušies rindā kā sargkareivji, auga koki, un to zari šķita līdzīgi pusatplestiem vēdekļiem. No aizmugures atlidoja motoru troksnis un darba nogurdināto celtņu nopūtas, bet zem kājām tālē aizstiepās tumšas un valgas leknas smagnēja māla vagas; augstākās vietas, kur zeme, vējā apsusējusi, balsnīja gaišāka, izskatījās pēc mazām kalnu grēdām, kuras vēl izraibina sniega lāsumi; šinī skaidrajā, vēsajā gaisā to baltums Braienam šķita līdzīgs pienam, ko dod zīdaiņiem, un viņš apķērās, ka jāiet mājās, jo Polīnai jābaro Bernards.

Viņš nodrebēja, to atcerēdamies, un, nogaidījis, kamēr aparāts beidz klaudzināt kādu nevajadzīgu telegrammu no Saigonas, sāka domāt par vectēva nāvi. Māte un krustmātes viņam bija rakstījušas, kā Mērtons kādu rītu paņēmis nūju un aizsoļojis gar Ķiršu Dārzu paskatīties, vai vēl kas atlicis no kviešu lauk-a un Čūsku Sila.

Bija nepastāvīga pavasara diena, saule, no rīta uzspīdējusi, vēlāk paslēpās aiz mākoņiem, kas trauksmaini slīdēja pār debess velvi, svelošs vējš plucināja zāli un dzīvžogu lapas, kuras jau smagi lieca lejup naktī nolijušā lietus lāses. Izdobtais koks, kurā Braiens bieži bija rotalājies, tagad gulēja šķērsām pār grāvi, tā aplauztie zari mētājās turpat apkārt un gaidīja, kad bērneļi no netālajām standartmājiņām salasīs tos malkai. Ekskavatori sliktā laika dēļ nestrādāja, un nākamajā ceļa trasē neredzēja nevienu cilvēku, tikai cementa maisus, uz kuriem šūpojās šā tā samesti pārpalikuši dēļi, un skaidu kaudzes, kas slējās pret pelēcīgajām debesīm. Taču pat šādā laikā bija patīkami pastaigāties un ieelpot spirgto vēju, kas pāri laukiem skrēja šurp no Trovelas un Bermkoutas, kaut arī pamestie grāvji un negatavās mājas padarīja apvidu līdzīgu tuksnesīgam kaujas laukam, kuru gatavojas apskatīt virspavēlnieks. Kad Mērtons aizgāja līdz mežam, uz lapām sāka rasināt smalks lietus, tāpēc, nicīgi nospļāvies, vecais pagriezās atpakaļ un sāka soļot pa taciņu pāri visām peļķēm, spītēdams skarbajam vējam, kas locīja puskailo koku zarus un pierima, tikai kad vajadzēja ļaut nolīt smagākām lietus pilēm.

—     Kas varēja gaidīt tādu suņa laiku? — viņš purpināja, salīcis cīnīdamies pret brāzmām, un uzsita mēteļa apkakli, kaut gan pleci un kājas jau bija slapji.

Smagiem soļiem ienācis iekšā, viņš tūlīt juta tīkamo un pazīstamo pudiņa smaržu un dzirdēja, kā pannā čurkstot cepas desas.

—     Kur tu biji? — iesaucās Mērija, ieraudzījusi viņa slapjos matus un seju. — Iedams ārā tādā laikā, vēl sasaldēsies un nomirsi. — Viņa paurdīja kamīnā ogles. — Novelc slapjās bikses un sasildies.

Mērtons pakāra pie durvīm svārkus un atāķēja bikšturus.

—• Netaisi traci. Es tikai aizgāju paskatīties jauno ceļu, ko te būvē. Ja būtu zinājis, ka tā sāks žūrēt, sēdētu mājā. — Viņš izmetās vestē un spēcīgi saberzēja galvu un rokas.

—     Atnesīšu tev tasi tējas ar lāsīti viskija, — sacīja sieva. — No tā tūlīt kļūs labāk.

Pēc pusdienas vecais palīda zem segas un nogulēja līdz tējas laikam, taču, nonācis lejā, joprojām jutās kā salauzts un bija neparasti noguris.

—     Vai tev ir kas garšīgs? — Mērtons pavaicāja, atsēdies pie kamīna, un izšņauca degunu lielajā, raibajā mutautā. Viņš apēda buljonu ar cāļa kājiņām, bet visu vakaru palika gurdens.

—         Nezinu, ko lai dara, — sacīja Mērija. — Nevajadzēja tādā lietū iet āra.

Arī Lidija bija mājās un dzēra tēju.

—        Es tev atnesīšu tabletes, tēt. Tūlīt aizskriešu pie Vorenera.

—         Beidziet kladzināt, — viņš uzsauca sievietēm, lēni kāpdams pa čīkstošajām trepēm uz guļamistabu.

—< Viņš ir ņurdīgs vecs putnu biedēklis, — teica Lidija. — Vai mūsmājās kāds dzirdējis no viņa kaut vienu labu vārdu?

—         Un nedzirdēs ar, velna būšana, — sacīja Mērtons, negaidīti atgriezies pēc zābakiem. — Ja tev ir kas sakāms, tad saki acīs. — Slaids un taisns, melnūksnēju, glīti veidotu seju, sirmiem, sarainiem matiem viņš stāvēja pie kamīna.

—         Cilvēki grib tev tikai labu, — skaļi izgrūda Lidija, apzinādamās savu taisnību.

—         Drīz uznesīšu tev dzert, — sacīja Mērija, — un tabletes.

—         Labi jau, labi, — nopūtās Mērtons un devās augšā. Miegs neparko negribēja nākt. Vecais svaidījās, svīda un vaidēja cauru nakti, bet no rīta, nespēdams piecelties no gultas, jutās sapīcis un nokaunējies: viņš jau sen bija aizmirsis, kad pēdējo reizi slimojis. Vera atcerējās, ka pirms daudziem gadiem bērnībā reiz redzējusi sasirgušo tēvu neērti guļam uz diviem krēsliem kamīna priekšā, kur bija tik grūti, ka, tiklīdz viņš mazliet atspirga, tā cēlās kājās: izstreipuļoja ārā barot cūkas vai ienest ogles, ar varu atgriezdamies atpakaļ dzīvē. Slimība bija gļēvulība, un neviens vīrietis, ja viņš bija īsts vīrs, neļāvās sevi noguldīt gultā. Bet te nu viņš bija — bez gribas un spēka; turklāt viņu gauži kremta, ka visi to redz. Kad Mērija ieteicās, ka, pēc viņas domām, jāsauc ārsts, vecais atcirta:

—    Kāda velna pēc man viņš vajadzīgs?

—    Tāpēc, ka tu neesi vesels. Pats zini.

Mērtons paslējās sēdus.

—        Ja tu atvedīsi ārstu, tad es, par spīti savam vārgumam, izlingošu viņu ārā pa logu.

No darba velosipēdu rūpnīcā atgriezās Džordžs.

—         Kas ta tas, tēt? Vai tev neliekas, ka būtu laiks veseļoties?

Mērtons tam piekrita.

—    Tādā gadījumā mēs izsauksim ārstu, — Džordžs turpināja. „

—    Dari, kā gribi, — norūca Mērtons, atkal ieslīgdams miegā.

Ārsts pārmeta, kāpēc tik ilgi gaidīts. Mērtons esot nopietni sasaldējies.

—    Dabūjiet aptiekā šīs zāles un pieskatiet, lai viņš tās dzer. Es rīt pienākšu.

Pieturējās drēgns un vēss laiks, un, lai gan guļamistabu pastāvīgi kurināja, ogles nežēlojot, Mērtonam labāk nekļuva. Kad Mērija ienāca ar zāļu pudelēm, viņš saņēma visus spēkus un izlidināja tās citu pakaļ citai pa logu; pudeles uzkrita uz suņu būdas un izdzina ārā tās pašreizējo iemītnieku, ko arī sauca par Džipu. Ķēdi žvadzinādams, suns gatavojās plēsties, ka spalvas put.

—    Pudelēs salietas samazgas, vairāk nekas, — Mērtons pavēstīja tukšajai istabai. Tad viņš pakrita uz grīdas un tikai ar milzīgām pūlēm aizvilkās līdz gultai.

Stāvoklis pasliktinājās, un Mērtonu savās spīlēs sažņaudza abpusējs plaušu karsonis. Visu nedēļu mājā valdīja klusums, un tās iemītnieki sāka šaubīties, vai vecais izturēs, tikai neuzdrīkstējās savas bažas izsacīt skaļi. Džordžs un Lidija nespēja aizmirst tēva bargo izturēšanos, valdonību un pēkšņās garastāvokļa maiņas. Taču reiz, vēlu vakarā sarunādamies, viņi bija spiesti atzīt, ka dažkārt bijuši palaidņi un to pelnījuši. Tomēr jautājums par to, vai tēvs izveseļosies vai ne, viņiem sagādāja mazāk raižu nekā Mērijai. Viņi pēc kārtas sēdēja pie Mērtona gultas, runājās ar viņu, pastāstīja jaunās vēstis un tenkas, ko bija dzirdējuši pilsētā, fabrikā vai raktuvēs, un mierināja, ka vistas un dārzs tiekot labi pieskatīti. Katrs paziņa, ko Džordžs vai Lidija sastapa uz ielas tuvākajā apkaimē un pat Notingemā, noraizējies apvaicājās par Mērtonu un tūlīt pat piebilda, kas viņš par brīnišķīgu cilvēku, kā viņš visu mūžu pūlējies ģimenes labā, un cik briesmīgi būtu, ja ar tik lielisku, krietnu vīru notiktu kas ļauns. «Zināmā mērā viņiem taisnība,» nodomāja Lidija.

—    Viņš tak izveseļosies, māmiņ, — viņa iesaucās. — Viņš ir stiprs kā zirgs.

—    Neaizmirsti viņa gadus.

Vecais ilgi nespēja klausīties bērnu runās. Krūtīs kaut kas uzpūta liesmās kāsu, kurš novājināja tā, ka, iedzēris zāles, ko tagad vairs nespēja aizmest projām, viņš atlaidās uz muguras un iesliga smagā miegā. Mērija galīgi nomocījās, viņu kopdama; kamēr citi bija darbā, viņa virtuvē rūgti raudāja, domādama, ka diez vai Mērtons jelkad spēs izvese|oties no tik briesmīga un nejauka klepus. Grūtā ziema bija viņus visus nokausējusi, jo niecīgās pārtikas devas un sniegs un ledus atņēma visu iekšējo siltumu. Tagad laiks bija mainījies — un atnesis slimību.

Ārsts teica, ka Mērtona dzīvība karājoties mata gala. Šī ziema nonāvējusi tūkstošiem cilvēku un savu pļauju vēl neesot beigusi, kaut arī Mērtons esot tai ciets rieksts. Tad kādu nakti vecais gulēja labāk un Mērija tencināja dievu, ka vīrs sāk izveseļoties.

—    Viņš ir mierīgs, — viņa pavēstīja Džordžam un Lidijai, kad tie ap tējas laiku ieradās mājās.

—    Viņš atlabs, māt, — sacīja Džordžs.

Lidija vēlāk aizgāja uz kino. Mērija, atslīgusi krēslā pie kamīna, iesnaudās. Sirmo matu šķipsnu ieskautā seja izskatījās krunkaina un nogurusi. Džordžs sēdēja pie galda un lika pasjansu. Lapa ar nepabeigtu futbola spēļu tabulu stāvēja turpat blakus zem tintes pudeles un koka spalvaskāta.

Augšistabā, kur bija tumšs kā akā, gulēja Mērtons un vaidēja, jo acu priekšā, līdzīgi cietai lodei, griezās mūžs, pa reizei izšķildams dzirksteli, kas virpuļodama aiztraucās vecajam garām un nozuda necaurredzamajā tumsas valstībā, kur viņš reizē vēlējās, reizē arī nevēlējās nokļūt, jo zināja, ka no turienes atgriešanās nav. Tad parādījās gaisma, kas auga augumā, un viņš tiecās to sasniegt. Tā bija kas ilgots, viņš nojauta, ka tajā var dzīvot, lai arī tikai pēc nāves. Sāpes likās mudinām viņu rīkoties, bet tai pašā laikā atņēma spēkus un viesa sirdī ilgas pēc pilnīga, mūžīga miega, tā ka viņš nespēja pacelt ne pirkstu. To, ko viņš redzēja, gandrīz nevarēja nosaukt par gaismu, tas drīzāk bija gaišāks tumsas plankums, ne tik melns kā apkārtējais gaiss. Par spīti stingumam, kas pārņēma visus locekļus, vecais pacēla roku pie acīm, manīja miklumu un saprata, kas tas ir. Viņam ienāca prātā Mērija leja virtuvē.

—    Kā tu jūties? — viņa bija vaicājusi.

—    Krietni labāk, — viņš tika atbildējis.

Mērtons domās pakavējās pie karā kritušā Olivera, bet

tad sajuta, ka pienācis laiks iet uz mūža mājām. Dzirkstele pēkšņi izpletās, kļuva žilbinoši spoža, un vecais iekrita tās gaismā.

«Varbūt viņš atcerējās arī mani,» Braiens nodomāja, beigdams pieņemt aicinājumu no Singapūras.

Braiens aizbrauca ar velorikšu gandrīz līdz pašai atraitnes mājai, tikai pēdējos simt jardus noiedams cauri krūmājiem un ierāpdamies Mimī istabā kā zaglis pa logu. Mimī bija atprasījusies uz dažām dienām no darba «Bostonas ugunīs», aizbildinoties, ka saaukstējusies, un viņi gulēja gultā, pīpēja, runāja, lai ātrāk aizvadītu nakts stundas, un dzēra viskiju, ko Braiens parasti izmanijās atnest pakaļējā bikšu kabatā. Sīs ilgās stundas šķita brīnišķīgas, taču, nebūdams Mimī tuvumā, jauneklis vēlējās, kaut tās beigtos, kaut pienāktu diena, kad viņš ar mugursomu plecos sēdētu lēnajā vilcienā, kas šūpodamies mērotu pirmo jūdzi ceļā uz Singapūru. Viņam gribējās aizbēgt no šejienes, jo viņš jutās slims. Viņš nebūtu varējis pateikt, kas īsti viņu grauž un kur viņam sāp, — tā bija lēna, bet dziļa kaite, kas skāra vienādi ir miesu, ir garu; ja aizbraukšana no Malajas būtu vēl aiz kalniem, viņš pieietu pie lazaretes durvim un pateiktu: «Dieva dēļ, es esmu beigts un pagalam un nevaru vairs izturēt.» — «Nav nekā nopietna,» viņš smiedamies noteica, stāvēdams radiopelengācijas novietnes durvīs un vērodams pār palmu galotnēm svīstam gaismu, «tikai grūtsirdība vai kā nu to sauc, vai arī vienkārši kāda cita slimība, kuru šinī nolāpītajā zemē ir papilnam. Tikko kuģis iepeldēs Vidusjūrā, es jutīšos lieliski, kļūšu atkal spēcīgs un apķērīgs, kāds allaž esmu bijis.»

Malaja tagad bija kaujas lauks, šīs zemes labumi likās nereāli un nedzīvi, un viņam vajadzēja tikt projām par katru cenu. Viņš cerēja, ka Malajā uzvarēs komunisti, lai gan patlaban viņam nebija vēlēšanās ne tiem palīdzēt, ne arī pret tiem cīnīties, jo viņu mocīja sirdsapziņa, ka varbūt vaļā palaistais partizāns vēlāk atnācis atpakaļ pie lidmašīnas atliekām un raidījis liktenīgo šāvienu uz Beikeru. Ja kādu tomēr varēja vainot, tad tā, cik viņš saprata, bija valdība, pēc kuras pavēles viņi ar varu atvesti šurp un nostatīti kā alvas zaldātiņi, lai sarga Britu impērijas izdilušās vietas. Varbūt valdibai apnicis, tā ir nogurusi un nezina, ko dara. Braiens bija ar mieru tam ticēt, jo tukšo un nebeidzami garo nakts dežūru laikā stundām ilgi bija lauzījis galvu par šiem jautājumiem. Turpretī komunisti nav noguruši, tas ir fakts, un nekad nenogurs, jo viņiem ir tāda ticība nākotnei, kādu mēs jau sen esam zaudējuši. Ang|u komunisti mēdza teikt runas pie fabrikas vārtiem — un, spriežot pēc Polīnas vēstulēm, dara to ari tagad, — un tam ir lielāka nozime neka pasākumiem, kurus iedrošinās veikt konservatīvie, jo daudz komunistu ir tādi paši strādnieki ka mēs un zina, kas mums vajadzīgs. Banku šai spēlitē ieguvuši viņi — domāja Braiens, un viņa galvas un sirds ritentiņi sāka griezties uz priekšu un atpaka| kā augļu konservējamās mašīnas mehānisms. «Es laga nezināju, ko daru, ļaudams tam zellim iet, taču labi vien ir, ka tā rīkojos, vienalga, kas notiks vēlāk. Sirds dziļumos es sapratu, ko daru, un ar to pietiek: tas bija labi un jauki, jo tādos apstākļos jārīkojas, kā es rīkotos tad, ja būtu pietiekami gudrs un mācētu visu aplēst kā rēķinu uzdevumā.»

No visa šī domu jūkļa iznira viena skaidra un nesatricināma pārliecība, ka līdz aizbraukšanai uz Angliju Mimī cilvēciskais siltums palīdzēs viņam saglabāt garigo līdzsvaru un izturību. Viņi zināja, ka saites drīz pārtrūks, tāpēc centās satikties, cik bieži vien iespējams. Braiens tagad aši mēroja ceļu cauri koku pudurim uz atraitnes namiņu («Aiz šīs līnijas sākas sabiedroto spēkiem aizliegta josla») pat tad, kad īpašniece bija mājās, taustīdamies izzagas cauri verandai un ierāpās pa vaļējo logu istabā, kur viņu gaidīja Mimī. Viņi gulēja kaili gultā. Mimī, atlaidusi vaļā garos, zilmelnos matus, maigi čukstot, kļāvās viņam klat, ta ka viņš juta meitenes siltās, skaisti veidotas krūtis, un pat mīlas svētlaimē abi nebija skaļaki par Malajas nakts trokšņiem, ko dzirdēja krūmos un kokos aiz mājas logiem.

Bieži vien, guļot pustumsā un klusi sarunājoties (atraitnes istaba atradas turpat netālu), abi juta, ka dīkas stundas rit pārak lēni, — viss jau bija izrunāts, un tuvojās diena, kad jūras šauruma pie Singapuras noenkurosies karogots kuģis ar trim dūmeņiem un Braiens, zvāļojoties zem smagā mantu maisa, dosies pa trapu augšup.

«Kaut es, palaizdams to puisi vaļa, būtu apjēdzis, ko

daru! Es tik un tā ļautu viņam ņemt kājas pār pleciem, bet darītu to apzināti un ar nolūku.» Braienam bija tāda sajūta, it kā viņu būtu apkrāpuši un izsmējuši, bet viņš nezinātu ne šīs krāpšanas būtību, ne kad tā sākusies, ne arī kāpēc tā tik ļoti viņu grauž. Taču viņam likās, ka nelaimju cēlonis meklējams pirms viņa dzimšanas, katrā ziņā tādā laikā, kad viņš vēl neko nezināja un nevarēja darīt. Tomēr ne pie kāda secinājuma viņš ne varēja, ne ari gribēja nonākt, jo, iespējams, tad izradītos, ka galu gala krāpšanā vainojams vienīgi viņš pats.

Viņi dzirdēja atraitni staigajam pa māju, tad iestājās klusums.

—    Tagad viņa sāks šūt, — čukstēja Mimī un pagriezās pret Braienu. — Tu dzirdēsi mašīnas troksni. Tas droši vien vilksies stundām ilgi.

—    Jocīgi, — ierunājas Braiens, — ka es veco neesmu redzējis. Viņa taču zināmā mērā bijusi mūsu sargeņģelis.

•— Tā ir.

—    Kāda viņa izskatās? Tu nekad man nekā nestāsti.

—     Nav daudz ko stāstīt. Alanuprāt, viņa zina, ka tu nāc pie manis, tikai neko nesaka. Mēs nekad neesam par tevi runājušas, bet es esmu pārliecināta, ka viņa zina. Mēs vispār maz runājam. Dažreiz es dodu viņai amerikāņu dolārus, lai viņa tos apmaina malajiešu naudā, kaut gan tā iznāk mazliet zaudēt, melnajā tirgū varētu dabūt vairāk. Bet tas nav svarīgi. Viņa ir laipna un bieži pacienā mani ar rīsiem vai zupu, bet dažreiz arī ar tēju, ja atgriežos vēlu un viņa vēl šuj vai lasa. Kad nevaru samaksāt iri, viņa nesteidzina.

—    Liekas, laba sieviete.

—     Viņa ir devīga, taču ļoti piesardzīgi rīkojas ar naudu. Redzēju, kā viņa reiz tirgū iepirkās. Pērkot olas, viņa paņem bļodu, piepilda to no tirgus krāna ar ūdeni un pārbauda olas pārdevēja acu priekšā. Tirgoņi viņu lāgā nevar ciest, bet olas viņa dabū labas. Turklāt viņa ņem līdzi uz tirgu skaitāmos kauliņus un saka: «Es vēlētos to, cik tas maksā?» Klik-klik, noklakst ripullši. «Un cik tas?» Klik-klik-klik. «Un šis?» Klik-klik. «Nu,» viņa saka, klikklik-klik-klik, «iznāk tik, vai ne?» — «Jā,» atrūc pārdevējs, zinādams, ka nedrīkst prasīt ne centa vairāk.

Braiens pasniedzās un aizdedzināja abiem cigaretes.

—    Vai viņa ir apmierināta ar dzīvi?

—    Domāju, jā. Un kāpēc gan ne? Viņai ir kādas kaučuka plantācijas akcijas un vēl šis tas. — Braiena seju ietina dūmu gredzentiņi. — Pulautimurā viņai ir radi.

—    Bet kāpēc viņa dzīvo viena? Ķīniešu vecmāmiņas parasti dzīvo kopā ar ģimenēm, vai ne?

—    Viņai patīk dzīvot vienai. Nezinu, kāpēc.

—    Tu taču arī dzīvo tepat.

—    Mēs tikpat kā neredzamies.

—    Un par mani nemaz nav ko runāt, — viņš iesmējās. •— Interesanti zināt, vai viņa jutīsies vientu|aka, kad es aizbraukšu? Taisnību sakot, es mēdzu izdomāt par viņu visādas pasaciņas. Iztēlojos, ka viņa ir komunistu aģente vai kas tamlīdzīgs, vāc ziņas vai vervē |audis cīņai par savām idejām un ir tāda kā Ziemeļmalajas komisāre, kura rada sajukumu angļu okupācijas spēkos.

Mimī pasmējās.

—    Esi gan tu aplamnieks!

—    Redzi, pelengācijas novietnē kaut kā jāizklaidējas, citādi, gaidot, kamēr pienāks tvaikonis, sajuksi prātā. — Nevērīgi izmestā, neskaidrā piezīme par aizbraukšanu lika abiem uz mirkli apklust. — Mimī, — viņš sacīja, — tieši pirms tam, kad mēs kalnos uzdūrāmies slēpnim, es notvēru kādu partizānu, ķīnieti. — Viņš jau iepriekš, bija zinājis, ka pirms šķiršanās visu izstāstīs, un tagad to arī darīja. — Palaidu viņu vaļā, — Braiens sacīja, — jo nespēju nogalināt. Un vēlāk, kad mēs gulējām slēpni, ne uz vienu netēmēju. Šāvu tā, lai lodes nevienu neķertu. Nebija viegli, taču es piespiedu sevi savaldīties. Nudien.

Viņš runāja un runāja, un Mimī ieinteresēta klausījās, taču viņas seja nepauda nedz atzinību, nedz nosodījumu. Viņa sēdēja uz gultas ar gruzdošu cigareti rokā.

—    Kāpēc? — viņa beidzot izgrūda. — Kāpēc?

Braiens dusmojas, ka Mimī neko nav sapratusi.

—    Tāpēc, ka es tā gribēju, — viņš atcirta. — Domāju — pastāstišu tev, un cauri. Vai tu tiešām nesaproti?

Pēdējās divas nedēļas vilkās tik lēni, cik lēni cilvēks, kam potites ieslēgtas važās, iet pār sešas collas platu, dzijai aizai pārmestu tiltu, — Braiens svīda baiļu sviedrus, bažīdamies, ka varbūt nemūžam netiks pāri otrā pusē. Nometne demoralizējās kā aplenkts cietoksnis, kas slīgst netīrība, un Braiens allaž priecājās, kad varēja no tās

aizmukt. To apjoza dzeloņstiepļu žogs, vietās, kuras visvieglāk varēja trāpīt, sakrāva smilšu maisus un sargu skaitu palielināja tiktāl, ka naktī dabūja gulēt labi ja puse nometnes iemītnieku. Paklīda baumas, ka privileģētajiem sakaru vienības karavīriem vajadzēšot bērt maisos smiltis. «Tas nu būtu visaugstākais apvainojums,» daudzi pukojās, «mobilizēto mobilizācija.» Neviens nespēja ticēt, ka tā notiks.

Un tā nu Mērtons bija nomiris, un Braiens ņēmās apcerēt, cik lēnprātīgi vectēvs ielīdis zemē turpat pēc astoņdesmit gadu ilga mūža, kuru viņš bija aizvadījis, degot ar tādu pašu liesmu kā sārtās ogles viņa smēdē. Vecmāmiņa aizgāja viņsaulē pusgadu vēlāk, kādā pēcpusdienā nolikdamās pasnaust un nekad vairs neatmozdamās. Tanī laikā Braiens bija Malajā, kas atradās daudz tālāk par Abesīniju, viņa pārdrošāko sapņu zemi — tās fantastiskās pasaules robežu, kuras dēļ viņš bija vilkts uz zoba senajos, lietainajos bērnības vakaros «Stūros». Nakts dežūras laikā sēžot peilēšanas novietnē un lasot «Kublas liatiu» vai «Svētlaimīgo jaunavu» [22] un citus antoloģijā ievietotus dzejoļus, viņu apņēma tāds pats noskaņojums kā senās bērnības dienas, mierīgi sapņojot; viņš atcerējās, kā reiz kādā klusa ziemas vakarā bija sēdējis, vērdamies logā, kur atspīdēja otrs kamīns, itin kā to tur būtu uzbūris kāds labdarīgs dievs, lai Braiens redzētu un pārliecinātos, ka omulība un ērtības pastāv arī ārpus paša mājas siltā stūrīša. Varbūt, augas naktis lasīdams dzejoļus, viņš pats bija izšāvis šo tievā aukliņā piestiprināto atskabargaino harpunu, bet tā nu bija — Braiens pirmoreiz aptvēra, ka viņam ir pagātne un ka viņš nav radies no nekā. Viņš varēja teikt: «Atceros to laiku, kad pirms desmit gadiem klaiņāju pa Ķiršu Dārzu un sastapu Almu Arlingtonu,» — un šie desmit gadi vairs nebija nenozīmīgs dienu un gadu savirknējums, bet kaut kas tāds, ko varēja analizēt, sašķirot un nosaukt par pagātni. Pēc nedēļas viņš kāps kuģī un dosies mājup, lai, tā sakot, apvienotos atkal ar bijušo, un, domājot par to, viņš juta pamīšus gan bailes un riebumu, gan ari to siltumu, kas viņu parņēma, lasot dzejoļus. Tomēr no pagātnes atmiņā vēl iznira maz, ari nākotne tinās miglā, bet nu viņš vismaz zināja, ka tās abas pastāv.

—    Malajā pavadītais laiks ir biezs rieciens, kas atgriezts no manas dzīves, — viņš teica Nolmenam, sēžot Muongas bārā pie pudelēm apkrauta galda.

—    Varbūt tagad tev tā liekas, — iebilda Notmens, — bet, tici man, kad tu palūkosies uz to atpakaļ pēc desmit gadiem, tas liksies tev dažu dienu ilgs sapnis.

—    Nespēju iedomāties, ka varētu tā but, — sacīja Braiens.

—    Gan redzēsi. — Un Notmens pielēja glāzes.

Sakarniekus kopā ar rakstvežiem, pavāriem, šoferiem

un ziņnešiem aizdzina pildīt smilšu maisus. Braiens neticēja, ka nometni varēs pa īstam nocietināt, uzskatīdams, ka arī tad, ja uzceltu desmit pēdu augstu akmens mūri, agrāk vai vēlāk viss sabruks. Taču viņš strādāja cītīgi un bez atpūtas. Nejuzdamies pārmērīgi noguris, viņš tomēr dega kā drudzī. Dažreiz viņš izrunāja kādu vārdu skaļi, lai dzirdētu pats savas balss skaņu, bet citreiz, kad viņam jau izveidojas noteikts priekšstats par to, bija spiests pārtraukt mēģinājumus aiz bailēm, ka sajuks prātā un amoka skrējienā drāzīsies uz jūru. Atrazdamies lielā ļaužu pulkā, viņš tomēr jutās pilnīgi viens un pievērsa uzmanibu tikai saviem pienākumiem. Viņi rāvās kopš pulksten septiņiem, pa visu dienu atpūzdamies tikai divas reizes, un Braiens gluži mehāniski šķipelēja smiltis, brīžam celdams lāpstu tik viegli, ka tā atsitās pret valni, brīžam nespēkā atbērdams daļu atpakaļ. Kakls bija tik izkaltis, ka sāpēja, gribējās iedzert malku ūdens un pastaigāties koku ēnā, lai kaut uz īsu brīdi varētu tikt projām no smilšu maisiem. Tiem, kas stradaja vaļņa galā, klājās vēl ļaunāk, jo viņus varēja redzēt no sargbūdās, tāpēc viņiem vajadzēja pūlēties bez atelpas un viņi nevarēja šad tad aizskriet padzerties, kā darīja Braiens. Sargi izskatījās pēc sviedriem noplūdušām statujām.

—    Ko tu teici? — noprasīja Kērkbijs.

—    Neko, — atteica Braiens. — Droši vien skaļi domāju.

Iznācis no dušas telpas, gar barakām aizgāja kāds kareivis, aptinis baltu dvielī ap sārti notvīkušo augumu, šļūkādams mitrās sandalēs ieģērbtās kājas un svilpodams malajiešu mīlas dziesmu, ko bieži pārraidīja Timuras radio. Iznācējs bija gatavais tīrības iemiesojums, taču, kad viņš izgaisa skatienam, Braienam atkal sāka sāpēt krūtis.

«Ilgi tas vairs nevilksies,» viņš sevi mierināja, un skaidrāk par Beikera nāvi viņa acu priekšā atausa lidmašīna, kas mēma karājās kokos kā milzīgs gaļas gabals miesnieka veikalā. Sī vīzija likās spilgtāka par vaļa palaistā komunista seju, spilgtāka par slēpni, kas Braienam laiku pa laikam ienāca prātā. Reizēm viņš redzēja lidmašīnu karājamies starp augstām celtnēm — tā atgādināja beigtu valzivi, kas aizsprosto ielas, bet reizēm iztēlojās to Čūsku Silā, kur viņš mēdza rotaļāties bērnībā, kas nu vairs nebija tikai aizmirsts sapnis. Platā fizelāža bija iepinusies kokos virs mazas urdziņas, kur viņš stundām ilgi tika cēlis valni, lai strautu ievadītu citā gultnē. Sajā sapnī lidmašīna galu galā nogāzās zemē un uzrāva Braienu no miega.

Patlaban viņš jutās labāk, galva nedūca. Lāpsta ar katru dūrienu .likās kļūstam vieglāka, un Braiens vairs nežēloja ne sargus, ne sevi, bet ar patiku strādāja smago darbu, no kura bija atradis, gluži kā ieslodzītais sēdēdams peilēšanas novietnē. Pacilāts un laimīgs viņš uz mirkli pārtrauca rakšanu, palūkojās apkārt uz citiem un ieraudzīja, ka tie ir noguruši un kustas krietni lēnāk. Saule viņu nesvilināja, un mežs pat iztālēm izskatījās zaļš un vēss, it kā tā ēna un apslēptā valgme sniegtos līdz tai vietai, kur Braiens strādāja.

Kad atskanēja pavēle mest mieru, viņš, atšķīries no citiem, devās pa birzi uz mazgājamo telpu noskaloties un padzerties, lai tad iegrieztos kazarmās un paņemtu galda 'piederumus. Mazgājamā telpa atradās netālu no pludmales, un Braienam pagāja garām kāds malajiešu zvejnieks ar garu ķeksi pār plecu. Aiz divu jūdžu platā ūdens klaja Muongas ostā izklaidus šūpojās pelēki un melni kuģi, un tiem aizmugurē raiboja ostas ēkas. «Gluži kā greznas rotaļlietas, kas novietotas uz palodzes,» Braiens nodomāja. Viņš stāvēja pie dzeloņstieplēm, uz brīdi aizmirsis izsalkumu un slāpes, prātodams, ko gan meklē šai cietoksnī, kad tur pāri ir tik daudz kuģu, kas, līdzīgi ūdensvabolēm, ar kūpošiem dūmeņiem gatavi izklīst uz visām zemeslodes pusēm. «Saucu sevi par komunistu, bet raujos vaiga sviedros kā vergs, celdams smilšu vaļņus, lai aizsargātos no citiem komunistiem.»

—    Tu neesi komunists, Braien, — bija teicis Notmens, iepriekšējā vakarā runājot par politiku. — Cik es tevi pazīstu, tu tas neesi.

—    Bet šo iekārtu es neatbalstu, to tu man vari ticēt.

—    Es tevi nenosodu, — Notmens turpināja, — jo tavā vietā diez vai kāds saglabātu skaidru galvu, un vispār vairums |aužu pasaulē ir jukuši, lai gan es ceru, ka reiz viņi nāks pie prāta.

—    Kas tad, pēc tavām domām, es esmu? — vaicāja Braiens.

—    Tu varētu būt sociālists, ja tu vairāk lasītu un pamatīgāk iepazītos ar sociālisma idejām.

—    Hitlers arī bija sociālists, — smiedamies atteica Braiens. — Nacionālsociālists, un no tāda draņķa es turēšos tālāk.

—    Viņš nebija sociālists, — Notmens pacietīgi skaidroja. — Viņš tikai tā dēvējās, lai apkrāptu strādniekus. Viņš pieglaimojās lielkapitālistiem, un tie izmantoja viņu, lai aplaupītu ebrejus un beidzot nospiestu ceļos strādniekus. Un strādnieki uzķērās uz āķa. Nē, ja tu kas esi, tad sociālists anarhists.

—    Varbūt, — Braiens piekrita, taču viņš ticēja, ka visi cilvēki ir brāļi un ka visas pasaules bagātibas jāapvieno un taisnīgi jāsadala tiem, kas strādā — ārstiem un strādniekiem, arhitektiem un mehāniķiem. Tā domā tie, kas stāv otrpus smilšu vaļņa, un, pat ja viņi nav īsti sociālisti, kā apgalvo Notmens, viņš tomēr ber maisos smiltis, lai no šiem cilvēkiem aizsargātos. «Taču tagad man vismaz atvērušās acis. Nu man vienīgi jāiemācās redzēt, un, ja redz viens, tad varbūt redzēs arī otrs.»

—    Vajadzīgs laiks, — sacīja Notmens, — lai pasaule apvienotos, un jāapvienojas ir ne tikai strādniekiem vien. Patlaban tas notiek aplinku ceļā, — viņš iesmējās, — taču notiek bieži.

—    Vai tu nedomā, ka vajadzētu kaut ko darīt, lai notikumu gaitu paātrinātu? — neatlaidās Braiens.

—    Jā, taču jāraugās, lai cilvēks nekļūst neuzticīgs pats sev. Vēsture ir mūsu pusē, tāpēc nogaidi: tu pat nemanīsi, kad pienāks īstais brīdis rīkoties; pirmais, ko tu apzināsies, būs tas, ka tu jau rīkojies — un rīkojies pareizi.

Braiena darbīgo raksturu šie vārdi neapmierināja, jo džungļos komunisti bija sākuši rīkoties, viņš to bija redzējis pats savām acīm un jutis visapkārt spindzam un sīcam viņu lodes.

Vakarā pirms aizbraukšanas viņš «Ēģiptiešu kafejnīcā» satikās ar Mimī. Viņi sēdēja pie režģota loga, aiz kura čirkstēja cikādes un kurkstēja vardes.

—    Ikvienai kafejnīcai blakus ir sava kukaiņu' un dzīvnieku kafejnica, — Braiens smiedamies sacīja, virpinādams plaukstā glīto, mazo glāzīti ar dedzinošo šķidrumu.

Viņš nodrebēja — tik salta likās tikšanās — un nodomāja, ka daudz labāk būtu bijis, ja, smalkjūtības mudināti, viņi pirms pusstundas būtu nolēmuši aiz cieņas pret bijušo vairs neredzēties.

Mimī nebija ne krāsojusies, ne pūderējusies. Matus viņa bija saņēmusi pakausī ar lentīti, lai pirmo reizi parādītu, cik gari tie izauguši pēdējo nedēju laikā.

—    Es negribēju nākt, — viņa sacīja, — bet nespēju to izdarīt.

—    Es tāpat, — viņš teica. — Jūtos kā pēdējais nelietis un riebeklis.

—    Kāpēc? — Mimī plati iepleta acis.

—    Tāpēc, ka pametu tevi, lai gan pats to negribu. Tvaikonis gaida mani, lai aizvestu astoņtūkstoš jūdžu tālumā, bet man nebūt negribas braukt.

—    Tas ir muļķīgi.

—    Nav vis. Man negribas braukt. Taču man trūkst gribasspēka pretoties. Es vēlos palikt te kopā ar tevi. Bet es zinu, ka to nedarīšu. Darīšu ko tādu, ko negribu.

—    Agri vai vēlu tā jārīkojas katram. Tu to nedarīsi pirmo reizi. Un arī ne pēdējo.

—    Nē, — viņš sacīja, iedzerdams malku viskija, kas apdedzināja rīkli kā karsta adata. — Nebūt ne pirmo reizi, tev taisniba. Nebūt ne. Taču agrāk es to nekad tik sāpīgi neapjautu.

Kukaiņi, gluži kā kniepadatu galviņas, līda iekšā pa vecās kafejnīcas durvīm un logu režģiem un veseliem mākoņiem griezās ap kailo spuldzīšu virtenēm. Apkārtējie galdi vai lūza no dzērieniem, skanēja skaļi joki; vismaz reizi mēnesī, ik otrā algas dienā, kafejnīcā izcēlās kautiņš, un tad bieži vien vai nu nepiederīgiem aizliedza to apmeklēt, vai vispār uz kādu laiku slēdza.

—    Man drīz jāiet, — Mimi klusi sacīja, cerēdama, ka Braiens nelūgs viņu palikt, — jātiek uz nākamo kuģi.

Man jau vajadzēja būt darbā, un, ja neiešu, lad mani atlaidīs.

—    Atsūtīšu tev grāmatas, ko tu prasīji.

Balss nevienam no viņiem nedrebēja, taču Braiens juta, ka elpu žņaudz bezcerības kamols.

—    Tas bus jauki no tevis, ja tu tā patiešām izdarīsi.

—         Protams, izdarīšu. Rakstīšu arī vēstules — šad un tad uz Vulvorta rakstāmbloka. Kas zina, ko es vēl izdarīšu. Varbūt pēc gada — vai arī gadiem desmit, piecpadsmit — ienākšu «Bostonas ugunīs», un tu mani pazīsi, tikai kad būsim izdejojuši jau pāris deju.

—    Tu nebrauksi, — viņa sacīja.

—    Es tā vis nedomāju.

—        Tu nekad vairs neatstāsi Angliju. Tu būsi pārāk aizņemts darbā, un ari prieku tev netrūks.

—    Nu, — viņš iesmējās, — abus gan grūti apvienot.

Mimī piecēlās.

—    Paņemšu rikšu, lai aizved līdz tvaikonītim.

Viņi piegāja pie durvīm un brītiņu pavēroja blāvo laternu gaismu, kas iespiedās sirdsveidīgajās ēnās kā šķēpi un bultas, kuri apzīmē mīlestību, tikai bez iniciāļiem. Saņēmis Mimī plaukstu, Braiens noskūpstīja viņas acis un lūpas un juta, ka meitene, ar vienu roku apskāvusi viņa kaklu, atbild skūpstam.

—    Ardievu, Mimī! Sargi sevi!

Viņa pavilcinajas, tad vēlreiz pagriezās pret Braienu.

—        Atceries, ko tu man viņnakt stāstīji par džungļiem … Tu biji drosmīgs. Es sapratu. Tas bija lieliski. Tu rīkojies pareizi, nešaudams uz viņiem.

Braiens nolūkojās, kā Mimī pieiet pie tuvākā rikšas, kā viņas trauslais, ēnai līdzīgais stāvs saliecas un atslīgst sēdeklī. Rikšas kājas sāka arvien ātrāk mīt pedāļus, un drīz Braiens, stāvot uz sliekšņa, vairs nevarēja sadzirdēt riepu švīkstoņu. Tās vietā viņam paršalca cits — skaļāks un nepazīstamāks troksnis, kas tomēr, tiklīdz apjausts, likās gluži reāls — tā bija jūra, kas trakoja viņa krūtīs. Braiens pagriezās un aizgāja pretējā virzienā.

Aiz vagona loga visu dienu zibēja pazīstamas ainavas; sākumā vilciens kā taisna bulta šāvās gar risa laukiem un purva malām, tad, tuvojoties kalniem, sāka vīties un locīties kā maiņstrāvas līknes uz radiotelegrāfistu skolas tāfeles. Braiena atmiņas krātuvēs uzliesmoja daiļskanīgi vietvārdi: Keda, Kelantana, Peraka, Trenganu, Pahanga, Selangora, Negri Sembilana — nosaukumi dunēja vienā ritmā ar pašapzinīgo, tvaika dzīto riteņu klaudzoņu un likās patīkams pretstats biezajiem džungļiem, kas zem lietus pieblidušajiem mākoņiem viļņojās kalnu galotnēs, un nocietinātajiem bungalo ciematu nomalēs, — pretstats, kas ļāva to visu aizmirst. Viņš zināja, ka spīdošie, skaisti apaļie riteņi pret vakaru ievedīs viņu Kualalumpurā, lielajā pilsētā, kur saule rietēja tāpat pusastoņos ka pirms divdesmit četrām stundām Pulautimurā, kad viņš bija vērojis to pazūdam aiz apvāršņa, gatavodamies iet uz satikšanos ar Mimī.

Tad garāmslīdošie džungļi no jauna paņēma viņu savā vara un aizdzina visas citas domas, itin kā viņš dzertu ūdeni no strauta, nebūdams pārliecināts, ka vēlreiz to redzēs, un, tikai pārlaizdams atkal skatienu kupejai un ieraudzīdams pār plaukta malu nokarājamies un pie katra grūdiena šūpojamies savu somu siksnas un sprādzes, viņš pēkšņi aptvēra, ka Mimī aizgājusi no viņa dzīves uz visiem laikiem. Ceļojums beidzot bija sācies, un nu viņš nevarēja vien sagaidīt, kad tiks projām no šīs zemes, taču šķiršanās no meitenes nomāca, un viņš nespēja izraut no sirds ciešanas, lai gan zināja, ka tās ir veltīgas, un tā nu tās neatkāpās no viņa visu ceļu. Kad sāka krēslot, sāpju liesmas tomēr pierima, un Mimī pašlaik šķita gandrīz tikpat tālu kā Polīna pirms vairāk nekā gada, kad viņš pirmo reizi bija dejojis ar Mimī «Bostonas ugunīs». Vilcienam tuvojoties Kualalumpurai, Braiens saprata, ka pateicis ardievas Mimī un Malajai uz mūžu un ka tāltālu kalnu dzīlēs aizveras durvis, kas ved uz šīs zemes spirgto daiļumu. Viņš sēdēja kā sastindzis iesānis no pārējiem demobilizētajiem un ļāvās lēnas, sāpīgas šķiršanās skumjām, kas pārauga nežēlīgā izmisumā, jo viņš nezināja, kam īsti saka ardievas, un vēl neaptvēra, cik plašs un bezgalīgs būs tas dzīves posms, kas viņu gaida.

Kualalumpurā viņi savāca mantas un devās pāri drūmajām platformām, lai sēstos nakts vilcienā, kas gāja uz Singapūru. Kads transporta seržants apturēja Braienu un noprasīja, kur esot viņa šautene.

—    Man tādas nav.

—    Kad runājat ar mani, jums jāpiebilst «seržant», — atbilde skanēja ka suņa rejas.

—    Seržant, — Braiens piebilda.

—         Nevienam nav atļauts braukt nakts vilcienā bez šautenes, — seržants bargi noskaldīja. Demobilizēto bariņš drūzmējās turpat apkārt, gaidot iznākumu.

—         Man ir galīgi vienalga, vai es tieku tanī vilcienā vai ne, tu, maita tāds, gestapoviešu izdzimteni, siekalainais, smirdīgais mērkaķi, — Braiens nobēra.

—         Ko? — seržants piebāza Braienain klāt saniknoto seju.

Bija jūtams, ka viņš ož pēc sviedriem, karbola ziepēm un izpīpētām cigaretēm. — Klausieties, — viņš turpināja,

—    jūsu zināšanai, vakar šo vilcienu apšaudīja no ložmetējiem.

—    Mums bija jāatdod šautenes Kotalibisā, seržant.

—         Tiem velna bērniem nebija nekādu tiesību tās atņemt. Pagaidiet te, kamēr uzzināšu, ko ar jums darīt.

Seržants aizsoļoja uz platformas viņu galu paprasīt padomu kadam virsniekam.

—        Mēs tak nokavēsim to nelaimīgo kuģi, — Džeks lādējās. — Tas ir skaidrs kā diena.

—    Lai aizrijas ar savām šautenēm, — sirdījās Braiens.

—    Nākamreiz nolaidīšu to cūku no kātiem, — ja viņš būs vilcienā un mums uzbruks partizāni, lai piesargās. Dieva vārds, es nerunāju pa tukšo. Ja arī man nekas neiznāks, tad varbūt tas tuvākajās dienās izdosies bandītiem.

—    Uz tādu laimi nav ko cerēt, — sacīja Kērkbijs.

—    Pirmie allaž dabū ciest tādi nabagi kā Beikers. īstos lodes nekad netrāpa.

—        Visu zemju proletārieši, savienojieties! — iesaucās Džeks. — Labāk kāpjam iekšā!

Seržants nekur nebija redzams, tāpēc Braiens ienesa vagonā savas somas, un pārējie viņam sekoja. Visi rezervēja sev atsevišķus solus, tad izkāpa atkal ārā un sadrūzmējās ap saldējuma pārdevēja ratiņiem, lai nodrošinātos uz visu nakti.

Vilciens sakustējās un rībēdams ieripoja tumsā un vientulībā. Braiens izģērbās un, uzlīdis augšējā plauktā, apsedzās ar palagu. Daži jau gulēja, tukši saldējuma trauciņi vēlās pa eju, brīžiem atsizdamies te vienā, te otrā pusē kā tekstilfabrikas tukšās spoles, kas Braiena senaizmirstajā pasaulē bieži bija birušas no smagajām mašīnām, kad tās atveda kravas uz atkritumu izgāztuvi.

Miegs nenāca, un Braiens gulēja uz muguras, lūkodamies griestos, kas liecās viņam pāri tikai nedaudzu collu attālumā. «Kā gribētos būt jau mājās un gulēt līdzās Polīnai,» viņš domāja, «un uz to arī ilgi nebūs jāgaida. Pēc trim nedē|ām nokāpšu no transportkuģa, nākamajā dienā saņemšu dokumentus, iesēdīšos Notingemas ātrvilcienā, beigās vēl paķeršu taksi un … Kur mēs tovakar iesim? Vai nu uz «Mieža graudu», vai «Bāku» — un tur iedzersim kausu alus, smiesimies, pļāpāsim, cik jaudas, un, kad neviens neredzēs, skūpstīsimies.

Pie mammas un tētes arī aiziešu. «Re, tēt, esmu atgriezies, esmu laukā no cietuma, beidzis dienestu, brīvs, dabūjis naudu un gatavs cītīgi ķerties pie darba fabrikā. Polīna, ej nopērc man pāris virsvalku, vecus svārkus, tējkannu un izturīgus zābakus, kam nekaitē ziepju emulsija un tērauda skaidas. Ar kādu autobusu man jābrauc, lai ik rītu pusastoņos būtu tur? Nesāc tik lieki skaidrot; es jau to zināju zīdaiņa vecumā. Vai tu joprojām strādā tai pašā cehā, tēt, un ved ar ķerru uz smagajām mašīnām metāla atkritumus? Vai tas lielais lamzaks ar puķkāposta degunu joprojām ir jūsu ceha arodorganizācijas pārstāvis un ik dienas nes «Daily Worker»? Pasaki, lai viņš mani arī pieraksta arodbiedrībā. Būs jauki sastapt atkal senos skolasbiedrus Džimu Skeltonu un Albertu, Kolinu un Deivu, kam tāpat, manuprāt, jābūt nokalpojušiem savu laiku. Un Bertu arī, kad tas stulbenis nodienēs trīs gadus, par kuriem galu galā tomēr noslēdzis līgumu. Kādu dienu būs jāapciemo Ada un tēvocis Dodo, jāpaķer tikai līdzi sautētas gaļas bļoda un gabals pīrāga. Dodo skumīgi lādēsies, stāstīdams par saviem jaunajiem piedzīvojumiem uzrauga amatā nupat nacionalizētajās raktuvēs vai par baismīgi pārdrošajiem braucieniem ar nesen iegādāto spēcīgo motorvelosipēdu.

Iedams uz ēdnīcu pusdienās, droši vien saskriešos ar citiem draugiem. Bet varbūt man negribēsies iet uz ēdnīcu un es aizkāpšu mājās pie mammas — nogriezīšos ap stūri, tad taisni pa ielu, pāri pagalmam un — žviktl — iekšā pa virtuves durvīm. «Ei, rnāmiņ,» ierunāšos mazgādamies, «vai tēja tev uzlieta?» — «Vai, Braien, dēliņ,» viņa atsauksies, «ir gan, kā tad!» Bet vakarā sēdīšos autobusā un braukšu pie Polīnas, izstumšos līdz ar citiem ārā miglā vai slapjdraņķī (iespējams, ka būs arī saulains laiks, ja man smaidīs laime, taču šinī ziņā Malaja mani pārāk izlutinājusi, tā ka es to savu mūžu nespēšu aizmirst) — un jau jūdzes attālumā manīšu mūsu istabas svaigo gaisu un siltumu un Polinas pūdera un skūpstu smaržu, kad es pie durvīm aplikšu viņai roku ap vidukli un iekniebšu, un tad aši pamukšu sāņus, lai viņa nepaspēj mani iedunkāt. Ēzdams varbūt pastāstīšu viņai par krāsu un tapetēm, kuras domāju pirkt, jo Malinders jau sen gu| kapā un kādām taču jārūpējas par māju, bet es šim darbam būšu īstais vīrs. Atceros, ka tad, kad braucu projām, bija sākusi rūsēt vannas istabas ūdens tvertne — varu derēt, ka to neviens nav labojis, tāpēc pirmām kārtām ķcršos pie tās. Padzēris tēju, pārģērbšos labākajā uzvalkā un cigareti zobos iziešu tumšajās, lietus samērcētajās ielās, un, pagājis garām alus bodēm un zivju un ceptu kartupeļu pārdotavām, sliešu iekšā krodziņā paspēlēt šautras un pasūkt alu kopā ar Džoniju, Erniju, Arturu, Nenu un pārējiem. Skaidrs kā diena, dažus vakarus veltīšu arodbiedrību darbam, jo kādam taču tas jāveic, un, manuprāt, es tam esmu taisni kā radīts. Jāmācās arī būs šis tas, atstiepšu mājās vēl kādas grāmatas, lai redzētu, kas virza uz priekšu pasauli, un varbūt izlasīšu dažas no tām, ko pirms gadiem nospēru. Ncļāvos šiem neģēļiem sevi samalt gaisa flotē un vēl mazāk to ļaušu, kad tikšu brīvībā; pareizāk sakot, ja tāds jautājums kādreiz uzpeldēs, tad runa būs pavisam cita.»

Tad viņa domas pārsviedās uz spilgtu, jauku ainu, kas bija patvērusies atmiņā no aizmirstā brauciena vilcienā, kad viņš, saņēmis atvaļinājumu pirms pārsūtīšanas uz Malaju, steidzās uz Notingernu. Viņš stāvēja gaitenī, bīdīdams ar celi somas tuvāk durvīm, un, kad sastāvs drāzās pāri Trentai, ieraudzīja lejā uz krasta jaunekli un meiteni, kas patlaban nejauši palūkojās augšup uz tiltu: jaunekļa roka skāva meitenes plecus, it kā viņi būtu pārstājuši skūpstīties, nogaidīdami, kamēr paskries garām vilciens, un grasītos darīt to atkal, kad šņācošā čūska izgaisīs skatienam.

Kamēr vilciens veda viņu cauri Malajai, viņš nespēja iemigt, tāpēc domāja lielāko tiesu par Polīnu un sen pagātnē nogrimušajām pirmskāzu dienām, cerēdams, ka to saldme atgriezīsies, kad viņš demobilizēsies un pārbrauks mājās. Atmiņā neskaidri uzpeldēja saules pielietais Ķiršu

Dārzs (Polīna bija rakstījusi, ka tagad tur uzceltas mājas), un šī aina atgādināja Polīnu stiprāk par visu citu, kas saistījās ar Notingemu. Braicns sajuta mitrās zemes un zāļu stiebru smaržu kādas vasaras dienas pievakare, kad viņi, satikušies pie fabrikas, bija aizkliduši turp. Viņš bija pataustījis zemi un tad paklājis lietus mēteli kāda ieplaka, lai mijkrēslī viņi varētu tur apgulties un paslēpties no citu skatieniem. Viņš sajuta meitenes miesas smaržu, kad atpogāja viņas mēteli un kad viņa gulēja turpat blakus, sajuta, kādu laimi sniedz mīlas piepildījums, kad viņi vēlāk cieši apskāva viens otru, sajuta, kā viņu cigarešu dūmu aromats sajaucas ar zemes un tumsas tvanu. Sīs~atmiņas, kas bija reizē gan stipras, gan vārās, atlidoja pie viņa līdzīgi brīnišķīgai mūzikai, ko raida kāda radiostacija, kas atrodas trejdeviņu jūdžu tālumā aiz vientuļa un neizmērojama okeāna klaja. Tās bija neskaidras, brīžiem skaļas kā tauru rēkoņa, brīžiem tikko dzirdamas, taču nenoklusa ne mirkli, jo viņa dvēsele bija noskaņota uz šo vilni.

Locīdamies cauri džungļiem, vilciens nometa no sevis tuneļus kā burvju čūska ādu un spļāva dzirksteļu spietu melndzeltenajā nakts gaisā, kam nebija ne gala, ne malas. Spilvens, sviedros savildzis, bija smags kā svins, palagi — auksti. Likās, vagonā nav nekādas ventilācijas, un Braienam bija tāda sajūta, it kā viņu gribētu nožņaugt lietuvēns, tagadnes un pagātnes viesulis, kas, dzīves pārmaiņā atbrīvojies, nevaldāmi traucas uz priekšu. Viņš raudzīja sev iestāstīt, ka Malaja jau ir aiz muguras, ka, gaismai svīstot, viņš būs projām no pussalas Singapūras labirintā. Ilgais sapnis saulītē bija izsapņots, džungļu kalni pārvērtušies par snaudā grimušiem pinkainiem nezvēriem, kas ieņēma pienācīgo vietu pagatnē. Braiens bija beidzis savu pēdējo sirojumu pa džungļiem — vismaz pa Malajas džungļiem — un noraidījis pēdējos ritmiskos Morzes signālus pēdējā asinssārtajā saulrietā pār Pulautimuru. Taču, to visu atstājot, viņam sirds lūza aiz sāpēm.

«Rītausmā,» viņš domāja, beidzot laizdamies snaudā, «tvaikonis atstās Singapūru, un, tam attālinoties no krasta, ostā droši vien skoti spēlēs dūdas.» Ielūkojoties gan pagātnē, gan nākotnē, Braiens juta, ka viņš saņēmis durvju atslēgu, vēl jo vairāk tāpēc, ka nākama dzimšanas diena bija ar roku pasniedzama. (Ja cilvēks nodzīvojis līdz divdesmit, divdesmit vienam vai divdesmit diviem gadiem vai kļuvis gadu vecāks neka pirms brīža, — vārdu sakot, sagaidījis kārtējo dzimšanas dienu, — viņš ir kļuvis nemirstīgs un neaizskarams.) «Un tagad, kad man rokā durvju atslēga,» viņš pasmaidīja tik zobgalīgi, ka no ši smaida sažņaudzās sirds, «jāsaņem vienīgi spēks, lai tās atvērtu, taču es nejutīšos pārsteigts, ja tas man prasis lielo pusi mūža.»

PĒCVĀRDS

Alans Silito ir mūsdienu angļu rakstnieks. Viņš ir četrdesmit vienu gadu vecs. «Durvju atslēga» ir viņa piektā grāmata. Ikviens Silito darbs izraisa angļu sabiedrībā saasinātu interesi. Silito ir talantīgs un raksta par aktuālām mūsdienu problēmām.

1

«Man jācīnās,» pirms dažiem gadiem Silito sacīja kādā avīžu intervijā. «Es vel nezinu, pret ko un kā cīnīties, bet man jācīnās.» Sie vārdi uzskatāmi raksturoja jauno rakstnieku. Izsekojot viņa likteņgaitām, šāda atzīšanās iegūst jo lielāku nozīmi.

Silito dzimtene ir Notingema — rūpniecības un šahtu rajons. Rakstnieks uzaudzis strādnieku ģimenē. Lai gūtu reālāku priekšstatu par viņa dzīves apstākļiem, pietiek palasīt dažas nodaļas šai grāmatā, liekot Braiena Sitona vietā Alana Silito vārdu, un mūsu acu priekšā pavērsies ainas no autora bērnības un jaunības.

Kad mazais Braiens kopā ar ģimeni pārdzīvo dažādas dzīves likstas, kad klausās pedantisko skolotāju vai rotaļājas ar saviem vienaudžiem, varam būt pārliecināti, ka iepazīstamies ari ar Silito mūža gaitu sākumu. Paaudzies Braiens ķeras pie gadījuma darbiem, lakstojas ap savu nākamo sievu — un mums atkal atklājas autora personiskie pārdzīvojumi. Un pēdīgi Braiens, kareivis Malajā, atkal ir Silito, kas patiesi apraksta savu likteni. Iedomāta anketa, uz kuras jautājumiem domās atbild Braiens, atsevišķos punktos ilustrē autora rakstura īpašības. Piemēram: «…Politiskā pārliecība — sociālists; mēdz lasīt «Soviet Weekly».» Vai: «…Patriotisms — tada nav. Stingri uzraugāms.»

Alans Silito bija viens no pieciem bērniem. Tēvs nevarēja nekur iekārtoties darbā. Ģimene kaut ka kūlās cauri ar bezdarbnieku pabalstu, un tikai 1939. gadā, līdz ar otrā pasaules kara sākumu, kad tēvam izdevās sadabūt vietu, tai izveidojās kaut cik ciešami dzīves

apstākli. Zināma labklājība ienāca strādnieka mājā līdz ar nāvi nesošo militāro katastrofu. Šis bēdīgais buržuāziskās esamības paradokss — labiekārtotas dzīves obligātais apvienojums ar kaut ko neveselīgu, postīgu, pat nāvējošu — deva galveno vielu Silito — rakstnieka pārdomām.

Četrpadsmit gadu vecumā Silito sāka pats pelnīt uzturu. Viņš strādaja par izsūtāmo zēnu, tad k|uva par rūpnīcas mācekli un atslēdznieku, bet pēc tam par virpotāju velosipēdu fabrikā. Viņu iesauca armija. Tā viņš nokļuva Malajā, koloniju karaspēka aviācijas vienibās, kur, tāpat kā Braiens Sītons, bija radiotelegrāfists. No Malajas viņš atgriežas slims ar plaušu tuberkulozi.

Divus gadus Silito pavadīja slimnīcā. Tā kā te viņam bija brīvs laiks, viņš pirmo reizi mūžā sāka nopietni lasīt un pat mēģinaja rakstīt, proti, dzejoļus. Reiz Silito pamatoti piezīmēja, ka grāmatas, kas saista rakstnieka interesi, ļauj spriest ne vien par to, kas bijis viņa rakstīšanas manieres rosinātājs, bet arī izskaidro viņa personību. Viņš teica, ka grāmatas, ko cilvēks lasa, ir viņa rakstura atslēga.

Patiesi — pēc Silito izlasīto grāmatu nosaukumiem, gluži tāpat kā pēc viņa mūža gaitas un rīcības nav grūti izsekot, kā veidojušās viņa literārās intereses, viņa — rakstnieka orientācija. Viņš nodevās lasīšanai bez jebkādas literāru priekšstatu sistēmas un droši vien arī bez mērķa. Taču drīz vien viņa interesēs iezīmējas zināmi posmi, un viens etaps uzvedina sākt otru. Ir saprotams, kāpēc jauneklis, kas jau iepazinis neapmierinātību, sakumā ķērās pie asas iedarbības līdzekļiem un kāpēc pie viņa apvaršņa uzausa modē nākušā rakstnieka Albēra Kāmī vārds. Laikam ritot, Silito sāka lasīt angļu un amerikāņu klasiķus. Daudzu slavenu angļu darbu vidu viņam īpaši iepatikās Semjuela Batlera (1885—1903) «Katras kaislības ceļš». Tas ir stāsts par dvēseles pārdzīvojumiem. Šī darba varonis, spriežot pēc vispārpieņemtajiem kritērijiem un priekšstatiem, saņēmis visu — audzināšanu, izglītību, naudu, tomēr tas viss atnesis viņam vienīgi sāpes un ciešanas. Visas priekšrocības paradoksāli vērsušās pret viņu un, dabiski, saasinājušas viņa bezcerīgas ironijas pilno attieksmi pret apkartni.

No izlasītā Silito ar īpašām jutām atceras amerikāņu rakstnieka Hermaņa Melvila romānu «Mobi Diks» (1851) — alegorisku stāstu par jaunekli, kas kļuvis liecinieks kāda kropla kapteiņa — vaļu mednieka nevienādajai, varonīgajai cīņai ar Mobi Diku, milzīgu balto valzivi. Silito norāda, ka šis patētiskais romāns palīdzējis viņam atbrīvoties no roīriantizēti vienkāršotas pieejas dzīvei un dai|radei, kāda redzama populārajos Konana-Doila un Raidara-Hegarda darbos.

Viņš daudz lasīja franču rakstniekus, galvenokārt Igo un Zolā.

Ar laiku Silito atklājās krievu literatūras pasaule, un sevišķi spēcīgi — kā parasti notiek ar rietumu lasītājiem — viņu ietekmēja Dostojevskis.

Atklājums viņam bija arī Gorkijs un Solohovs.

Iznācis no slimnīcas, Silito dabūja invaliditātes pensiju, un līdz ar to radās iespēja doties uz Eiropas dienvidiem un turpināt gan ārstēšanos, gan literārās nodarbības. Viņš izvēlējās spāņu salu Majorku. Silito dzīvoja ari Francijas dienvidos, kur, saņemdams pensiju, turpināja rakstīšanu, piepelnīdamies arī ar privātstundām, tulkojumiem vai darbu tūristu aģentūrās.

Kopš ārstēšanās slimnīcā tin pirmajiem mēģinājumiem rakstniecībā bija pagājuši desmit gadi, kad Silito darbiem pievērsa uzmanību izdevēji. 1955. gadā viņš Majorkā saka rakstīt romānu, ko 1957. gadā pabeidza. Vajadzēja diezgan daudz pūļu, lai kāda izdevniecība to pieņemtu. 1958. gadā grāmatu laida klajā. Tā saucās «Sestdienas vakars un svētdienas rīts». Tajā bija stāstīts, kā nedēļas nogali pavada strādnieku puisis Arturs Sītons. Kā tad? Mīlas dēkās, kauliņos un līdzīgos piedzīvojumos …

Artura Sītona gaitas turpināja tāds pats jauns puisis Smits, stāsta «Gargabalnieka vientulība» varonis. Vēlāk tā tika nosaukts Silito stāstu krājums, kas iznāca 1959. gadā.

Silito debijai bija lieli panākumi. Ne mazākus panākumus guva filmas, ko uzņēma, ekranizējot viņa pirmos divus darbus. Zagļi iztulkoja jaunā autora perspektīvas pēc sava prāta: viņi, daudz negaidīdami, ielauzās Silito dzīvoklī. Kas lā bija par vilšanos, kad pie šķietami naudīgā literāta viņi neatrada nekā uzmanības cienīga!

Starp citu, mietpilsoniski un vienpusīgi uz Silito darbiem noraudzījās blēži vien. Reklāmu troksnī un avīžu kņadā, kas bija sacelta ap viņa grāmatām, izskanēja autora skumjā frāze: «Mani sapratuši aplam.» Kādam korespondentam Silito paskaidroja, ka Arturam Sītonairi pilnīgi velti apvīts romantikas oreols. Tikai pārpratuma dēļ jaunā puiša nedarbi var izraisīt sajūsmu. «Es viņu neattaisnoju, bet apraudāju,» sacija Silito.

Pirmajā romānā Silito mēģināja attēlot savus «materiāli nodrošinātos, taču garīgi tukšos» vienaudžus. Viņš parādīja, ka strādnieku jaunieši nezina, kurp virzīt dzīvi, kur ieguldīt spēkus un pat kā izdot naudu. Rakstnieks soli pa solim izsekoja, kā pārbaudītais sabiedrisko attiecību mehānisms savos dzirnakmeņos samaļ raksturus un dvēseles. Rezultāts bija pilnīgi nepārprotams; «Fabrikas nodzen tevi kā zirgu, darba biržas apvardo tev zobus tā, ka tu beigās neko nesaproti, apdrošināšanas aģenti un nodokļu inspektori slauc tavu algu

un aplaupa tevi kailu. Un, ja tev, iznākot no šīm velna dzirnavām, vēl kaut cik dzīvība ir kaulos, tevi iesauc armijā, un tu dabū lodi pierē.»

«Es pret viņiem karoju,» savukārt pavēstīja Smits — «vientuļais gargabalnieks». Viņi — tie ir tie, kas «nodzen tevi kā zirgu», kas «apvārdo tev zobus tā, ka tu beigās neko nesaproti», utt. Smits nedomā žēloties, ka labošanas darbu kolonijā, kur viņš galu galā nok|ūst, viņu slikti uzturētu —• neģērbtu vai neēdinātu. Viņā krājas niknums pret ko svarīgāku: tur gan ģērbj, gan ēdina, tur arī pārāk nenostrādina, taču pūlas cilvēku pataisīt par «mirlu».

Pēc šī stāstu krājuma 1961. gadā iznāca Silito dzejo|u krājums «Žurkas». Viņš nolādēja žurkas, kuras ielien ikvienā spraugā un visu grauž un posta: «žurkas» valdibā, «žurkas» parlamentā, «žurkas» universitāšu katedrās un uz televizoru ekrāniem …

Kāpēc tādā gadījumā Silito, cilvēks ar šķietami gluži nobriedušiem uzskatiem, toreiz vēl nevarēja pateikt, pret ko un kā cīnās? Vai viņa biogrāfijas loģika pati par sevi neuzvedināja uz noteiktiem secinājumiem? Un vai dzīves skola, ko viņš kā strādnieku puisis izgājis, nemācīja aktīvi darboties?

Kamēr Silito varonis palika «vientuļais gargabalnieks», iecirtīgais dauzoņa, kamēr viņa protesta galvenā forma bija izaicinošs žests un iecienītākais ierocis — rīkle, tikām par skaidrību nevarēja būt ne runas. «Stāsts par pretrunās sapinušos Sītonu jeb Etlija cālēni, kas paši prasās uz iesma» — tā ierosināja mainīt jaunā rakstnieka pirmā romāna virsrakstu Džeimss Oldridžs [23] . Kādas ļaunas viltības slēpj sevī šāds juceklis, kas valda jauniešu galvās, parāda dažas romāna «Durvju atslēga» epizodes. Sī romāna varonis ir Artura Sītona brālis Braiens. Viņš, kā jau vecākais, visu novērtē saprātīgāk, taču savā laikā arī viņš bijis «vientuļš gargabalnieks», kas izmisuma pilnā cīņā grib apmānīt pretiniekus. To ilustrē kāds Braiena bērnības gadu notikums.

Klasei uzdots lasīt Šekspīra traģikomēdiju «Venēcijas tirgotājs». Braiens Sītons pietiekami naigi neķeras pie lasīšanas un rezultātā saņem no skolotāja mistera Džonsa brāzienu. Pēc tam aizvainotais zēns apskata lugas ilustrācijas. Vienā viņš redz «nelaimīgu, krietnu» vecīti, ko ielenc viņa «netaisnie» pretinieki. Tik skaidri skolnieka fanlazijā tēlojas šī traģikomēdijas situācija, tik noteikti naivā izpratne šķir «labo» no «ļaunā», tik nedalami Braiena simpātijas nosveras uz vienu pusi, kamēr viņš nav izlasījis lugu, kā pienākas, vai, pareizāk sakot, kamēr viņš vēl nespēj to līdz galam izprast. «Ja Braienam būtu jāizvēlas… viņš gan zinātu, kurā pusē nostāties, un zinātu arī, kurš nostātos viņa pusē, ja Seiloks pēkšņi atdzīvotos un iznāktu no grāmatas lappusēm.»

Un pēkšņi attēls atdzīvojas. Tiesa, ne tā kā grāmatā. Seiloks neiznāk no grāmatas lappuses, īstenībā atainojas tikai viena deta|a.

Kauj cūku. Braiens pirmoreiz redz varmācīgu nāvi: Persijs pasniedzas pēc naža. «Gluži kā Seiloks tanī bildē,» nodomā Braiens.

Kad zēns savām acīm redz nazi, asinis, nāvi, cietsirdīgu spēku un zināmā mērā pats izjūt, ko nozīmē dzīvas miesas mārciņa, viņš vairs tik neapdomīgi neteiks, kurā pusē stāv: ne velti rakstnieks viņam licis šai epizodē atcerēties Šeiloku ar nazi rokā. Diezin vai zēns turpmāk bez ierunām aizstāvēs «nabaga krietno» vecīti.

Tā ikreiz īstenība izrādās sarežģītāka par doto shēmu. Sākumā Silito varonis tiecas tikai uz vienu: «Dumpoties, vienmēr dumpoties!» Un cik spēdams cenšas savu lozungu istenot. Taču viņš redz, ka tā neko nevar atrisināt, un pamazām sak apzināties starpību starp «dumpi un revolūciju».

II

Silito ienāca literatūrā tai laikā, kad angļiem pakāpeniski zuda interese pret «dusmīgajiem jaunajiem cilvēkiem». Viņš kļuva pazīstams «dusmīgo gadu desmita» beigās.

Tūkstoš deviņsimt piecdesmit sestajā gadā, kad «dusmīgo» protests dārdēja visskaļāk un uz Londonas skatuvēm, runājot teātra recenzentu vārdiem, «kā bumba eksplodeja» Džona Osborna luga «Atskaties atpakaļ dusmās», daudzi saprātīgi cilvēki izbrīnā raustīja plecus: kāpēc tāda brēka? Ar ko īsti šis «niknais» Džimijs Porters nav apmierināts? Kā viņam trūkst? Viņš ieguvis augstāko izglītību, apprecējies aiz mīlestības. Viņš nestrādā savā specialitātē un uzskata par labaku atvērt konditoreju! Taču ta ir viņa paša griba, viņa izaicinājums, nevis iekārtās vaina. Lai nu kā, viņš nemirst badu, nestrādā pāri spēkiem un pavada laiku, kā pašam iepatīkas'.

Kas tad īsti viņam vainas?

• 'z šo tiešo jautājumu Džimijs atbildēja visai miglaini. Viņš norāva masku nodevībai, pērkamībai, cietsirdībai, mietpilsoniskai rutīnai, buržuā pašapmierinātībai un aristokrātu muļķīgajai augstprātībai. Viņš prasīja no cilvēkiem iejūsmu un dēvēja sevi par «lāci vientuļnieku». Viņš runāja un laikam pat domāja pārāk vispārīgi. Cilvēki viņu klausījas, juta līdzi, un tomēr daudzi aicināja viņu pateikt skaidrak, kas viņam īsti vajadzīgs.

Kad Džimija protestu uztvēra nākamā «iesaukuma» «dusmīgie», šķila, ka viņu niknums vēršas pret kaut ko konkrētāku, īpašu. Tiklīdz inscenēja un pec tam izdeva deviņpadsmit gadu vecās Seilas Deleini lugu «Medus garša» (1959), kritiķi vienprātīgi nolēma: tas nav Osborns — mis Deleini zina, uz ko dusmojas. Uz skatuves bija redzami grausti, tur darbojas gan pagrimuši |audis, gan arī cilvēki, kuri ilgojas pēc gaismas un laimes, šai apstaklī visi saskatīja sevišķi pārliecinošu atmaskošanas tendenci un tāpēc jutās mazliet pārsteigti, kad savā otrajā lugā jaunā dramaturģe Seila Deleini, kura, sperot pirmos so|us, it ka apzinājās, uz ko dusmojas, tagad parādīja, ka viņai patiesība nav vairs ko teikt. Taču Rojalkorta (Karalienes galma) teātris veselu sezonu ar panākumiem rādīja graustus, un apmēram tanī pašā laikā kāda cita Londonas teātra skatuve ik vakaru pārvērtās par drūmu pagrabu, kur bija iekārtojusies uz dzīvi savdabīga jauniešu kolonija. Tas notika divdesmit trīs gadu vecās Romilijas Keivenas lugas «Manu roku darbs» uzvedumā. Rēc tam ar savu dramatisko triloģiju par kādas strādnieku ģimenes dzīvi panākumus guva jaunais Arnolds Veskers. Viņa darbos ari nereti bija vai nu redzami grausti un drupas, vai arī par tiem runāja, bet pēdējā triloģijas da|ā — lugā «Es runāju par Jeruzalemi» — darbība vispār notika pamestā, nezālēm aizaugušā klajumā. Ja Džimijs Porters mitinājās nabadzīgā mansardā, ar kuru tomēr varēja aprast, tad vēlakajās lugās atmaskojums aizgāja tiktāl, ka nekādā ziņā nevarēja iztikt bez bēniņiem, pagraba vai baismām būdām. Ja Osborna varonis aicināja uz abstraktu iejusinu un pulgoja savu papiņu, mammiņu un veiksmīgo sievasbrāli, tikai iztālēm norādot uz ko vispārīgāku, tad Veskera lugas runa bija ne tikai par bībcles Jeruzalemi, bet par visu ko pasaulē, turklāt rakstnieks mudināja skatītājus tūlīt izdarīt sociālus pārkārtojumus.

Kad 1903. gada vasarā Silito atradās Maskavā un viņu lūdza «dusmīgos» raksturot, viņš paskaidroja, kā šis vārds cēlies: jauno nemierā bijušas saskatāmas daudzas noskaņas — gan vēlēšanās labāk iekārtoties, gan gatavība nopietni protestēt. Protests tika tūlīt ievērots, turpināja Silito, taču daži uzskatīja par labāku visu kopa nosaukt par «dusmām» — tas izklausījās muļķīgāk, ne tik nopietni un bīstami. Etiķete palīdz jauno ātrāk padarīt banālu. Etiķete valdzina asu izjūtu cienītājus, nenopietnus dumpja, pareizāk sakot, skandala cēlējus, un iznākuma protests zaudē savu galveno jēgu un kļūst par modi vai ērtu pozu. Kritiskajās noskaņas parādās inerce, kas virza tās pa līdzenāku gultni starp stāviem, kraujiem krastiem. Protestu necenšas iznīcināt, bet padarīt rāmu. Tāpēc lords kambarkungs, ang|u teātra cenzors, mierīgi vēro graustus. Būdeles, tuksnesīgi klajumi taču ir darbības joma, tie norāda virzienu un vietu, kurp progress vēl var virzīties. Vai briesmīgāks par nabadzīgajām būdiņām nav skats uz jaunajiem, augošajiem kvartāliem, kur aiz stikla, metāla un betona slēpjas sastingums, kur gara dzīve bezcerīgi apsīkusi? Pēc kāda mūslaiku ang|u prozas rakstnieka vārdiem, tas ir «bīstamāk par bumbu». Ai, ja Anglija — attīstīta zeme, kurā valda kārtība un kura bauda modernās civilizācijas sasniegumus, varētu apmierināties ar domu, ka tās vienīgā nelaime un bēdas ir grausti!…

Pirms vairākiem gadiem «Tintes» literārajā pielikumā bija ievietots raksts, kas pirmajā acu uzmetienā likās gluži neparasts tādam konservatīvam un lojālam preses izdevumam: «Ikdienas darba pasaule, kurā neiegriežas romānu rakstnieki.» Bija runa par to, ka modernie ang|u literāti maz raksta par strādniekiem. Čārlzs Snovs aprobežojas ar tehniskās inteliģences vidi, Grehemu Grīnu nodarbina «netikumu pasaule», bet kur gan ang[u literatūrā, jautāja raksta autors, atraduši savu vietu tie, kuri diendienā pūlas vaiga sviedros, kuri ir sabiedrības pamats?

Vai nav tiesa — ir dīvaini, ka tieši «Times» aicina, lai angļu rakstnieki ir demokrātiski? Kāpēc veiksmīgo Forsaitu jaunāko brāļu laikraksts pēkšņi sācis runāt proletāriskā patosā?

Tas ir sens stāsts.

Jaatceras, ka valsts un sabiedriskās iekārtas pamati, kurus viena daļa angļu patlaban uzskata par savas tēvzemes balstu, bet otra — par visa ļaunuma cēloni un kritikas objektu, — izveidojās jau pagājušajā gadsimtā, karalienes Viktorijas ilgajā valdīšanas laikā. Kopumā šīs attiecības un idejas sauc par «viktoriānismu». Tieši tās ari mēģināja satricināt Semjuels Batlers. Ričards Oldingtons romānā «Varoņa nāve» (1929) nosauca Viktorijas laikmeta Angliju par «veco netikli». Mūsu gadsimta trīsdesmitajos gados kritiski noskaņotie angļu rakstnieki uzskatīja viktoriānisma iezīmes par kaitīgām agrāko laiku atliekām. Pagāja trīsdesmitie gadi, apklusa otra pasaules kara dārdi, Dž. Prīstlija varoņi — demobilizētie karavīri atgriežas dzimtenē «jaunos uzvalkos», cerēdami, ka agrākie aizspriedumi būs aizmirsti. Viņu rožainās cerības izrādījās maldīgas. Pienāk piecdesmitie gadi, «dusmojas» jaunie cilvēki, Džimijs Porters no skatuves zākā «spīdošas» idejas, žilbinošas tualetes un visus citus viktoriānisma vizuļus. Enguss Vilsons, vidējās paaudzes rakstnieks, romānā «Sirmgalvji zooloģiskajā dārza» (19G0) attēlo alegorisku ainu — veco Londonas zooloģisko dārzu (tas pastāvējis jau Viktorijas laikā), kurš atspoguļo visas valsts likteni, Sinī zooloģiskajā dārzā valda tik nomācošs noskaņojums, ka pārskaišas pat miermīlīgā zāles ēdāja žirafe un nogalina sargu. Zooloģisko dārzu vada «sirmgalvji». Viņi cits ar citu strīdas un ķildojas. Vieni, piemēram, plēsīgo zvēru nodaļas vadītājs, ierosina izgatavot krātiņus izturīgākus un ķēdes īsākas, citi sapņo, kā pārvērst vecās krāsmatas par rezervātu: cilvēki nāks šurp, lai atpūstos, un «nogurušā intelekta tuvināšanās ar dzīvnieku dabiskumu» labvēlīgi ietekmēs sabeigtos nervus! Kā vienā, tā otrā pārgudrajā projektā izpaužas bīstams vecu ļaužu marasms.

Cik daudz Viktorijas laikmeta pazīmju slēpjas visā, kas mūsdienu Anglijā atbaida Silito varoņus un izraisa viņos antipatriotiskas jūtasl Pagātnes rēgi tik viegli negaist. Tāpēc arī līdz šim laikam vēl sirdī griežas sāpe, par kuru Oldingtons teicis: «Varenā angju vidusšķira — briesmīgais, druknais nācijas balsts …»

Par «drukno nācijas balstu» angļu buržuāzija līdz galam izveidojās Viktorijas laikā. Tieši tad vulgāri izprastā dabiskās izlases teorija — darvinisms un mietpilsonisko «gudrību» Prokrusta gultā iespiestās dižās zinātniskās idejas noderēja par pamatu dogmatiskas uzskatu sistēmas izveidei un aprobežotam optimismam: ja pati daba tik viedi iekārtojusi, ka uzvar stiprākais, jo labāki

Tieši šajā laikā, kad tik daudz cilvēku bija apmājusi buržuāziskā, privātīpašnieciskā, plēsonīgā progresa ideja, iznāca ievērojamā angļu ekonomista Džona Stjuarta Milla brošūra «Par brīvību» (1855). Tai pievērsa uzmanību A. Hercens, kurš toreiz, kā zināms, dzīvoja Londona un vērīgi sekoja parādībām, ko ar savu kritisko skatienu bija pamanījis Mills. Hercens grāmatu dedzīgi apsveica, viņa reakcija uz šo pamfletu ir visai raksturīga.

«Nepārtrauktā personibas, gaumes, toņa degradēšanās,» iztirzājot Milla grāmatu, rakstīja Hercens, «seklās intereses, enerģijas trūkums viņu šausmina; vērīgi ielūkojoties, viņš skaidri redz, kā viss pārvēršas par tirgus preci, kļūst pelēks, vulgārs, parasts, varbūt «kārtīgāks», taču banālāks. Viņš redz, kā Anglijā… izveidojas pū|a cilvēku tipi ar kopējām iezīmēm, un, domīgi galvu grozīdams, saka saviem laikabiedriem: «Apstājieties, padomājietl Vai jūs zināt, kurp ejat? Palūkojieties — gara dzīve izsīkst.»» [24]

«Gara dzīve izsīkst,» individualitātes zūd, personības izgaist pūlī, un tai pašā laika standartizācija un dzīve bara itin kā rada plašas iespējas: «Saliedējusies viduvējība kā staigns purvs gan paceļ ikvienu, kas vēlas iznirt virspusē, taču neļauj arī izrauties uz augšu ekscentriskām personībām, jo audzina jaunās paaudzes tādā pašā miegainas viduvējības garā.» [25] Silito varoņu žargonā to sauc par «mirlu» fabricēšanu.

Lords kambarkungs neaizliedz rādīt ik vakaru uz Londonas skatuvēm graustus un runāt dumpīgus monologus. Lojālās buržuāzijas avīzes cītīgi rekomendē «dusmīgo jauno cilvēku» vai tā paša Alana Silito atmaskojošos darbus: to apvākus grezno jūsmīgas atsauksmes. «Times» ar aizkustinošu demokrātiskumu aicina angļu romānu rakstniekus centīgāk ielūkoties «darbarūķu pasaulē». Taču laikraksts nebūt negrasās saasināt šķiru cīņu. Tai pašā rakstā, starp citu, varam lasīt, ka rakstniekiem, kas ielūkojušies «darbarūķu pasaulē», tās attēlojumā tomēr nevajagot izmanot «sociālā reālisma» līdzekļus.

«Druknajam nācijas balstam» literatūrā, tāpat kā visur citur, vajadzīga parastība, viduvējība. Un angļu grāmatu lappusēs «Times», protams, nebūt nevēlas ieraudzīt patieso mūsdienu strādnieka tēlu. Tam vajadzīgs standarts, tā pati vecu vecā parastība. Mudinājumu ielūkoties «darbarūķu pasaulē» iedvesmojis nepārprotams aprēķins: kādēļ gan Grīnam šķiest savu pārliecības pilno spēku, tēlojot kaut kādus nemiera plosītus cilvēkus, kas nez ko grib atrast, nez kāpēc ir neapmierināti? Un Čārlza Snova romānu varoņi — viņi taču visi meklē patiesību! «Darbarūķu pasaulē», spriež «Times», tiem viss kļūs skaidrs un saprotams. Ja vien par šo «darbarūķu pasauli» uzskata vidēja lieluma labi izvedinātu telpu, bet par caurmēra strādnieku — indivīdu, kas tuvojas tam ideālam, kuru Viktorijas laikmeta rītausmā raksturojis kāds sīkpilsoņu līderis:

Simt mārciņu gadā un namiņš mazs Ir viss, ko sirds dievam izlūdzas…

Tas ir sens izsūcēju sapnis: pašiem iekārtoties par dzīves saimniekiem un kaut kur lejā novietot pārējos itin kā lidzīgā stāvoklī, taču patiesībā nostādot viņus pakalpīgu mazu gariņu lomā.

Tāds ir dziļais sociālais fons un sabiedriskā perspektīva, kas konkrētajā gadījumā krustojas Braienā vai citos Silito varoņos — tādos pašos vienkāršos strādnieku puišos ka Braiens.

Un tad par «ikdienas darba pasauli» ierunājās jauns anglis, kas tajā uzaudzis. «Mums laimējies,» pēc Sililo grāmatas publicēšanas sacīja pazīstamā prozas rakstniece Pamela Hensforda Džonsona, «mums ir rakstnieks, kas nācis no strādnieku vides, pazīst tās īpatnības un spēj tās attēlot dai|darbā.»

Salīdzinājumā ar citām grāmatām Silito romānam «Durvju atslēga» ir garāka daiļrades vēsture. Autors pats stāsta, kā šis darbs nobriedis. Jau slimnīcā Silito uzrakstījis uzmetumu stāstam, kurā attēlota kāpšana džungļiem apaugušā kalnā Malajā. Vēlāk šis stāsts izmantots romāna ceturtajā daļā. Silito uzrakstīja divsimt lappušu garu reportāžu par savu karavīra dzīvi. Sis materiāls noderēja grāmatai. Tomēr tas notika vēlāk, turpretī toreiz, savu rakstnieka gaitu sākumā, Silito atlika manuskriptu sānis un ķērās pie citu literāru plānu īstenošanas.

Pie pirmajiem uzmetumiem viņš atgriezās, kad bija jau guvis diezgan ievērojamu pieredzi. «Ta nu mans pēdējais romāns,» viņš toreiz sacīja, «ir savā ziņā uzskatāms par manu pirmo darbu, un kopumā es pie tā strādāju trīspadsmit gadu.» Romāna teksts, dabiski, pieredzējis ievērojamas izmaiņas. Sākumā tas bija biezs rokraksts, kas ietvēra apmēram septiņsimt lappušu. Silito saīsināja to līdz četrsimt lappusēm un izteica pārliecību, ka tas romānam nācis vienīgi par labu. Ari izdevumam krievu valodā (1964) romānu sagatavojis pats autors, uzskatīdams par nepieciešamu izdarīt jaunus īsinājumus. Sie īsinājumi visumā ievēroti ari tulkojumā latviešu valodā.

Silito norāda, ka romāns «Durvju atslēga» rakstits pa daļām, bez stingras secības, vienā paņēmienā uzmetot lielu posmu. Rakstnieks izvēlējies sarežģītu kompozīciju: laika ziņā darbība risinās vairākos plānos. Te ta iet savu gaitu, te atgriežas atpakaļ, lielāko tiesu notikumi norit mūsu acu priekšā, taču dažkārt pēkšņi ataust atmiņās, īstais romāna darbības norises laiks ir četrdesmito gadu otrā puse un galvena darbības vieta — Malaja. Viss pārējais it kā tēlojas varoņa atmiņā. Tada sarežģīta uzbūve prasa precīzas kompozicionālas pārejās.

Kad romāns «Durvju atslēga» 1961. gadā lika laists klajā, tas piedzīvoja citādu likteni nekā iepriekšējās Silito grāmatas, ar kurām viņš bija ieguvis «paša talantīgākā», «paša veiksmīgākā» rakstnieka slavu jauno literātu vidū. Angļu prese šo romānu uzņēma diezgan vēsi. Tikai «Daily Worker», britu komunistiskās partijas laikraksts, publicēja atzinīgu recenziju. Pārējie literatūras apskatu autori pēkšņi sāka nicīgi viebties: kas tā par strādnieku literatūru? Kuru gan tā var interesēt? Alanam Silito pārmeta retoriku, norādīja, ka dažas vietas ir stieptas. Taču galvenais iemesls vēsumam izrādījās tas, ka atšķirībā no iepriekšējiem darbiem romānu bija daudz grūtāk ačgārni izprast vai kļūdaini iztulkot. Ne velti Braiens Sitons ir vecākais brālis. Arturs Sitons vai «vientuļais gargabalnieks» Srnits tos pašus kritiķus pilnīgi apmierinaja. Rakstot par Silito gramatu «Krāmu tirgotājā meita», kādas recenzijas autors klaji atzinās: zināmas aprindas Anglijā pieradušas, ka strādniekus tēlo «kā tumšus iezemiešus, kuri karu aizvadījuši siltumnīcas apstāk|os un par svarīgāko uzskata, lai uz katra soļa būtu dabūjami dzērieni».

Silito pirmās grāmatas kaut vai ārēji zināmā mērā atbilda šādiem priekšstatiem. «Durvju atslēga» tos apgāza.

Savus agrākos varoņus Silito patiesi vairāk «apraudāja». Tie bija upuri, kas gan skali runāja par savam sāpēm, taču viņu izpratne nesniedzās tālāk par neskaidram izjūtām, protests nepārkapa trula, smaga, paģirām līdzīga apjukuma robežas. Sie varoņi sludināja dumpi, «karu», bet nezināja, pret ko karot, neredzēja ienaidnieku. Un vai šķietamam ienaidniekam var daudz ko pierādīt ar to, ka cilvēks ik mīļu dienu ir pilns kā mārks? Braiena Sītona tēlā pirmoreiz paradīta aktīva, apskaidrojoša apziņas attīstība. Šoreiz rakstnieks nepameta savu varoni trulā, skurbā apziņas trūkumā, kurā tas spēj vienīgi nomanīt, ka to pataisa vai ir jau pataisījuši par «mirlu». Nē, Braiens daudz mazāk pakļaujas dažādiem spēkiem nekā agrākie Silito varoņi, neka viņa jaunakais brālis Arturs, Braiens grib darboties pats. Tas romānā «Durvju atslēga» ir jauns elements.

Lasītajs kļūdīsies, ja novērtēs grāmatas būtību vienīgi pēc pazīstamām pazīmēm, ko parasti lielo, lai paustu sociālu atmaskojumu un protestu: sakumā gandrīz vai katrā lappusē ģimenes nesaticība, nabadzība. Tad policijas rupjība. To nomij militāristu stulbums. Taču sarūgtinājumu jūt katrā romāna rindiņā, pat tur, kur, šķiet, runāts par gluži labiem apstākļiem. Sociālo pretstatu ārējais notēlojums vien līdz galam neatsedz sabiedriskās problēmas. Silito tiecas ielūkoties dziļāk.

Atcerēsimies, piemēram, kā Braiens, zēns būdams, vēro veco piepilsētas rajonu nojaukšanu. Pazūd namiņi, dārzi, fermas un fermeri. «Uz kurieni bija pārcēlušies Leikeri un Arlingtoni?» Angļu acīs seniem laikiem piemīt īpaša burvība, jo pat visnopietnākā angļa dvēselē atradīsies kluss stūrītis naivai ticībai, ka reiz eksistējusi «vecā, jautrā Anglija». Visu, kas šķietami raksturīgs šim iedomatajam laikmetam, cenšas saglabāt. Arī jaunais Braiens satraukts vēro, kā pazūd zaļās pļavas un ēnainās birzis, parādās jaunu maju pamati, karkasi, mūri. Karš pārtrauc šo jauninājumu uzbrukumu. Tikai pēc daudziem gadiem, jau atgriezies no Malajas, Braiens redz celtniecības noslēgumu, neizjuzdams tomēr senas skumjas: «Tolaik viņš agrāko pēdu izgaišanu uzskatīja par kaut ko slavējamu.» Neviļus noprotam, ka šī apmierinājuma izjūta ir īslaicīga, ka tā ir apstrīdama. Svarīgi nav tikai celt jaunas mājas, svarīgi ir, lai cilvēki tajās dzīvotu citādi.

Reiz Braiens Sītons ierauga Roberta Tresela romānu «Skrandainie filantropi» (1914). Kas ta par grāmatu, nodomā Braiens, interesanti būtu to izlasīt! Viņam patiešām derētu iepazīties ar šo veco, vienīgo tāda veida romānu — to sarakstījis krāsotājs, kas nomiris nabags un neviena nepazīts. Starp citu, pašam Silito «Filantropi» ir labi pazīstami. Un droši vien pēc paša pieredzes viņš zina, kāda starpība ir starp tām darbarūķu likstām, kuras pirms piecdesmit gadiem notēlojis Tresels, un nedienām, kas piemeklē viņa jaunos varoņus. Ja Braiens būtu grāmatu izlasījis, viņš, jādomā, tāpat būtu ievērojis atšķirības.

Tresela laikā ļaudis vārda tiešā nozīmē cīnījās par maizes kumosu. Viņi nīka galīgā nabadzībā, kur nevarēja būt ne runas par tādiem pretstatiem, kādi atgadās Sītonu ģimenē, kas reizēm sēž bez graša un nikni ķildojas, bet citreiz ēd gaļu, dzer alu un dzīvo bez rūpēm.

Atcerēsimies «Gargabalnieka vientulību». Tēvs, kalnracis, mirst ar vēzi. Ģimenei izmaksāts apdrošinašanas pabalsts. Vai tā pērk maizi? Gaļu? Drēbes? Nebūt ne. Dzīvoklī parādās grezns televizors, mīksts paklājs, dažādi gardumi. Mēs skaidri jūtam, ka, saņemot naudu, varonim šo labiekartota dzīves veida atribūtu iegāde šķiet pati par sevi saprotama. Tai pašā laikā dzīves ērtības nespēj sniegt viņam ne mieru, ne laimi.

«Skrandainie filantropi» ir mākslinieciski vājš darbs. Tas nav romāns, bet dokuments, vēsturiski ticams dokuments. Taču, lai cik bālas ir daudzas romāna lappuses, lasītājs atcerēsies izsalkušo acu mirdzumu un visās sadursmēs uzminēs bada cietēju cerības. Nokļuvuši Silito tēlotajā vidē, mēs turpretī jūtam, ka cits uz citu niknojas ļaudis, kas pieedušies tiktai, ka kļuvuši truli.

Silito stāsta, ka novērot pilna vēdera un tukša paura savstarpējo atbilstību viņu ierosinājuši Dostojevska spriedumi par «zemes» un «debesu» maizi. Mēs tūlīt atzīmēsim ari atšķirību. Silito nebūt neuzskatīja par nozīmīgu Dostojevska grāmatas reliģisko kodolu: tas viņam palika vienaldzīgs. Viņa jautājums par ticību, par dzīves garīgo jēgu, precīzāk izsakoties, par mērķi, par dzīves vadmotīvu, skan citādi. Ta ir «atslēga», ar kuru Braiens Sītons cer atdarīt īstās laimes noslēpumu.

Braiena priekšstatā dzīve izvēršas kā vienkāršo skaitļu rinda, kļūdama arvien sarežģītāka. Atcerieties: viņš ātri iemācās skaitīt franciski līdz desmit. Taču tālāk nepieciešama citāda gudrība… «…Vienpadsmit un augstāk par to bija cita padarīšana, te it kā sākās virkne stipru bultu, kas varēja atvērt durvis uz nezināmo.»

Te vajadzīgs īpašs mūķīzeris.

Lai iedomātos Braiena stāvokli un problēmas, kas viņu nodarbina, nebūt nav jāsalīdzina viņa liktenis ar seniem laikiem vai viņš ar Tresela grāmatiņas personām. Viņa bērnība, jaunība un pirmie pieauguša cilvēka gadi jau ļauj daudz ko salīdzināt. Varoņa izaugsmes un personiskā likteņa attīstības posmi saistās arī ar tautas vēstures etapiem: tā Braiena bērnība noris trīsdesmito gadu Anglijā. Sis laiks atsauc angļa atmiņā vispārējos streikus, bada cietēju demonstrācijas, ielu cīņas ar fašistiem, solidaritāti ar smaga likteņa piemeklēto Etiopiju un republikānisko Spāniju.

«Grūti izteikt vārdos,» iepriekš minētajā rakstā saka Oldridžs, «kādos apstākļos pirms trīsdesmit pieciem gadiem dzīvoja tādi cilvēki kā Silito.»

Arī pats Braiens brīnās un īsti netic atmiņai, kad atceras bērnību. Tad nāk jaunība — karš. «Britu kapitālisms,» turpina Oldridžs, «bija spiests atļaut Lielbritānijas tautai karot tā, kā tā gribēja: karot pret nacistiem.» [26]

Silito cenšanās pāršķelt parādības apvalku un izzināt tās būtību skaidri izpaužas Malajas kara aprakstā. Pat tam, kas nav redzējis fronti un ierakumus, bef tikai lasījis spilgtākās grāmatas par karu, kas pazīst Barbisa «Uguni», Remarka «Rietumu frontē bez pārmaiņām», Selina «Ce|ojumu nakts bezdibenī», kā ari Šolohova romānu «Viņi cīnījās par dzimteni» un Andreja Platonova «Stāstus par dzimteni», bus saprotams, ka pārbaudījumi, kas jāizcieš Braienam Sītonam, ir ekskursija, pastaiga vai ļaunākajā gadījumā vidēja grūtuma kaujas apmacības salīdzinājumā ar to, ko Eiropas karavīri saprot ar vārdiem «karš», «fronte» vai «dienests».

Pieliks, ja atcerēsimies nebūt ne pašu briesmīgāko Platonova kara stāstu epizodi (kareivis vēro, kā naktī — dienu te notiek kaujas — divi mazi bērni veido no māliem cilvēciņus, stiepj tos uz nestuvēm, apbeda, «spēlē nāves rotaļu»), lai saprastu, cik tālu mūsdienu padomju rakstnieku traģikas diapazons pārsniedz robežas, ko kara ainu aprakstā noteicis Silito.

Arēji Malajas fronte pilnveidojas, tāpat kā viss mūsu laikmetā. Tiesa, pār Braiena galvu gāžas tropu lieti, tuvumā lokās čūskas, apkārt lido moskīti. Tomēr Sītonam un viņa biedriem asas akmeņu šķautnes un rupji zābaki pārgājienos nenoberž kājas līdz asinīm, slapēs neliek plaisāt sakaltušajām lūpām, un, ja puiši ari nosvīst, tad vēsie sviedri, kuru cēlonis ir kas negaidīts, drīz vien nožūst. Lielāko nepatiku izraisa konservu kārbas, kas berž muguru. Starp citu, tās ir visai izdevīgas konservu kārbas ar ļoti garšīgu saturu. Spriediet paši: tikko vīri apmetas uz naktsguļu un iekur ugunskuru, tā uz liesmām sak čurkstēt gaļas un dārzeņu konservi, gaismu ierauga augļu pudiņš … biskvīti un siers.

Un kas tas par dienestu Braienain Sītonam, ja viņš var staigāt civilapģērbā, virsnieku klātbūtnē zvilnēt krēslā, ikvienā izdevigā brīdī apmeklēt bāru, jauki pavadīt laiku kopā ar Mirnī, saņemt atvaļinājumu un pagozēties liedagā! Pat kara apstākļos uz katra soļa pieejams komforts un ērtības. Taču Silito neaizmirst, ka svarīgas nav ārējās pazīmes, bet procesa būtība. Tas, ka tagad necērt galvas ar cirvi, nesarausta gabalos, bet ērti apsēdina elektriskajā krēsla, nepadara nāvessodu patīkamāku…

Vienā no saviem pirmajiem darbiem par pretkara tēmu — romānā «Ģenerālis» (19G0) Silito attēloja šo problēmu simbolos: Šķietams karš. Autors minēto romānu nevērtē augstu — grāmata ir shematiska, un, galvenais, tajā ik uz so|a vīd naivs pacifistus. «Durvju atslēgā» Karš tēlots citādi, un arī naidam pret karu te citāds raksturs. Te parādīts «komfortabls» karš. Braiens varētu atkartot «vientuļā gargabalnieka» vārdus: «Un arī gausties man, patiesību sakot, nav iemesla… Man būtu jādod tāda pati atbilde kā vienam manam draugam, kad viņam jautāja, vai karadienestā esot bijis pārāk sūnaini. — Nemaz ar ne, — viņš teica. — Paēdis es biju, apģērbies arī, pat kabatas naudu deva, un nevar teikt, ka tas viss man būtu bijis pirms tam…»

Braiens varētu atkārtot šos pašus vārdus. Viņš, starp citu, arī nemaz nežēlojas. Tomēr viņš, par spīti visiem «labumiem», nīst karu, jo viņam tie tikai skaidrāk parāda, cik karš ir cinisks, cik koloniālistu tīkojumi necilvēcīgi.

Ne reizi vien šīs grāmatas lappusēs ir runa par mūsu zemi. Braiens Sītons un daži viņa draugi cenšas uzzināt pēc iespējas vairāk par Padomju Savienību, jo viņiem svarīga patiesība par sociālisma valsti. Viņu priekšstati ir fragmentāri, taču tieksme papildināt savas zināšanas neatlaidīga. Varētu sacīt, ka visu Silito varoņu sapņi traucas uz mūsu zemi.

Nu jau rakstnieks bijis pie mums. Viņš redzējis lielākās pilsētas, ievērojamākās jaunceltnes, iepazinies ar padomju laikabiedriem. Viņš laidis klajā aprakstu krājumu, kas saucas «Ce|š uz Volgogradu». Darbs nav bijis viegls, jo iespaidi ir pārak spilgti un daudzšķautņaini.

Iespējams, ka tagad Silito jau atradis pārliecinošu atbildi uz jautājumiem, kurus viņš uzskata par izšķirīgiem. Tāpēc ka «Durvju atslēga» jau rāda, ka virzās uz priekšu viņa varoņu doma.

Dm. Urnoos

Alan Siltiloe KEY TO THE DOOR The New American Library of World Literature New York 1963

Аллан Счллитоу КЛЮЧ ОТ ДВЕРИ Роман

Издательство «Прогресс» Москва 1964

Издательство «Лиесма» На латышском языке Художник Янне Курсулис

Redaktore V. Poikāne. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore A. Pellkša. Korektore K. Rumbēna.

Nodota salikšanai 1969. g. 16. aprili Parakstīta iespiešanai 1969. g. 1. Jūlijā.. Tipogrāfijas papirs Nr. 2, formāts 84X108/32. 11,75 f iz. iespiedi.; 19,74 uzsk. iespiedi.; 21,56 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksa I rbl. 23 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. l/.devn. Nr. 22727/D-138. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina Ielā 137/139. Pašūt. Nr. 211. 7-3-4 A(Angļu)

69-55 Si '4;s

[1] ang|u astronomiskais kalendars-almanahs, pirmoreiz izdots XV gadsimtā.

[2] kaislīgu mednieku iesauka. (tulk.)

[3] servudas mežs atrodas notingemas tuvumā. (Tulk.)

[4] džordžs v, no dieva žēlastības visas Britānijas karalis.

[5] tradicionalais Notingemas rudens gada tirgus ar karuseļiem, lētām izrādēm, saldumu, desiņu utt. kioskiem. (Tulk.)

[6] gajs fokss (1570—1606) — dedzīgs katolis, «pulvera sazvērestības» (1605. g. 5. novembrī) dalībnieks, kura mērķis bija uzspridzināt parlamentu, jo ta locek|i vajāja katoļus. Anglijā ik gadus atzīmē 5. novembri: ļaužu pūļi nēsā no salmiem sameistarotus Gaja Foksa ķēmekļus un tad dedzina tos uz sārtiem.

[7] «Dakotas» tipa lidmašīna.

[8] pusleģendāra persona. Vitingtons ieradies Londonā ar nastiņu rokā, bet vēlāk kļuvis par pilsētas mēru.

11 2U

[9] Ķiniešu laivas.

[10] kalkutas cietums xviii gs. vidū, kas k|uvis pazīstams ar to, ka simt divdesmit trīs cilvēki tur miruši no gaisa trūkuma.

[11] roberta tresela (1871—1911) romāns par ang|u strādnieku dzīvi.

[12] britu industriāla federācija.

[13] xix gs. angļu dzejnieka Semjuela Kolridža dzejolis.

[14] «Nežēlīgā daiļa dāma» (franc.); angļu dzejrjieka Džona Kītsa (1795—1821) dzejolis. (Tulk.)

[15] filmu varoņi, kas darbojas džungļos.

[16] dantes «Dievišķā komēdija». J. Māsēna tulkojums.

[17] dantes «Dievišķā komēdija». J. Māsēna tulkojums,

[18] Ķirzaku pasuga, kas dzīvo kokos.

[19] kādas nepālas cilts piederīgie, kas dzīvo kalnos un, būdami visai kareivīgi, bieži vien kalpo par algotņiem.

[20] boforta tipa iznīcinātājs. (Tulk.)

[21] pie ramiljē (Beļģijā) 1706. gadā angļi Marlboro hercoga vadībā sakāva frančus. (Tulk.)

22* 339

[22] angļu dzejnieka dantes Gabriela Roseti (1828—1882) dzejolis. (Tulk.)

[23] Дж. Олдридж. Поединок идей. Издательство «Правда», М., 1964, 12. 1рр.

[24] А. И. Герцен. Собрание сочинений. Издательство АН СССР, М„ 1959, том XI, 68.-69. 1рр.

[25] А. И. Герцен. Собрание сочинений. Издательство АН СССР, М., 1959, том XI, 72. 1рр.

[26] Дж. Оллридж. Поединок идей. Издательство «Правда», М, 1964, 7. 1рр

Content

Silito Alans Durvju atslēga

PIRMĀ DAĻA PROLOGS

OTRĀ DAĻA NIMRODS

TREŠĀ DAĻA VIRVES DEJA

CETURTĀ DAĻA DŽUNGĻI

PĒCVĀRDS