Brontē Šarlote

Džeina Eira

ŠARLOTE BRONTĒ

DŽEINA EIRA

I

Todien vairs nebija nekādas iespējas doties pastaigā. No rīta gan paklaiņājām kādu stundu pa kailajiem krūmājiem, bet pēc pusdienām (kad nebija viesu, misis Rīda ēda agri) saltais vējš atdzina tik tumšus mākoņus un tik urdīgu lietu, ka tagad, bez šaubām, ārā iet nevarēja.

Es par to priecājos: man nemaz nepatika garas pastaigas, it sevišķi vēsajās novakarēs ne; jutos drausmīgi, kad vajadzēja atgriezties mājās pa drēgno mijkrēsli stingiem roku un kāju pirkstiem, skumdinātu sirdi aukles Besijas pārmetumu dēj un ar pazemojošu apziņu, ka fiziski esmu vārgāka par Rīdu bērniem — Elīzu, Džonu un Džordži- ānu.

Tikko minētie Elīza, Džons un Džordžiāna patlaban sēdēja dzīvojamā istabā, piekļāvušies mātei; viņa bija atlaidusies uz dīvāna pie kamīna un izskatījās ļoti laimīga savu mīluļu vidū (tie šobrīd nedz strīdējās, nedz bļaustījās). Mani viņa bija izstūmusi no šī pulciņa, sacīdama, ka diemžēl esot nepieciešami man atraut šādu tuvību; iekams viņa neuzzināšot no Besijas un nebūšot pati pārliecinājusies savām acīm par to, ka es visā nopietnībā cenšos būt sabiedriskāka un uzvesties, kā bērnam pienākas, iegūt patīkamāku, jautrāku raksturu, izturēties brīvāk, atklātāk un dabiskāk, viņai tiešām vajadzēšot liegt man iespēju baudīt priekšrocības, kādas lemLas tikai apmierinātiem un līksmiem maziem bērniem.

—    Ko tad Besija stāsta, ko esmu nodarījusi? — es jautāju.

—    Džeina, es neciešu pajātājus un izprašņātājus, turklāt bērnam nepavisam nav pieļaujams runāt ar pieaugušajiem tādā tonī. Tagad apsēdies kaut kur un, kamēr nepratīsi runāt laipnāk, tikmēr klusē.

Dzīvojamai telpai blakus bija maza brokastu istabiņa. Es ielavījos tajā — tur atradās grāmatu etažere. Es tūlīt izņēmu vienu sējumu un uzmanīgi pārlapoju, lai redzētu, vai tajā ir ilustrācijas. Tad apsēdos uz platās palodzes, pierāvu klāt kājas, sakrustoju tās kā turks un, aizvilkusi gandrīz pavisam ciet sarkanos muarē aizkarus, patvēros divkāršā noslēgtībā.

Košais drapējums aizsedza man skatu pa labi; pa kreisi bija caurspīdīgās logu rūtis, kas mani gan sargāja, tomēr nešķīra no drūmās novembra dienas. Šķirstīdama lapas, es laiku pa laikam domīgi pavēros ziemīgās pēcpusdienas ainavā. Tālumā rādījās miglas un mākoņu aizsegts tukšums; tuvumā redzēju slapju mauru, vētras šaustītus krūmus un nemitīgas lietus šaltis, ko, mežonīgi kaukdamas, sev pa priekšu dzina spēcīgas vēja brāzmas.

Kur, plaši virpuļodams, Ziemeļokeāns

Ap kailām, mežonīgām salām virmo

Pie Tules tāltālās un, vētras dzītas,

Pret Hebridiem šķīst Atlantikas bangas.

Tāpat nespēju neizlasīt aprakstu par Lapzemes, Sibīrijas, Špicbergenas, Novajas Zemļas, Islandes un Grenlan- des skarbajiem krastiem, par šiem vientuļajiem, drūmajiem apgabaliem, par «plašo Arktisko joslu, šo sala un sniega valstību, kur stingi ledāji, kas uzkrāti gadsimtiem ilgajās ziemās, sablīvējušies cits virs cita varenos augstumos un ieskauj polu, slēpdami sevī visbargākā sala spī- vumu». Par šo nāves balto jomu man radās pašai savas domas: kā visas neskaidrās nojausmas, kas maldās bērna galvā, tās bija dīvaini ietekmīgas. Vārdi ievada lappusēs atbilda vinjetēm, piešķirdami jēgu klintij, kura viena pati slējās bangainajā jūrā; tie atbilda neapdzīvotajā krastā izmestajai, sadragātajai laivai, saltajam, rēgainajam mēnesim, kas cauri mākoņu vālam nolūkojās uz pašreiz dzelmē grimstošo vraku.

Mani pārņēma neizskaidrojamas jūtas, raugoties attēlā, kur redzama klusa, aizmirsta kapsēta: viens vienīgs kapakmens ar uzrakstu, vārti, divi koki, zems apvārsnis, ko apjož sabrucis mūra valnis, un tikko uzlēkuša mēness sirpis, kurš liecina, ka ir vakars.

Abi kuģi, ko stindzināja bezvējš, man likās īsti jūras briesmoņi.

Sātanu, kurš rāva sev līdzi zagļu bandu, es ātri aiz- šķīru; tas viesa šausmas.

Tādas pašas šausmas izraisīja arī melnā, ragainā būtne, kura, nomalē uz klints sēdēdama, vēroja tālumā pūli, kas drūzmējās ap karātavām.

Katra ilustrācija vēstīja par kādu stāstu, bieži vien neizprotamu manam bērnišķīgajam, nenobriedušajam prātam un vēl neskaidrajai uztverei, tomēr tas viss man likās bezgala saistoši, tikpat saistoši kā notikumi, kurus ziemas vakaros mēdza izklāstīt. Besija, — kad viņai gadījās būt labā omā, viņa piebīdīja gludināmo dēli pie bērnistabas kamīna un atvēlēja mums apsēsties ap to; darbodamās gar misis Rīdas mežģīņu volāniem un gofrēdama nakts aubes apmali, viņa apmierināja mūsu alkaino uzmanību ar nostāstiem par mīlestību un piedzīvojumiem; šie nostāsti bija patapināti no vecām pasakām un vēl vecākām balādēm vai (kā vēlāk atklāju) no «Pamelas» un «Mor- landes grāfa Henrija» 1 lappusēm.

Sēdēdama ar Bjūika grāmatu uz ceļiem, es tobrīd jutos laimīga — gan savā izpratnē, tomēr laimīga. Es baidījos vienīgi, lai mani neiztraucētu, bet tas gadījās pārāk ātri. Brokastu telpas durvis atvērās.

—    Ei! Pinkšķe! — atskanēja Džona Rīda balss; tad viņš apklusa, acīmredzot istaba viņam šķita tukša.

—    Velns parāvis, kur viņa ir? — viņš turpināja. — Lī- zij! Džordžij! — viņš sauca māsas. — Džeinas te nav! Pasakiet mammai, ka viņa izskrējusi ārā lietū, maita tāda!

«Labi, ka aizvilku aizkarus,» es nodomāju un no visas sirds vēlējos, kaut viņš neatklātu manu slēptuvi. Džons Rīds to arī nekad nebūtu atradis. Viņš nebija nedz vērīgs, nedz atjautīgs, bet Elīza, tikko iebāzusi galvu pa durvīm, uzreiz sacīja:

—    Viņa tup uz palodzes, noteikti, Džon.

Es tūlīt iznācu no slēptuves, jo trīcēju, iedomājoties, ka mani vilks no tās laukā.

—    Ko tu gribi? — es, pilna aizdomu, bikli jautāju.

—    Saki: «Ko jūs gribat, māster Rīd?» — skanēja Džona atbilde. — Es gribu, lai tu nāc šurp. — Un, apsēdies atzveltnī, viņš ar mājienu parādīja, ka man jānāk tuvāk un jānostājas viņam pretī.

Džons Rīds bija četrpadsmit gadus vecs skolas zēns, četrus gadus vecāks par mani, jo man bija tikai desmit gadu. Savam vecumam viņš bija liela auguma, tumšu, neveselīgu sejas krāsu, platu seju, rupjiem vaibstiem, resnām locītavām un lielām rokām un kājām. Pie galda viņš parasti tā pārēdās, ka kļuva žultaini īgns, skatiens aizmiglojas, acis tapa žulganas, vaigi nokarājās. Patlaban viņam vajadzēja būt skolā, bet mamma uz pāris mēnešiem bija dēliņu paņēmusi mājās viņa «vārgās veselības dēļ». Misters Mails — skolas direktors apgalvoja, ka puisim naktu tikai par labu, ja viņam sūtītu mazāk cepumu un saldumu; taču mātes sirds nepiekrita šādiem nežēlīgiem uzskatiem un pietvērās daudz cildenākai domai, ka Džona dzelteno sejas krāsu radījusi pārliekā uzcītība un varbūt arī ilgas pēc mājām.

Džons gan pārāk nemīlēja māti un māsas, bet pret mani juta īstu pretīgumu. Mani viņš tramdīja un pārmācīja, turklāt nevis divas vai trīs reizes nedēļā, nedz arī vienu vai divas reizes dienā, bet vienā laidā. Es baidījos no viņa, un katra manu nervu šķiedriņa ietrīcējās, kad viņš tuvojās. Brīžiem es galīgi apjuku no šausmām, kurās viņš man iedvesa, jo man nebija neviena aizstāvja pret viņa draudiem un mocībām; kalpotāji negribēja aizkaitināt jauno saimnieku, nostājoties manā pusē, un misis Rīda šajā ziņā bija akla un kurla: viņa nekad neredzēja, ka Džons mani sit, un nedzirdēja, kā viņš mani zākā, lai gan viņš to ne reizi vien darīja viņas klātbūtnē, taču daudz biežāk tā rīkojās slepeni.

Radusi paklausīt Džonam, tuvojos atzveltnim; dažus mirkļus viņš tīksminājās, izbāzis mēli, cik garu vien varēdams, nepārstiepjot saites. Zināju, ka viņš man tūlīt sitīs, un, ar bailēm gaidīdama drīzo belzienu, vēroju viņa pretīgo, neglīto ārieni. Nezinu, vai viņš nolasīja šīs domas no manas sejas, jo bez vārda runas pēkšņi deva man stipru dunku. Es sagrīļojos, tomēr noturējos līdzsvarā un dažus soļus atkāpos.

—   Tas tev par tavu bezkaunību — šitā atbildēt manai mammai! — viņš teica. — Un vēl par tavu pretīgo paradumu slēpties ajz aizkariem un arī par skatienu, ar kādu tikko blenzi ūz mani, žurka tāda!

Pieradusi pie Džona Rīda zākām, es nekad neiedomājos viņam tāpat atmaksāt; man rūpēja tikai izturēt sitienu, kas neapšaubāmi tūlīt sekos apvainojumiem.

—    Ko tu darīji aiz tā aizkara? — viņš jautāja.

—    Lasīju.

—    Parādi grāmatu!

Es devos pie loga un atnesu grāmatu.

—    Tev nav tiesības ņemt mūsu grāmatas; mamma saka, tu esi žēlastības maizē; tev nav naudas; tavs tēvs tev neko nav atstājis; tev būtu jālūdz ubaga dāvanas, nevis jādzīvo kopā ar mums — ar džentlmeņu bērniem, kādi esam mēs, bet tu ēd to pašu, ko ēdam mēs, un valkā drēbes, kuras pirkusi mūsu mamma. Tagad es tev mācīšu, kā rakņāties pa maniem grāmatu plauktiem! Tās ir manas grāmatas. Visa māja pieder man vai piederēs pēc dažiem gadiem. Ej stāvi pie durvīm, nost no spoguļa un logiem!

Es paklausīju, sākumā neapjēgdama, kas Džonam padomā; bet, kad redzēju viņu paceļam grāmatu un atvēzējamies metienam, es bailēs iekliedzos un neviļus parāvos sānis, tomēr ne tik zibenīgi, kā vajadzēja, — sējums man trāpīja, es nokritu, ātsizdamās pret durvīm ar galvu un to ievainodama. Brūce asiņoja un skaudri sāpēja, taču bailes piepeši izgaisa, tām sekoja citas izjūtas.

—    Ak tu samaitātais, cietsirdīgais puika! — es iesaucos. — Tu esi īsts slepkava, īsts vergu uzraugs! Tu esi tāds pats kā Romas imperatori!

Biju lasījusi Goldsmisa' «Romas vēsturi» un sev radījusi priekšstatu par Neronu, Kaligulu un citiem tā laika tirāniem. Klusībā jau biju saskatījusi līdzību, bet nekad nebiju iedomājusies, ka pateikšu to skaļi.

—    Ko! Ko! — viņš kliedza. — Un to tu saki man? Vai jūs dzirdējāt, Elīza un Džordžiāna? To es pateikšu mammai, bet papriekš …

Džons strauji metās man virsū; es jutu, ka viņš sagrābj mani aiz matiem un aiz pleca; taču viņš bija uzsācis cīņu ar izmisumā iedzītu būtni. Es tiešām saskatīju viņā tirānu, slepkavu. Pa kaklu man ritēja lejup asins pilieni, un es izjutu asas sāpes. Šī izjūta šobrīd uzveica bailes, un es sacēlos pret Džonu bezprātīgā niknumā. īsti vairs neatceros, ko darīja manas rokas, bet viņš tikai kliedza: «Žurka, žurka!» — un skaļi gaudoja. Palīgus nevajadzēja ilgi gaidīt: Elīza un Džordžiāna bija aižSkrējušas pec misis Rīdas, kura bija uzgājusi augšstāvā; viņa ieradās Besijas un savas istabenes Ebotas pavadībā. Mūs izšķīra, un es saklausīju vārdus:

—    Ak vai! Ak vai! Tāda neģēlība — brukt virsū mās- teram Džonam!

—    Kur gan redzēta tāda dusmu pūce!

Tad misis Rīda pasludināja:

—    Uzvediet viņu sarkanajā istabā un ieslēdziet tur vienu!

Mani tūlīt sagrāba četras rokas un uznesa pa kāpnēm.

II

Visiem spēkiem turējos pretī, un šī nepieredzētā rīcība vēl apstiprināja ļaunās domas, kādas Besijai un mis Ebo- tai bija par mani. Īstenībā es vairs neapjēdzu, ko daru, vai, kā teiktu franči, biju zaudējusi prātu. Tomēr es apzinājos, ka ar šo acumirklīgo sacelšanos esmu pakļāvusi sevi visiem iespējamiem soda mēriem, un, tāpat kā jebkurš sadumpojies vergs, es savā izmisumā nolēmu likt Uz spēles visu. ,

—    Turiet ciet viņai rokas, mis Ebot, viņa ir gluži kā satracināta kaķe!

1 Olivers Goldsmiss (1728—1774), angļu dzejnieks un esejists, idilliskā ģimenes romāna «Vebfīldas mācītājs» autors. Viņa «Romas vēs- > tūre» ir nozīmīga tikai no stilistikas viedokļa. Tulk. ļ

—    Kauns! Kauns! — kliedza kundzes istabmeita.

—    Kāda šausmīga uzvedība, mis Eira! Sist jaunu džentlmeni, jūsu labdares dēlu! Jūsu jauno saimnieku!

—    Saimnieku! Kas viņš man par saimnieku? Vai es esmu kalpone?

—    Nē, jūs esat daudz mazāk vērta par kalponi, jo esat liekēde. Tagad sēdēsiet te un pārdomāsiet savu pretīgo uzvedību!

Pa šo laiku viņas bija mani aizstiepušas uz telpu, kuru misis Rīda bija norādījusi, un nosēdinājušas uz sofas; pirmajā brīdī gribēju spēji uzlēkt kājās, bet divi roku pāri mani tūlīt savaldīja.

—    Ja nesēdēsiet mierīgi, mēs jūs piesiesim, — Besija teica. — Mis Ebota, aizdodiet man savas zeķu prieves, manējās viņa tūlīt pārraus.

Mis Ebota novērsās, lai atraisītu resnajai kājai prievīti. Grasīšanās mani piesiet un kauns, ko šī rīcība izraisīja, mazliet klusināja satraukumu.

—    Neņemiet nost! — es kliedzu. — Apsolu nepakustēties!

Pierādījumam turējos ar abām rokām pie sēdekja.

—    Lai nu tā būtu, — Besija noteica; pārliecinājusies, ka es tiešām esmu nomierinājusies, viņa palaida mani vaļā; pēc tam abas nostājās man pretī un, sakrustojušas rokas, neuzticīgi un aizdomīgi raudzījās manī, it kā šaubīdamās par manu veselo saprātu.

—    Līdz šim viņa nekad nebija tā darījusi, — Besija beidzot sacīja, pagriezusies pret istabeni.

—    Tas aizvien ir perinājies meitenē, — skanēja atbilde.

—    Es bieži saimniecei esmu teikusi savas domas par šo bērnu, un misis man vienmēr piekrita. Tā ir viltīga lapsiņa; vēl nekad mūžā neesmu redzējusi meiteni viņas vecumā, kas prot tā izlikties.

Besija neatbildēja; tomēr, brīdi vēlāk pievērsdamās man, viņa sacīja:

—    Jums derētu apzināties, mis, ka esat pateicību parādā misis Rīdai. Viņa jūs uztur; ja viņa jūs padzītu, jums vajadzētu dzīvot nabagmājā.

Man nebija nekā, ko atbildēt; tas man nebija nekas jauns. Pašas pirmās atmiņas saistījās ar šiem vārdiem. Pārmetumi par liekēdību manās ausīs bija kļuvuši par neskaidru džinkstoņu, ļoti sāpīgu un mokošu, bet tikai pa pusei saprotamu. Mis Ebota piebiedrojās.

—    Un neiedomājieties, ka esat tāda pati kā abas mis Rldas un māsters Rīds, ja misis Rīda ir tik laba un audzina jūs kopā ar viņiem. Rīdiem reiz būs daudz naudas, bet jums tās nebūs nemaz; jūsu pienākums ir būt pazemīgai, un jums jācenšas viņiem izpatikt.

—    Mēs to sakām jūsu labā, — Besija jau maigāk piebilda. — Pacentieties būt izpalīdzīga un piemīlīga, tad varbūt šī māja kļūs arī par jūsu mājām, bet, ja jūs būsiet rupja un ērcīga, misis Rīda jūs padzīs, par to esmu pārliecināta.

—    Bez tam, — mis Ebota teica, — dievs meiteni sodīs. Zibens var nospert viņu tieši dusmu brīdī, un kur viņa tad nonāks? Iesim, Besij, atstāsim viņu: es ne par ko negribētu būt viņas ādā. Skaitiet vienatnē lūgšanas, mis Eira, jo, ja jūs nekā nenožēlosiet, tad, iespējams, ka pa dūmvadu nolaižas kaut kas ļauns un parauj jūs līdzi.

Viņas aizgāja, aizvērušas un aizslēgušas durvis.

Sarkanā istaba netika lietota, tur reti kāds gulēja; pareizāk būtu teikt — neviens negulēja, to izmantoja tikai tais gadījumos, kad pārāk liels viesu skaits Geitshedholā radīja nepieciešamību sagatavot nakšņošanai visas muižas telpas. Turklāt tā bija plašākā un lepnākā istaba šai mājā. Pašā vidū gluži kā altārs ar masīviem sarkankoka pīlāriem slējās tumšsarkaniem damasta aizkariem rotata gulta; augstos logus, kuriem vienmēr bija nolaistas što- ras, pa pusei aizklāja tādas pašas drānas drapērijas ar ielocēm un robotām apmalēm. Paklājs bija sarkans, galds gultas kājgalī apklāts ar tumšsarkanu galdautu, sienas iesārti brūnas. Drēbju skapis, tualetes galds un krēsli darināti no tumši pulēta senlaicīga sarkankoka. Uz šo tumšo krāsu fona žilbi baltoja vesels kalns pēļu_ un spilvenu, kurus sedza sniegbalts virspēlis. Gandrīz tikpat spilgti gultas galvgalī izcēlās arī platais, mīkstais krēsls, arī balts, ar kājsoliņu priekšā; šis krēsls man atgādināja tādu lca bālu troni.

Telpā vēdīja drēgns vēsums, tāpēc ka to reti kurināja, un tā bija klusa, jo atradās tālu no bērnistabas un virtuves; tajā valdīja svinīgs drūmums, jo, kā jau teicu, tajā reti kāds ienāca. Vienīgi istabene te ieradās pa sestdie nām, lai noslaucītu no spoguļiem un mēbelēm pa nedēļu rāmi sagūlušos putekļus, un arī pati misis Rīda laiku pa laikam apmeklēja šo telpu, lai pārbaudītu drēbju skapja slepenās atvilktnes saturu, kurā glabājās dažādi dokumenti, viņas dārglietu lādīte un nelaiķa vīra miniatūra; tas izskaidro sarkanās istabas noslēpumainību un burvestību, tāpēc, par spīti tās greznumam, tajā mita vientulība.

Jau bija pagājuši deviņi gadi, kopš miris misters Rīds; šajā istabā viņš izdvesa savu pēdējo elpu, šeit gulēja saposts apbedīšanai, no šejienes apbedīšanas biroja vīri aiznesa viņa zārku, un kopš minētās dienas sarkanās istabas drūmais svinīgums pasargājis to no biežiem apmeklējumiem.

Es joprojām sēdēju uz zema turku dīvāna blakām marmora kamīnam, kur Besija un bargā mis Ebota bija mani apsēdinājušas; manā acu priekšā slējās gulta; pa labi atradās augstais, tumšais skapis, uz kura pulētās virsas blāvi vizēja gaismas atspulgi, mezdami dažādas mirgas pār durvju pildiņiem; kreisajā pusē bija aizklātie logi; milzīgs spogulis starp tiem atainoja gultas un visas šās telpas salto greznību. Nebiju pilnīgi pārliecināta, vai viņas tiešām aizslēgušas durvis, tāpēc, līdzko uzdrošinājos pakustēties, piecēlos un devos to pārbaudīt. Ak vai! Nudien, neviens cietums nebija stiprāk nodrošināts! Atgriežoties man vajadzēja iet garām spogulim, un neviļus manas apmātās acis ieraudzīja dziļumu, kas tajā pavērās. Šajā šķietamajā alā viss likās dzestrāks un drūmāks nekā patiesībā, bet dīvainais mazais tēls, kas no turienes vērās manī, tiešām šķita kā rēgs — pustumsā blāvoja bālā seja un rokas, vienīgi bailēs mirdzošās acis likās dzīvas šai mirušajā valstībā. Tas man atgādināja tās trauslās pasaku būtnes — tādas kā laumas vai dēmoniņi —, kuras, kā Besija vakaros stāstīja, iznirstot no vientuļām, papardēm aizaugušām purvu gravām un parādoties vēlīniem ceļiniekiem. Atgriezos savā atzveltnī.

Šajā brīdī mani uzveica māņticība, bet tās īstā uzvaras stunda vēl nebija situsi: man joprojām asinis šalca dzīslās, joprojām mani kratīja dumpīgā verga rūgtais niknums, taču man vajadzēja vispirms tikt galā ar pēkšņu atmiņu uzplūdu, un es ļāvos tām, lai atvairītu baiļu trīsas par drūmo pašreizību.

Visas Džona Rīda nežēlīgās mocības, viņa māsu augstprātīgā vienaldzība, viņu mātes nepatika, kalpotāju netaisnīgums — tas viss uzmutuļoja manā satrauktajā iztēlē kā melnas duļķes no akas dibena. Kāpēc man vienmēr jācieš, kāpēc mani vienmēr biedē, vienmēr apsūdz un mūžīgi soda? Kāpēc es nevaru nevienam izpatikt, kāpēc nespēju iegūt neviena labvēlību? Elīzu, kas bija tiepīga un patmīlīga, visi godāja un Džordžiānai, izlutinātai, spītīgai, nesavaldīgai un nekaunīgai meitenei, aizvien visu piedeva. Viņas skaistums, sārtie vaigi un zeltainās sprogas acīmredzot savaldzināja visus, kas uz viņu skatījās, un mudināja attaisnot katru nedarbu. Arī Džonam neviens neko neaizrādīja, neviens viņu nesodīja, kaut gan viņš apgrieza riņķī kaklu dūjām, nogalināja pāvēnus, uzrīdīja aitām suņus, siltumnīcā norāva ogas vīnogulājiem un nolauza visretāko augu potzarus; puika pat lamāja mati par «veceni», ņirgājās par viņas tumšo ādas krāsu, kas bija tāda pati kā viņam, nelikās ne zinis par viņas rīkojumiem, nereti saplēsa un notraipīja viņas zīda tērpus; tomēr Džons bija viņas «mīļais dēliņš», turpretim man nepiedeva ne vismazāko nerātnību; es centos izpildīt ikkatru savu pienākumu, taču mani no rīta līdz vakaram saukāja par nepaklausīgu, neciešamu, spītīgu un melīgu skuķi.

Galva man joprojām sāpēja un asiņoja pēc belziena un kritiena; neviens nenorāja Džonu, ka viņš man bez iemesla bija sitis, bet, tāpēc ka es turējos viņam pretī, lai atvairītu nākamo neprātīgo nežēlību, mani, kā parasti, kaunināja.

«Tas ir netaisni! Netaisni!» teica mans prāts, kas, izmisīga spēka dzīts, guva ātru, īslaicīgu virsroku un, tāpat ka_ uzbudināta apņēmība, izraisīja manī dīvainu nodomu — glābties no nepanesamās apspiestības, aizbēgot prom no šejienes vai, ja tas nebūtu iespējams, atteikties no ēšanas un dzeršanas un nomirt bada nāvē.

Cik liels bija dvēseles izmisums, kas mani kremta tajā drūmajā pēcpusdienā! Cik juceklīgas manas domas, un cik dumpīga mana sirds! Ak, kādā tumsā, kādā pilnīgā neziņā norisinājās garīgs karš, kuru es izcīnīju! Es nespēju atbildēt uz nemitīgi urdošo jautājumu — kāpēc es tā ciešu? Tagad, noraugoties uz visu — negribu teikt, tieši pēc cik daudziem gadiem, — es visu skaidri saprotu.

Geitshedholā es biju traucēklis, patiesībā es tur nebiju nekas; man nebija nekā kopēja ar misis Rīdu un viņas bērniem vai izraudzītajiem kalpotājiem. Viņi mani nemīlēja, tāpat kā, taisnību sakot, es nemīlēju viņus. Kālab lai viņi izrāda sirsnību pret radījumu, kas neizjūt mīlestību pret viņiem? Pret svešu radījumu, kas atšķiras rak- stūra, dotību un tieksmju ziņā? Es biju nevajadzīgs radījums, kas nespēj viņiem izpatikt vai palielināt viņu priekus, kaitīgs radījums, kas pretojas, kad to pārmāca, un nicina viņu spriedumus. Es zināju — ja būtu jāutra, apdāvināta, bezbēdīga, draiskulīga meitene, kaut arī tikpat atkarīgā stāvoklī un bez tuviniekiem, misis Rīda būtu pacietuši manu klātieni daudz labprātāk; viņas bērni izturētos pret mani laipnāk, varbūt pat kā pret sev līdzīgu; kalpotājiem retāk gribētos padarīt mani par bērnistabas grēkāzi.

Gaisma sāka lēnām atstāt sarkano istabu; pulkstenis jau rādīja pāri četriem, un apmākusies diena pārvērtās palsā, krēslainā novakarē. Dzirdēju lietus lāses joprojām sitamies gaiteņa logā un vēju gaudojam tuvējā birztalā; aiz aukstuma es pamazām sastingu kramā, un mana drosme saplaka. Ierastā pazemība, mazvērtība, bezpalīdzīgā nomāktība un grūtsirdība apslāpēja jau izplēnējušo dusmu pēdējo uzgailējumu. Visi apgalvo, ka esmu ļauna, — varbūt es tāda tiešām esmu? Vai man tikko nebija nodoms nomērdēt sevi badā? Tas noteikti ir grēks. Vai es maz esmu sagatavojusies miršanai? Vai kapenes zem Geitshedas baznīcas kanceles man šķiet vilinošs mērķis? Šajās kapenēs, tā man bija stāstīts, apglabāts misters Rīds, un manas domas pievērsās viņam; es kavējos pie tām augošās bailēs. Es viņu neatcerējos, bet zināju, ka viņš ir mans miesīgais tēvocis — manas mātes brālis, ka viņš mani, apaļu bāreni, bija pieņēmis pie sevis un savā pēdējā stundā licis misis Rīdai apsolīt, ka viņa uzaudzinās un mīlēs mani tāpat kā pašas bērnus.

Misis Rīda laikam domāja, ka pilda šo solījumu; un uzdrošinos sacīt, ka viņa to darīja tik labi, cik viņas daba atļauj. Vai viņa var patiesi mīlēt dzeguzēnu, kas viņai svešs, ar ko viņu pēc vīra nāves vairs nekas nesaista? Laikam ir ļoti apgrūtinoši ievērot piespiedu solījumu un aizstāt vecākus svešam bērnam, ko nevar iemīlēt un kas liekas nevēlams, tomēr aizvien vāirāk iespiežas ģimenes lokā.

Man radās dīvaina nojauta. Es nešaubījos — nekad par to nebiju šaubījusies —, ka misters Rīds izturētos laipni pret mani, ja vēl dzīvotu; un tagad, kad sēdēju, raudzīdamās uz balto gultu un tumsā grimstošajām sienām, un manas acis it kā burvestības pievilktas šad tad pievērsās blāvi mirdzošajam spogulim, es sāku atcerēties, ko biju dzirdējusi stāstām par mirušiem, kuri nerod miera kapā, ja viņu pēdējā vēlēšanās nav izpildita, un kuri no jauna atgriežas pasaulē, lai sodītu zvēresta lauzējus un atriebtos par apspiestajiem: es iztēlojos, ka mistera Rīda gars, kam dusēt traucē māsas bērnam nodarītā netaisnība, atstāj savu mūža mājokli — baznīcas kapenes vai nezināmo no šīs pasaules aizgājušo dvēseļu valstību un nostājas šajā istabā man pretī. Noslaucīju asaras un apslāpēju šņukstus, baidīdamās, ka uz manu dziļo bēdu izpausmi neatsaucas kāda pārdabiska balss, lai mani mierinātu, vai no tumsas neiznirst ar oreolu apvīta seja un neizsakāmā līdzjūtībā nenoliecas pār mani. Sī iedoma, kas šķita mierinoša, būtu drausmīga, ja pārvērstos tiešamībā; visiem spēkiem centos to atvairīt, un man izdevās nomierināties. Atglaudusi matus no pieres, pacēlu galvu un drosmīgi pārlaidu skatienu tumšajai istabai, — šajā mirklī pie sienas ievizējās gaisma. Vai tas būtu mēnesstars, kas izspraucies cauri kādai spraugai slēģī? Nē, mēnessgaisma ir mierīga, bet šī kustas. Kamēr es cieši skatījos, tā aizslīdēja līdz griestiem un trīsuļoja man virs galvas. Tagad varu iedomāties, ka šī gaismas strēle, iespējams, bija atspulgs, ko meta lukturis, kuru ārā kāds nesa, šķērsojot mauru; taču toreiz, kad satraukumā gaidīju kaut ko drausmīgu, tāpēc ka mani nervi bija uzbudināti, es uzskatīju šo ātri slīdošo staru par vēstnieku, kas ziņo, ka ieradīsies parādība no citas pasaules. Sirds man strauji pukstēja, galva svila, ausīs šalca skaņas, kas atgādināja spārnu vēdas; kaut kas šķita stāvam tepat blakus; jutos nomākta, man trūka elpas, zuda pacietība; pieskrēju pie durvīm un izmisīgi raustīju rokturi. Pa gaiteni tuvojās steidzīgi soļi; slēdzene pagriezās, istabā ienāca Besija un Ebota.

—r Mis Eira, vai esat slima? — jautāja Besija.

—     Kāds drausmīgs troksnis! Izskrēja cauri visiem kauliem! — iesaucās Ebota.

—     Laidiet mani ārā! Ļaujiet iet uz bērnistabu! — es kliedzu.

—     Kādēļ? Vai sasitāties? Vai kaut ko redzējāt? — Besija atkal jautāja.

—     Ai! Es redzēju gaismu un domāju, ka parādīsies rēgs! — Tagad biju sagrābusi Besijas' roku, un viņa to neatrāva.

—     Viņa kliedza bez iemesla, — Ebota ar riebumu apgalvoja. — Turklāt tik skaļi! Ja viņai būtu lielas sāpes, tad to varētu piedot, bet viņa tikai gribēja mūs visus atvilināt šurp. Es pazīstu viņas nejaukos trikus.

—    Ko tas viss nozīmē? — pēkšņi iejautājās cita valdonīga balss; pa gaiteni tuvojās misis Rīda nakts aubes lentēm plīvojot un nakts tērpam čaukstot. — Ebot un Besij, es taču pavēlēju, lai Džeina Eira paliek sarkanajā istabā, kamēr es pati ierodos pie viņas!

—    Bet mis Džeina tik skaļi kliedza, — Besija aizbildinājās.

—    Lai viņa paliek te! — bija kundzes vienīgā atbilde. — Laid vaļā Besijas roku! Ar šādiem paņēmieniem tev neizdosies tikt ārā no šejienes, ņem to vērā! Man riebjas viltība, jo sevišķi, ja tā izpaužas bērnos; es tev pierādīšu, ka ar šādiem trikiem tu nekā nepanāksi; tagad paliksi šeit vēl vienu stundu ilgāk, un tikai pēc tam, ja būsi izturējusies pavisam rātni un klusi, es tevi atbrīvošu.

—    Ai, tante, apžēlojieties! Piedodiet! Es to vairs ilgāk nevaru izturēt — sodiet mani citādi! Es nobeigšos, ja …

—    Klusu! Tava nesavaldība ir taisni pretīga! — Tā viņa, bez šaubām, arī domāja. Viņas acīs es biju tikai pārgudra komediante. Viņa tiešām redzēja manī tikai ļaunu kaislību, zemiskas dabas un bīstamas divkosības iemiesojumu.

Kad Besija un Ebota bija aizgājušas, misis Rīda, nevarēdama vairs ilgāk paciest manas nepārvaramās bailes un drudžainos šņukstus, pēkšņi atgrūda mani atpakaļ istabā un, ne vārda nebilduši, ieslēdza. Dzirdēju nošalcam viņas tērpu — viņa aizgāja; drīz pēc tam es laikam paģību, iekritu dziļā nemaņā.

III

Atceros, ka atmodos ar tādu sajūtu, it kā mani būtu nomocījis baisms lietuvēns; es redzēju sev pretī briesmīgu, sarkanu liesmu, ko šķērsoja platas, melnas svītras. Dzirdēju arī dobjas, it kā ūdens un vēja šalkoņas apslāpētas balsis; uztraukums, neziņa un visu pārmācoša baiļu sajūta stindzināja domas. Drīz vien jutu, ka man kāds pieskaras, pieceļ sēdus un atbalsta; tas viss notika daudz saudzīgāk nekā citkārt, kad mani pacēla vai pieturēja. Atslēju galvu pret spilvenu vai pret kāda plecu, un man kļuva vieglāk.

Pēc brīža apmulsuma migla izzuda. Tagad atskārtu, ka gulu savā gultā un sarkanā liesma ir bērnistabas kamīna uguns. Bija nakts, uz galda dega svece; Besija stāvēja gultas kājgalī ar bļodu rokā, bet uz krēsla man blakus sēdēja kāds džentlmenis, kas bija noliecies pār mani.

Mani pārņēma neizsakāms atvieglinājums, mierinošas drošības un paglābtības apziņa, kad apjēdzu, ka istabā ir cilvēks, kas nav nedz Geitshedas ļaužu, nedz arī misis Rīdas radinieks. Novērsusies no Besijas (kaut gan viņa man nebija tik pretīga kā Ebota), sāku pētīt džentlmeņa seju; es viņu pazinu — tas bija misters Loids, aptiekārs, kuru misis Rīda dažreiz ataicināja, kad saslima kāds no kalpotājiem; sev un saviem bērniem viņa sauca ārstu.

—    Nu, kas es esmu? — viņš jautāja.

Nosaucu viņa vārdu un sniedzu viņam roku; viņš to satvēra, pasmaidīja un sacīja: — Pamazām atkal atveseļosimies. — Viņš mani no jauna noguldīja un, vērsdamies pie Besijas, lika viņai uzmanīt, lai neviens mani naktī netraucē. Devis vēl dažus norādījumus un pateicis, ka rit pienākšot vēlreiz, viņš izgāja no istabas; jāsaka — diemžēl, jo, kamēr viņš sēdēja pie manas gultas, es jutos mierīga un pasargāta, bet, tiklīdz viņš aizvēra durvis, visa telpa it kā satumsa un sirds man atkal kļuva smaga, to māca neizsakāmas skumjas.

—   Vai jūs tagad varēsiet aizmigt, mis? — Besija apjautājās diezgan maigā balsī.

Tik tikko uzdrīkstējos atbildēt, baidīdamās, ka nākamie vārdi varētu atkal skanēt skarbi. — Centīšos.

—   Varbūt gribat dzert vai ēst?

—    Pateicos, nē, Besij.

—    Nu, tad es došos pie miera, ir jau pāri pusnaktij; jūs varat mani pasaukt, ja jums naktī' ko ievajagas.

Nudien apbrīnojama laipnība! Tā mani iedrošināja, un es jautāju:

—    Besij, kas ar mani noticis? Vai esmu slima?

—   Jums laikam no raudāšanas kļuva nelabi sarkanajā istabā; bet tagad jūs drīz vien jutīsieties labāk.

Besija iegāja kalpoņu istabā, kas atradās tepat blakus. Dzirdēju viņu sakām:

—    Zāra, nāc gulēt pie manis bērnistabā; es ne par ko pasaulē neuzdrošinos palikt šonakt viena ar to nabaga meiteni. Viņa vēl var nomirt! Cik dīvaini, ka meitenei uznāca ģībonis. Nez vai viņai kaut kas parādījās? Misis gan bija pārāk barga pret viņu.

Besija atgriezās kopā ar Zāru; abas nolikās gultā; kādu pusstundu viņas vēl sačukstējās, iekams aizmiga. Uztvēru dažus aprautus teikumus, pēc kuriem pārāk skaidri nopratu, par ko viņas runā.

•— Viņai kaut kas paslīdējis garām — balts no galvas līdz kājām — un tad pazudis!

—    Tam sekojis liels, melns suns …

—    Trīs skaļi klauvējieni pie istabas durvīm …

—    Gaisma kapsētā, tieši virs viņa kapa …

Beidzot abas aizmiga; kamīna uguns un sveces liesma nodzisa. Taču man šī bezgalgarā nakts pagāja mokošā bezmiegā. Dzirde, redze un prāts bija vienlīdz saspringti bailēs — tādās bailēs, kādas spēj pārdzīvot vienīgi bērni.

Notikums sarkanajā istabā neizraisīja nedz ilgstošas, nedz smagas fiziskas ciešanas; tikai maniem nerviem tas deva tādu triecienu, kura sekas jūtu vēl šodien. Jā, misis Rīda, cik briesmīgas dvēseles mokas es jūsu dēļ izcietu! Bet es jums piedodu, jo jūs nezinājāt, ko darāt: kad plosījāt manas vārās dvēseles stīgas, jūs domājāt, ka ar visām saknēm izraujat manas ļaunās tieksmes. Nākamajā dienā ap pusdienas laiku -es jau biju piecēlusies, apģērbusies un lakatā ievīstīta sēdēju pie bērnistabas kamīna. Jutos vārga un it kā salauzta, tomēr vislielākās mokas man sagādāja neizsakāma nomāktība — tāda nomāktība, kas nemitīgi izvilināja asaras; tikko biju slepus notraususi no vaiga vienu sāļu pilienu, jau sekoja otrs. Tomēr man vajadzētu būt laimīgai, jo neviena no Rīdiem nebija mājās. Viņi visi bija izbraukuši pavizināties karietē kopā ar savu mammu. Arī Ebota kaut ko šuva citā istabā, un Besija, staigādama šurp turp, salikdama vietā rotaļlietas un sakārtodama skapjus, šad tad pateica man kādu neparasti laipnu vārdu. Šādā noskaņā man vajadzēja justies it kā paradīzē, jo es biju pieradusi pie mūžīgiem rīkojumiem un pazemojumiem. Taču nervi man tagad bija tik sabendēti, ka pat visrāmākais klusums mani nespēja nomierināt, nekāds prieks patīkami satraukt.

Besija, nogājusi virtuvē, atnesa man gabaliņu kūkas uz košā porcelāna šķīvīša, kas bija apgleznots ar paradīzes putniņu rožu pumpuru vaiņagā un parasti izraisīja manī viskvēlāko apbrīnu; es bieži biju lūgusi, lai man atļauj šķīvīti paturēt rokā, lai to pamatīgāk aplūkotu, bet līdz šim mani neuzskatīja par šādas privilēģijas cienīgu. So dārgo trauciņu nu ielika man klēpī un mīļi aicināja mani apēst gabaliņu gardās augļu tortes. Veltīga labvēlība — tā nāca par vēlu, tāpat kā daudzas balvas, ko ilgi kārojam un kas ilgi tiek liegtas. Man nekārojās šo tortes šķēlīti un gan putniņš, gan ziedi likās izbalējuši un noplukuši. Atbīdīju šķīvi ar kūciņu. Besija jautāja, vai es negribot kādu grāmatu; vārds grāmata izraisīja manī mirklīgu mundrumu, un es lūdzu atnest no bibliotēkas «Gulivera ceļojumus». Šo grāmatu aizvien lasīju ar sajūsmu. Uzskatīju, ka tajā attēloti patiesi notikumi, tāpēc tā šķita saistošāka nekā pasakas: velti izmeklējusies laumas zem uz- pirkstītes lapām un pulkstenīša zvaniņiem, zem sēnēm un zem efejām, kas vijās ap veciem mūriem, es beidzot samierinājos ar skumjo patiesību, ka laumas atstājušas Angliju un pārcēlušās uz kādu tālu zemi aiz trejdeviņiem kalniem un trejdeviņām jūrām, kur biezum biezi meži un gandrīz nav cilvēku; Liliputu valsti un Brobdignagu savā prātā iedomājos kā īstas zemes un nešaubījos, ka vienā iaukā dienā došos garā ceļojumā un pati savām acīm skatīšu gan mazos lauciņūs, mājiņas un kociņus, gan sīkos cilvēciņus, sīkās gotiņas, aitiņas un putniņus, gan labības druvas koku augstumā, gan varenos dogus, milzu kaķus un baznīcas torņa garuma vīrus un sievas. Taču, kad es tagad turēju rokās iemīļoto grāmatu un šķirstīju lapas ar brīnišķīgajām ilustrācijām, — vairs neizjutu agrāko valdzinājumu, viss likās vienmuļš un garlaicīgs; milži atgādināja drūmus rēgus, punduri — ļaunus un biedējošus gnomus, bet Gulivers — vientuļu ceļotāju, kas apmaldījies drausmā, briesmīgā zemē. Aizvēru grāmatu, neuzdrīkstoties ilgāk lasīt, un noliku to uz galda blakus neaizskartajai kūciņai.

Besija tikmēr bija beigusi slaucīt putekļus un sakopt telpu; nomazgājusi rokas, viņa atvēra kumodes atvilktni, pilnu ar skaistām zīda un atlasa lupatiņām, un sāka šūt Džordžiānas lellei jaunu cepurīti. To darīdama, viņa dziedāja —

Tais dienās, kad mēs apkārt klīdām

Sensenā pagātnē…

Jau agrāk bieži biju klausījusies šo dziesmu un aizvien ar lielu sajūsmu, jo Besijai bija jauka balss — vismaz man tā likās. Bet tagad, kaut gan balss skanēja tikpat jauki, es samanīju melodijā neizturamas skumjas. Brīžiem, iegrimusi darbā, Besija dziedāja ļoti klusi un stiepli, tad piedziedājums skanēja kā visskumjākā bēru dziesma. Pēc tam viņa uzsāka citu dziesmu, vēl sērīgāku:

Tādu gurdumu jūtu, tik gauži sāp kājas; Pārāk grūts garais ceļš, kalnājs mežonīgs, kļūras; Mēness debesīs nespīd, baiss mijkrēslis klājas Takai pāri, kur soļo kāds bārabērns drūms.

Kam gan raidīja mani tik tālu prom vienu, Sirmas klintis kur slienas un tīrelis blāv? Ļaužu sirdis Ir cietas, bet līdzās arvienu Laipnie eņģeļi, bāreni sargājot, stāv.

Uzpūš sejai man vējiņš ar vēsumu maigu, Debess dzidra, un spoži zvaigznītes spīd; Dievs man žēlīgi pievērsis mīlīgo vaigu, Miers un cerības stars manā sirdī nu mīt.

Ja man pakluptu kāja uz nedroša tilta Vai ja dumbrājā malduguns ievilinās, Arī tad debestēvs rokām gādīgi siltām Mani pieglaudis sev, pāri svētību klās.

Jūtu sirdī es izaugam spēku un prieku, Kaut gan laupīta dzimta un patvērums jauks; Man ir debesīs mājas, kur netrūks nenieka, Dievs ir uzticīgs nabaga bāreņu draugs.

—     Nomierinieties, mis Džeina, neraudiet, — teica Besija, beigusi dziedāt. Tikpat labi viņa būtu varējusi teikt ugunij: «Nededz!» Bet vai viņa spēja nojaust ciešanas, kādas pārdzīvoju?

Torīt atkal ieradās misters Loids.

—     Ko, jau augšā? — viņš teica, ienākdams bērnistabā. — Nu, auklīt, kā viņa jūtas?

Besija atbildēja, ka ļoti labi.

—     Tad viņai vajadzētu izskatīties jautrākai. Panāc šurp, mis Džeina. Tevi taču sauc par Džeinu, vai ne?

—   Jā, ser, Džeina Eira.

—     Redzu, ka esi raudājusi, mis Džeina Eira. Vai nepateiksi, kādēļ? Vai tev kaut kas sāp?

—    Nē, ser.

—     Viņa laikam raud tāpēc, ka nevarēja kopā ar kundzi izbraukt karietē pavizināties, — Besija iejaucās.

—     Nē, tādēļ gan ne! Tādām bērnišķībām viņa par lielu.

Es arī domāju tāpat un aizvainotā lepnumā tūdaļ atbildēju: — Tada iemesla dēļ nekad neesmu raudājusi. Izbraukumi karietē man riebjas. Es raudu tāpēc, ka esmu nelaimīga.

—    Kaunieties, mis Džeina! — Besija iesaucās.

Lādzīgais aptiekārs tā kā apmulsa. Es stāvēju viņam

pretim; viņš cieši skatījās uz mani; viņa acis bija mazas un pelēkas, ne sevišķi spožas, bet domāju, ka tagad tās man liktos Joti vērīgas; seja bija parupja, taču labsirdīga. Ilgi manī noraudzījies, viņš beidzot sacīja:

—    No kā jūs vakar saslimāt?

—    Viņa krita, — Besija atkal iemeta starpā.

—           Krita! Gluži kā mazs bērns! Vai tad tik liela meitene neprot staigāt? Viņai droši vien ir astoņi vai deviņi gadi.

—          Mani nogrūda gar zemi, — es gluži kā skaldīt noskaldīju, jo atkal jutos aizskarta savā lepnumā. — Bet% tāpēc jau nesaslimu, — es piebildu.

Misters Loids iebāza degunā šķipsniņu šņaucamās tabakas.

Kad viņš lika dozīti atpakaļ vestes kabatā, atskanēja skaļš zvans, aicinot kalpotājus pusdienās. Aptiekārs zināja, ko tas nozīmē. — Jūs aicina, auklīt, — viņš teica, —; ejiet vien lejā, gan tikšu galā ar mis Džeinu, kamēr jūs atgriezīsieties.

Besija labprātāk būtu palikusi, bet viņai vajadzēja iet, jo Geitshedholā maltītes ieturēja stingri noteiktā laikā.

—          Tātad no kritiena tu nesaslimi. Bet no kā tad? — misters Loids turpināja iztauju, kad Besija bija aizgājusi.

—           Mani ieslēdza istabā, kur mīt rēgs, un jau bija tumšs.

Misters Loids pasmaidīja, bet arī sarauca pieri.

—           Rēgs! Tu tomēr vēl esi mazs bērns! Vai tu baidies no rēgiem?

—           No mistera Rīda rēga es baidos; viņš nomira tajā istabā un gulēja tur zārkā. Nedz Besija, nedz kāds cits tur vakaros bez vajadzības neiet; bet mani tur ieslēdza vienu pašu un atstāja tumsā — tas bija tik nežēlīgi, ka es laikam nekad to neaizmirsīšu.

—• Muļķības! Vai tas tevi tā apbēdināja? Vai tu baidies arī tagad, gaišā dienas laikā?

—          Nē, bet drīz atkal būs nakts, bez tam esmu nelaimīga, ļoti nelaimīga arī citu iemeslu dēļ.

—           Kādu citu iemeslu dēļ? Vai tu vari man kādu no tiem pateikt?

Cik Joti man gribējās pilnīgi un atklāti atbildēt uz šo jautājumu! Bet tik grūti bija atrast īstos vārdus! Bērni spēj dziļi just, bet neizprot savas jūtas; un, ja tie daļēji tās arī izprot, tad nevar nekā pastāstīt. Tomēr es ļoti baidījos palaist garām šo pirmo un vienīgo izdevību dalīties savās bēdās, tāpēc, brītiņu mulsi klusējusi, beidzot izsto- mīju, lai arī ne gluži pilnīgu, tomēr patiesu atbildi.

—           Pirmkārt, man nav ne tēva, ne mātes, ne brāļu, ne māsu.

—    Tev ir laba tante, māsīcas un brālēns.

Atkal klusēju; tad neveikli paziņoju:

—           Bet Džons "Rīds nogrūda mani gar zemi, un tante iespundēja sarkanajā istabā.

Misters Loids otrreiz izvilka tabakas dozīti.

—           Vai tev nepatīk Geitshedhola? — viņš jautāja. — Vai tu neesi pateicīga, ka vari dzīvot tādā skaistā mājā?

—           Tās nav manas mājas, ser; un Ebota apgalvo, ka pat kalpotājiem esot vairāk tiesību te dzīvot nekā man.

—          Blēņas! Vai tu esi tāda muļķe, ka gribi atstāt tik brīnišķīgu vietu?

—           Ja man būtu kur iet, es labprāt to atstātu; bet es nevaru aizbraukt no Geitshedas, kamēr neesmu pieaugusi.

—           Varbūt aizbrauksi — kas zina? Vai tev bez misis Rīdas ir vēl citi radi?

—    Laikam ne, ser.

—    Neviena tuvinieka no tēva puses?

—           Es nezinu; reiz misis Rīdai jautāju, un viņa atbildēja, ka man varbūt esot no Eiru puses daži nabadzīgi radi, bet viņa par tiem nekā nezinot.

—    Ja tev tādi būtu, vai tu gribētu braukt pie viņiem?

Es pārdomāju. Nabadzība jau liekas biedējoša pieaugušiem, bet bērniem jo vairāk. Bērniem grūti iztēloties darbīgu, strādīgu, cienījamu nabadzību; viņiem šis vārds saistās tikai ar skrandām, skopu barību, aukstu pavardu, rupju uzvedību un zemiskiem netikumiem; nabadzība man nozīmēja to pašu, ko pagrimums.

—           Nē, man negribētos dzīvot pie trūcīgiem, — es atbildēju.

—    Arī tad ne, ja tie pret tevi izturētos labi?

Pakratīju galvu. Nevarēju saprast, kā trūcīgie spētu

būt labi; turklāt man vajadzētu piesavināties viņu runas veidu, pieņemt viņu manieres, kļūt neaudzinātai un neizglītotai, vārdu sakot, līdzināties tām nabadzīgajām sievietēm, kuras es bieži redzēju Geitshedas ciemā, — tās savu durvju priekšā zīdīja bērnus vai mazgāja veļu; nē, tik daudz varonības man nebija, lai iemantotu brīvību par tik dārgu cenu.

—    Vai tavi radi ir ļoti nabadzīgi? Vai viņi ir strādnieki?

—    To es nezinu. Tante Rīda saka — ja man kādi radi esot, tad droši vien kādi plukatas, bet es negribu iet ubagot.

—    Vai tev gribētos mācīties skolā?

Es atkal pārdomāju. Man nebija skaidra priekšstata par skolu; Besija dažreiz stāstīja, ka tā esot tāda vieta, kur jaunām lēdijām jāsēž taisni, gluži kā mietu norijušām un iabas stājas iegūšanai jānēsā pie muguras piestiprināts dēlis, bez tam no viņām prasot sevišķi smalkas manieres un kārtību. Džons Rīds ienīda skolu un lamāja skolotājus, bet Džona Rīda gaume man nebija nekāds likums, un, ja arī Besijas nostāsti par skolas disciplīnu (viņa tos bija dzirdējusi no jaunajām lēdijām, kuru ģimenē kalpoja pirms pārnākšanas uz Geitshedu) mani drusku biedēja, tad tas, ko šīs lēdijas tur bija iemācījušās, man likās interesanti. Besija nerimās daudzināt, cik burvīgas ainavas un puķes jaunās lēdijas tur gleznojušas, cik brīnišķīgas dziesmas dziedājušas un spēlējušas uz klavierēm, cik skaistus naudas makus tamborējušas, cik aizrautīgi lasījušas franču grāmatas. Klausoties šais stāstos, manī modās sacensības gars. Turklāt skola nozīmētu pilnīgu pārmaiņu: ar to saistījās garš ceļojums, galīga šķiršanās no Geitshedas, jaunas dzīves sākums.

—    Skolā man tiešām gribētos iet, — es skaļi secināju no savām pārdomām.

—    Labi, labi! Kas zina, visādi var gadīties, — misters Loids pieceldamies teica. — Meitenei nepieciešama gaisa un apkārtnes maiņa, — viņš piebilda, runādams pats ar sevi. — Nervi nav kārtībā.

Atgriezās Besija; tajā pašā mirklī izdzirdējām arī karieti braucam šurp pa grantēto ceļu.

—    Vai jūsu kundze atbraukusi? — misters Loids jau- taja Besijai. — Es gribētu ar viņu aprunāties, pirms aizeju.

Besija aicināja aptiekāru ieiet brokastu istabā un paradīja viņam ceļu. No sarunas, kas notika pēc tam, es secināju, ka aptiekārs uzdrošinājies ieteikt misis Rīdai sūtīt mani uz skolu; šo priekšlikumu viņa, bez šaubām, ļoti labprāt pieņēmusi, jo kādu vakaru, kad es gulēju gultā, bet Besija un Ebota sēdēja turpat bērnistabā un šuva, Ebota, domādama, ka jau esmu aizmigusi, sacīja Besijai, ar kuru pārsprieda šo jautājumu:

—     Kundze nevar vien nopriecāties, ka tiks vajā no šā neizturamā, pretīgā skuķa. Skuķim tiešām vienmēr tāds izskats, it kā tas visus novērotu un kaut ko klusībā perinātu.

Ebota acīmredzot uzskatīja mani par mazu Gaiju Foksu

Tajā pašā vakarā es pirmo reizi uzzināju no Ebotas, kas to stāstīja Besijai, ka mans tēvs bijis trūcīgs garīdznieks un mana māte apprecējusies ar viņu pret tuvinieku gribu, kuri uzskatījuši šo laulību par nevienlīdzīgu; mans vectēvs Rīds par meitas nepaklausību tā pārskaities, ka nav atstājis viņai ne šiliņa; gadu pēc precībām mans tēvs saslimis ar tīfu, apmeklēdams trūcīgos strādniekus kādā lielā rūpniecības pilsētā, kur atradusies viņa draudze un kur šī epidēmija bijusi sevišķi plaša; manai mātei savukārt slimība pielipusi no viņa, un pēc mēneša māte guldīta kapā blakus vīram.

Noklausījusies šo stāstu, Besija nopūtās un teica:

—   Nabaga mis Džeinu arī vajadzētu pažēlot, Ebot.

—     Jā, — Ebota atbildēja, — ja mis Džeina būtu mīlīga, jauka meitene, tad viņu varētu pažēlot par to, ka viņa pasaulē ir apaļa bārene. Bet kas iežēlosies par tādu mazu pretīgu vardulēnu?

—    Tiesa, daudz tādu neatradīsies, — Besija piebalsoja. — Tāda skaistule kā mis Džordžiāna līdzīgos apstākļos katrā ziņā modinātu daudz lielāku līdzjūtību.

—     Jā, es dievinu mis Džordžiānu! — sajūsminātā Ebota iesaucās. — īsta princesīte ar savām garajām sprogām, zilajām acīm un sārtajiem vaidziņiem. Tieši kā uzgleznota! … Vai zini, Besij, es vakariņās labprāt apēstu ceptu desiņu.

—    Es arī… ar ceptiem sīpoliem. Lai notiek, noiesim virtuvē.

Un viņas aizgāja.

1 Gaijs Foks (1570—1606) — pret Anglijas karali Džekobu I vērstās t. s. pulvera sazvērestības vadonis. 1606. gadā sodīts ar nāvi.

Pēc manas sarunas ar misteru Loidu un tikko atstāstītām pārrunām starp Besiju un Ebotu man uzausa cerības, pietiekami lielas, lai gribētos izveseļoties. Šķita, ka tuvojas kaut kāda pārmaiņa — es pēc tās ilgojos un klusēdama to gaidīju. Tomēr tā kavējās; aizritēja dienas un nedēļas; biju atguvusi veselību, bet nekas vairs nebija dzirdams par jautājumu, kas tik ļoti nodarbināja manu fcrātu. Misis Rīda brīžiem noskatījās uz mani niknām acīm, bet reti runāja ar mani; kopš manas slimošanas viņa bija novilkusi vēl skaidrāku robežu starp mani un pašas bērniem; man tika ierādīta maza istabele, kur gulēt vienai; ēst man arī vajadzēja vienatnē un visu dienu pavadīt bērnistabā, kamēr viņas bērni pastāvīgi uzturējās viesistabā. Viņa nebilda ne pušplēsta vārda, ka mani sūtīs skolā; tomēr nojautu, ka misis Rīda necietīs mani ilgi zem sava jumta, jo viņas skatiens, kas tagad biežāk nekā agrāk pievērsās man, pauda nepārvaramu un dziļu nepatiku.

Elīza un Džordžiāna acīmredzot rīkojās pēc norādījumiem un runāja ar mani cik vien iespējams maz; Džons, līdzko mani ieraudzīja, tā rādīja man mēli un reiz mēģināja mani atkal iekaustīt; bet, kad es tūlīt metos viņam virsū, tā paša spīvā niknuma un izmisīga dumpīguma pārņemta, ko viņš jau bija pieredzējis, Džons atzina par labāku atkāpties un laisties lapās, lādēdamies un kliegdams, ka esmu pārsitusi viņam degunu. Es tiešām biju no visa spēka iebelzusi pa šo izvirzīto sejas daļu, un, kad redzēju, ka sitiens vai arī mans plēsonīgais izskats viņu pārbiedējis, mani pārņēma viskvēlākā vēlēšanās arī turpmāk izmantot šīs savas priekšrocības; bet Džons jau atradās mammas paspārnē. Dzirdēju, kā viņš pinkšķēdams gaužas, ka «šī nekrietnā Džeina Eira» uzbrukusi viņam kā satracināta kaķe; viņu apklusināja diezgan asi vārdi:

—    Nestāsti man par šo skuķi, Džon! Es tev aizliedzu viņai tuvoties. Nepievērs viņai uzmanību, viņa tā nav vērts! Negribu, ka tu Vai tavas māsas ar viņu sarunājaties.

Šajā brīdī es, pārliekusies pār kāpņu margām, pēkšņi izkliedzu:

—   Viņi paši nemaz nav cienīgi ar mani draudzēties!

Misis Rīda bija diezgan tukla sieviete, bet, dzirdēdama šo dīvaino un nekaunīgo apgalvojumu, kā viesulis uzdrā- zās augšā pa kāpnēm, ierāva mani bērnistabā, iegrūda gultiņā un paceltā balsī pavēlēja man visu dienu nekustēt no vietas un nebilst ne vārda.

—    Bet ko teiktu tēvocis Rīds, ja būtu dzīvs? — man gandrīz neapzināti paspruka. Ar manu muti runāja kāds, pār ko man nebija varas.

—    Ko? — misis Rīda aizžņaugti iesaucās, bet viņas parasti dzedrajās, rāmajās, pelēkajās acīs parādījās tādas kā bailes; viņa atlaida vaļā manu plecu un skatījās uz mani tā, it kā neatskārstu, vai pretī atrodas bērns vai sātans. Tad es iedrošinājos sacīt:

—    Tēvocis Rīds ir debesīs un var visu redzēt, ko jūs darāt un domājat; un mans tēvs un māte arī. Viņi zina, ka jūs mani te ieslēdzat visu dienu un vēlaties manu nāvi.

Misis Rīda ātri atguvās; viņa mani pamatīgi sapurināja un iepļaukāja, tad aizgāja, neteikdama ne vārda. So robu aizpildīja Besija, noskaitīdama stundu garu sprediķi, kurā, protams, pierādīja, ka esmu vissamaitātākais un visizlaidīgākais bērns, kāds jebkad pasaulē radīts. Gandrīz viņai noticēju, jo sapratu, ka manā sirdī raisās tikai ļaunas jūtas.

Pagāja novembris, decembris un puse janvāra. Ziemassvētkus un Jaungadu Geitsholā, kā parasti, nosvinēja līksmi; visus bagātīgi apdāvināja, misis Rīda rīkoja pusdienas un vakara viesības. Mani, protams, izslēdza no visām līksmībām; mana līdzdalība tajās aprobežojās ar noskatīšanos, kā Elīzu un Džordžiānu katru dienu sapoš un kā viņas pēc tam dodas lejā uz viesistabu, tērptas plānās muslīna kleitās ar sarkanām lentām ap vidukli, mākslīgi sacirtotiem matiem; pēc tam es klausījos klavieru vai arfas skaņās, kas plūda no lejas, dzirdēju virssulaini un sulaiņus skraidelējam šurpu turpu, saklausīju glāžu un trauku šķindoņu, kad viesiem pasniedza atspirdzinājumus, uztvēru aprautus vārdus, viesistabas durvīm atveroties un aizveroties. Nogurusi no šīs nodarbības, es atstāju kāpņu laukumu un atgriezos vientuļajā un klusajā bērnistabā; tur, lai gan man bija skumīgi, es nejutos nelaimīga. Atklāti sakot, es nemaz neilgojos būt viesu vidū, jo šie viesi mani reti ievēroja; ja Besija būtu mazliet laipnāka un draudzīgāka, es daudz labprātāk pavadītu vakarus kopā ar viņu, nevis vienmēr atrastos misis Rīdas bargā skatienā uzraudzībā vai telpā, kas pilna ar nepazīstamām lēdijām un džentlmeņiem. Taču Besija, apģērbusi jaunās lēdijas, parasti devās lejā omulīgajā virtuvē vai saimniecības vadītājas istabā un paņēma līdzi arī sveci. Bet es sēdēju ar savu lelli klēpī, kamēr liesmas kamīnā izdzisa, laiku pa laikam bailīgi pamezdama acis apkārt, lai pārliecinātos, vai pustumšajā istabā nav paslēpies kāds briesmīgs rēgs; un, kad ogles bija izplēnējušas sārtos pelnos, es steidzīgi izģērbos, atraudama vaļā aukliņas un prievītes, un meklēju patvērumu no aukstuma un tumsas savā gultiņā. Gultiņā aizvien paņēmu līdzi lelli; katrai cilvēciskai būtnei kaut kas jāmīl, un, tā kā man šīm jūtām trūka vērtīgāka objekta, es radu prieku, pieķerdamās šai nobružātajai, lētajai lellei, kas drīzāk atgādināja mazu putnu biedēkli. Tagad, to atceroties, gandrīz vairs nevaru saprast to neprātīgo maigumu, kādu jutu pret šo mazo rotaļlietu, uzlūkodama to gandrīz vai par dzīvu radījumu, kas spēj izrādīt jūtas. Nevarēju aizmigt, iekams nebiju lelli ietinusi sava naktskrekla platajās krokās; un, kad lelle beidzot gulēja siltumā un drošībā, jutos diezgan laimīga, ticēdama, ka arī lelle jūtas tāpat.

Cik gari vilkās stundas, kad gaidīju viesus aizejam un Besijas soļus noklaudzam uz kāpnēm: viņa šad tad uznāca augšā pēc uzpirksteņa vai grieznēm un atnesa man kaut ko vakariņās — smalkmaizīti vai biezpiena kūku; viņa apsēdās uz gultas malas, kamēr ēdu, un, kad biju paēdusi, apbalzīja segu un divas reizes mani noskūpstīja, sacīdama: — Ar labu nakti, mis Džeina. — Kad Besija izturējās tik mīļi, viņa man likās labākā, daiļākā un lādzīgākā būtne pasaulē; un es no visas sirds vēlējos, lai viņa būtu aizvien tik jauka un mīlīga, nekad mani negrūstītu, nerātu un bez iemesla nesodītu, kā bieži mēdza darīt. Besija Lī, manuprāt, bija apdāvināta meiča, kam darbi šķīrās, turklāt viņai bija apbrīnojams stāstītājas talants, tā vismaz es spriedu, jo viņas stāsti mani ļoti ietekmeja. Viņa bija arī glīta, ja vien atcere mani neviļ. Man atmiņā palikusi slaida jauna sieviete melniem matiem, tumšām acīm, ļoti jaukiem vaibstiem un svaigu, veselīgu sejas krāsu; bet viņai bija straujš un untumains raksturs un visai neskaidrs priekšstats par objektivitāti un taisnīgumu; tomēr pat tādu es viņu mīlēju vairāk par jebkuru citu cilvēku Geitshedholā.

Bija piecpadsmitais janvāris, ap deviņiem no rīta; Be- sija bija .nogājusi lejā brokastīs; māsīcas vēl nebija aici nātas pie galda; Elīza pašreiz lika galvā cepuri un ģērba mugurā silto, veco mēteli, lai dotos pabarot savas vistas, — šī nodarbība viņai patika; krietni liela nozīme te bija iespējai pārdot olas saimniecības vadītājai un krāt naudu, ko par tām ieņēma. Elīza bija īsta skopule ar iedzimtām tirgones spējām; šīs spējas parādījās, ne vien pārdodot olas un cāļus, bet arī sīksti kaulējoties ar dārznieku par puķu sīpoliem, sēklām un stādiem. Misis Rīda bija dārzniekam cieši piekodinājusi pirkt no jaunās lēdijas visu, kas aug viņas dobēs un ko viņa vēlas pārdot; Elīzai nekā nebūtu žēl, ja vien varētu krietni nopelnīt. Naudu viņa slēpa visos kaktos gan ietītu vecās lupatās, gan matu rullīšos; taču, kad istabene nejauši uzgāja daļu uzkrājumu, Elīza, baidīdamās zaudēt visu savu bagātību, bija ar mieru uzticēt to mātei, bet kā īsta augļotāja pieprasīja piecdesmit vai sešdesmit procentu, kurus iekasēja ik pa trim mēnešiem un rūpīgi ierakstīja rēķinus īpašā burtnīciņā.

Džordžiāna, sēdēdama uz augsta krēsla pie spoguļa, sukāja matus un iepina sprogās mākslīgus ziedus un izbalējušas, salauzītas spalvas, viņa bēniņos bija atradusi veselu kasti, pilnu ar . šādiem rotājumiem. Es klāju savu gultu, jo Besija bija man stingri norādījusi to paveikt, pirms viņa atgriežas (tagad Besija mani bieži izmantoja par otru bērnu meitu, liekot uzkopt telpu, slaucīt putekļus un uzdodot citus darbus). Pārklājusi segu un salocījusi naktskreklu, devos pie palodzes novākt no tās bilžu grāmatas un leļļu mēbelītes, kas tur mētājās; Džordžiānas skarbā pavēle,'lai neaiztieku viņas rotaļlietas (jo mazie krēsliņi, spogulīši, šķīvīši un tasītes piederēja tieši viņai), mani apturēja, un tad, nezinādama, ko darīt, es sāku pūst dvašu uz leduspuķēm, kas klāja rūtis, un, atkausējusi mazu caurumiņu, ieskatījos dārzā, kur bargajā salā viss šķita nedzīvs un sastindzis.

Pa logu varēja redzēt sarga namiņu un piebraucamo ceļu, un tieši tad, kad man bija izdevies atkausēt pietie- | kami lielu apli sudrabaini baltajā lapotnē, lai redzētu, kas notiek laukā, vārti atvērās un pa tiem iebrauca kariete. Vienaldzīgi vēroju, kā tā tuvojas pa piebrauktuvi. Karietes bieži iebrauca Geitshedā, bet neviena neatveda viesus, kas mani interesētu; kariete apstājās pie mājas, durvju zvans skaļi noskanēja, viesi ielaida iekšā. Tā kā

notikums uz mani neattiecās, mana dīkā uzmanība drīz pievērsās mazam izsalkušam sarkankrūtītim, kas čirinā- dams nometās špalierķirša kailajā zarā pie mājas sienas netālu no loga. Manu brokastu paliekas — maize un piens vēl bija tepat uz galda, un, sadrupinājusi maizes gabaliņu, mēģināju atvērt augšējo rūti, lai uz palodzes izbērtu drupačas; bet pēkšņi bērnistabā iedrāzās Besija.

—    Mis Džeina, tūlīt noņemiet priekšautu! Ko jūs tur darāt? Vai šorīt nomazgājāt seju un rokas?

Pirms atbildēju, centos dabūt vaļā logu, jo es gribēju pabarot putnēnu; beidzot izdevās atgriezt logu; es izkaisīju drupačas — tās nobira gan uz akmens palodzes, gan uz ķirša zariem — , tad , aizvērusi logu, atbildēju:

—    Nē, Besij, tikko pabeidzu slaucīt putekļus.

—    Nerātnā, nevīžīgā meitene! Un ko jūs darāt tagad? Kādēļ, esat tā nosarkusi, it kā pastrādājusi blēņas? Kāpēc atvērāt logu?

Atbilde man tika aiztaupīta, jo Besija acīmredzot pārāk steidzās, lai uzklausītu manus paskaidrojumus; viņa aizvilka mani pie mazgājamā galda, nežēlīgi, bet, par laimi, ātri noberza man seju ar ziepēm, ūdeni un raupju dvieli, pieglauda matus ar asu suku, noņēma man priekšautu un tad izbīdīja mani kāpņu laukumiņā, pavēlēdama doties uz viesistabu, kur es tiekot gaidīta.

Man ļoti gribējās pajautāt, kas mani gaida, vai tur ir arī misis Rīda; bet Besija jau aizcirta durvis un aizgāja. Lēnām kāpu lejā. Gandrīz trīs mēnešus misis Rīda nebija aicinājusi mani apakšstāvā; es uzturējos vienīgi bērnistabā, brokastu istaba, ēdamistaba un viesistaba man bija kļuvušas nepieejamas, es tajās neuzdrīkstējos spert kāju.

Nu es stāvēju tukšajā vestibilā; man pretī bija viesistabas durvis, pie kurām es, bailēs trīcēdama, apstājos. Par kādu zaķpastalu mani bija padarījis netaisnais sods! Baidījos atgriezties pat bērnistabā, bet viesistabā ieiet neuzdrīkstējos. Desmit minūtes nostāvēju, šaubu tirdīta; spalgs zvans, aicinādams brokastīs, lika man izšķirties; vajadzēja iet iekšā.

«Kas gan varēja mani saukt?» domāju, abām rokām spiezdama uz leju smago vērekli, kas negribēja padoties. «Ko es bez tantes Rīdas ieraudzīšu istabā? Vīrieti vai sievieti?» Vēreklis beidzot padevās, durvis atdarījās, es iegāju iekšā, iztaisīju dziļu reveransu un, pacēlusi skatienu, ieraudzīju melnu pīlāru — vismaz tādu iespaidu man pirmajā acumirklī atstāja tievais, melnās drānās tērptais stāvs, kas taisns kā stabs stāvēja uz paklāja; bargā seja atgādināja akmenī cirstu masku; tā greznoja šo kolonnu gluži kā kapitelis.

Misis Rīda sēdēja savā parastajā vietā pie kamīna; viņa pamāja man ar roku; es piegāju tuvāk, un viņa stādīja mani priekšā akmeņainajam svešiniekam, sacīdama:

—          Sī ir tā mazā meitene, kuras dēļ vērsos pie jums ar lūgumu.

Viņš — jo tas bija vīrietis — lēnām pagrieza galvu uz manu pusi, pelēkās acis, nozibsnījušas zem kuplajam uzacīm, ieurbās manī, un viņš dobjā balsī stingri teica:

—    Augumā viņa ir maza. Cik viņai gadu?

—    Desmit.

—          Tik daudz? — viņš neticīgi jautāja un vēl dažus mirkļus mani nopētīja. Pēc tam viņš vērsās pie manis:

—    Kā tevi sauc, meitenīt?

—    Džeina Eira, ser.

Nomurminot šos vārdus, es pacēlu acis; svešais man likās ļoti garš, — toreiz es pati vēl biju pavisam maza. Viņam bija it kā ar cirvi tēsti vaibsti, tie, tāpat kā viss viņa izskats, bija bargi un stingi.

—   Nu, Džeina Eira, vai tu esi labs bērns?

Bija neiespējami atbildēt uz šo jautājumu apstiprinoši. Visa mazā pasaulīte, kurā es dzīvoju, bija pretējās domās. Es klusēju. Misis Rīda atbildēja manā vietā, zīmīgi papurinādama galvu un piebilzdama: — Jo mazāk par to runāsim, jo būs labāk, mister Broklherst.

—           Ļoti žēl. Tādā gadījumā man ar viņu mazliet jāaprunājas. — Stāvs perpendikulāri saliecās, un viņš apsēdās lielajā atzveltnī iepretim misis Rīdai.

—    Panāc šurp! — viņš teica.

Es devos pāri-paklājam; viņš nostādīja mani tieši sev pretī. Kāda viņam bija seja! Tagad, kad tā atradās gandrīz vienā līmenī ar manējo, es to skaidri redzēju. Kāds milzīgs deguns! Un kāda mute! Kādi gari, uz priekšu izvirzījušies zobi!

—          Nekas neizraisa lielākas sirdssāpes kā mazs, nerātns bērns, — viņš iesāka, — it sevišķi nerātna meitene. Vai tu zini, kur nonāk grēcinieki pēc nāves?

—    Ellē, — atskanēja mana ašā, sen iekaltā atbilde.

—    Bet kas ir elle? Vai vari to pateikt?

—   Tā ir bedre, pilna ar uguni.

—          Vai tev gribētos iekrist šajā bedrē un mūžīgi tui degt?

—    Nē, ser,

—    Kas tev jādara, lai izvairītos no tā?

Mirkli padomāju. Atbilde, ko beidzot izteicu, protams, varēja izraisīt daudz ierunu. — Nedrīkstu saslimt un nomirt.

—           Kā tu vari nesaslimt? Jaunāki bērni par tevi mirst katru dienu. Vēl tikai pirms dažām dienām apglabāju piecus gadus vecu meitenīti — labu meitenīti, viņas dvēsele tagad mīt debesīs. Šaubos, vai to varēs sacīt par tevi, ja tu tiksi aizsaukta no šīs pasaules.

Nespēdama iebilst, nolaidu acis, mans skatiens atdūrās pret divām milzīgām kājām, kas bija izstieptas uz paklāja, un es nopūtos — man gribējās atrasties tālu projām no šejienes.

—           Ceru, šī nopūta tev nāk no sirds un tu nožēlo, ka tava lieliskā labdare tevis dēj tik daudz raizējusies?

«Labdare! Labdare!» es nodomāju. «Visi dēvē misis Rīdu par manu labdari; ja viņa ir labdare, tad ļoti slikta labdare.»

—          Vai tu skaiti lūgšanas rītos un vakaros? — pratinātājs turpināja.

—   Jā, ser.

—    Vai tu lasi bībeli?

—    Dažreiz.

—   Ar prieku? Vai tev patīk bībele?

—           Man patīk Atklāsmes grāmata un Daniela grāmata, un Pirmā Mozus grāmata, arī Zālamana grāmatas un viens gabals no Otrās Mozus grāmatas, un dažas nodaļas no Ķēniņu grāmatām, no hronikām un no ījaba un Jonasa grāmatas.

—    Bet psalmi? Ceru, ka tie tev patīk?

—    Nē, ser.

—           Nē? Šausmas! Man ir mazs puisēns, jaunāks par tevi, viņš zina no galvas sešus psalmus, un, kad viņam jautā, ko viņš labāk grib — apēst piparkūku vai iemācīties no galvas kādu pantu no psalmiem —, viņš atbild: «Protams, psalmu! Psalmus taču dzied eņģeļi! Es vēlos būt mazs eņģelītis te uz zemes,» viņš saka. Tad viņš dabū divas piparkūkas par savu dievbijību.

—    Psalmi nav interesanti, — es piezīmēju.

—   Tas pierāda, ka tev ļauna sirds, un tev jālūdz dievs,

lai viņš to pārvērš, dāvā tev jaunu, skaidru sirdi, lai izņem tavu akmens sirdi un dod tev cilvēka sirdi.

Es ļ.m dzīros jautāt, kā notiek šāda operācija, kad misis Rīda iejaucās, pavēlēdama man apsēsties; tad viņa pati turpināja sarunu.

—    Mister Broklherst, vēstulē, ko jums rakstīju pirms trim nedējām, es uzsvēru, ka šai meitenei nav īsti tāds raksturs un tieksmes, kādas es vēlētos. Ja viņu uzņemtu Lovudas skolā, es jūs ļoti lūgtu, lai direktrise un audzinātājas viņu stingri uzraudzītu un visiem spēkiem cīnītos pret viņas ļaunākajām tieksmēm — viltību un melīgumu. Es tīšām to saku, tev dzirdot, Džeina, lai tu nevarētu maldināt misteru Broklherstu.

Ne jau velti es baidījos no misis Rīdas, ne jau velti viņu ienīdu! Viņa nemitīgi centās iespējami sāpīgāk ievainot manu lepnumu. Es nekad nejutos laimīga viņas klātbūtnē: lai cik precīzi pildīju viņas pavēles, lai kā mēģināju viņai izpatikt, visas manas pūles aizvien tika nopeltas un nopulgotas. Tagad, kad mani nomelnoja sveša cilvēka klātbūtnē, šī netaisnība aizvainoja mani līdz sirds dziļumiem; es neskaidri nojautu, ka misis Rīda jau priekšlaikus grib iznīcināt man pavīdējušo cerības stariņu, sagandēt jauno dzīves posmu, ko man nolēmusi; es jutu, kaut arī varbūt nevarētu to izteikt vārdos, ka viņa kaisa netīksmes un neuzticības sēklu uz manas nākamās dzīves takas; es redzēju, ka misters Broklhersts jau uzskata mani par liekulīgu, ietiepīgu bērnu. Bet kā lai spēju atspēkot šo apsūdzību?

«Protams, nekādi!» es nodomāju, cenzdamās apslāpēt elsas; un steigšus notraucu no vaigiem asaras, kas liecināja par manām bezspēcīgajām ciešanām.

—    Viltība tiešām bērnam ir ļoti ļauns netikums, — misters Broklhersts sacīja. — Tas ir gandrīz tas pats, kas melīgums, un visi meļi tiks mērcēti uguns un sēra ezerā. Katrā ziņā, misis Rīda, es likšu meiteni novērot, runāšu ar mis Tempļu un audzinātājām.

—» Es vēlētos, lai Džeinu audzina atbilstoši viņas stāvoklim, kāds viņu gaida nākotnē, — turpināja mana labdare. — Lai iemācās noderīgumu un pazemību; skolas brīvlaikus viņa ar jūsu atļauju aizvien pavadīs Lovudā.

33

—    Jūsu lēmumi, kundze, ir augstākā mērā saprātīgi, — misters Broklhersts atbildēja. — Pazemība ir viens no labākajiem kristieša tikumiem, un tas jo sevišķi piederas

2 - 2791

Lovudas audzēknēm. Tāpēc es prasu, lai sevišķa vērība tiek veltīta tieši šīs īpašības izveidošanai. Esmu izpētījis, kā vislabāk apslāpēt audzēknēs pasaulīgas lepnības garu, un pavisam nesen manas pūles tapa gandarītas. Mana otrā meita — Auguste kopā ar māti apskatīja skolu un, pārnākusi mājās, iesaucās: «Mīļo papiņ, cik paklausīgas un vienkāršas ir Lovudas meitenes, visas gludiem, aiz ausīm atsukātiem matiem, gariem priekšautiem! Un tad šīs audekla tarbiņas, kas piespraustas pie kleitām! Gluži kā nabaga ļaužu bērni! Viņas skatījās uz mani un mammu, acis iepletušas, it kā nekad nebūtu redzējušas zīda ģērbus!» mana meita piebilda.

—    Šādu audzināšanas metodi atzīstu par ļoti labu, — atbildēja misis Rīda. — Visā Anglijā es nevarētu atrast labāku metodi tāda bērna audzināšanai kā Džeina Eira. Stingrību, cienījamais mister Broklherst, stingrību visās lietās!

—    Nelokāma stingrība, misis, ir kristieša pirmais pienākums; šo principu Lovudā ievēro visās lietās: pieticīgs uzturs, vienkāršas drēbes, neizmeklēti apstākļi norūda raksturu un pieradina pie darba. Tāda ir kārtība šai iestādījumā, un tā jāievēro visām iemītniecēm.

—    Gluži pareizi, ser. Tātad es varu būt droša, ka šo meiteni uzņems Lovudā un tur audzinās atbilstoši viņas stāvoklim un nākotnes iespējām?

—    Protams, kundze. Mēs ievietosim viņu šai izredzēto dvēseļu dārzā, un es ceru, ka viņa būs pateicīga par tik lielu privilēģiju.

—    Tad sūtīšu viņu turp, cik drīz vien iespējams, mister Broklherst, jo, ticiet man, es ilgojos atbrīvoties no atbildības, kas man beigu beigās kļuvusi pārāk smaga.

—    Bez šaubām, kundze, bez šaubām. Un tagad atļaujiet novēlēt jums labu veselību. Atgriezīšos Broklherstholā droši vien tikai pēc pāris nedēļām: mans draugs un labvēlis arhidiakons jau ātrāk mani projām nelaidīs. Bet es aizsūtīšu mis Templai ziņu, lai sagaida jaunu audzēkni, tā ka ar uzņemšanu nebūs nekādu grūtību. Uz redzēšanos!

—    Uz redzēšanos, mister Broklherst! Nododiet manus sveicienus misis un mis Broklherstai, Augustei un Teo- dorai, un māsteram Brautenam Broklherstam.

—    Katrā ziņā, kundze. Meitenīt, še tev grāmata — «Bērna ceļvedis». Lasi to un skaiti lūgšanu, it sevišķi

«Aprakstu par Martas Dž. pēkšņo un briesmīgo nāvi, jo tā padevās meliem un viltībai».

Misters Broklhersts iespieda man rokā plānu, papes vāciņos iesietu brošūriņu un, pašķindinājis zvanu, lai piebrauc karieti, aizgāja.

Paliku viena ar misis Rīdu; dažus mirkļus abas klusējām; viņa šuva, es viņu vēroju. Misis Rīdai tolaik varēja būt trīsdesmit seši vai trīsdesmit septiņi gadi; viņa bija dūšīga sieviete platiem pleciem un spēcīgiem locekļiem, augumā neliela un, lai gan tukla, tomēr nebija izplūdusi resnumā. Viņai bija plata seja, spēcīgs apakšžoklis, zema piere, izvirzīts zods, bet mute un deguns diezgan samērīgi; zem gaišajām uzacīm mirdzēja acis, kurās neatspoguļojās labsirdība; sejas āda bija tumša un blāva, mati balti kā lini; viņa bija spēcīga un veselīga, nekad nesirga un neslimoja; misis Rīda bija barga un akurāta saimniece, stingri turēja grožos saimniecību un kalpotājus; tikai viņas bērni reizēm nepakļāvās šai valdonībai un smējās par to; viņa ģērbās ar gaumi un prata nēsāt skaistu tērpu ar cienīgumu.

Sēdēdama uz zema soliņa netālu no viņas atzveltņa, vērīgi aplūkoju viņas augumu un vaibstus. Rokā es turēju traktātu par meles pēkšņo nāvi, — šim atgadījumam man vajadzēja pievērst īpašu uzmanību, kā jau brīdinājumam īstajā laikā. Tas, kas tikko bija noticis, vārdi, ko misis Rīda bija teikusi misteram Broklherstam, viss šās sarunas tonis mani aizskāra un ievainoja manu dvēseli; es atcerējos katru vārdu ar tādām pašām skaudrām sāpēm, ar kādām biju tos klausījusies, un manī pamodās kaisla vēlēšanās atriebties.

Misis Rīda pacēla acis no šuvekļa; mūsu skatieni sastapās, tai pašā mirklī viņas pirksti mitējās veikli darboties.

— Ej ārā no šejienes! Ej atpakaļ bērnistabā! — viņa pavēlēja. Droši vien mans skatiens viņai likās izaicinošs, jo viņas balsī jautās ārkārtīgas, kaut arī apslāpētas dusmas. Es piecēlos un paspēru pāris soļu uz durvju pusi; tad griezos atpakaļ, pārgāju pāri visai istabai un piegāju misis Rīdai cieši klāt.

2*

35

Man vajadzēja runāt. Pārāk nežēlīgi mani šeit bija mīdījuši kājām, man vajadzēja sacelties. Bet kā? Kā es varētu atriebties savai ienaidniecei? Saņēmu drosmi un metu viņai sejā šādus vārdus:

—    Es neesmu mele! Ja es būtu mele, tad teiktu, ka es jūs mīlu. Bet es paziņoju, ka jūs nemīlu! Pēc Džona Rīda es jūs ienīstu par visu vairāk pasaulē! Bet šo grāmatu par meli jūs varat iedot savai meitai Džordžiānai, viņa melo, nevis esi

Misis Rīdas rokas joprojām bezdarbīgi gulēja uz šuvekļa, bet ledainais skatiens, mani stindzinādams, urbās man acīs.

—    Kas tev vēl sakāms? — viņa jautāja tādā tonī, kadā runā ar pieaugušu pretinieku, nevis vēršas pie bērna.

Šis acis, šī balss vēl uzjundīja manī nepatiku, kādu jutu pret misis Rīdu. Trīcēdama no galvas līdz kājām, nevaldāma uzbudinājuma pārņemta, es turpināju:

—    Esmu priecīga, ka jūs neesat mana radiniece! Savu mūžu es vairs nesaukšu jūs par tanti! Nekad jūs neapciemošu, kad būšu liela! Un, ja man kāds jautās, vai es jūs mīlu un kā jūs izturējāties pret mani, es pateikšu, ka man kļūst nelabi, jau iedomājoties vien par jums, un ka jūs izturējāties pret mani netaisni un cietsirdīgi!

; — Kā tu uzdrošinies to apgalvot, Džeina Eira?

—    Kā uzdrošinos, misis Rīda? Ka uzdrošinos? Tāpēc, ka tā ir patiesība! Jūs domājat, ka man nav nekādu jūtu, ka man nav vajadzīga ne kripatiņa mīlestības vai labvēlības, tomēr jūs maldāties. Es nevaru tā dzīvot, bet jūs nepazīstat līdzjūtības! Nekad neaizmirsīšu, cik nežēlīgi un cietsirdīgi jūs iegrūdāt mani atpakaļ sarkanajā istabā un ieslēdzāt tur, līdz savai nāves stundai to neaizmirsīšu! Es aiz šausmām tur gandrīz nomiru, asarās smakdama kliedzu: «Apžēlojieties! Apžēlojieties, tante Rīda!» Un jūs mani sodījāt tikai tāpēc, ka jūsu ļaunais puika man ne par ko iesita un nogrūda zemē. Tagad es katram, kas man par jums jautās, to visu pastāstīšu. Ļaudis domā, ka jūs esat laba, bet jūs esat ļauna un cietsirdīga sieviete. Jūs pati esat mele!

Es vēl nebiju beigusi, kad mana dvēsele jau sāka izjust dīvainu gaviļainas atbrīvotības un uzvaras prieku. It kā būtu pārtrūkušas neredzamas važas un es izlauztos nekad necerētajā brīvībā. Šī sajūta man radās ne jau bez pamata: misis Rīda acīmredzot izbijās, šuveklis noslīdēja no ceļiem; viņa pacēla rokas, sagrozījās krēslā, pat seja viņai saviebās, šķita, ka viņa tūlīt sāks raudāt.

—   Džeina, tu maldies! Kas ar tevi notiek? Kāpēc tu viscaur trīci? Vai gribi iedzert ūdeni?

—   Nē, misis Rīda.

—    Varbūt tu vēl kaut ko vēlies, Džeina? Es tev apgalvoju, ka gribu būt tava draudzene.

—    Nē, nav tiesa! Jūs stāstījāt misteram Broklherstam, ka man ir slikts raksturs, ka esmu melīga; bet Lovudā es visiem pastāstīšu, kāda esat jūs un kā jūs pret mani izturējāties.

—    Džeina, tu nesaproti: bērnu kļūdas jālabo.

—    Bet es neesmu mele! — es kliedzu spalgi un mežonīgi.

—    Bet tu esi nesavaldīga, Džeina, tas tev jaatzīst. Bet tagad ej atpakaļ uz bērnistabu, esi laba meitene un atgulies, atpūties.

—    Es jums neesmu nekāda labā meitenīte! Es negribu atgulties! Sūtiet mani drīzāk uz skolu, misis Rīda! Man riebjas šeit dzīvot!

—    Viņa tiešām jo drīzāk jāsūta uz skolu, — misis Rīda nomurmināja; un, savākusi šuvekli, viņa steigšus aizgāja.

Es paliku viena kaujas laukā. Tā bija mana pirmā niknā kauja, ko izcīnīju. Brīdi stāvēju nekustīgi, izbaudīdama uzvarētāja vientulību. Sākumā es pasmaidīju, juzdama neparastu pacilātību, bet šis ļaunais prieks noplaka tikpat ātri, kā aprima mana pulsa straujie sitieni. Bērns nespēj cīnīties ar pieaugušajiem, kā darīju es, nevar ļaut vaļu nevaldāmam jūtu uzplūdam, kā darīju es, un neizjust sirdsapziņas pārmetumus līdz ar nožēlas salto elpu. Mana dvēsele bija kā nevaldāmu, iznīcības kāru liesmu pārņemts tīrelis, kad es apsūdzēju misis Rīdu. Melna, pelniem klāta izdega — tāda tagad bija mana dvēsele, kad pēc neilgām pārdomām sapratu, cik neprātīgi esmu uzvedusies un cik smagi ir būt ienīstai un pašai ienīst.

Pirmo reizi mūžā izbaudīju atriebes līksmi. Tā šķita kā salds vīns, kas reibina un sasilda, kamēr to dzer, taču pēc tam kodīgā, metāliskā piegarša radīja sajūtu, it kā dzēriens būtu bijis saindēts. Tagad es tik labprāt ietu un lūgtu misis Rīdai piedošanu; bet es zināju gan no pieredzes, gan pēc nojautas, ka viņa atgrūstu mani ar divkāršu nicinājumu un atkal uzjundītu manī dumpības garu.

Man ļoti gribējās ļauties labākām tieksmēm, nevis niknuma uzplūdam, gribējās atmodināt savā dvēselē daudz maigākas jūtas par grīnu sašutumu. Es paņēmu kādu grāmatu — arābu pasakas, apsēdos un mēģināju lasīt. Taču es nesapratu, ko lasu, domas klīda tālu projām, un

S7

notikumi, kas mani parasti valdzināja, neskāra manu dvēseli. Atvēru brokastu istabas stikla durvis. Krūmi dārzā bija nekustīgi; bargs sals bez vēja un bez saules valdīja dārzā, iekalis dabu stinguma važās. Pārmetuši pār galvu un pleciem svārku stērbeli, es nolēmu pastaigāt pa šo vientuļo parka nostūri. Tomēr mani neiepriecēja nedz klusie koki, nedz čiekuri, kas krita uz celiņa, nedz rudens krāšņuma atliekas — rūsganās, savītušās lapas, kuras vējš bija sadzinis kaudzē un sals visas kopā sastindzinājis. Atbalstījos pret vārtiņiem un skatījos uz.kailo pļavu, kur vairs negānījās aitas un kur īso zāli bija izbalinājusi lin nokodusi salna. Diena bija drūma, pelēcīga; blāvās debesis klāja sniega mākoņi, krita retas pārslas, kas neiz- kusušas gūlās uz apledojušā celiņa, kokiem un krūmiem. Es, nelaimīgs bērns, skatījos uz to visu, čukstus nemitīgi atkārtodama: — Ko lai es daru? Ko lai daru?

Pēkšņi izdzirdēju skanīgu balsi saucam: — Mis Džeina, kur jūs esat? Nāciet brokastīs!

Es zināju, ka saucēja bija Besija, tomēr paliku stāvam; uz celiņa nodipēja viņas raitie soļi.

—    Nerātnā meitene! — viņa teica. — Kāpēc nenākat, kad sauc?

Pēc tām domām, kādās biju iegrimusi, Besijas klātiene mani iepriecināja, kaut gan viņa, kā parasti, bija sapīkusi. Taču pēc strīda ar misis Rīdu un uzvaru pār viņu bērnumeitas dusmas mani nemaz neuztrauca, man pat gribējās sasildīties viņas dzīvesprieka siltajā strāvojumā. Es apviju abas rokas viņai ap kaklu un teicu: — Nerājies, Besij, uz mani!

Nekad vēl nebiju izturējusies tik vienkārši un dabiski. Besija jutās aizkustināta.

—     Jūs esat dīvaina meitene, mis Džeina, — viņa teica, mani noskatīdama no galvas līdz kājām. — Tāds sevī noslēdzies, neizprotams bērns. Vai tiesa, ka jūs sūtīs skolā?

Piekrītoši pamāju ar galvu.

—    Vai jums nebūs žēl pamest nabaga Besiju?

—    Kāda daļa Besijai gar mani? Viņa taču mani mūžīgi bar.

—    Tāpēc ka jūs esat tāda savāda, iebiedēta un bailīga. Jums jābūt drošākai!

—    Kādēļ? Lai mani vēl vairāk apvainotu?

—           Muļķības! Bet jums velti uzbrūk gan, tiesa kas tiesa. Pagājušajā nedēļā bija atbraukusi ciemos mana māte, viņa teica: «Nedod dievs kādam no maniem bērniem būt šās meitenes vietā!» Bet nu nāciet iekšā, man priekš jums labas vēstis!

—    Neticu, Besij.

—      Bērns! Ko jūs ar to gribat sacīt? Cik skumīgi 'jūs skatāties uz mani! Nu tad klausieties: misis, jaunās lēdijas un Džons pēc pusdienām brauks viesos, bet jūs dzersiet tēju kopā ar mani. Pasacīšu virējai, lai izcep jums biskvītu, un pēc tam jūs palīdzēsiet man pārskatīt jūsu mantas; drīz vajadzēs kravāt jums ceļasomu. Kundze sutīs jūs projām no Geitshedas pēc dažām dienām, un jūs drīkstat ņemt līdzi rotaļlietas, kādas vien gribat.

—    Besij, apsoliet nebārt mani līdz aizbraukšanail

—     Labi, lai notiek! Tikai esiet rātna meitene un vairs nebaidieties no manis! Neuzmetiet tūlīt lūpu, ja man pasprūk skarbāks vārds! Tas mani sakaitina.

—     Es no tevis vairs nebaidīšos, Besij, esmu pie tevis pieradusi; drīz man vajadzēs baidīties no citiem cilvēkiem.

—    Ja jūs no tiem baidīsieties, tie jūs neiemīlēs.

—   Tāpat kā tu, Besij?

—     Vai tad es jūs nemīlu, mis? Man šķiet, ka esmu jums pieķērusies vairāk nekā pārējiem bērniem.

—    Bet tas nav manāms.

—      Cik jūs esat viltīga! Jūs tagad runājat pavisam citādi nekā parasti. Kur jums radusies tāda drosme un dedzība?

—      Drīz braukšu projām no šejienes, bez tam … — Es jau dzīros pastāstīt, kas noticis starp mani un misis Rīdu, tomēr pārlikusi atzinu par labāku to noklusēt.

—   Tātad jūs priecājaties, ka mani atstājat?

—    Nemaz ne, Besij, pašreiz man ir pat bēdīgi.

—      «Pašreiz» un «pat»! Cik vēsi mana mazā lēdija to izrunā! Ja es lūgtu, lai jūs mani noskūpstāt, vai jūs to darītu? Jūs atbildētu — «pašreiz nē».

—      Es tevi labprāt noskūpstīšu, Besij, pieliec galvu! — Besija noliecās; mēs apskāvāmies, un, pavisam nomierinājusies, es devos viņai līdzi mājā. Sī pēcpusdiena pagāja mierā un pilnīgā saskaņā; vakarā Besija pastāstīja man savas brīnišķīgās pasakas un nodziedāja visskaistākās dziesmas. Pat manā dzīvē gadījās saulaini mirkļi.

Deviņpadsmitā janvāra ritā, tikko pulkstenis nosita pieci, Besija ar sveci ienāca manā istabiņā; viņa ieraudzīja, ka esmu jau piecēlusies un gandrīz apģērbusies. Es pamodos pusstundu pirms viņas ienākšanas, nomazgāju seju un sāku ģērbties rietošā pusmēness gaismā, kuras stari spraucās iekšā pa šauro logu blakus manai gultiņai. Šorīt man vajadzēja doties projām no Geitshedas ar pasta diližansu, kas sešos brauc garām vārtiem. Bija piecēlusies vienīgi Besija; viņa bija iekūrusi bērnistabā kamīnu un tagad gatavoja man brokastis. Tikai retais bērns spēj ēst, ja viņu satrauc domas par ceļojumu; arī es nespēju. Veltīgi izmēģinājusies pierunāt mani iedzert dažus malkus karsta piena un norīt pāris kumosu maizes, Besija ietina papīrā cepumiņus un iebāza manā somā! tad palīdzēja man uzvilkt mētelīti un sasiet kapuci, pati ietinās lielā lakatā, un mēs abas atstājām bērnistabu. Ejot garām misis Rīdas guļamistabai, viņa jautāja: — Vai jūs neieiesiet atvadīties no misis Rīdas?

—    Nē, Besij, vakar vakarā, kad tu biji nogājusi vakariņās, viņa pienāca pie manas gultiņas un teica, ka nevajagot ņo rīta traucēt nedz viņu, nedz arī manas māsīcas, un tad piebilda, ka viņa aizvien bijusi mana labākā draudzene un man par viņu aiz pateicības jārunājot tikai labu.

—    Ko jūs atbildējāt, mis?

—    Neko, pārvilku segu pār galvu un pagriezos pret sienu.

—    Tas nebija pareizi, mis Džeina.

—    Bija pavisam pareizi, Besij. Misis Rīda nekad nav bijusi mana draudzene, viņa vienmēr bijusi mana ienaid- niece!

—    Ai, mis Džeina, tā nesakiet!

—    Ardievu, Geitsheda! — es iesaucos, kad, izgājušas cauri vestibilam, nonācām uz lieveņa.

Mēness bija norietējis, visapkārt melnoja tumsa; Besija nesa lukturi, kura stari slīdēja pār mitrajiem pakāpieniem un pēkšņa atkušņa atmiekšķēto grantēto ceļu. Cik auksts un drēgns bija šis ziemas rīts! Man klabēja zobi, kad soļojām pa piebraucamo ceļu. Vārtsarga namiņā dega gaisma. Mes iegājām iekšā. Vārtsarga sieva tikai tagad kūra kamīnu; mans čemodāns, kas jau vakar bija atnests šurp, ar auklu sasiets, stāvēja pie durvīm. Tikai dažas minūtes trūka no sešiem, tad nosita pulkstenis, un mēs izdzirdējām tālu rīboņu. Es piegāju pie durvīm un skatījos, kā caur tumsu ātri tuvojas pasta diližansa lukturi.

—    Vai viņa brauc viena? — vārtsarga sieva jautāja.

—   Jā.

—    Vai tālu?

—    Piecdesmit jūdzes.

—   Garš ceļš! Vai tiešām misis Rīda nebaidās laist meiteni vienu tādu gaisa gabalu?

Diližanss piebrauca un apstājās pie vārtiem. Tam bija četri zirgi un imperiāls pilns ar pasažieriem. Konduktors un kučieris mūs skali steidzināja; manu čemodānu iekrāva, mani atrāva no Besijas, kurai biju piekjāvusies, apbērdama viņu skūpstiem.

—    Uzmaniet un rūpējieties p.ar meiteni! — Besija uzsauca konduktoram, kad viņš pacēla mani, lai iesēdinātu diližansā.

—   Jā, jā! — skanēja atbilde; durvis aizcirtās, kāds uzsauca: — Aiziet! — un diližanss aizripoja. Tā es šķīros no Besijas un Geitshedas. Tā mani aizrāva projām uz nezināmu un, kā man toreiz šķita, tālu un noslēpumainu zemi.

No šā ceļojuma atceros Joti maz; diena likās nedabiski gara, un man šķita, ka esam nobraukuši tūkstošiem jūdžu. Mēs braucām cauri vairākām pilsētām, bet kādā ļoti lielā pilsētā diližanss apstājās; zirgus izjūdza, un braucēji izkāpa, lai ieturētu pusdienas. Mani ieveda viesnīcā, un konduktors piedāvāja man kaut ko ēdamu. Bet, tā kā man nebija ēstgribas, viņš atstāja mani vienu milzīgā telpā; abos tās galos dega kamīns, pie griestiem karājās kroņlukturis, gar vienu sienu, ļoti augstu, bija novietots orķestris, un mūzikas instrumenti blāvi vizēja. Es staigāju pa šo zāli šurp un turp dīvainas, neizskaidrojamas sajūtas pārņemta: mani māca briesmīgas bailes, ka šeit kāds ienāks un mani nolaupīs, — es ticēju, ka ir bērnu laupītāji, jo Besijas nostāstos tādi bieži darbojās. Beidzot atgriezās konduktors; mani atkal .iestūma diližansā, mans aizbildnis uzrāpās uz bukas, iepūta ragā, un mēs sākām kratīties pa L. pilsētas bruģi.

Drēgnā un miglainā diena sliecās pret vakaru; kad nolaidās krēsla, es manīju, ka mēs tiešām esam ļoti tālu no Geitshedas; mēs vairs nebraucām cauri pilsētām; ainava pārvērtās; pie apvāršņa slējās augsti, pelēki kalni; krēsla sabiezēja, mēs iebraucām kādā mežainā ielejā, un, kad jau viss bija satumsis, es vēl ilgi dzirdēju vējā šalcam kokus.

Šalkoņas ieaijāta, es beidzot iesnaudos. Pēc brīža spēji pamodos — diližanss bija piepeši apstājies; durvis bija va|ā, pie tām stāvēja sieviete, acīmredzot kalpone; lukturu gaismā skatījos uz viņas seju un tērpu.

—    Vai šeit ir meitenīte, vārdā Džeina Eira? — viņa jautāja. Atbildēju: «Jā!» — un mani steigšus izcēla no diližansa, nolika zemē manu čemodānu, un diližanss tūlīt aizripoja.

Man bija notirpušas kājas no ilgās sēdēšanas un karietes rīboņā aizkritušas ausis; saņēmusies paskatījos apkārt — lietus, vējš un tumsa. Tomēr neskaidri samanīju pretī tādu kā mūri un atvērtus vārtus. Pa šiem vārtiem iegāju kopā ar savu jauno ceļvedi; viņa tos aizvēra un aizslēdza. Tad ieraudzīju māju vai vairākas mājas — celtne likās loti gara, ar daudziem logiem, dažos vēl dega gaisma; gājām tālāk pa platu, grantētu, izmirkušu ceļu un nonācām pie parādes durvīm; mana ceļabiedre ieveda mani gaitenī un pēc tam istabā, kur kamīnā kurējās uguns, un atstāja vienu.

Stāvēju un sildīju sastingušos pirkstus pie uguns, tad pārlaidu skatienu telpai; tajā nedega neviena svece, bet trīcošajā kamīna gaismā es ieraudzīju tapsētas sienas, paklāju, aizkarus, spožas sarkankoka mēbeles; tā bija pieņemamā istaba, gan ne tik plaša un grezna kā Geits- hedā, bet pietiekami mājīga. Es aplūkoju gleznu pie sienas, kad durvis atvērās un ienāca kāda sieviete ar sveci; viņai sekoja otra.

Pirmā ienācēja bija slaida auguma dāma tumšiem matiem, tumšam acīm, bālu, augstu pieri; viņa bija ietinusies šallē un turējās ļoti taisni.

—    Meitene ir pārāk maza, lai viņu sūtītu tik tālā ceļā vienu pašu, — viņa teica, nolikdama sveci uz galda. Dažus mirkļus mani nopētījusi, viņa piebilda:

—    Meitene tūlīt jānogulda, viņa izskatās nogurusi. Vai esi nogurusi? — viņa jautāja, uzlikdama roku man uz pleca.

—    Mazliet, kundze.

—          Un droši vien arī izsalkusi, iedodiet viņai vispirms vakariņas, mis Millere. Vai tā ir pirmā reize, kad tu atstāj vecākus, lai dotos uz skolu, meitenīt?

Paskaidroju, ka man nav vecāku. Viņa vaicāja, vai sen viņi miruši, cik man gadu, kā mani sauc, vai protu lasīt, rakstīt un kaut mazliet šūt; tad viņa ar rādāmo pirkstu viegli pieskārās manam vaigam, sacīdama: — Ceru, ka tu būsi paklausīga, — un atstāja mani mis Milleres ziņā.

Lēdijai varēja būt apmēram trīsdesmit gadu; tā, kas nāca man līdzi, šķita drusku jaunāka. Pirmā mani dziļi ietekmēja gan ar savu balsi, gan izskatu un izturēšanos. Mis Millere likās daudz parastāka; viņas seja, lai arī sārta, bija rūpju un raižu apzīmogota, gaita un kustības steidzīgas kā cilvēkiem, kas pārslogoti ar dažādiem uzdevumiem. Es nospriedu, ka mis Millere droši vien ir palīgskolotāja, kas viņa, izrādās, arī bija. Viņa veda mani no istabas istabā, pa gaiteņu gaiteņiem cauri milzīgai, nesimetriskai ēkai. Beidzot izkļuvām no tās mājas daļas, kur valdīja dziļš, nomācošs klusums, un iegājām lielā, garā telpā, no kurienes nāca daudzu balsu murdoņa. Tās katrā galā bija divi koka galdi, uz katra dega divas sveces, un ap tiem uz soliem sēdēja meitenes vecumā no desmit līdz divdesmit gadiem. Blāvajā sveču gaismā man šķita, ka meiteņu ir neskaitāmi daudz, lai gan patiesībā viņu nebija vairāk par astoņdesmit; visām bija vienādi tērpi — vecmodīga, piegriezuma brūnas vadmalas kleitas un gari nebalināta audekla priekšauti. Pašreiz bija mācību sagatavošanas laiks, un dobjo murdoņu, kas mani pārsteidza, radīja tas, ka audzēknes čukstus mācījās uzdoto vielu.

Mis Millere norādīja, lai apsēžos uz sola pie durvīm, tad, stāvēdama uz sliekšņa, uzsauca:

—    Dežurantes, savāciet mācību grāmatas un nolieciet vietā!

Četras garas meitenes piecēlās, apstaigāja galdus un savāca grāmatas. Mis Millere atkal pavēlēja:

—    Dežurantes, atnesiet paplātes ar vakariņām!

Tās pašas meitenes izgāja un tūdaļ atgriezās, katra nesa paplāti ar ēdiena porcijām, bet paplātes vidū stāvēja liela ūdens krūze un kausiņš. Porcijas meitenēm tika izsniegtas pēc kārtas; ja kāda gribēja dzert, tad ielēja sev ūdeni kausiņā, kas bija kopējs. Kad pienāca mana kārta, es dzēru, jo man slāpa, bet ēdienam nepieskāros;

uztraukums un pārgurums bija laupījis man ēstgribu; tomēr es redzēju, ka vakariņās bija plānās šķēlītēs sagriezts auzu plācenis.

Pēc maltītes mis Millere noskaitīja lūgšanu, un meitenes pa pāriem devās augšstāvā. Nogurums mani galīgi pievārēja, es gandrīz neievēroju, kāda izskatās guļam- telpa. Samanīju tikai, ka tā, gluži tāpat kā mācību istaba, bija ļoti gara. Tonakt man vajadzēja gulēt kopā ar mis Milleri; viņa palīdzēja man izģērbties. Apgūlusies pārlaidu acis garajām gultu rindām, kur katrā gultā ātri nolikās pa divām meitenēm; pēc desmit minūtēm vienīgā svece tika nodzēsta; klusumā un pilnīgā tumsā es tūlīt aizmigu.

Nakts pagāja ātri, biju pārāk nogurusi, lai sapņotu; tikai vienu reizi atmodos un izdzirdēju vēju nikni brāz- mojam un lietu gāžam straumēm, un jutu, ka mis Millere guļ man blakus. Kad atkal atvēru acis, kaut kur skaļi trinkšķēja zvans; meitenes jau bija piecēlušās un ģērbās, gaisma vēl nebija uzaususi, istabā dega pāris tauku sveču. Negribīgi piecēlos; bija briesmīgi auksts, man trīcēja rokas; ar pūlēm apģērbos, pēc tam nomazgājos, kad atbrīvojās bļoda, kas, starp citu, ātri negadījās, jo uz sešām meitenēm bija tikai viena bļoda; bļodas stāvēja uz mazgājamā galda istabas vidū. Atkal atskanēja zvans; meitenes sastājās pa pāriem, devās lejup pa kāpnēm un iegāja aukstajā un vāji apgaismotajā mācību istabā; šeit mis Millere noskaitīja lūgšanu un pēc tam skaļi nokomandēja:

— Sakārtoties pēc klasēm!

Sākās mirklīga drūzmēšanās, pa to laiku mis Millere šad tad uzsauca: — Klusāk! Ievērot kārtību! — Kad kņada beidzot norima, ieraudzīju, ka meitenes četros puslokos sastājušās ap četriem galdiem; visas turēja rokās grāmatas, un uz katra galda tukšā krēsla priekšā atradās bieza, bībelei līdzīga grāmata. Uz brīdi iestājās pauze, kura bija dzirdama tikai neskaidra murmināšana. Mis Millere staigāja no klases uz klasi, cenzdamās apklusināt šo troksni.

Kaut kur tālu notinkšķēja zvans, un istabā tūlīt ienāca trīs lēdijas; katra ieņēma savu vietu pie galda; mis Millere apsēdās uz ceturtā brīvā krēsla, kas atradās vistuvāk durvīm un ap ko bija sapulcējušās vismazākās meitenes;

sājā jaunākajā klasē ieskaitīja arī mani un nostādīja pusloka galā.

Sākās mācības; vispirms tika noskaitīta attiecīgās dienas lūgšana, pēc tam lasīti Jaunās derības panti, tad atsevišķas nodaļas no bībeles, un tas vilkās veselu stundu. Pa šo laiku bija uzaususi diena. Nenogurdināmais zvans atskanēja ceturto reizi; meitenes atkal sastājās pa pāriem uh iesoļoja citā telpā uz brokastīm. Kā es priecājos par izredzēm dabūt kaut ko ieēst! Jutos gandrīz slima aiz izsalkuma, jo kopš vakardienas gandrīz neko nebiju ēdusi.

Ēdamzāle bija plaša, drūma telpa zemiem griestiem; uz diviem gariem galdiem stāvēja kūpošas bļodas, kas, man par izbrīnu, izplatīja tādu smaku, ko nevarēja saukt par apetīti rosinošu. Redzēju vispārēju riebuma izpausmi, kad šā ēdiena aromātu ieelpoja meitenes, kam vajadzēja to ēst; pirmajās rindās, kur bija vecāko klašu audzēknes, atskanēja čuksti:

—   Cik pretīgi! Putra atkal piedegusi!

—    Klusu! — kāds uzsauca; tā nebija mis Millere, bet kāda no virsskolotājām, sīka, melnīgsnēja, eleganti ģērbta, t.et nesimpātiska sieviete, kas sēdēja goda vietā vienā galda galā; otrā galā sēdēja kāda patuklāka dāma. Veltīgi es skatieniem meklēju to dāmu, ko vakar ieraudzīju pašu pirmo; viņas nekur nemanīja; mis Millere ieņēma vietu tā galda galā, pie kura sēdēju es, un neparasta, ārzemnieciska izskata pusmūža lēdija, franču valodas skolotāja, kā vēlāk uzzināju, apsēdās pie pretējā galda. Tika noskaitīta gara lūgšana, nodziedāts korālis; pēc tam kalpone ienesa skolotājām tēju, un maltīte sākās.

Galīgi izbadējusies, jau tuvu ģībonim, es apēdu dažas karotes auzu putras, nejuzdama tās garšu; bet, kad bija remdināts pirmais izsalkums, manīju, cik riebīgu virumu ēdu; piedegusi auzu putra ir tikpat pretīga, cik sapuvuši kartupeļi. Pat badmira tādu neēstu. Meitenes gausi cilāja karotes; redzēju, kā meitenes nogaršo ēdienu un cenšas to norit, bet lielais vairums pat nemēģināja. Brokastis jau beidzās, bet meitenes nebija pabrokastojušas. Kad pateicības lūgšana bija noskaitīta par to, ko nebijām saņēmušas, un atkal nodziedāts korālis, audzēknes no ēdamzāles devās uz mācību istabu; es izgāju viena no pēdējām un, iedama garām galdiem, ievēroju, ka viena no audzinātājām paņem bļodiņu ar putru un to nogaršo;

viņa paskatījās uz pārējām; visu sejās atspoguļojās nepatika, un viena no viņām, patuklā dāma, noteica:

—    Riebīga žurga! Kā nav kauna!

Mācības sākās pēc ceturtdaļstundas. Klasē valdīja neiedomājams troksnis; šajā laikā acīmredzot bija atļauts runāt skaji un brīvi, šīs tiesības meitenes arī izmantoja. Sarunas rosījās tikai ap brokastīm, visas šķendējās par auzu putru. Nabadzītes! Tas bija viņu vienīgais mierinājums. No audzinātājām klasē atradās tikai mis Millere; ap viņu pulcējās lielākās meitenes; visas runāja nopietnām sejām, satraukti žestikulēdamas. Dzirdēju vairākkārt minam mistera Broklhersta vārdu, un mis Millere neapmierināti šūpoja galvu, tomēr sevišķi necentās apslapēt vispārējo sašutumu: viņa, bez šaubām, to uzskatīja par pamatotu.

Pulkstenis mācību istabā nosita deviņi; mis Millere pameta grupu un, nostājusies telpas vidū, sauca:

—    Klusu! Vietās!

Disciplīna tūlīt guva virsroku: piecās minūtēs satrauktajā barā atjaunojās kārtība, un bābeliskai runāšanai sekoja it kā pilnīgs klusums. Virsskolotājas apsēdās savās vietās, taču visas šķita kaut ko gaidām. Garajās solu rindās gar istabas abām pusēm visas astoņdesmit meitenes sēdēja nekustīgi un taisni; tas bija dīvains skats: visām gludi, atpaka] sukāti mati, nevienas sprodziņas, visas brūnās kleitās ar augstu apkaklīti, kas apšūta ar šauru, baltu rišu, mazām, pie svārkiem piespraustām audekla tarbām (tās atgādināja Skotijas kalniešu somas un bija domātas rokdarbam), turklāt visas valkāja rupjas vilnas zeķes un smagas kurpes ar misiņa sprādzēm. Apmēram divdesmit šādi tērptu audzēkņu jau bija pieaugušas meitenes vai, pareizāk sakot, jaunavas; šāds ietērps viņām nepiestāvēja, un pat visskaistākās izskatījās neveiklas un nepievilcīgas.

Es vēroju viņas, šad tad uzmezdama arī pētījošu skatienu audzinātājām, — neviena man īsti nepatika, tuklā bija mazliet parupja, melnīgsnējā likās pārāk neapvaldīta, ārzemniece — skarba un jocīga, bet mis Millere, nabadzīte, ar savu sārto seju atstāja pārstrādājušās būtnes iespaidu. Pēkšņi, kad manas acis joprojām slīdēja no sejas uz seju, visas skolnieces spēji piecēlās kā atsperes sviestas.

Kas noticis? Nebiju dzirdējusi nekādu pavēli, tāpēc brīnījos. Pirms paspēju atjēgties, visas meitenes jau atkal bija apsēdušās; bet, tā kā visu acis tagad bija pievērstas vienam punktam, arī es paskatījos turp un ieraudzīju dāmu, kura bija mani vakar saņēmusi. Viņa stāvēja pie kamīna — katrā telpas galā tagad kurējās kamīns — un mierīgi un nopietni vēroja audzēknes. Mis Millere, piegājusi viņai klāt, acīmredzot kaut ko jautāja, tad atgriezās vietā un skaļi teica:

—    Vecākās klases dežurante, atnesiet globusus!

Kamēr meitene izpildīja pavēli, lēdija, ar ko mis Millere bija runājusi, lēnām gāja gar solu rindām. Manī ir spēcīgi attīstīta dievināšanas tieksme, un es vēl šobrīd atceros to pielūgsmi, ar kādu manas acis sekoja viņas soļiem. Tagad, gaišā dienas laikā, es redzēju, ka viņa ir slaida un skaista; brūnās acis garo skropstu ietvarā staroja maigumā un sirsnībā un apmirdzēja augsto, bālo pieri. Tolaik nebija modē nedz gludas sasukas, nedz garas sprogas, un viņas tumšie mati ap deniņiem vijās kuplās cirtās; tērps, arī moderns, bija tumšsārts, ar melna samta rotājumiem; pie jostas karājās zelta pulkstenis (pulksteni toreiz nebija tik parasti kā tagad). Ainas papildināšanai vēl jāiedomājas smalki, tīkami vaibsti, marmorbāla seja, cildena stāja, un lasītājs iegūs tik skaidru priekšstatu par mis Templas izskatu, cik vārdos iespējams izteikt; Marija Tempļa — tā viņu sauca, jo šo vārdu vēlāk redzēju ierakstītu lūgšanas grāmatiņā, ko viņa man reiz uzticēja aiznest uz baznīcu.

Lovudas direktrise (tā bija šī lēdija) apsēdās pie abiem globusiem, kas stāvēja uz viena galda, sapulcināja ap sevi vecāko klasi un sāka ģeogrāfijas stundu; zemākās klases sapulcējās ap citām skolotājām; sākās vēstures, gramatikas un citu priekšmetu stundas; tām sekoja rakstīšana un rēķināšana; mis Tempļa dažām vecākajām meitenēm pasniedza arī mūzikas stundas. Katras stundas ilgumu noteica pulkstenis, kas beidzot nosita divpadsmit. Direktrise piecēlās.

—    Man kaut kas audzēknēm jāpaziņo, — viņa teica.

Kņada, kas jau bija sacēlusies pēc stundu beigām, tūlīt

apklusa. Viņa turpināja:

—    Jūs šorīt dabūjāt sliktas brokastis un droši vien esat izsalkušas. Jums visām papildus izsniegs maizi un sieru.

Audzinātājas pārsteigtas skatījās uz viņu.

— Par to es atbildu, — direktrise paskaidroja un ātri atstāja telpu.

Tūlīt ienesa maizi un sieru, ko izdalīja visām meitenēm, kas līksmi visu to notiesāja. Tad atskanēja pavēle: — Uz dārzu! — Katra meitene uzlika galvā pītu salmenīcu ar krāsainām katūna saitītēm un aplika pelēkus bieza vilnas flaneļa apmetņus. Mani ieģērba tāpat, un, sekodama audzēkņu straumei, es izgāju ārā svaigā gaisā.

Dārzu apņēma tik augsts mūra žogs, ka nebija nekādu iespēju paskatīties tam pāri; vienā pusē stiepās gara, apjumta veranda, un platas alejas šķērsoja dārza vidus daļu, kas bija sadalīta neskaitāmās mazās dobītēs. Tās bija iedalītas audzēknēm, kam vajadzēja tās kopt un laistīt, turklāt katrai audzēknei bija sava dobīte. Vasarā, kad viss ziedēja, dobītes, bez šaubām, izskatījās jaukas; bet tagad, janvāra beigās, pāri visam klājās pamestība un iznīcība. Es drebinājos, te stāvēdama un raudzīdamās apkārt: diena nepavisam nebija pastaigai piemērota; lietus gan vairs nelija, tomēr cēlās mitra, dzeltenīga migla; zem kājām vēl žļakstēja vakarējo lītavu dubļi. Veselīgākās meitenes skraidīja un piedalījās spēlēs, bet bālās un vārgās, bariņā saspiedušās, bija patvērušās verandā; kad drēgnums bija piesūcinājis drānas un spiedās cauri kauliem, es izdzirdēju viņas dobji klepojam.

Vēl ne ar vienu nebiju runājusi, neviena nepievērsa arī man uzmanību; vientuļi stāvēju malā, bet, tā kā biju pieradusi pie atstumtības, tā mani daudz nenomāca. Biju atslējusies pret vienu no verandas stabiem, cieši ietinusies pelēkajā apmetnī un, aizmirsusi aukstumu, kas mani drebināja, un izsalkumu, kurš mocīja, nodevos vērošanai un pārdomām. Mani prātojumi bija pārāk nenoteikti un saraustīti; es pat vairs neapzinājos, kur atrodos; Geits- heda un mana līdzšinējā dzīve likās neizmērojami tāla; tagadne bija nenoteikta un neskaidra, bet nākotni nekādi nespēju iztēloties. Pārlaidu skatienu klostera pagalmam līdzīgajam dārzam, pēc tam ēkai, kuras, viena daļa šķita veca un pelēka, bet otra — pavisam jauna. Šai jaunajai daļai, kurā atradās mācību telpa un guļamzāle, bija spraišļoti logi kā baznīcai; uz akmens plāksnes pie durvīm es izlasīju uzrakstu — «Lovudas patversme». Šo nama daļu… gadā cēlusi Noemija Broklhersta no Brokl- herstholas grāfistes.

«Tāpēc lai jūsu gaisma spīd ļaužu priekšā, ka tie ierauga jūsu labos darbus un godā jūsu Tēvu, kas ir debesis.»

Mateja ev., 5., 16.

Lasīju un atkal pārlasīju šos vārdus, juzdama, ka nespēju uztvert to jēgu. Visu laiku domāju par vārdu «patversme», cenzdamās izprast sakarību starp pirmajiem teikumiem un svēto rakstu pantu, kad dobja ieklepošanās aiz muguras lika man atskatīties. Tuvumā uz akmens sola sēdēja kāda meitene; viņa bija nolīkusi pār grāmatu, kas viņu acīmredzot aizrāva; no vietas, kur stāvēju, varēju izlasīt grāmatas nosaukumu — «Raselass» kas man likās dīvains un reizē valdzinošs. Pāršķirot lapu, meitene nejauši pacēla acis, un es viņai jautāju:

—    Vai interesanta grāmata? — Es jau biju nolēmusi lūgt, lai viņa iedod man šo grāmatu izlasīt.

—    Man patīk, — viņa atbildēja, kad klusēdama bija mani brīdi nopētījusi.

—    Par ko tajā rakstīts? — es turpināju. Nemaz nezināju, kur man radās drosme uzsākt sarunu ar nepazīstamu meiteni; šāda rīcība nemaz neatbilda manai dabai un manām ierašām. Droši vien viņas aizrautība skāra manī kādu mums abām kopīgu dvēseles stīgu, jo arī man patika lasīt, lai gan lasīju tikai kaut ko vienkāršu un bērnišķīgu, jo vēl lāgā nespēju saprast un aptvert nopietnus un sarežģītus tekstus.

—    Ja gribi, paskaties, — meitene atbildēja, pasniegdama man grāmatu.

Es to izdarīju; šķirstot grāmatu, pārliecinājos, ka saturs nav tik valdzinošs kā nosaukums. Grāmata manai bērnišķīgajai gaumei likās garlaicīga; tur nebija nekā nedz par laumām, nedz par fejām; blīvi apdrukātās lappuses nesolīja nekā saistoša. Atdevu grāmatu atpakaļ; meitene to mierīgi paņēma un, nesacīdama nekā, dzīrās no jauna iedziļināties lasīšanā, kad es atkal uzdrošinājos viņu traucēt:

' — Vai tu man vari paskaidrot, ko nozīmē uzraksts uz akmens plāksnes virs durvīm? Kas ir «Lovudas patversme»?

1 «Stāsts par Raselasu, Abesīnijas princi» — angļu rakstnieka Sem- juela Džonsona (1709—1784) — zinātnieka un kritiķa romāns. Tulk.

—   Tā ir šī māja, kurā tu dzīvosi un mācīsies.

—          Kādēļ to sauc par «patversmi»? Vai tā atšķiras no citām skolām?

—          Tā ir kaut kas līdzīgs labdarības iestādei. Tu un es, un visas pārējās meitenes tiekam šeit turētas žēlastības maizē. Tu droši vien esi bārene? Vai tev miris tēvs vai māte?

—   Abi, jau sen, nevaru viņus atcerēties.

—          Nu redzi, te katrai meitenei ir miris tēvs vai māte, vai abi vecāki. Šī ir patversme, kur audzina bāreņus.

—   Vai mēs nekā nemaksājam? Vai mūs tur par velti?

—          Mūsu draugi vai radi maksā par mums piecpadsmit mārciņu gadā.

—          Bet kāpēc tu sacīji, ka tiekam turētas žēlastības maizē?

—          Tāpēc, ka piecpadsmit mārciņu ir par maz uzturam un mācībām, pārējo savāc ar ziedojumiem.

—    Bet kas ziedo?

—          Dažādas labvēlīgas lēdijas un labdarīgi džentlmeņi, kas dzīvo gan šajā grāfistē, gan Londonā.

—    Kas bija Noemija Broklhersta?

—          Lēdija, kura lika uzcelt mājas jauno piebūvi, kā teikts plāksnē, un kuras dēls šeit visu pārvalda un vada.

—    Kāpēc?

—   Tāpēc, ka viņš ir mantzinis un pārvaldnieks.

—          Tad šī māja nepieder slaidajai lēdijai, kura valkā pulksteni un kura sacīja, ka dabūsim maizi un sieru?

—          Mis Templai? Ai, nē! Cik labi būtu, ja tā piederētu viņai! Bet mis Templai jāatbild misteram Broklherstam par visu, ko viņa dara. Misters Broklhersts pats pērk mums uzturu un drēbes.

—    Vai viņš dzīvo tepat?

—    Nē, divas jūdzes tālāk, lielā mājā.

—    Vai viņš ir labs cilvēks?

—   Viņš ir garīdznieks un izslavēts kā labdaris.

—    Vai tu teici, ka slaido lēdiju sauc mis Tempļa?

—   Jā.

—   Un kā sauc pārējās skolotājas?

—          Tā ar sārtajiem vaigiem ir mis Smisa; viņa māca rokdarbus un piegriež visu, jo mēs pašas šujam sev apģērbus, kleitas, pelerīnes un visu citu; tā sīkā, ar melniem matiem ir mis Skečerda; viņa māca vēsturi un gramatiku un pārrauga otro klasi; un tā, kura valkā šalli un pie jostas dzeltenā lentā piesietu mutautiņu, — ir madame Pjero. Viņa ir no Francijas, no Lilles, un māca franču valodu.

—    Vai tev patīk skolotājas?

—    Diezgan labi.

—   Vai tev patīk sīkā, melnīgsnējā un madame…? Es neprotu izrunāt viņas vārdu.

—   Mis Skečerdai ir ātra daba, sargies viņu aizkaitināt! Madame Pjero nav ļauna.

—    Bet mis Tempļa ir vislabākā, vai ne?

—   Mis Tempļa ir ļoti laba un ļoti gudra; viņa ir pārāka par citām, jo zina daudz vairāk nekā tās.

—    Vai tu jau šeit esi ilgi?

—    Divus gadus.

—    Tu esi bārene?

—    Man nav mātes,

—    Vai tu te jūties labi?

—   Tu prašņā pārāk daudz. Esmu tev diezgan atbildējusi, tagad gribu lasīt.

Bet tobrīd atskanēja zvans pusdienās; meitenes atgriezās mājās. Smarža, kas tagad pildīja ēdamzāli, nebūt nerosināja vairāk ēstgribu nekā tā, kas bija situsies mūsu nāsīs brokastlaikā; pusdienas bija saliktas divos lielos alvas katlos, no kuriem plūda stipra bojātu tauku dvaka; maltīte sastāvēja no bezgaršīgu kartupeļu un sasmakušas gaļas maisījuma. Katrai skolniecei uzlika uz šķīvja krietnu porciju. Centos ēst, cik daudz spēju, klusībā minēdama, vai katru dienu mūs šādi baros.

Pēc pusdienas mēs nekavējoties devāmies uz mācību telpu; atkal sākās stundas un turpinājās līdz pieciem.

Vienīgais uzmanības vērtais notikums todien bija tas, ka mis Skečerda izdzina no vēstures stundas meiteni, ar kuru biju sarunājusies verandā, un pavēlēja viņai nostāties lielās mācību telpas vidū. Sods man likās ārkārtīgi pazemojošs, jo sevišķi tik lielai meitenei — viņai varēja būt ap gadiem trīspadsmit. Es gaidīju, ka viņa lies dziļa sašutuma un apkaunojuma asaras, tomēr man par izbrīnu viņa nedz raudāja, nedz sarka; mierīga, kaut arī ļoti nopietna viņa stāvēja visu skolnieču acu priekšā. «Kā viņa to var panest tik mierīgi, tik savaldīgi?» es sev jautāju. «Ja es būtu viņas vietā, tad vēlētos, lai zeme atveras un mani aprij. Viņai tāds izskats, it kā viņa domātu par kaut ko, kam nav nekāda sakara nedz ar sodu, nedz ar to, kas notiek patlaban. Esmu dzirdējusi par nomoda sapņiem — vai viņa tagad redz nomoda sapni? Viņas acis pievērstas grīdai, bet esmu pārliecināta, ka viņa nekā neredz, — skatiens liekas vērsts uz iekšu, dziļi ietiecies sirdī; viņa it kā raugās uz to, kas iespiedies atmiņā, nevis uz to, kas notiek īstenībā. Nez kāda ir šī meitene — laba vai ļauna?»

Drīz pēc pieciem mūs atkal aicināja uz maltīti — katra dabūjam krūzīti kafijas un pusšķēles rupjas kviešu maizes. Kari apēdu maizi un ar baudu izdzēru kafiju; labprāt būtu apēdusi un izdzērusi otrtik — es vēl jutos izsalkusi. Sekoja pusstundu garš starpbrīdis, tad mācības; pēc tam glāze ūdens un gabals auzu plāceņa, vakara lūgšana un apgulšanās. Tā pagāja mana pirmā diena Lovudā.

VI

Nākamā diena sākās tāpat kā iepriekšējā — mēs piecēlāmies un saģērbāmies sveču gaismā; tomēr šorīt vajadzēja iztikt bez mazgāšanās rituāla: ūdens krūzēs bija sasalis. Laiks iepriekšējā vakarā bija apsviedies, ass ziemeļaustrumu vējš visu nakti pūta iekšā pa mūsu guļamistabas logu plaisām, drebinādams mūs zem plānajām segām un sasaldēdams ūdeni krūzēs.

Vēl nebija beigusies pusotru stundu garā lūgšanas skaitīšana un bībeles lasīšana, kad es jau biju galīgi pārsalusi. Beidzot pienāca brokastu laiks, šoreiz auzu putra nebija piedegusi; kvalitātes pēc tā bija ēdama, toties kvantitātes nepietika. Cik maza likās mana deva! Es varētu apēst divtik.

Dienas gaitā mani ierakstīja ceturtās klases skolnieču sarakstā, un man vajadzēja pakļauties stingrajai stundu un mācību kārtībai; līdz šim es biju tikai vērojusi Lovudas notikumus; tagad arī man nācās tajos piedalīties. Sākumā nebiju pieradusi mācīties no galvas, tāpēc stundas man likās garas un nomācošas. Biežā priekšmetu maiņa arī mani izsita no sliedēm; un es priecājos, kad ap trijiem pēcpusdienā mis Smisa iedeva man divas olektis garu muslīna strēmeli, adatu un uzpirksteni, sacīdama, lai es apsēžoties kādā mierīgā stūrītī un to apvīlējot. Sajā stundā vairums meiteņu strādāja kādu rokdarbu; tikai vienas klases skolnieces joprojām stāvēja ap mis Ske- čerdu; meitenes lasīja, telpā valdīja klusums. Ar interesi klausījos, kā meitenes atbild, saņemot vai nu uzslavu, vai nopēlumu. Tā bija Anglijas vēstures stunda; lasītāju vidū pamanīju arī savu paziņu no verandas; stundas sākumā viņa ieņēma pirmo vietu starp skolniecēm, bet vai nu izteiksmes, vai pieturas zīmju neievērošanas dēļ viņai pēkšņi lika nostāties pēdējā vietā. Taču pat tur mis Skečerda turpināja meiteni pastāvīgi tramdīt, nemitīgi izsakot aizrādījumus.

—    Bērnsa (tā acīmredzot viņu sauca; meitenes šeit uzrunāja uzvārdos, kā citur bija pieņemts uzrunāt zēnus), Bērnsa, tu atkal nošķieb kurpes! Griez tūlīt purngalus uz āru!

—    Bērnsa, tu atkal neglīti izstiep zodu!

—    Bērnsa, es prasu, lai tu galvu turi taisni! Es necietīšu, ka tu stāvi man pretī tādā pozā! — utt., utt.

Kad zināmā nodaļa bija divreiz izlasīta, meitenēm vajadzēja aizvērt grāmatas un sākās atprasīšana. Runa bija par Čārlza Pirmā valdīšanas laiku, un jautājumi skāra tonnāžu, procentus no vienas mārciņas sterliņu un kravas nodokli, bet uz šiem jautājumiem lielākā daļa meiteņu acīmredzot nevarēja atbildēt; turpretī Bērnsai tie nesagādāja nekādas grūtības; viņas atmiņa, kā redzams, bija uztvērusi stundas būtību, un viņa bez minstināšanās atbildēja uz katru jautājumu. Es gaidīju, ka mis Skečerda uzslavēs meitenes uzmanību, bet audzinātāja pēkšņi uzkliedza:

—    Netīrā, pretīgā meitene! Tu šorīt nemaz neesi iztīrījusi nagus!

Bērnsa, man par brīnumu, nekā neatbildēja.

«Kāpēc,» es prātoju, «viņa nepaskaidro, ka nevarēja nedz iztīrīt nagus, nedz nomazgāt seju, jo ūdens bija sasalis?» *v

Manu uzmanību tobrīd novērsa mis Smisa, saukdama paturēt diegu šķeteri; tīdama to kamolā, viņa laiku pa laikam iztaujāja mani, vai agrāk jau esmu apmeklējusi skolu, vai protu zīmēt, šūt un adīt un citus darbus; kamēr viņa mani neatlaida, nevarēju turpināt mis Skečer- das vērošanu. Kad atgriezos savā vietā, šī lēdija deva kādu pavēli, kuras jēgu neuztvēru; Bērnsa nekavējoties atstāja klasi, iegāja mazajā blakus telpā, kur glabājās grāmatas, un tūlīt atgriezās, turēdama rokā rikšu saišķi. So soda rīku viņa pasniedza mis Skečerdai, goddevīgi palokot celi; pēc tam mierīgi, bez uzaicinājuma noraisīja priekšautu, un skolotāja tūdaļ spēcīgi uzšāva viņai vairākas reizes ar rīkstēm pa noliekto kaklu. Bērnsas acīs neparādījās neviena asara; un, lai gan es pārtraucu šūšanu, jo mani pirksti veltās un bezspēcīgās dusmās drebēja, Bērnsas domīgajā sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Tiepša! — mis Skečerda iesaucās. — Nekas tevi nespēj labot! Nevīža! Nes prom žagarus!

Bērnsa paklausīja; es cieši skatījos uz viņu, kad viņa nāca ārā no grāmatu glabātavas; viņa bāza kabatā mutautiņu, un uz viņas liesā vaiga mirdzēja asaru pēdas.

Pievakarē pienāca rotaļu stunda, kas man šķita visskaistākais dienas posms Lovudā; kumoss maizes, malks kafijas, ko mēs kāri notiesājām piecos, bija atjaunojis sparīgumu, bet nebija remdinājis izsalkumu; dienas sasprindzinājums bija atslābis; mācību telpa likās siltāka nekā no rīta — kamīni tagad kurējās spēcīgāk, lai aizstātu vēl neaizdegtās sveces; sārtie liesmu atspulgi, atļautā draiskulība, daudzo balsu jūklis viesa manī gaidīto brīvības izjūtu.

Tās dienas vakarā, kad redzēju mis Skečerdu peram skolnieci Bērnsu, es, kā parasti, viena klīdu starp galdiem un smejošu meiteņu grupām, nemaz nejuzdamās vientuļa; ejot garām logiem, šad un tad pacēlu aizkaru un paskatījos ārā; stipri sniga, uz palodzes jau bija vesela kupena; pielikusi ausi pie rūts, es cauri līksmajai kņadai istabā saklausīju nerimtīgās vēja gaudas dārzā.

Ja es nesen būtu atstājusi omulīgas mājas un mīļus vecākus, tad šai stundā droši vien visskaudrāk izjustu atšķirtību; tad vējš laikam gan skumdinātu manu sirdi, neskaidrais troksnis traucētu manu dvēseles mieru; turpretī tagad tas viss izraisīja manī drudžainu satraukumu, es vēlējos, lai vējš gaudo vēl mežonīgāk, lai krēsla drīzāk sabiezē par tumsu un draiskošanās pārvēršas atklātā nepaklausībā.

Pārlēkdama soliem un palīzdama zem galdiem, es nokļuvu pie viena no kamīniem; tur ieraudzīju Bērnsu ceļos nometušos pie augstā kamīna režģa; viņa acīmredzot nekā nemanīja, kas notiek apkārt, jo bija iegrimusi grāmatā, ko lasīja kvēlojošo ogļu blāvajā gaismā.

—   Vai tas vēl ir «Raselass»? — es jautāju, nostājusies viņai blakām.

—    Jā, — viņa atbildēja. — Es to patlaban beidzu lasīt.

Pēc dažiem mirkļiem viņa aizvēra grāmatu. Es nopriecājos. «Varbūt tagad piedabūšu viņu runāt,» es nodomāju. Apsēdos viņai blakus uz grīdas.

—    Kā tevi vēl sauc?

—    Helēna.

—    Vai atbrauci šurp no tālienes?

—    Atbraucu no ziemeļiem, tas ir pavisam tuvu Skotijas robežai.

—    Vai tu kādreiz tur atgriezīsies?

—    Cerams, bet neviens nevar droši paredzēt nākotni.

—    Tu laikam gan vēlies atstāt Lovudu?

—    Nē! Kāpēc? Mani atsūtīja uz Lovudu iegūt izglītību. Kāda jēga braukt projām no šejienes, pirms neesmu to dabūjusi?

—    Bet audzinātāja mis Skečerda ir tik nežēlīga pret tevi!

—    Nežēlīga? Nepavisam ne! Viņa ir tikai stingra, viņa aizrāda uz maniem trūkumiem un tos apkaro.

—    Bet, ja es būtu tavā vietā, es viņu ienīstu! Es viņai nepadotos! Lai tik mēģina mani pērt! Es izraušu rīksti viņai no rokām un salauzīšu viņas deguna priekšā!

—    Tu droši vien nedarīsi nekā tamlīdzīga; bet, ja darīsi, misters Broklhersts izslēgs tevi no skolas; tas sagādātu lielas bēdas taviem radiem. Vai nav daudz labāk panest pacietīgi aizvainojumu, kas sagādā sāpes tikai tev pašai, nekā ar pārsteidzīgu rīcību sāpināt savus tuvākos? Bez tam arī bībele māca ļaunu atmaksāt ar labu.

—    Bet tas taču ir pazemojums, ka tevi per vai nostāda istabas vidū visu acu priekšā! Tu jau esi tik liela meitene! Esmu daudz jaunāka par tevi, bet es to nevarētu izturēt.

—    Tomēr tavs pienākums ir visu izturēt, ja tas ir neizbēgami, ja liktenis lēmis tev nest šo krustu. Tikai gļēvie un mazdūšīgie saka: «Es to nevaru izturēt!»

Klausījos viņā pārsteigta; nevarēju saprast šo padevības filozofiju un vēl mazāk sapratu iecietību, kādu Helēna izrādīja pret saviem mocītājiem. Tomēr es nojautu, ka Helēna redz visas lietas un parādības kādā īpašā gaismā. Es pieļāvu, ka viņai varbūt taisnība, bet man ne; taču man negribējās iedziļināties šai jautājumā, un es atzinu par labāku par to nedomāt.

—    Tu saki, tev esot trūkumi, Helēna. Kādi tie ir? Manuprāt, tu esi ļoti laba.

—     Lūk, te tev ir pierādījums, ka cilvēkus nevajag vērtēt pēc izskata, es tiešām esmu nevīžīga, kā mis Skečerda teica. Man nekad neizdodas turēt savas mantas kārtībā, esmu pavirša, aizmirstu noteikumus, lasu, kad jāmācās uzdotais, nekā nedaru sistemātiski, dažreiz saku tāpat kā tu, ka nevaru izturēt, ja man jāpakļaujas noteiktai sistēmai un kārtībai. Tas viss ļoti kaitina mis Skečerdu, kura pēc dabas ir tīrīga, prasīga un pedantiska.

—    Turklāt kašķīga un cietsirdīga, — es piebildu; bet Helēna nepiekrita šim papildinājumam, viņa klusēja.

—    Vai mis Tempļa pret tevi ir tikpat barga kā mis Skečerda?

Dzirdot mis Templas vārdu, pār Helēnas nopietno seju pārslīdēja liegs smaids.

—    Mis Tempļa ir ļoti laba. Viņai grūti būt bargai pat pret skolas vissliktāko audzēkni. Viņa redz manus trūkumus un laipni man uz tiem aizrāda; un, ja es izdaru kaut ko uzslavas cienīgu, viņa neskopojas ar atzinību. Visskaidrākais pierādījums manam sliktajam raksturam ir tas, ka pat viņas aizrādījumi, tik maigi un patiesīgi, nevar mani ietekmēt, lai es censtos labot savus trūkumus; pat viņas uzslavas, kaut arī es tās augsti vērtēju, nespēj pamudināt mani būt kārtīgai un uzmanīgai.

—    Tas ir dīvaini, — es teicu, — ir taču pavisam viegli būt uzmanīgai.

—     Tev viegli, par to nešaubos. Es novēroju tevi šorīt klasē un redzēju, cik uzmanīgi tu klausies; tavas domas, liekas, ne brīdi nenovērsās no mis Milleres skaidrojumiem. Turpretī manas domas nemitīgi klīst kaut kur projām; man vajadzētu klausīties mis Skečerdas stāstījumu un iegaumēt, ko viņa skaidro, bet es bieži pat nedzirdu viņas balsi, sapņoju vaļā acīm. Dažreiz man šķiet, ka esmu NortaņibeTlendā un skaņas, ko dzirdu, ir strautiņa urdzoņa, kurš tek gar mūsu māju Dīpdenā, un, kad pienāk mana kārta atbildēt, man vispirms jāatmostas; un, tā kā nekā neesmu dzirdējusi, klausīdamās sava strauta čaloņā, tad nezinu, ko atbildēt.

—    Bet tu tik lieliski atbildēji šo pēcpusdienu!

—    Tā bija tikai sagadīšanās; temats, par ko lasījām, mani ieinteresēja. Šoreiz nesapņoju par Dīpdenu, bet brīnījos par to, ka cilvēks, kas gribēja darīt tikai labu, varēja rīkoties tik netaisni un neprātīgi, kā rīkojās Čārlzs Pirmais; un es domāju, cik žēl, ka viņš, būdams tik labs un godīgs, neatzina nekā cita kā vienīgi savu karaļa varu. Kaut viņš būtu bijis taisnīgāks un uzklausījis laika garu! Tomēr man patīk Čārlzs, es viņu cienu un nožēloju. Nabaga karalis, kam nocirta galvul Jā, viņa ienaidnieki bija Jaunāki par viņu; tie izlēja asinis, kuras tiem nebija tiesības izliet. Kā tie drīkstēja viņu nogalināt!

Helēna tagad runāja pati ar sevi. Viņa bija aizmirsusi, ka es viņu nevarēju lāgā saprast, ka es nekā vai gandrīz nekā nezināju par notikumiem, par kuriem viņa runā. Centos atgriezt viņu atpakaj pie jautājuma, kas interesēja mani.

—     Bet, kad mis Tempļa pasniedz stundu, vai tad tavas domas arī klīst projām?

—     Nē, tikai dažreiz, jo mis Tempļa parasti arvien pastāsta kaut ko jaunu, kas ir daudz interesantāks nekā manas pārdomas; viņā ir tīkami klausīties, un bieži viņa pastāsta tieši to, ko es jau sen tiecos uzzināt.

—   Tātad mis Templas stundās tu uzvedies labi?

—    Jā, bet nemaz to necenšos, tas iznāk pats par sevi; es tikai sekoju savām tieksmēm, tātad tas nav mans nopelns.

—     Nē, tas ir liels nopelns. Tu esi laba pret tiem, kuri ir labi pret tevi. Tā, manuprāt, ari vajag. Ja cilvēki vienmēr pakļausies tiem, kas ir netaisni un nežēlīgi, tad Jaunie aizvien darīs^ kā grib; tie ne no kā nebaidīsies un kjūs aizvien Jaunāki un Jaunāki. Ja mūs sit bez iemesla, mums jāsit pretī, citādi nav iespējams, turklāt no visa spēka, lai sitēji dabūtu mācību un nekad mūs vairs nesistu.

—    Ceru, ka tavi uzskati mainīsies, kad kjūsi vecāka; tagad tu esi tikai maza, nezinoša meitene.

—     Bet tā es jūtu, Helēna. Man jāienīst cilvēki, kuri, lai ka cenšos tiem izpatikt, joprojām mani ienīst; man jāpretojas tiem, kas mani netaisnīgi soda. Tas ir dabiski, tikpat dabiski kā tas, ka jāmīl tie, kas izturas pret mums labi, vai jāpakļaujas pelnītam sodam.

—    Tādi uzskati ir pagāniem un mežoņiem, kristīgie un civilizētās tautas tādus neatzīst.

—    Kāpēc? To es nesaprotu.

—    Ne jau varmācība uzveiks ienaidu, un ne jau atriebība iznīdēs netaisnīgumu.

—    Kas tad?

—          Lasi Jauno derību un ievēro, ko Kristus saka un kā viņš rīkojas; pieņem viņa vārdus sev par likumu un viņa izturēšanos par paraugu.

—    Ko viņš saka?

—    «Mīliet savus ienaidniekus; svētījiet tos, kas jūs lamā. Dariet labu tiem, kas jūs ienīst un nelietīgi izmanto.»

—   Tad man jāmīl misis Rīda! To es nevaru! Man vajadzētu svētīt viņas dēlu Džonu, bet tas ir pilnīgi neiespējami!

Tagad Helēna Bērnsa savukārt lūdza mani pastāstīt par sevi; un es izstāstīju viņai par visām savām ciešanām un pārestībām. Es runāju tā, kā jutu, — dedzīgi un sarūgtināti, nekā nenoklusējot un nemīkstinot.

Helēna pacietīgi uzklausīja mani līdz galam; gaidīju, ka tagad viņa izteiks kādu piezīmi, bet viņa klusēja.

—   Nu, — es nepacietībā jautāju, — vai misis Rīda nav Jauna, cietsirdīga sieviete?

—    Viņa, bez šaubām, izturējās pret tevi cietsirdīgi, viņai nepatīk tavs raksturs, tāpat kā mis Skečerdai nepatīk mans. Bet tas ir apbrīnojami, ka tu atceries katru viņas_ vārdu, visus pāridarījumus! Dīvaini, ka viņas netaisnā izturēšanās tik dziļi skārusi tavu dvēseli! Manī netaisnība neatstāj tik neizdzēšamas pēdas. Vai tu nejustos laimīgāka, ja pacenstos aizmirst gan viņas bardzību, gan naidu, ko tā tevī izraisīja? Dzīve, manuprāt, ir pārāk īsa, lai to aizvadītu, glabajot naidu vai vienmēr atceroties izciestās pārestības. Mums visiem ir savi trūkumi, tā acīmredzot esam radīti. Bet es ticu, ka reiz pienāks laiks, kad mēs atbrīvosimies no saviem trūkumiem, atbrīvosimies no mūsu miesas vājībām; viss grēcīgais un zemiskais pazudīs, kad mūsu miesa sairs pīšļos un pāri paliks tikai gars, neaptveramais dzīvības un domas pirmsākums, tikpat skaidrs kā tad, kad tas atstāja savu radītāju, lai apgarotu radību; no kurienes tas nācis, turp tas atgriezīsies, varbūt lai atkal iemājotu kādā būtnē, cēlākā par cilvēku, varbūt lai, izejot cauri visām pakāpēm, iegūtu eņģelisku šķīstību. Kādēļ lai cilvēka dvēsele tiktu pakļauta tādām ciešanām, ka no cilvēciskuma noslīdētu līdz sātaniskumam? Tgm es neticu. Man ir cita pārliecība; to man neviens nav mācījis, un es to reti pieminu. Bet tā man dāvā svētlaimi, un pie tās es turos; tā apveltī visu ar gaišām cerībām, liek uzskatīt aiziešanu mūžībā par ieiešanu citā mājoklī, nevis par šausmām un posta bezdibeni; šī pārliecība man ļauj skaidri saredzēt starpību, kas pastāv starp ļaundari un ļaundarību. Ļaundarim es varu no visas sirds piedot, bet no visas sirds ienīstu ļaundarību. Dzīvojot ar šādu pārliecību, mani nekad nemoka atriebība; pazemojumi mani pārāk dziļi neaizskar, netaisnīgums nenomāc; man ir labs prāts, un es mierīgi raugos pretī savai pēdējai stundai.

Pēc šiem vārdiem Helēnas galva, kas vienmēr bija mazliet nodurta, noliecās vēl zemāk. Es redzēju, ka viņai negribas turpināt šo sarunu un viņa vēlas palikt viena ar savām domām. Tomēr pārdomām neatlika laika. Pie viņas piegāja dežurante, liela, parupja: meitene, un stiprā kem- berlendiešu izloksnē uzsauca:

— Helēna Bērnsa, ja tu tūlīt nesavedīsi kārtībā savu kumodes atvilktni un nesalocīsi rokdarbu, tad es pasaukšu mis Skečerdu un parādīšu, kas tev tur ir par midzeni!

Helēna atģidās no sapņiem, nopūtusies piecēlās un devās izpildīt dežurantes pavēli.

VII

Pirmie trīs mēneši Lovudā man šķita vesels laikmets, turklāt nekāds zelta laikmets. Es ar lielām grūtībām pieradu pie jaunajiem noteikumiem un neierastajiem pienākumiem. Bailes, ka nespēšu tos izpildīt, mocīja mani vairāk nekā fiziskais vārgums, kas arī man sagādāja daudz ciešanu.

Visu janvāri un februāri un daļu marta vispirms biezais sniegs un vēlāk — pēc atkušņa gandrīz neizbriena- mie ceļi liedza mums iziet ārpus patversmes dārza; vienīgā garākā pastaiga bija gājiens uz baznīcu. Taču dārzā mums katru dienu vajadzēja pavadīt vienu stundu, lai ieelpotu svaigu gaisu. Trūcīgais apģērbs mūs pietiekami neaizsargāja pret bargo aukstumu: mums nebija zābaku, sniegs iespiedās kurpēs un tur kusa; kailās rokas vienmēr apsala un pārklājās ar čūlām, kājas tāpat; vēl tagad atceros, cik neizturami vakaros sāpēja uztūkušās kājas, un nekad neaizmirsīšu tās mokas, kādas pārcietu rītos, bāžot vātainās, stīvās kājas apavos. Bez tam mūs līdz izmisumam noveda arī nepietiekamā barība: mums bija augošu bērnu veselīgā apetīte, bet mēs saņēmām tādu devu, ar ko tikko pietiktu slimniekam, kas jau guļ uz nāves cisām. Sāda uztura nepietiekamība izraisīja ļaunprātību, no kā visvairāk cieta jaunākās audzēknes. Lielākās meitenes, galīgi izbadējušās, izmantoja katru gadījumu, lai ar glaimiem, glāstiem vai draudiem izmānītu mazajām porcijas. Cik bieži man nācās sadalīt starp divām kārotājām tik dārgo rupjas kviešu maizes kumosu, ko mums izsniedza pie tējas! Atdevusi trešajai kārotājai pusi savas kafijas, es atlikušo izstrēbu vienā paņēmienā kopā ar asarām, ko izraisīja gremzīgais izsalkums.

Svētdienas šais ziemas mēnešos bija sevišķi drūmas. Mums vajadzēja nostaigāt divas jūdzes līdz Broklbridžas baznīcai, kur mūsu aizgādnis turēja sprediķi. Mēs jau izgājām nosalušas, bet baznīcā nonācām galīgi pārsalušas; rīta dievkalpojumā mums rokas un kājas sastinga ragā. Iet atpakaļ uz patversmi pusdienās bija pārāk tālu, tāpēc mums starp diviem dievkalpojumiem izsniedza gabalu aukstas gaļas un maizi tādās pašās skopās devās, kādas bijām pieradušas dabūt parastajās maltītēs.

Pēc vakara dievkalpojuma devāmies mājup pa klaju, nelīdzenu ceļu; ass vēļš pūta no ziemeļiem, no sniegotajiem kalniem, un apsvilināja mums sejas.

Atceros, kā mis Tempļa raiti un viegli soļoja blakus mūsu pārgurušajai rindai, cieši ietinusies savā rūtainajā apmetnī, kura malas pluinīja ledainais vējš, un uzmundrināja mūs ar vārdiem un savu piemēru, aicinot mūs iet uz priekšu kā «drosmīgiem karavīriem». Pārējās audzinātājas, nožēlojamās nabadzītes, pašas bija pārāk nomāktas, lai spētu uzmundrināt citus.

Kā mēs atgriezušās ilgojāmies pēc gaismas un kamīna siltuma! Taču mums, mazajām, arī šis prieks bija liegts: pie abiem kamīniem mācību telpā tūlīt divās rindās nostājās vecākās meitenes, bet aiz viņām, čokurā sarāvušās, tupēja jaunākās, spiezdamās cita pie citas un tīstīdamas nosalušās rokas priekšautos.

Tējas laikā mūs iepriecināja maza balva — divkārša maizes deva, tas ir, parastās pusšķēles vietā saņēmām veselu riku, turklāt ar plānu sviesta kārtiņu. Šo baudu mēs gaidījām no svētdienas līdz svētdienai. Man parasti izdevās saglabāt sev tikai pusi no šā gardā cienasta, atlikušo daļu noteikti vajadzēja atdot.

Svētdienas vakarus pavadījām, atkārtojot no galvas iemācītos katķisma gabalus un Mateja evaņģēlija piekto, sesto un septīto nodaļu un noklausoties garu sprediķi, ko lasīja mis Millere; viņa vienā laidā žāvājās, nemaz neslēpdama nogurumu. Miega pievārētas, mazās meitenes, gluži kā Eitihsnogāzās zemē — ja arī ne gluži no trešā stāva, tad tomēr no soliem, un viņas pacēla tikko dzīvas aiz noguruma. Pretlīdzeklis bija tikai šāds — nabadzītes izbīdīja istabas vidū un lika stāvus noklausīties sprediķi līdz beigām. Dažkārt meitenēm saļodzījās kājas un viņas sabruka uz grīdas vienā kaudzītē; tad vecākās meitenes atslēja viņas pret augstajiem krēsliem.

Es vēl neesmu pieminējusi mistera Broklhersta apmeklējumus; šis džentlmenis tiešām neparādījās gandrīz visu pirmo mēnesi, kopš ierados Lovudā. Varbūt viņš bija pagarinājis viesošanos pie sava drauga bīskapa; katrā ziņā viņa prombūtnē jutos mierīga. Nav lieki jāstāsta, kāpēc es baidījos no viņa parādīšanās. Beidzot viņš tomēr ieradās.

Reiz pēc pusdienām (tad jau es trīs nedēļas atrados Lovudā), kad, šīfera tāfeli rokā turēdama, gudroju, kā izrēķināt grūtu dalīšanas uzdevumu, es izklaidīgi pacēlu acis un pēkšņi ieraudzīju gar logu paejam kādu stāvu; es gandrīz instinktīvi pazinu šo kalsno siluetu; un, kad mirkli vēlāk visi kā viens, ieskaitot audzinātājas, piecēlās, man nevajadzēja meklēt ar skatienu to, ko tik svinīgi sagaidīja. Kāds platiem soļiem izgāja cauri mācību telpai, un blakus mis Templai, kura arī bija piecēlusies, jau slējās tas pats melnais pīlārs, kas tik bargi bija nopētījis mani, stāvēdams uz paklāja pie kamīna Geitshedā; es zagšus palūkojos uz šo arhitektonisko figūru. Jā, es ne- maldījos: tas bija misters Broklhersts garos, cieši aizpogātos vizītsvārkos, un viņš izskatījās vēl garāks, tievāks un stīvāks nekā parasti.

Man bija savi iemesli baidīties no viņa ierašanās; es pārāk labi atcerējos indīgās piezīmes, kādas misis Rīda bija izmetusi par manu raksturu un visu pārējo, atcerējos arī mistera Broklhersta solījumu atklāt mis Templai un pārējām audzinātājām manas sliktās tieksmes. Visu laiku ar šausmām atminējos šos draudus un katru dienu

1 Pēc bībeles nostāsta, jauneklis Eitihs, sēdēdams uz palodzes, apustuļa Pāvila garā sprediķa laikā aizmiga, nogāzās no trešā stāva zemē un nositas. Tulk.

drebēdama gaidīju parādāmies šo cilvēku, kura paziņojums par manu jau pagājušo dzīvi uz visiem laikiem uzspiedīs man samaitātības zīmogu. Nu viņš bija klāt. Viņš stāvēja blakus mis Templai un čukstēja viņai kaut ko ausī; es nešaubījos, ka viņš pašreiz stāsta par manu nekrietnību; mokošās bailēs sekoju viņas skatienam, kuru katru brīdi gaidīdama, ka viņas tumšajās acīs atspoguļosies riebums un nicinājums; centos saklausīt viņa čukstus, jo sēdēju netālu, un man arī izdevās uztvert lielāko daļu no tā, ko viņš teica. Tas, ko dzirdēju, izkliedēja manas bailes.

—     Es domāju, mis Tempļa, ka diegi, kurus nopirku Lautonā, noderēs, tie būs taisni piemēroti katūna krekliem, es izvēlējos tiem arī adatas. Pasakiet mis Smisai, ka es neizrakstīju lāpamadatas, bet jaunnedēļ viņai atsūtīs dažas paciņas; lai viņa nekādā ziņā neizsniedz katrai skolniecei vairāk par vienu adatu; ja iedos vairāk, meitenes tās nomētās un pazaudēs. Un tad, cienītā, es vēlētos, lai audzēknes ar vilnas zeķēm apietas rūpīgāk. Kad šeit biju pēdējo reizi, es iegāju sakņu dārzā un apskatīju izžauto veļu; tur bija ļoti daudz slikti salāpītu zeķu; lielie caurumi liecināja, ka tās lāpa reti un nevīžīgi.

Viņš apklusa.

—    Jūsu norādījumus izpildīs, — teica mis Tempļa.

—    Bez tam, cienītā, — viņš turpināja, — veļas mazgātāja man ziņoja, ka dažas meitenes šonedēļ savalkājušas divas apkaklītes. Tas ir par daudz; noteikumi paredz tikai vienu.

—    Iemesls bija pamatots, ser. Agnese un Katrīna Džon- stonas bija pagājušā ceturtdienā uzaicinātas Lautonā pie paziņām uz tēju; šajā gadījumā es viņām atļāvu aplikt tīras apkaklītes.

Misters Broklhersts pamāja ar galvu.

—     Nu labi, vienreiz to var pieļaut; bet šādi gadījumi nedrīkst atkārtoties pārāk bieži. Bez tam mani pārsteidz vēl viens apstāklis: pārbaudot kopā ar saimnieci rēķinus, konstatēju, ka pēdējo divu nedēļu laikā meitenēm divas reizes izsniegtas otrās brokastis — maize un siers. Ko tas nozīmē? Es vēlreiz izlasīju noteikumus, bet neatradu tajos nekādu norādījumu par otrajām brokastīm. Kas ieviesis šo jauninājumu? Kas to atļāvis?

—    Par to atbildu es, ser, — mis Tempļa paskaidroja. — Brokastis bija pagatavotas tik slikti, ka audzēknes tās nevarēja ēst; es neriskēju atstāt viņas neēdušas līdz pusdienām.

—    Atļaujiet aizrādīt, cienītā: jūs taču zināt, ka mans mērķis, audzinot šīs meitenes, nav pieradināt viņas pie greznības un lutināšanas, bet iepotēt viņām pacietību un pašaizliedzību. Ja meitenes zaudē ēstgribu tāpēc, ka brokastis gadījuma pēc ir pārsālītas vai nesālītas, tad šos niķus nevar labot, piedāvājot gardāku ēdienu, tādējādi izlutinot miesu, tātad nopulgojot šīs labdarības iestādes mērķus. Tieši otrādi, katrs šāds nejaušs atgadījums jāizmanto, lai stiprinātu audzēkņu garu, mācītu viņas vīrišķīgi atteikties no pasaulīgiem labumiem; te lieti noderētu īsa runa; saprātīga audzinātāja šādā reizē norādītu uz pirmo kristiešu ciešanām, uz spīdzinājumiem, kurus vajadzēja izturēt mocekļiem, un, beidzot, uz mūsu kunga Jēzus Kristus pamācībām — viņš aicināja savus mācekļus ņemt savu krustu un sekot viņam —, uz Kristus vārdiem, ka cilvēks nedzīvo no maizes vien, bet no katra vārda, kas nāk no dieva mutes; norādītu uz Kristus dievišķīgajiem mierinājumiem: «Laimīgi jūs esat, kas ciešat badu un slāpes manis dēļ!» Cienītā, ja jūs piedegušas putras vietā dosiet meitenēm maizi un sieru, jūs gan pabarosiet viņu grēcīgo miesu, bet atstāsiet badā viņu nemirstīgās dvēseles!

Misters Broklhersts atkal apklusa — varbūt savas daiļrunības saviļņots. Mis Tempļa bija nodūrusi acis, kad viņš sāka runāt; tagad viņa skatījās taisni uz priekšu un viņas seja, parasti marmora bālumā, pamazām arī kļuva salta un stinga kā marmors, it īpaši lūpas bija tik cieši sakniebtas, ka vienīgi tēlnieka kalts tās varētu atvērt, bet piere likās drūmi saraukta.

Pa to laiku misters Broklhersts, stāvēdams pie kamīna, rokas uz muguras salicis, pārlaida valdonīgu skatienu pār visām audzēknēm. Pēkšņi viņš piemiedza acis, it kā ieraudzījis kaut ko apžilbinošu; pagriezies pret direktrisi, viņš sacīja daudz straujāk, nekā bija runājis līdz šim.

—    Mis Tempļa, mis Tempļa, kas tā tur ir ar sprogainajiem matiem? Rudi mati, cienītā, un sprogaini, visa galva vienās sprogās! — Pacēlis spieķi, viņš norādīja uz audzēkni, kas viņu šausmināja, pie tam roka viņam drebēja.

—   Tā ir Džūlija Severna, — mis Tempļa mierīgi atbildēja.

—    Nav svarīgi, vai Džūlija Severna vai kāda cita, cienītā! Ar kādām tiesībām viņa staigā apkārt nesasukātiem matiem? Kā viņa drīkst tik rupji pārkāpt šās iestādes — šās evaņģēliskās labdarības iestādes noteikumus un nodoties šadai pasaulīgai greznībai? Viņai taču mati vienās sprogās!

—    Džūlijas mati ir sprogaini no dabas, — mis Tempļa vēl mierīgāk atbildēja. '

—    No dabas! Mums nav jāpakļaujas dabai! Es vēlos, lai meitenes šeit kļūtu par žēlsirdības bērniem. Kāpēc vajadzīgas šādas krēpes? Nemitīgi esmu norādījis, lai mati tiktu nēsāti gludi un atpakaļ sasukāti. Mis Tempļa, šai meitenei mati jānogriež līdz ādai! Rīt te būs frizieris. Es redzu, ka arī citām meitenēm matu uz galvas ir vairāk, nekā vajadzīgs, piemēram, tur tai garajai meitenei. Pasakiet, lai viņa pagriežas ar muguru pret mums! Lai visa vecākā klase pieceļas un pagriežas ar seju pret sienu!

Mis Tempļa pārlaida ar kabatas drāniņu pār lūpām, it kā gribēdama notraukt nevilšo smaidu. Tomēr viņa deva pavēli, un, kad vecākās meitenes beidzot aptvēra, kas tiek prasīts, viņas paklausīja; es mazliet atmetos atpakaļ un no sava sola varēju redzēt skatienus un grimases, ar kādām viņas pavadīja šo manevru. Žēl, ka misters Broklhersts nevarēja to redzēt! Tad viņš vaībūt saprastu — lai ko nodarītu mūsu arējai čaulai, mūsu iekšējā būtība palika viņam neaizsniedzama.

Minūtes piecas viņš nopētīja šo dzīvo medaļu otru pusi, tad paziņoja spriedumu. Vārdi nodārdēja kā pastarās tiesas bazūnes:

—    Visi matu ērkuļi jānogriež!

Mis Tempļa acīmredzot kaut ko iebilda.

—    Cienītā, — viņš turpināja, — man jākalpo kungam, kura valstība nav no šīs pasaules. Mana misija ir iznīdēt šajās meitenēs miesas kārības, mācīt viņām izturēties kautrīgi un atturīgi, nevis greznoties ar matu pīnēm un dārgām drānām. Katra no šīm audzēknēm ir tik mākslīgi savijusi pakausi matus, ka tas liecina vienīgi par uzpūtību. Es vēlreiz atkārtoju — mati jānogriež! Padomājiet, cik daudz laika vajag, lai…

Šajā mirklī misters Broklhersts aprāva valodu: telpā ienāca viesi — trīs dāmas. Viņām būtu derējis ierasties mazliet ātrāk, lai noklausītos šo lekciju par apģērbu, jo viņas' bija lepni tērpušās samtā un zīdā, ar kažokādas

rotājumiem. Abām jaunākām dāmām (skaistām sešpadsmit septiņpadsmit gadus vecām meitenēm) galvā bija toreiz modernās pelēkas bebrādas cepurītes ar strausa spalvām, un no šīm elegantajām galvassegām slīga lejup kupli, biezi, gaiši, rūpīgi sasprogoti mati. Vecākā dāma bija ietinusies dārgā, ar sermuliņa ādu apšūtā samta šallē, un uz pieres viņai krita mākslīgas sprogas.

Mis Tempļa godbijīgi sasveicinājās ar šīm lēdijām — tās bija misis Broklhersta ar meitām — un aizvadīja viņas uz istabas augšgala goda vietām. Viņas acīmredzot bija atbraukušas kopā ar savu cienījamo ģimenes galvu; kamēr viņš kārtoja darījumus ar saimniecības vadītāju, izprašņāja veļas mazgātāju un izteica pārmetumus direk- trisei, viņas jau bija pamatīgi pārmeklējušas augšējās telpas. Tagad viņas vērsās ar dažādām piezīmēm un aizrādījumiem pie mis Smisas, kura pārzināja veļu un pārraudzīja guļamtelpas; bēt man nebija laika klausīties, ko viņas teica; manu uzmanību saistīja citi notikumi.

Kamēr klausījos mistera Broklhersta un mis Templas sarunā, es ne brīdi neaizmiršu rūpēties par savu drošību, cenzdamās palikt nepamanīta. Šī nolūka dēļ es izlikos nodziļinājusies uzdevumā un turēju tāfeli tā, lai tā aizklāj manu seju. Varbūt mani arī neviens neievērotu, bet man pēkšņi izslīdēja no rokām tāfele un nokrita zemē ar skaļu blīkšķi. Visu skatieni uzreiz pievērsās man. Tagad zināju, ka esmu pazudusi, un, noliekusies, lai paceltu abas lauskas, es sagatavojos visļaunākajam. Tas arī tūlīt notika.

—    Cik nevīžīga meitene! — misters Broklhersts teica un tūlīt piebilda: — A, tā ir jaunā skolniece! — Un, pirms es paguvu ievilkt elpu, viņš jau turpināja: — Šai sakarībā man ir kaut kas sakāms. — Tad, pacēlis balsi, — cik skaļa tā man likās! — viņš paziņoja. — Lai meitene, kas saplēsa tāfeli, iznāk priekšā!

Saviem spēkiem nebūtu varējusi pakustēties, visi locekļi bija kā paralizēti, taču abas lielās- meitenes, kas sēdēja man katrā pusē, piecēla mani kājās un pabīdīja pretī drausmīgajam soģim, bet mis Tempļa pieveda mani viņam klāt, uzmundrinoši čukstēdama:

—    Nebaidies, Džeina! Es redzēju, ka tas notika nejauši; tevi nesodīs.

Laipnie čuksti urbās man sirdī kā dunča asmens.

65

«Vel mirklis, un viņa uzskatīs mani par liekuli,» es nodomāju, un mana sirds sāka strauji pukstēt no naida

3 - 2791

uzplūda pret tādiem cilvēkiem kā misis Rīda un Broklhersts ar visu šo kompāniju. Es taču nebiju Helēna Bērnsa.

—   Atnesiet šurp šo krēslu, — misters Broklhersts teica, norādīdams uz kādu ļoti augstu sēdekli, no kura tikko bija piecēlusies dežurante; to atnesa.

—    Uzceliet uz tā meiteni!

Kāds mani uzcēla, vairs neatceros, kas: es nekā neapjēdzu, tikai redzēju, ka stāvu vienā augstumā ar misteru Broklherstu un viņa deguns atrodas pāris sprīžu attālu, bet zemāk viļņojas oranžs un sārts zīds un vesels mākonis sudrabainu spalvu.

Misters Broklhersts nokrekšķinājās.

—    Dārgās lēdijas, — viņš teica, pagriezies pret savu ģimeni. — Mis Tempļa, audzinātājas un bērni! Vai jūs redzat šo meiteni?

Protams, ka visi mani redzēja, visu acis it kā šķīla uguni, kas apdedzināja manu ādu.

—    Redziet, viņa ir vēl jauniņa un liekas gluži parasta meitene. Dievs savā žēlsirdībā dāvājis viņai tādu pašu veidolu, kādu devis mums visiem; nav nevienas zīmes, kas liecinātu par kroplumu. Kas gan varētu iedomāties, ka Ļaunais jau iemājojis viņā un padarījis viņu par savu padevīgu kalponi? Diemžēl man jāapgalvo, ka tā tas ir.

Viņš apklusa; šajā mirklī jutu, ka man jau izdodas pārvarēt drudzi, kas mani kratīja, — Rubikona bija pārieta, no soda vairs nevarēju izbēgt, atlika vienīgi turēties vīrišķīgi.

—    Mani mīļie bērni, — melna marmora tēlam līdzīgais sprediķotājs patētiski turpināja. — Tas ir ļoti bēdīgs gadījums, bet mans pienākums ir jūs brīdināt, ka šī meitene, kas varētu būt viena no dieva jēriem, patiesībā ir izstumjama. Viņa nav īsta ganāmpulka locekle, bet pie- klīdene. Viņa ir bīstama. Sargieties no viņas! Turieties tālāk! Nesekojiet viņas piemēram! Ja nepieciešams, iz- stumiet viņu no sava pulka, rotaļām un sarunām! Un jūs, audzinātājas, paturiet viņu acīs, vērojiet katru viņas kustību, ieklausieties katrā vārdā, pārbaudiet katru rīcību, sodiet miesu, lai izpestītu dvēseli, — ja pestīšana vispār vairs iespējama, jo mana mēle gandrīz neklausa — šī meitene, šis bērns, kas piedzimis kristīgā zemē, ir sliktāks par jebkuru mazu pagānēnu, kas pielūdz Brahmu un loka ceļus Džaganata priekšā! Sī meitene ir — mele!

Pēc tam iestājās desmit minūšu ilgs klusums, bet es, jau savaldījusies, tikmēr vēroju, kā Broklherstu dzimtas sieviešu kārtas pārstāves izvelk no kabatām nēzdodziņus un pieliek pie acīm, pie tam vecākā lēdija šūpo galvu un abas jaunākās nočukst: — Cik šausmīgi!

Misters Broklhersts turpināja:

—    To es uzzināju no viņas labvēles, no tās dievbijīgās un žēlsirdīgās lēdijas, kura pieņēma šo meiteni, apaļu bāreni, un audzināja kā savu miesīgu meitu, bet par kuras laipnību un augstsirdību ļaunā meitene atmaksāja ar tik rupju, tik bezkaunīgu nepateicību, ka augstsirdīgā labvēle beidzot bija spiesta šķirt meiteni no pašas ber- niem, lai ļaunuma apsēstā ar savu paraugu neaptraipītu viņas bērnu šķīstumu; labvēle atsūtīja meiteni šurp, lai to šeit izdziedina, tāpat kā senie ebreji sūtīja savus slimniekus uz Betesdas ezeru. Un jūs, audzinātājas un direktrise, es jūs lūdzu, neļaujiet ūdenim ap viņu sastāvēties!

Pēc šā retoriskā nobeiguma misters Broklhersts aizpogāja svārku augšējo pogu un čukstus pateica kaut ko ģimenei; dāmas piecēlās, paklanījās mis Templai, un lepnie viesi cēli atstāja istabu. Pie durvīm atskatīdamies, mans soģis norīkoja:

—   Lai viņa vēl pusstundu paliek stāvam uz krēsla! Neviens šodien nedrīkst ar viņu sarunāties!

3

67

Te nu es stāvēju uz šā paaugstinājuma. Nesen biju teikusi, ka man liktos pazemojoši stāvēt istabas vidū, bet tagad biju it kā pienaglota pie kauna staba. Manas izjūtas bija grūti attēlot. Bet tieši tad, kad tās aizžņaudza man kaklu un tik tikko varēju paelpot, kāda no meitenēm piecēlās un nāca man tuvāk; garām iedama, viņa pacēla uz mani acis. Kāda dīvaina gaisma tajās staroja! Un kādas jūtas tā manī izraisīja! Jaunas, spēcīgas jūtas. It kā moceklis vai varonis būtu pagājis garām vergam vai upurim, atdodams tam daļu sava spēka. Apvaldīju smacējošās elsas, pacēlu galvu un apņēmīgi izslējos. Helēna Bērnsa, piegājusi pie mis Smisas, kaut ko pavaicāja un, saņēmusi pārmetumu par tik aplamu jautājumu, atgriezās savā vietā, bet, atkal iedama man garām, viņa pasmaidīja. Un kāds bija šis smaids! Tagad saprotu, ka šai smaidā ataino jās viss viņas cildenums un drosme. Tas apgaroja viņas asos vaibstus, kalsno seju, pelēkās, iekritušās acis, kurās mirdzēja eņģeliska labsirdība, lai gan Helēna Bērnsa šai pašā laikā valkāja ap roku «nevīžas saiti»;

tikai pirms stundas dzirdēju, kā mis Skečerda rāj viņu, nosakot sodu — pusdienās saņemt vienīgi ūdeni un maizi, jo, pārrakstot uzdevumu, Helēna bija notraipījusi burtnīcu ar tinti. Cik nepilnīga ir cilvēka daba! Taču arī saulei ir plankumi, bet tādi cilvēki kā mis Skečerda spēj saskatīt tikai šādus sīkus trūkumus un ir akli pret šā debesu spīdekļa vareno spozmi.

VIII

Vēl nebija pagājusi pusstunda, kad pulkstenis nosita pieci; audzēknes atlaida un visas devās uz ēdamzāli dzert tēju. Tad es uzdrošinājos nokāpt no paaugstinājuma. Istabā valdīja dziļa krēsla; es nolīdu kaktā un apsēdos uz grīdas. Brīnišķā spēka uzplūds, kas mani līdz šim bija stiprinājis, noplaka, iestājās reakcija, un pārvarlgās bēdas bija tik nomācošas, ka nokritu ar seju pret grīdu un sāku raudāt. Helēnas Bērnsas te vairs nebija, neviens mani neuzmundrināja; atstāta viena, es ļāvos izmisumam, un manas asaras slacīja grīdas dēļus. Es tik ļoti centos būt rātna, tik daudz ko gribēju sasniegt Lovudā: iemantot draugus, iegūt cieņu un mīlestību. Man jau bija zināmas sekmes — tieši šorīt mani ierindoja starp pirmajām skolniecēm; mis Millere mani uzslavēja, mis Tempļa atzinīgi uzsmaidīja; viņa apsolīja mācīt man zīmēšanu un sagādāt iespēju apgūt franču valodu, ja vēl divus nākamos mēnešus mācīšos tikpat sekmīgi; pārējās audzēknes mani laipni uzņēma savā vidū, mana vecuma meitenes izturējās kā pret līdzīgu, neviens man nedarīja pāri. Bet tagad es gulēju te pīšļos samīta un sabradāta! Vai es vēl kādreiz spēšu piecelties?

«Nekad!» es nospriedu un kaisli vēlējos nomirt. Taču, kad es šņukstēdama murmināju šo vēlēšanos, man kāds tuvojās. Es pacēlu galvu — blakām atkal atradās Helēna Bērnsa; viņas stāvs neskaidri melnoja šai garajā, tukšajā istabā, ko apgaismoja tikai kamīna dziestošā uguns; viņa bija atnesusi man kafiju un maizi.

— Ieēd kaut ko, — viņa sacīja, bet es pabīdīju nost maizi un kafiju; man šķita, ka aizrīšos ar pirmo malku un pirmo kumosu. Helēna droši vien skatījās uz mani pārsteigta; nekādi nespēju savaldīties, lai kā centos, un joprojām skaļi elsoju. Tad viņa apsēdās man blakus uz grīdas, apņēma ceļgalus abām rokām un nolieca uz tām galvu; šādi viņa sēdēja ilgi, nebilzdama ne vārda, kā indiāņu skulptūra. Es pirmā ierunājos:

—    Helēna, kādēļ tu sēdi pie meitenes, kuru visi uzskata par meli?

—    Nav tiesa, Džeina! Tikai astoņdesmit cilvēku dzirdēja, ka tevi tā nosauc, bet pasaulē dzīvo simtiem miljonu.

—    Bēt kāda man daļa gar šiem miljoniem? Šie astoņdesmit, kurus es pazīstu, mani nicina.

—    Džeina, tu maldies; skolā tevi laikam gan neviens nenicina un neienīst; tieši otrādi, esmu pārliecināta, ka daudzas tevi ļoti žēlo.

—    Kā viņas var mani žēlot pēc tā, ko teica misters Broklhersts?

—    Misters Broklhersts nav nekāds dievs; viņš pat nav cēls un godājams cilvēks; te viņu neviens nemīl, un viņš ari nekā tāda nedara, kas modinātu mīlestību. Ja viņš pret tevi būtu izturējies kā pret savu lutekli, tad tu gan iegūtu ienaidniekus, gan atklātus, gan slepenus; turpretim tagad lielākā daļa meiteņu tev izrādītu līdzjūtību, ja vien uzdrīkstētos. Varbūt audzinātājas un vecākās skolnieces pāris dienu būs atturīgas, tomēr sirdī jutis pret tevi draudzību; centies izturēties tikpat labi kā līdz šim, un šīs jūtas drīz atklāsies, turklāt, jo spēcīgāk, jo ilgāk būs bijušas apslēptas. Bez tam, Džeina … — viņa apklusa.

—    Nu, Helēn? — es teicu, satverdama viņas roku. Viņa sāka viegli berzēt manus pirkstus, lai tos sasildītu, un turpināja:

—    Kaut visa pasaule tevi ienīstu un uzskatītu par samaitātu, bet, ja tava sirdsapziņa būs tīra, tu vienmēr atradīsi sev draugus.

—    Nē, Helēna. Es saprotu, ka galvenais ir apzināties, ka neesmu vainīga, Tomēr man ar to nepietiek. Ja mani neviens nemīl, es labāk gribētu nomirt nekā dzīvot! Es nespēju izturēt vientulību un ienaidu, Helēn! Lai iemantotu tavu vai mis Templas, vai kāda cita draudzību, kuru no sirds mīlu, es būtu ar mieru, lai man salauž roku vai mani nobada vērsis. Es labprāt nostātos aiz satracināta zirga, lai tas man iesper ar pakaviem pa krūtīm…

—    Nomierinies, Džeina! Tev pārāk daudz rūp citu mīlestība. Tu esi pārāk iekarsīga, pārāk jūtīga. Visuvarenais, radīdams tavu ķermeni un iedvesdams tam dzīvību, ir devis tev daudz stiprāku balstu nekā tavs vai tev līdzīgu būtņu vājais «es». Bez šīs pasaules, bez cilvēku ģints pastāv neredzamā pasaule, garu valstība; šī pasaule mūs apņem, tā ir visur; un gari ir nomodā pār mums, tiem uzdots mūs sargāt; lai arī mēs nomirtu aiz sāpēm un kauna, lai mūs šaustītu nicinājums un stindzinātu ienaids, eņģeli redz mūsu ciešanas, tie pasacīs, ka neesam vainīgi, ja tas tiešām tā ir; bet es zinu, ka tu neesi vainīga un mistera Broklhersta zemiskā apsūdzība izriet no misis Rīdas vārdiem; es tūlīt sapratu pēc tavām kvēlajām acīm un skaidrās pieres, ka tev ir šķīsta dvēsele. Un dievs tikai gaida, kad mūsu gars atdalīsies no miesas, lai celtu mūs visaugstākajā godā. KādēJ Jauties izmisumam, ja dzīve paiet tik ātri, bet nāve ir drošs ceļš uz laimi, uz mūžīgu gaismu?

Es klusēju. Helēna mani gan nomierināja, tomēr šo mieru apdvesa kaut kāds neizskaidrojams sērīgums. Es samanīju skumjas viņas vārdos, bet nesapratu, kur tās rodas; un, kad viņa pēc klusēšanas atkal sāka ātri elpot un īsi, sausi ieklepoties, es mirklī aizmirsu savas bēdas un mani pārņēma neskaidras bažas viņas dēļ.

Noliekusi galvu uz Helēnas pleca, es apskāvu viņu; viņa pievilka mani klāt, un mēs klusēdamas palikām tā sēžam. Brītiņu sēdējušas, manījām, ka istabā kāds ienāk. Vējš bija izgainījis mākoņus, spīdēja spožs mēness; mēness stari, krizdami iekšā pa vienu no logiem, apgaismoja gan mūs, gan tuvojošos stāvu — mēs tūlīt pazinām mis Tempļu.

—    Es meklēju tevi, Džeina Eira, — viņa teica. — Es gribu, lai tu ienāc pie manis,. un, tā kā te ir Helēna Bērnsa, lai nāk arī viņa.

Mēs piecēlāmies un, sekojot direktrisei, izgājām cauri veselam gaiteņu labirintam un uzkāpām augšā pa kāpnēm; viņas istabā spoži kurējās kamīns un bija ļoti mājīgi. Mis Tempļa uzaicināja Helēnu Bērnsu apsēsties dziļā atzveltnī pie kamīna, pati apsēdās otrā un pievilka mani sev klāt.

—    Nu, viss ir garām, vai ne? — viņa jautāja, ielūkodamās man acīs. — Vai esi nomierinājusies?

—    Baidos, ka tas man nekad neizdosies.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka mani nepatiesi apsūdzēja; tagad jūs, mis Tempļa, un visi citi domāsiet, ka esmu slikta.

—    Mēs uzskatīsim tevi par tādu, kādu priekšstatu tu radīsi par sevi. Izturies tikpat labi kā līdz šim, un mēs visi būsim apmierināti ār tevi.

—    Tiešām, mis Tempļa?

—    Noteikti, — viņa teica un apskāva mani ar vienu roku. — Un tagad pastāsti, kas ir šī lēdija, kuru misters Broklhersts nosauca par tavu labdari.

—    Misis Rīda, mana tēvoča sieva. Mans tēvocis nomira un atstāja mani viņas aizbildniecībā.

—    Tātad viņa tevi nav pieņēmusi labprātīgi?

—    Nē, mis Tempļa, viņa to nekad nedarītu, bet mans tēvocis, kā bieži dzirdēju kalpotājus stāstām, pirms nāves licis viņai apsolīt, ka viņa vienmēr rūpēsies par mani.

—    Redzi, Džeina, tu zini vai vismaz tev vajadzētu zināt: cilvēkam, kurš tiek apsūdzēts noziegumā, aizvien ir tiesības sevi aizstāvēt. Pastāsti man visu, ko atceries, bet neko nepiedomā klāt un nepārspīlē.

Stingri apņēmos, ka būšu, cik iespējams, savaldīga, cik iespējams, taisnīga; dažus mirkļus apsvērusi sakāmo, atklāju viņai visu savas skumjās bērnības stāstu. Nesenā pārdzīvojuma nogurdināta, es stāstīju daudz atturīgāk nekā parasti, kad gadījās runāt par šo skumjo tematu, un, atcerēdamās Helēnas brīdinājumu, neļāvos naida jūtām un pievienoju izklāstam daudz mazāk žultaina sarūgtinājuma nekā citkārt. Ietērpts apvaldītos un vienkāršos vārdos, mans stāsts atstāja daudz spēcīgāku iespaidu, un es jutu, ka mis Tempļa man tic no sākuma līdz beigām.

Stāstot es minēju misteru Loidu, manas pēdējās lēkmes liecinieku; man šķita, ka līdz mūža galam es nespēšu aizmirst drausmīgo pārdzīvojumu sarkanajā istabā; to atstāstot, man neizdevās pilnīgi saglabāt aukstasinību, jo nekas nespēja klusināt atmiņas par tām nāves bailēm, kas žņaudza manu sirdi, kad misis Rīda cietsirdīgi noraidīja manu izmisīgo lūgumu piedot un otrreiz ieslēdza mani tumšajā istabā vienatnē ar rēgiem.

Pabeidzu stāstījumu. Mis Tempļa klusēdama brīdi nolūkojās manī, tad teica:

—    Es mazliet pazīstu misteru Loidu; es viņam aizrakstīšu. Ja viņš apstiprinās to, ko tu man stāstīji, tad tevi visu priekšā atzīs par nepatiesi apvainotu. Manās acīs, Džeina, tu jau tagad esi attaisnota.

Viņa noskūpstīja mani un, joprojām turēdama apskautu (man bija ļoti labi viņai tik cieši blakām, es izjutu bērnišķīgu prieku, skatoties uz viņas seju, tērpu, neuzkrītošajām rotām, balto pieri, viļņainajiem, zīdainajiem matiem un starojošajām, tumšajām acīm), turpināja, pievērsusies Helēnai Bērnsai:

—    Bet ka tu jūties šovakar, Helēn? Vai šodien daudz klepoji?

—    Ne tik daudz kā parasti, mis Tempļa.

—    Un kā ir ar sāpēm krūtīs?

—   Tās tagad ir mazākas.

Mis Tempļa piecēlās, satvēra Helēnas roku un pārbaudīja pulsu, tad atkal apsēdās savā atzveltnī; apsēžoties viņa klusi nopūtās. Īsu brīdi mis Tempļa ieslīga pārdomās, tad atguvusies jautri teica:

—    Šovakar jūs abas esat manas viešņas un man jūs jāpacienā. — Viņa piezvanīja.

—    Barbara, — viņa teica kalponei, kura tūlīt ienāca, — es vēl neesmu dzērusi tēju. Atnesiet paplāti un uzlieciet divas tasītes ari šīm jaunajām lēdijām.

Paplāti drīz atnesa. Cik skaistas man likās porcelāna tasītes un spoži noberztā tējkanna, ko uzlika uz maza, apaļa galdiņa blakus kamīnam. Cik brīnišķīgi smaržoja karstais dzēriens, grauzdētās maizītes! Bet diemžēl (jo es sāku just izsalkumu) grauzdēto maizīšu bija ļoti maz. To manīja arī mis Tempļa.

—    Barbara, — viņa teica, — vai nevarat atnest vēl maizi un sviestu? Te taču nepietiek trijiem.

Barbara izgāja un drīz atgriezās.

—    Mis Tempļa, misis Hārdena apgalvo, ka esot uzsūtījusi parasto daudzumu.

Jāpiezīmē, ka misis Hārdena bija saimniecības vadītāja; šī sieviete bija cieta kā krams, un misters Broklhersts viņai pilnīgi uzticējās.

—    Nu labi, — mis Tempļa atbildēja, — tad mums būs jāsamierinās, Barbara. — Bet, kad kalpone bija aizgājusi, viņa smaidot piebilda: — Par laimi, es varu kaut ko pievienot šim trūcīgajam cienastam.

Uzaicinājusi Helēnu un mani sēsties pie gāldat viņa nolika mums katrai tasi tējas ar ļoti garšīgu, bet ļoti plānu grauzdētas maizes šķēlīti, tad piecēlās, atslēdza kādu atvilktni un izņēma no tās kaut ko papīrā ietītu, kas, kā izrādījās, bija liels magoņu cepums.

—          Gribēju dot jums to līdzi, — viņa teica, — bet, tā kā mums ir tik maz grauzdēto maizīšu, tad dabūsiet tagad. — Un viņa sagrieza cepumu biezās šķēlēs.

Tovakar man šķita, ka mielojamies ar nektāru un ambroziju; bet vislielāko prieku mums sagādāja jaukā namamāte, kura, mī]i smaidīdama, vēroja, kā mēs apmierinām izsalkumu, baudot šo gardumu, ko viņa mums tik dāsni atvēlēja. Kad tēja bija padzerta un paplāte novākta, mis Tempļa mūs atkal aicināja pie kamīna; mēs sēdējām viņai blakām, katra savā pusē, un tad starp mis Tempļu un Helēnu sākās saruna, kuru noklausīties man tiešām bija liela privilēģija.

Mis Tempļu aizvien apdvesa iekšējs miers, viņas vaibsti pauda vislielāko labsirdību, viņa runāja ar rāmu cildenumu, viņai bija sveša jebkāda nesavaldība, aizsvilša- nās, pārsteidzība; viņā slēpās kaut kas tāds, kas izraisīja cilvēkos, kuri viņā raudzījās vai klausījās, cieņu un godbijību; tādas izjūtas tobrīd pārdzīvoju arī es. Bet par Helēnu Bērnsu es nevarēju vien nobrīnīties.

Varbūt iemesls bija spirdzinošā maltīte, kamīna spožā uguns, dievinātās audzinātājas klātiene un laipnība vai varbūt Helēnas savdabīgajā būtībā atklājās kādas slēptas spējas, bet viņā it kā pamodās jauni spēki. Vienmēr bālajos vaigos iekvēlojās košs sārtums, acis staroja valgā mirdzumā, kas tām pēkšņi piešķīra neparastu skaistumu, tās tagad likās pat skaistākas nekā mis Templas acis; tās valdzināja nevis ar spožumu, nevis ar garajām skropstām vai gluži kā ar zīmuli uzvilktām uzacīm, bet gan ar savu izteiksmi, dzīvīgumu, starojumu.' Ar viņas muti runāja dvēsele, un viņas valoda plūda no man neizprotamām dvēseles dzīlēm. Vai gan četrpadsmit gadus vecai meitenei var būt tik plaša dvēsele, ka no tās plūst tik dzidrs, bagātīgs un dzirkstījošs daiļrunības avots? Tādi man tajā neaizmirstamajā vakarā likās Helēnas spriedumi; it kā viņas gars steigtos pārdzīvot dažās stundās to, ko daudzi citi pārdzīvo veselā garā mūžā.

Viņas runāja par lietām, par kurām es nekad nekā nebiju dzirdējusi: par seniem laikiem un tautām, par tālām zemem, par jau atklātiem vai tikai nojaustiem dabas noslēpumiem; viņas runāja arī par grāmatām. Cik daudz abas bija paspējušas izlasīt! Cik daudz zināšanu bija ieguvušas! Cik labi pazina Franciju un franču rakstniekus! Bet mans pārsteigums sasniedza augstāko pakāpi, kad mis Tempļa jautāja Helēnai, vai viņai atliekot brīvs brīdis, lai atkārtotu latīņu valodu, ko tēvs viņai mācījis, un, paņēmusi no plaukta grāmatu, lūdza izlasīt un pārtulkot lappusi no «Vergīlija»; Helēna lūgumu izpildīja, un mana cieņa auga līdz ar katru noskandēto rindu. Tikko viņa bija beigusi, zvans vēstīja guļamlaiku; to nokavēt nedrīkstēja; mis Tempļa mūs abas apskāva un, piespiedusi pie sirds, teica:

—    Lai dievs jūs pasargā, bērni!

Helēnu mis Tempļa paturēja skavās mazliet ilgāk nekā mani un vilcinādamās atlaida; Helēnai, nevis man sekoja viņas skatiens, kad mēs gājām uz durvīm, Helēnas dēļ viņa vēlreiz smagi nopūtās un notrauca asaru no vaiga.

Tuvojoties guļamtelpai, mēs dzirdējām mis Skečerdas balsi. Viņa pārbaudīja atvilktnes un nupat bija atklājusi, ka Helēna Bē-nsa nekārtīgi sasviedusi savas mantas; viņa saņēma Helēnu ar skarbiem pārmetumiem un paziņoja, ka rīt Helēnai pie pleca piespraudīs pusduci nekārtīgi salocītu veļas gabalu.

—    Manas mantas tiešām bija izsvaidītas, taisni kauns! — Helēna man pačukstēja. — Es gribēju veļu sakārtot, bet aizmirsu.

Nākamajā rītā mis Skečerda lieliem burtiem uzrakstīja uz kartona gabala vārdu «nevīža» un apsēja to kā ebreju lūgšanas saiti ap Helēnas augsto, gudro un rāmo pieri. Helēna staigāja ar šādu apsēju līdz vakaram — pazemīgi un pacietīgi, uzskatīdama to par pelnītu sodu. Līdzko mis Skečerda, beigusi vakara mācības, aizgāja, es pie- skrēju pie Helēnas, norāvu kartonu un iemetu kamīna ugunī; niknums, sajūta, kas Helēnai sveša, dedzināja mani visu dienu, un asaras, lielas un karstas, šad tad noritēja man pa vaigiem, jo viņas skumjā samierināšanās bezgala sāpināja manu sirdi.

Apmēram nedēļu pēc tikko minētajiem notikumiem mis Tempļa, kura bija aizrakstījusi misteram Loidam, saņēma atbildi; acīmredzot atbilde apstiprināja manus vārdus. Sapulcinājusi visu skolu, mis Tempļa paziņoja, ka pret Džeinu Eiru vērstā apsūdzība rūpīgi izmeklēta un viņa esot ļoti laimīga, ka varot Džeinu visu acu priekšā pilnīgi attaisnot. Audzinātājas mani apstāja, spieda roku, skūpstīja mani, un prieka čukstoņa pāršalca biedreņu rindas.

Līdz ar to no manis novēlās bēdu nasta, es ar jaunu sparu ķēros pie darba, stingri apņēmusies pārvarēt visas grūtības; es cītīgi strādāju un drīz guvu labas sekmes;

Zālamans pareizi teicis: «Labāk ēst kāpostus ar mīlestību nekā treknu vērsi ar naidu.»

Tagad es Lovudu ar visiem tās trūkumiem vairs nemainītu pret Geitshedu ar tās pliekano greznību.

IX

Taču Lovudas trūkumi vai, pareizāk sakot, dzīves grūtības arvien mazinājās. Tuvojās pavasaris; tas bija pienācis nemanot; ziemas sals bija izbeidzies, sniegs izkusis, svelošie vēji kļuvusi mīlīgāki. Manas nožēlojamās kājas, kas bija apsaldētas un pietūkušas janvāra spelgonī, aprīļa siltumā sadzija, un tūkums noplaka; naktīs un no rītiem vairs nebija tāds aukstums, ka asinis stingst dzīslās; tagad mēs brīvo stundu pavadījām dārzā; un saulainajās dienās uzturēšanās ārā sagādāja pat prieku un patiku; brūnās dobes klāja maiga zālīte, kas kļuva jo dienas jo kuplāka, it kā naktīs te lidinātos Cerība, atstājot no rītiem arvien redzamākas pēdas. Starp lapām parādījās ziedi — snieg- pulkstenītes, krokusi, sārtās aurikulas un atraitnīšu zeltainās actiņas. Ceturtdienas pēcpusdienās (tā sauktajas pusbrīvdienās) mēs devāmies tagad garās pastaigās un atradām vēl skaistākus ziedus gar celmalām vai dzīvžogiem.

Es atklāju, ka viņpus augstā, ar dzeloņdrātīm apjoztā dārza žoga paveras brīnišķīga ainava, ko norobežo tikai apvārsnis: tur stiepās augstu, sniegotu kalnu grēda, kas ieskāva zaļu, ēnainu ieleju, kuras tumšajā, akmeņainajā gultnē urdzēja dzidrs strauts, mezdams sidrabainus ņirbu vilnīšus. Cik drūma šī ainava izskatījās, kad to apvāza tēraudainas ziemas debesis, stindzināja sals un klāja sniegs! Tad aiz zilganajām kalnu virsotnēm guboja pelēki mākoņi, auksti kā nāve, tos dzina šurp austrumu vēji, tie klājās pār klintīm un saplūda kopā ar drēgno dūmaku, kas biezēja pār strautu, bet pats strauts tad bija mutu- Jains un nevaldāms. Tas krākdams brāzās cauri mežam, un krākoņai nereti piejaucās lietus un krusas gāzmu švīksti, bet krastos slējās kailo koku ģindeņi.

Aprīlim sekoja maijs, skaidrs un rāms; katru dienu debess bija zila, maigi sildīja saule un liegs vējš pūta no rietumiem un dienvidiem. Daba plauka un zajoja. Arī Lovudā sakuploja, tajā viss zēla un ziedēja; gobas, oši un ozoli no jauna ietērpās košās lapu drānās, daždažādi sūnu paklāji sedza katru iedobi, bet zeltainās prīmulas gluži kā mazas saulītes staroja uz zemes. Ēnainās vietās šie blāvi mirdzošie ziediņi šķita kā gaismas dzirkstītes. Visu šo skaistumu es bieži baudīju pilniem malkiem un gandrīz vienmēr vienatnē — šai neparastajai iespējai bija īpašs iemesls, par ko ir jāpastāsta.

Vai šī skaistā mežainā un kalnainā vieta strauta ielokā neatgādina paradīzes nostūri? Jā, tā tiešām bija skaista, bet vai ari veselīga, tas ir cits jautājums.

Mežainā ieleja, kur atradās Lovudā, bija drēgnas miglas un tās izraisītu slimību midzenis. Apkaimē sākās tīfa epidēmija. Tā izplatījās un pieņēmās spēkā līdz ar pavasari. Sērga ielavījās arī mūsu patversmē — pārpildītās klases un gujamtelpas bija īsts infekcijas perēklis; vēl nebija pienācis maijs, kad skola jau bija pārvērtusies par slimnīcu.

Pusbada dzīve un mūžīgās saaukstēšanās bija padarījušas audzēknes ļoti uzņēmīgas pret slimībām — no astoņdesmit meitenēm četrdesmit piecas reizē iegūla slimības gultā. Stundas pārtrauca, noteikumus mīkstināja. Nedaudzām, kas vēl nebija saslimušas, atvēlēja gandrīz neierobežotu brīvību, jo ārsts domāja, ka viņām nepieciešams daudz uzturēties svaigā gaisā, lai saglabātu veselību; bez tam nevienam nebija nedz laika, nedz vēlēšanās ar viņām nodarboties telpās. Mis Templas uzmanību saistīja vienīgi slimnieces; viņa tagad dzīvoja slimnieču istabā un atstāja to tikai naktīs, lai dažas stundas nosnaustu. Pārējās audzinātājas bija nodarbinātas, lai sakravātu mantas un sagatavotu aizbraukšanai tās laimīgās meitenes, kuras draugi vai radinieki bija ar mieru aizvest no sērgas apsēstās vietas un ņemt pie sevis. Tomēr daudzas jau bija aplipušas un atgriezās mājās, tikai lai nomirtu; citas nomira skolā, un tās klusi un ātri apglabāja, jo epidēmijas izplatības draudi nepiejāva vilcināšanos.

Kamēr ļaunā slimība bija kļuvusi par Lovudas pastāvīgu iemītnieci, bet nāve — par tās pastāvīgu viešņu, kamēr patversmes sienās valdīja bailes un nomāktība un visas telpas un gaiteņi oda pēc slimnīcas — šo dvaku nevarēja uzveikt nedz smaržūdeņi, nedz kvēpekļi —, tikmēr ārā pār augstajiem kalniem un kuplajām birzēm staroja burvīgais maijs. Pārzā kāršu rozes bija izaugušas gandrīz koku garumā, lilijas atvērušas baltos zvanus, ziedēja tulpes un rozes; mazās dobītes apjoza līksmas tumšsarkanas mārpuķītes; rītos un vakaros spēcīgi smaržoja mežrozes, no tām vēdīja ābolu un garšvielu aromats; bet lielākā daļa Lovudas iemītnieču vairs nevarēja baudīt šos dabas jaukumus, mēs pušķojām tikai viņu kapu kopiņas ar ziediem un zaļumiem.

Bet es un pārējās, kas palikām veselas, pilniem malkiem baudījām apkārtnes un gadalaika dāvāto skaistumu; neviens nepievērsa mums uzmanību, mēs no rīta līdz vakaram klaiņājām pa mežu kā čigāni, darījām, kas patika, gājām, kurp gribējām. Mūsu dzīves apstākļi tagad bija uzlabojušies. Misters Broklhersts un viņa ģimene pašreiz neuzdrīkstējās pat tuvoties Lovudai; neviens vairs nepārbaudīja saimniecību; skopā saimniece bija aizbraukusi projām aiz bailēm no epidēmijas; viņas pēctece, kura līdz šim bija pārzinājusi Loutonas ambulanci, jaunajā amatā vēl neiejutusies, bija daudz devīgāka; turklāt tagad vajadzēja pabarot mazāk iemītnieču, slimnieces ēda maz; brokastīs mūsu bļodiņas bija pilnas līdz malām. Kad arī virējai nebija laika pagatavot īstas pusdienas — un tas atgadījās bieži —, mums Iedeva lielu gabalu aukstas pastētes vai biezu riku maizes ar sieru, ko ņēmām līdzi uz mežu, kur katrai no mums bija sava iemīļotā vietiņa, un tur mēs gardu muti to visu notiesājām.

Mana iemīļotākā vieta bija gluds, plats akmens, balts un sauss, kas gulēja strauta vidū un pie kā varēja nokļūt tikai pa ūdeni, un es bridu basām kājām. Uz akmens ērti varēja sēdēt divi, un es tur apmetos ar savu jauno draudzeni Mēriju Ennu Vilsoni — gudru, vērīgu meiteni, kuras sabiedrība man patika, — viņa bija liela joku triecēja un īpatne, kopā ar viņu jutos brīvi un līksmi. Būdama dažus gadus vecāka par mani, viņa vairāk pazina dzīvi, viņas stāsti rosināja manu iztēli un apmierināja ziņkāri. Viņa bija iecietīga pret manām kļūdām, nekad mani neapvaldīja un nekā man nepārmeta. Viņai bija stāstītājas talants, bet man — spējas stāstīto analizēt; viņai patika pamācīt, man — jautāt, tāpēc mēs lieliski saderējām kopā un savstarpējā domu apmaiņa mums sagādāja patiku, kaut arī nekāds īpašs ieguvums nebija.

Bet kur pa to laiku bija Helēna Bērnsa? Kādēļ es nepavadīju jaukās brīvības dienas kopā ar viņu? Vai biju viņu aizmirsusi? Vai arī biju tāda vējgrābsle, ka man jau bija apnikusi viņas skaidrā draudzība? Mērija Enna Vil- sone, protams, nevarēja mēroties ar manu pirmo draudzeni; Mērija stāstīja tikai jocīgus atgadījumus un labprāt tērgāja ar mani, turpretim Helēna vienmēr spēja modināt interesi par kaut ko augstāku tajos, kam bija laime ar viņu sarunāties.

Tas viss ir tiesa, mīļais lasītāj, es to labi zināju un izjutu; lai arī esmu nepilnīga būtne, kam daudz trūkumu un maz labu īpašību, Helēnas Bērnsas sabiedrībā man nekad neuzmācās garlaicība; tāpat neatslāba arī pieķeršanās, ko jutu pret viņu, tā bija tik spēcīgā, maiga un godbijīga, kāda jebkad iejūsminājusi manu sirdi. Citādi arī nevarēja būt, jo Helēna aizvien un visos apstākļos dāvāja man rāmu un uzticīgu draudzību, ko nekad ne- apēnoja un nemazināja nedz slikts garastāvoklis, nedz strīds. Taču Helēna tagad bija slima, jau vairākas nedēļas nebijām redzējušās, es pat nezināju, kādā augšstāva istabā viņa atrodas. Noskaidroju, ka viņa nebija ievietota palātā, kur gulēja tīfa slimnieces, jo viņai bija dilonis, nevis tīfs; es savā neziņā domāju, ka dilonis nav smaga slimība un ka to ar rūpīgu kopšanu pēc zināma laika iespējams izārstēt.

So pārliecību vēl stiprināja tas apstāklis, ka siltajās, saulainajās pēcpusdienās viņa nonāca lejā un mis Tempļa ieveda viņu dārzā; man tomēr neļāva iet viņai klāt un ar viņu sarunāties; redzēju viņu tikai pa skolas istabas logu, bet pavisam neskaidri, jo viņa bija ietīta segās un sēdēja diezgan tālu no manis — dārzā pie verandas.

Kādu vakaru jūnija sākumā mēs abas ar Mēriju Ennu ļoti vēlu klīdām pa mežu; kā parasti, bijām nošķīrušās no pārējām meitenēm un iegājušas tik dziļi mežā, ka apmaldījāmies un vajadzēja iegriezties vientuļā mājelē pajautāt ceļu; tur dzīvoja vīrietis un sieviete, kas šai mežā ganīja pusmežonīgu cūku baru. Kad beidzot atgriezāmies mājās, jau bija uzlēcis mēness; pie mājas vārtiem ieraudzījām zirgu, kas, kā zinājām, piederēja ārstam. Mērija Enna izteica minējumu, ka droši vien kādam kļuvis ļoti slikti, ja tik vēlu bija ataicināts misters Beits. Viņa iegāja iekšā; es vēl paliku ārā, lai iestādītu dažus augus, ko biju izrakuši mežā, jo baiļojos, ka tie novītīs, ja atstāšu līdz rītam. To izdarījusi, pakavējos vēl brītiņu. Rasainie ziedi smaržoja tik saldi, bija brīnišķīgs vakars, rāms un silts; sārtā rietumu pamale solīja rīt jauku laiku; mēness majestātiski uzlēca satumsušajos austrumos. Es priecājos par to visu kā jau bērns, bet pēkšņi man prātā ar neparastu skaudrumu iešāvās doma:

«Cik bēdīgi, ka tagad jāguļ slimības gultā, zinot, ka draud nāvei Pasaule ir skaista. Cik smagi ir to atstāt un doties uz nekurieni!»

Un tad es pirmo reizi mēģināju izprast iepotēto priekšstatu par debesīm un elli un samulsusi dažus soļus atkāpos, bet, paskatījusies apkārt, ieraudzīju visur rēgojamies bezdibeni; stingrs pamats bija tikai vietā, kur es stāvēju — tagadnē; viss pārējais tēlojās kā bezveidīgi miglāji un spokainas bezdibeņu dzīles; es šausmās nodrebēju, iedomājoties, ka varu paklupt un iekrist šai haosā. Šādās pārdomās nogrimusi, pēkšņi dzirdēju atveramies parādes durvis — kādas kopējas pavadībā iznāca misters Beits. Viņš uzlēca zirgā un aizjāja, viņa jau dzīrās aizvērt durvis, kad es pieskrēju viņai klāt.

—    Kā jūtas Helēna Bērnsa?

—   Ļoti slikti, — skanēja atbilde.

—    Vai misters Beits bija šeit viņas dēļ?

—    Jā.

—    Un ko viņš saka?

—    Viņa vairs ilgi nebūšot mūsu vidū.

Ja šos vārdus būtu dzirdējusi vakar, tad tie man izraisītu vienīgi domu, ka Helēnu vedīs mājās uz Nortamber- lendu, - nebūtu samanījusi šais vārdos drīzas nāves norādi; bet tagad es to sapratu uzreiz. Man tūlīt bija skaidrs, ka Helēnas Bērnsas dienas skaitītas un viņa drīz aizies no šīs pasaules garu valstībā — ja vien šāda valstība pastāv. Pirmajā brīdī mani pārņēma šausmas, pēc tam bēdu uzplūds un beidzot vēlēšanās, vēl vairāk — nepieciešamība redzēt Helēnu; un es jautāju, kurā istabā viņa guj.

—    Viņa ir mis Templas istabā, — kopēja atbildēja.

—    Vai drīkstu uziet augšā un parunāties ar viņu?

—   Nē, bērns! Diezin vai tas ir iespējams. Tev ir pēdējais laiks nākt iekšā; tu arī saslimsi ar drudzi, ja paliksi ārā, kad uzkritusi rasa.

Kopēja aizvēra parādes durvis; es devos pa gaiteni uz mācību istabu. Kad nonācu tur, pulkstenis sita deviņi un mis Millere lika audzēknēm doties pie miera.

Bija pagājušas ne vairāk kā divas stundas. Droši vien bija ap vienpadsmitiem, kad es, nevarēdama aizmigt, pēc pilnīgā klusuma guļamistabā pārliecinājusies, ka manas biedrenes guļ ciešā miegā, piesardzīgi piecēlos, uzvilku kleitu virs naktskrekla, basām kājām piezagos pie durvīm un devos uz mis Templas istabu. Tā atradās mājas pretējā galā; aiziet es zināju, vasaras mēness, kas spīdēja pie bezmākoņu debesīm un raudzījās iekšā pa gaiteņu logiem, apgaismoja man ceļu. Asa kampara un etiķa smarža liecināja, ka tuvojos tīfa slimnieču istabai; ātri pagāju garām šīm durvīm, baidīdamās, ka kopēja, kas sēdēja tur nomodā visu nakti, varētu mani pamanīt. Visvairāk baidījos no tā, ka mani var raidīt atpakaļ. Man vajadzēja redzēt Helēnu! Man vajadzēja viņu apskaut, pirms viņa nomirst, pēdējo reizi noskūpstīt, pārmīt ar viņu pēdējos vārdus.

Nogājusi lejā pa kāpnēm, izgājusi caur garu gaiteni, es bez trokšņa atvēru un pievēru divas durvis un beidzot nokļuvu citās kāpnēs; uzgājusi pa tām augšā, nonācu tieši pretī mis Templas istabai. Pa atslēgas caurumu un spraugu zem durvīm vīdēja gaisma. Visapkārt valdīja pilnīgs klusums. Pienākusi tuvāk, ieraudzīju, ka durvis ir pusviru — droši vien tādēļ, lai ielaistu mazliet svaiga gaisa šai sasmakušajā slimības mājoklī. Pilna apņēmības, degdama nepacietībā, saviļņota līdz sirds dzijumiem, es trīcēdama atvēru durvis. Mans skatiens meklēja Helēnu, baidījās ieraudzīt nāvi.

Blakus mis Templas gultai, pa pusei aizklāta ar baltiem aizkariem, stāvēja maza gultiņa. Saskatīju zem segas Helēnas auguma apveidu, bet seju aizslēpa priekškars. Kopēja, ar kuru biju runājusi dārzā, gulēja atzveltnī. Uz galda blāvi dega svece. Mis Tempļu nekur neredzēja. Vēlāk uzzināju, ka viņa bija aizsaukta tīfa palātā pie kādas murgojošas meitenes. Klusiņām piegāju pie gultiņas un apstājos; mana roka jau satvēra priekškaru, bet tad nolēmu vispirms ierunāties un tikai tad to atvērt. Es joprojām drebēju bailēs, ka ieraudzīšu līķi.

—    Helēna, — čukstēju pavisam klusi, — vai tu neguli?

Viņa pakustējās, atbīdīja priekškaru, un es ieraudzīju

viņas seju — bālu, izdilušu, bet pavisam mierīgu. Viņa tik maz bija pārvērtusies, ka manas bailes tūlīt izgaisa.

—    Vai tā esi tu, Džeina? — viņa jautāja savā parastajā maigajā balsī.

«Nē!» es nodomāju. «Viņa nemirs! Visi maldās, viņai tik apskaidrota seja un rāma balss, ka tas nevar būt.»

Apsēdos uz gultiņas un noskūpstīju viņu. Viņas piere bija auksta, seja sakritusi, pirksti un rokas izģinduši. Taču viņa, kā senāk, smaidīja.

—    Kā tu šeit nokļuvi, Džeina? Ir jau pāri vienpadsmitiem; pirms dažiem mirkļiem dzirdēju' pulksteni sitam.

—    Gribēju redzēt tevi, Helēna, dzirdēju, ka tu esot ļoti slima, un nevarēju aizmigt, neparunājusies ar tevi.

—    Tātad tu atnāci atvadīties un acīmredzot tieši laikā.

—    Vai tu dodies kaut kur projām, Helēna? Vai tu brauc uz mājām?

—    Jā, es dodos tālā ceļā — uz savām pēdējām mājām.

—    Nē, nē, Helēn! — es izmisīgi iesaucos, valdīdama asaras. Helēnai uznāca klepus lēkme, tomēr kopēja nepamodās; kad lēkme bija garām, Helēna dažus mirkļus atvilka elpu un tad čukstēja:

—    Džeina, tev nosals kājiņas, noliecies man blakām un apsedzies ar manu segu.

Es paklausīju; viņa aplika man roku, un es cieši piekļāvos viņai. Pēc ilga klusuma viņa atsāka runāt — joprojām čukstus:

—    Es esmu ļoti laimīga, Džeina, un, kad tu uzzināsi, ka esmu nomirusi, tad esi mierīga un nebēdājies. Te nav par ko bēdāties. Mums visiem reiz jāmirst, un mana slimība nav mokoša, tā viegli aizvedīs mani kapā. Mana sirds ir mierīga. Es neatstāju nevienu, kas manu aiziešanu sevišķi nožēlos; man ir tikai tēvs, viņš nesen apprecējās otrreiz un daudz neskums pēc manis. Es nomirstu jauna un paglābjos no daudzām ciešanām. Man nav tādu īpašību vai dotību, kas līdzētu dzīvē gūt panākumus. Es droši vien nemitīgi ciestu neveiksmes.

—    Bet kurp tu aizej, Helēna? Vai tu to redzi? Vai tu to zini? •

—    Es ticu un ceru, ka eju pie dieva.

—    Bet kur ir dievs? Kas ir dievs?

—    Mans un tavs radītājs, viņš nekad neiznīcina to, ko pats ir radījis. Es paļaujos uz viņa visvarenību un žēlastību. Es skaitu stundas līdz tam lielajam brīdim, kad atgriezīšos pie viņa, skatīšu viņa vaigu.

—   Tātad tu tici, ka ir tāda vieta debesīs, kur mūsu dvēseles nokļūst, kad mēs nomirstam?

—    Esmu pārliecināta, ka ir nākamā dzīve, un es ticu, ka dievs Ir labs; tāpēc varu savu nemirstīgo dvēseli uzticēt viņam bez bažām. Dievs ir mans tēvs, dievs ir mans draugs; es mīlu viņu un ticu, ka viņš mīl arī mani.

—    Vai es tevi atkal sastapšu, Helēna, kad nomiršu? . — Tu nonāksi tajā pašā svētlaimības mājoklī, tevi pieņems tas pats visuvarenais un visuresošais tēvs, nešaubies par to, mīļā Džeina.

«Kur atrodas šis mājoklis? Vai tāds maz pastāv?» Un es cieši apskāvu savu draudzeni; viņa man likās dārgāka nekā jebkad, es nedrīkstēju ļaut viņai aiziet. Es gulēju, piespiedusi vaigu pie viņas pleca. Pēkšņi viņa ierunājās neizsakāmi maigā balsī:

—    Cik man ir labi! Pēdējā klepus lēkme mani mazliet nogurdināja; tagad man laikam izdosies aizmigt. Bet neatstāj mani, Džeina, man gribas, lai tu esi pie manis.

—    Es palikšu pie tevis, mana mīļā Helēna, neviens mūs neizšķirs.

—    Vai tev ir silti, mazullt?

—    Jā.

—    Ar labu nakti, Džeina.

— Ar labu nakti, Helēna.

Viņa noskūpstīja mani, un es noskūpstīju viņu; drīz abas aizmigām.

Kad atmodos, jau bija diena. Mani pamodināja neparasta rosība. Atvērusi acis, ieraudzīju, ka mani kāds nes rokās; tā bija kopēja; viņa nesa mani pa šaurajiem gaiteņiem atpakaļ uz guļamtelpu. Neviens man nepārmeta, ka nakti biju pavadījusi pie Helēnas. Nevienam nebija laika, neviens man neatbildēja uz maniem nemitīgajiem prašņājumiem. Tikai pēc pāris dienām uzzināju, ka mis Tempļa, rītausmā atgriezusies savā istabā, atradusi mani Helēnas gultiņā; mana galva bijusi piespiesta Helēnas plecam, rokas apvītas viņai ap kaklu. Es biju aizmigusi, bet Helēna bija mirusi.

Viņas kaps atrodas Broklbridžas kapsētā. Piecpadsmit gadu šo kopiņu klāja tikai zāle, taču tagad tur ir pelēka marmora plāksne ar Helēnas vārdu un teicienu — Re- surgam

X

Līdz šim esmu aprakstījusi savu necilo dzīvi sīki jo sīki. Mūža pirmajiem desmit gadiem esmu veltījusi gandrīz tikpat daudz nodaļu. Taču mans nolūks nav rakstīt īstu autobiogrāfiju. No savām atmiņu dzīlēm izņemšu tikai tās. kas varētu radīt interesi. Tādēļ es noklusēšu veselus astoņus gadus, jo saistījumam pietiks ar dažām rindkopām.

Kad tīfs bija veicis Lovudā savu iznīcināšanas misiju, epidēmija pamazām izbeidzās; taču lielais upuru skaits bija pievērsis mūsu patversmei sabiedrības uzmanību. Sākās izmeklēšana, un atklājās tādi fakti, kas izraisīja dziļu sašutumu. Neveselīgā apkārtne, sliktais un nepietiekamais uzturs, sastāvējušais ūdens, trūcīgais apģērbs un grūtie dzīves apstākļi — tas viss nedarīja godu misteram Brokl- lierstam, bet patversmei nāca par labu.

Vairāki bagāti un labvēlīgi cilvēki, kas dzīvoja šai grāfistē, ziedoja prāvas summas piemērotākas ēkas celšanai veselīgākā vietā; tika izstrādāti jauni noteikumi, uzlabots uzturs un apģērbs, iestādes naudas līdzekļi nodoti izvēlētas komitejas pārziņā. Misteru Broklherstu bagātības un sakaru dēļ nevarēja pavisam izstumt, viņš palika par mantzini, bet patversmes vadība pārgāja daudz vērienīgāku un gaišredzīgāku cilvēku rokās; tāpat arī inspekcijas darbā viņam vajadzēja dalīties ar tādiem vīriem, kuri prata apvienot stingrību ar saprātu un taisnīgumu ar līdzjūtību. Līdz ar šiem jaunievedumiem skola tiešām kļuva par vērtīgu un cienījamu iestādi. Pēc pārkārtošanas es tajā pavadīju vēl astoņus gadus: sešus, būdama audzēkne, un divus — audzinātāja; šī abējādā pieredze mani pārliecināja par skolas vērtību un nozīmīgumu.

Šais astoņos gados mana dzīve ritēja vienveidīgi, tomēr to nevarēju saukt par nelaimīgu, jo tā bija ļoti darbīga. Man bija dota iespēja iegūt lielisku izglītību; man ļoti patika daži priekšmeti, bet es centos gūt sekmes visās nozarēs un priecājos, ka esmu sagādājusi gandarījumu audzinātājām, sevišķi tām, kuras es cienīju; tādējādi pilnībā izmantoju visas priekšrocības, kas man tika dotas. Vecākajā klasē es biju pirmā skolniece; pēc tam man uzticēja audzinātājas pienākumus, kurus pildīju aizrautīgi divus gadus. Bet pēc tam notika pārmaiņa.

Visu šo laiku mis Tempļa joprojām bija direktrise; viņai esmu parādā pateicību par savu zināšanu lielāko daļu; viņas draudzībā un sabiedrībā radu pastāvīgu iepriecinājumu un uzmundrinājumu; viņa aizstāja man māti, audzinātāju un beidzot kļuva draudzene. Tomēr šajā laikā viņa apprecējās,-aizbrauca ar savu vīru — garīdznieku, lielisku cilvēku, gandrīz šādas sievas cienīgu — uz attālu grāfisti un līdz ar to bija man zudusi.

No tās dienas, kad viņa aizbrauca, es kļuvu citāda; līdz ar viņu bija zudusi tā pieķērība, kas padarīja Lovudu par manām dzimtajām mājām. Mani bija ietekmējusi viņas būtība un īpašības, es biju kļuvusi līdzsvarotāka, iemācījusies ar daudz ko samierināties un iegrožot savas jūtas. Es biju mierīga, ticēju, ka esmu apmierināta; tāda arī likos citu acīs, un mani uzskatīja par nosvērtu un disciplinētu.

Taču liktenis reverenda [4] mistera Nesmisa personā nostājās starp mani un mis Tempļu; es noskatījos, kā mis Tempļa, ģērbusies ceļojuma tērpā, drīz pēc laulību ceremonijas iekāpj karietē; skatieniem sekoju karietei, kamēr tā uzbrauca kalnā un pazuda aiz tā; tad atgriezos savā istabā un vientulībā pavadīju šim notikumam par godu piešķirtās brīvdienas lielāko daļu.

Es ilgi staigāju šurp un turp. Man šķita, ka nožēloju, tikai zaudējumu un cenšos izdomāt, kā to aizpildīt; kad atģidos no šīm domām un redzēju, ka diena pagājusi un jau iestājies vakars, man atausa cita atziņa, proti, ka šai pārdomu stundā manī notikusi liela pārmaiņa, mana dvēsele atbrīvojusies no visa, ko bija aizguvuši no mis Templas, vai, pareizāk sakot, mana mīļā audzinātāja bija aizvedusi sev līdzi visu to skaidro miera un klusuma atmosfēru, kuru elpoju, viņas klātienē, un tagad, palikusi viena, es atkal kļuvu tāda, kāda patiesībā biju, un manī uzbangoja senās izjūtas. Man nebija zudis balsts, bet apdzisis kaut kāds iekšējs stimuls; man bija zudis nevis miers, bet iegansts šim mieram. Mana pasaule daudzus gadus bija ietverta Lovudas sienās; es nepazinu nekā cita kā vienīgi Lovudas likumus un kārtību; tagad atcerējos, ka pasaule ir plaša un tiem, kas uzdrošinās doties tās plašumos meklēt dzīves jēgu, paveras bezgalīgas tāles, pilnas dziesmu, cerību un priecīgu satraukumu.

Piegāju pie loga un to atvēru. Lūk, man tik pazīstamās ēkas abi spārni, dārzs, Lovudas robežas, bet tālāk — kalnains apvārsnis… Mans skatiens slīdēja pāri visam un aptājās pie vistālākā — zilajām kalnu gālēm. Man gribējās tikt tam pāri. Viss, ko ieskāva šīs klintis un mežaine, man likās it kā cietums. Manas acis sekoja baltajam lielceļam, kas, vīdamies ap kalna pakāji, nozuda aizā starp divām klintīm. Kā es ilgojos aiziet pa šo ceļu! Atcerējos dienu, kad biju braukusi pa to pasta diližansā, atcerējos, ka mijkrēslī braucām pa šo kalnu lejup; gadsimts šķita aizritējis no dienas, kad pirmo reizi ierados Lovudā, ko kopš tās reizes nekad nebiju atstājusi. Brīvlaikus vienmēr pavadīju patversmē: misis Rīda nekad neaicināja mani uz Geitshedu; nedz viņa, nedz arī kāds no viņas ģimenes locekļiem mani nekad neapciemoja. Starp mani un ārpasauli nepastāvēja nedz rakstiska, nedz mutiska saikne. Patversmes likumi, tās iemītnieku pienākumi, parašas un uzskati, vienas un tās pašas balsis un sejas, valoda un ģērbi, simpātijas un antipātijas — tas bija viss, ko zināju ar dzīvi. Turpretī tagad es jutu, ka man ar to nepietiek, ai pēcpusdienā jutu apnikumu pret šo astoņus gadus ilgo ierasties. Ilgojos pēc brīvības, alku brīvību. Sāku lūgt, dievu, lai man tiek dāvāta brīvība; vieglā vēsma šķita izgaisinām manu lūgšanu. Tad es sāku lūgt pieticīgākas balvas — jaunu stimulu, dzīves pārmaiņu. Bet arī šī lūgšana it kā izgaisa klusumā. Tad es gandrīz izmisīgi iesaucos: «Dāvā man vismaz jaunu darba vietu!»

Šajā brīdī zvans, vēstīdams vakariņu laiku, aicināja mani lejup.

Es nevarēju risināt savas pārdomas, kamēr nebiju nolikusies gulēt; pat tad audzinātāja, ar ko dzīvoju vienā istabā, ar savu tērgāšanu nemitīgi traucēja mani pievērsties tematam, kurā gribēju iedziļināties. Es kvēli vēlējos, kaut mis Greisa drīzāk aizmigtu. Likās, ja atgriezīšos pie domas, kas iešāvās prātā, kad stāvēju pie loga, tad noteikti atradīšu kādu izeju.

Beidzot mis Greisa iekrācās; viņa bija smagnēja velsiete, un līdz šim viņas krākšana mani aizvien bija traucējusi; turpretī šovakar es nopriecājos par šīm bazūnēm. Nu man būs miers! Neizdomātā doma tūlīt iedzirkstījās.

«Jauna darba vieta! Tā, bez šaubām, ir izeja!» es sev teicu (klusībā, protams, jo nemēdzu skaļi domāt). Lai arī tā nav tik valdzinoša kā skaistie vārdi — brīvība, sajūsma, prieks. Taču man tie tiešām ir tikai vārdi — tik tāli un nereāli, ka klausīties tajos nozīmē vienīgi izšķiest laiku. Turpretī darbs — tas ir kas reāls. Strādāt var katrs. Es te esmu nostrādājusi astoņus gadus un tagad vēlos vienīgi strādāt kaut kur citur. Vai tiešām es tik daudz nevarētu panākt? Vai tas man ir tik neiespējami? Nē, nē, tas nebūt nav tik grūti, tikai jāpalauza galva, kā šo mērķi sasniegt.

Uzslējos gultā sēdus, lai labāk varētu izprātot. Nakts bija vēsa, es ietinos lakatā un atkal sāku sasprindzināti domāt.

«Ko es īsti gribu? Jaunu vietu, dzīvot citā mājā, citu cilvēku vidū, citos apstākļos. To es gribu tāpēc, ka vēlēties kaut ko vairāk būtu bezjēdzīgi. Kā cilvēki dabū jaunu vietu? Droši vien griežas pie draugiem. Bet man nav draugu. Bet ir taču daudz cilvēku, kas pasaulē ir vieni un kam jārūpējas pašiem par sevi, jāpalīdz pašiem sev. Kā viņi rīkojas?»

To es nezināju, neviens man nepateica atbildi. Velti piepūlēju smadzenes, jutu, ka asinis pulsē deniņos. Kādu stundu manas domas bija haotiskas, galvā valdīja juceklis, neradu nekāda atrisinājuma. Drudžaini satraukta, es piecēlos un sāku staigāt pa istabu. Atvilkusi aizkaru, ieraudzīju pie debesīm dažas zvaigznes; beidzot, juzdama, ka esmu galīgi nosalusi, es atkal palīdu zem segas.

Taču manā prombūtnē kāda laba feja acīmredzot bija nometusi ilgoto atrisinājumu uz mana spilvena, jo, tiklīdz noliku uz tā galvu, apziņā skaidri un noteikti noskanēja vārdi: «Tie, kas meklē darbu, ieliek sludinājumu; jāievieto sludinājums avīzē … shire Herald.»

Bet kā? Es nekā nezināju par sludinājumu ievietošanu.

Tagad atbildes radās viegli un ātri:

«Jāaizsūta aploksnē sludinājums un nauda Herald izdevniecībai. Vēstule jo drīzāk jānogādā Lautonas pastā; atbilde adresējama «Uz pieprasījumu Dž. E.». Apmēram pēc nedēļas jāaiziet uz pastu un jāapjautājas. Ja būs atbilde, tad attiecīgi jārīkojas.»

Šo plānu sīki pārdomāju divas trīs reizes; tad, juzdamās apmierināta, beidzot aizmigu.

Piecēlos Joti agri; vēl nebija atskanējis rīta zvans, kad jau biju sacerējusi sludinājumu, ielikusi aploksnē un uzrakstījusi adresi. Tas skanēja šādi:

«Jauna sieviete ar pieredzi audzināšanas darbā (vai tad es nestrādāju par skolotāju divus gadus?) vēlas atrast vietu ģimenē pie bērniem, ne vecākiem par četrpadsmit gadiem. (Nospriedu, ka man, tikko astoņpadsmit gadus vecai, nepiederas audzināt skolēnus, kas ir gandrīz manā vecumā.) Bez vispārējiem priekšmetiem, kas ietilpst skolas programmā, var mācīt franču valodu, zīmēšanu un mūziku. (Tagad lasītājam šāds zināšanu uzskaitījums liktos visai trūcīgs, bet tai laikā bija pilnīgi pietiekams.) Piedāvājumi adresējami Dž. E. uz pieprasījumu Lautonas pastā, .. .šīras grāfistē.»

Sludinājums visu dienu glabājās ieslēgts manā atvilktnē; pēc tējas palūdzu jaunajai direktrisei atļauju aiziet uz Lautonu, lai iegādātos šo to sev un citām audzinātājām; viņa man labprāt atļāva, un es devos ceļā. Līdz Lautonai bija divas jūdzes, diena bija apmākusies, bet vēl tik agri nesatumsa; iegāju dažos veikalos, nogādāju vēstuli pastā un atgriezos lielā lietū, līdz ādai izlijusi, bet vieglu sirdi.

Nākamā nedēļa man likās ļoti gara; kad beidzot tā pagāja, kā viss paiet uz šās pasaules, es atkal devos uz Lautonu — šoreiz skaidrā rudens novakarē. Starp citu, ceļš bija gleznains, tas veda gar strauta malu un vijās līdzi tā līkločiem; bet todien es vairāk domāju par vēstulēm, kas varbūt gaida mani mazajā pilsētiņā, nekā par pļavām un ūdeņiem.

Iegansts, ko minēju šoreiz, bija mēra noņemšana kurpju pārim. Atri to nokārtojusi, devos pa šauro ieliņu uz pastu; pasta nodaļu vadīja veca dāma ar raga brillēm uz deguna un melniem puspirkstaiņiem rokās.

—    Vai ir kādas vēstules uz Dž. E. vārda? — es jautāju.

Viņa pētījoši noraudzījās manī pāri brillēm, tad atvēra kādu lādīti un sāka rakņāties tajā tik ilgi, ka man jau zuda cerības. Beidzot viņa izņēma vienu aploksni un gandrīz piecas minūtes to vērīgi aplūkoja. Pēc tam viņa iedeva to man pa lodziņu, vēlreiz cieši un aizdomīgi mani nopētījusi. Vēstule bija adresēta Dž. E.

—    Vai tikai viena? — es jautāju.

—    Vairāk nav, — viņa atbildēja.

Es iebāzu vēstuli kabatā un devos mājup. Vairs nebija laika to atvērt; pēc skolas noteikumiem, man vajadzēja būt atpakaļ astoņos, un jau bija pusastoņi.

Kad atgriezos, mani gaidīja dažādi pienākumi: vajadzēja pieskatīt skolnieces, kamēr tās sagatavo stundas; bez tam šoreiz bija mana kārta skaitīt vakara lūgšanu; pēc tam vajadzēja uzraudzīt, kā meitenes apguļas; vēlāk ēdu vakariņas kopā ar pārējām audzinātājām. Un pat tad, kad beidzot jau bijām savās istabās, mis Greisa vēl tērgāja ar mani; svečturī bija tikai mazs galiņš, un es baidījos, ka tas izdegs, pirms mis Greisa beigs pļāpāt; bet, par laimi, sātīgās vakariņas iedarbojās uz viņu iemidzinoši; viņa jau krāca, pirms paspēju noģērbties. Svece vēl nebija pavisam izdegusi; beidzot izņēmu aploksni; uz tās bija burts «F». Es to atplēsu. Vēstules saturs bija īss.

«Ja Dž. E., kura bija ievietojusi sludinājumu avīzē … shire Herald pagājušajā ceturtdienā, ir visas minētās zināšanas un viņa var uzrādīt apmierinošas atsauksmes attiecībā uz raksturu un spējām, viņai var piedāvāt mājskolotājas vietu ar atalgojumu trīsdesmit mārciņu gadā. Skolniece ir meitene, jaunāka par desmit gadiem. Dž. E. tiek lūgta atsūtīt atsauksmes, vārdu, adresi un citas nepieciešamās ziņas uz šādu adresi:

Misis Fērfeksai Tornfīldā, Milkotā, … šīras grāfistē.»

Ilgi pētīju vēstuli; rokraksts bija vecmodīgs un diezgan drebulīgs, tā varētu rakstīt paveca sieviete. Šis apstāklis mani iepriecināja. Visu laiku baidījos, ka šādas patstāvīgas un riskantas rīcības dēļ neiekļūstu nepatikšanās; vairāk par visu vēlējos, lai mani meklējumi novestu pie kaut kā godpilna un kārtīga. «Paveca lēdija,» es nospriedu, «tas nav nekas slikts.» Misis Fērfeksa! Es viņu iztēlojos melnā tērpā, atraitnes aubi galvā; viņa, iespējams, bija padzedra, taču pieklājīga, — senlaicīga angļu pieklājī- guma paraugs. Tornfīlda! Tā, bez šaubām, sauc viņas īpašumu; droši vien tas atrodas krietni tālu no pilsētas.

Šajā brīdī deglis saplaka un svece nodzisa.

Nākamajā dienā vajadzēja sākt attiecīgi rīkoties; nevarēju ilgāk turēt savus plānus slepenībā; man vajadzēja tos atklāt, lai nodrošinātu izdošanos. Iegājusi pie direk- trises pusdienas pārtraukumā, pastāstīju, ka man ir izredzes dabūt jaunu darbu ar divreiz lielāku algu nekā tā, ko saņemu tagad (Lovudā saņēmu tikai piecpadsmit mārciņu gadā); tāpēc lūdzu, lai viņa pasaka to misteram Broklherstam vai kādam citam komitejas loceklim un noskaidro, vai viņi dos man ieteikumu. Direktrise labprāt uzņēmās vidutājas lomu. Nākamajā dienā viņa visu pastāstīja misteram Broklherstam, kas ieteica aizrakstīt misis Rīdai, jo viņa esot mana aizbildne. Šai lēdijai nosūtīja vēstuli, uz kuru viņa atbildēja, ka es varot darīt, kā gribot, viņai jau sen neesot nekāda sakara ar mani. Vēstule apceļoja visu komiteju, un pēc šīs, manuprāt, liekās laika tērēšanas es beidzot tomēr dabūju oficiālu atļauju uzlabot savus dzīves apstākļus, ja radusies tāda iespēja. Bez tam man apsolīja visdrīzākā laikā izsniegt inspektora parakstītu atsauksmi par manu raksturu un spējām, jo es esot aizvien labi uzvedusies gan kā audzēkne, gan kā audzinātāja.

Apsolīto atsauksmi dabūju apmēram pēc mēneša, norakstu aizsūtīju misis Fērfeksai," kura atbildēja, ka esot apmierināta un es pēc četrpadsmit dienām, skaitot no šīs dienas, varot uzņemties mājskolotājas pienākumus viņas namā.

Tagad es cītīgi nodevos sagatavošanās darbiem, divas nedēļas aizskrēja vēja spārniem. Man nebija liels apģērbu krājums, kaut gan tas pilnīgi atbilda manām vajadzībām; pēdējā dienā sakravāju čemodānu — to pašu, ko pirms astoņiem gadiem atvedu no Geitshedas.

Čemodānu pārsēja ar auklu un tam piestiprināja zīmi. Pēc pusstundas nesējs to nogādās uz Lautonu, kurp pati kājām došos agri no rīta, lai sēstos pasta diližansā.

Iztīrīju melno ceļojuma tērpu, noliku pa tvērienam cepuri, cimdus un uzroci; pārbaudīju atvilktnes, lai pārliecinātos, vai neesmu kaut ko aizmirsusi; beidzot viss bija padarīts, es apsēdos, lai mazliet atpūstos. Tomēr nevarēju mierīgi nosēdēt, kaut gan visu dienu biju uz kājām. Jutos pārāk satraukta. Šodien beidzās viens manas dzīves posms, rīt sāksies jauns; jutu, ka nakti, kas šķīra šos posmus, es nespēšu gulēt, man vajadzēs drudžaini vērot, kā norisinās šī pārmaiņa.

—    Mis, — mani uzrunāja kalpone, sastapusi mani vestibilā, kur staigāju šurp turp kā nemiera tirdīts gars, — apakšā kāds jautā pēc jums.

«Droši vien nesējs,» es nodomāju un steidzos lejup pa kāpnēm uz virtuvi. Kad gāju garām mazajai viesistabai jeb skolotāju istabai, kuras durvis bija pavērtas, no turienes kāds izskrēja laukā.

—    Tā ir viņa! Es uzreiz viņu pazinu, — iesaucās sieviete, kas šķērsoja man ceļu un satvēra mani aiz rokas.

Es pavēros viņā. Man pretī stāvēja sieviete, kas bija ģērbusies kā bagātu kungu kalpone, apaļīga, bet vēl jauna un skaista, tumšiem matiem un acīm, koši sārtiem vaigiem.

—    Nu, kas es esmu? — viņa jautāja. Smaids un balss man likās pazīstami. — Jūs laikam esat mani pavisam aizmirsusi, mis Džeina?

Nākamajā mirklī es arī biju viņu apskāvusi un sirsnīgi skūpstīju. — Besij! Besij! Besij! — es vienā laidā atkārtoju, bet viņa gan smējās, gan raudāja; abas iegājām viesistabā. Tur pie kamīna stāvēja mazs, apmēram trīs gadus vecs zēns rūtainos svārkos un biksēs.

—   Tas ir mans dēlēns, — Besija tūlīt paskaidroja.

—    Tātad tu esi precējusies, Besij?

—    Jā, drīz būs pieci gadi, kopš apprecējos ar Robertu Līvenu, kučieri; bez Bobija man ir vēl maza meitenīte, ko nokristīju par Džeinu.

—    Vai tu vairs nedzīvo Geitshedā?

—    Mēs dzīvojam vārtsarga namiņā, vecais vārtsargs aizgāja uz citurieni.

—    Kā klājas pārējiem? Pastāsti, Besij, bet vispirms apsēdies! Bobij, vai nāksi man klēpī? — Taču Bobijs labāk piekļāvās mātes sāniem.

—    Jūs neesat daudz izstiepusies garumā, mis Džeina, neizskatāties arī sevišķi spēcīga, — misis Līvena turpināja. — Laikam patversmē jūs diez cik labi nebaroja. Mis Elīza ir galvas tiesu lielāka par jums un mis Džor- džiāna divreiz dūšīgāka.

—    Džordžiāna droši vien ir ļoti skaista, Besij?

—    Jā, ir gan. Pagājušajā ziemā viņa aizbrauca kopā ar mammu uz Londonu, tur visi esot viņu apjūsmojuši un kāds jauns lords iemīlējies viņā, bet viņa radi iebilduši pret šīm laulībām. Un — ko jūs domājat? — abi nolēmuši bēgt; bet viņus noķēra, un nodoms neizdevās. Mis Elīza bija visu uzokšķerējusi. Viņa noteikti apskauda Džor- džiānu. Abas māsas dzīvo kā suns ar kaķi, aizvien strīdas.

—   Un kā iet Džonam Rīdām?

—    Viņš nesagādāja savai mammai tik daudz prieka, kā viņa vēlētos. Iestājās koledžā un eksāmenā izgāzās — tā laikam saka. Tad viņa tēvoči gribēja, lai viņš kļūst par advokātu un studē tieslietas, bet viņš ir tik izlaidīgs, ka no viņa nekad kārtīgs cilvēks neiznāks.

—    Kāds viņš izskatās?

—    Viņš ir ļoti garš, daži dēvē viņu par glītu, bet viņam ir tik biezas lūpas.

—    Un kā jūtas misis Rīda?

—    Pēc sejas misis ir tukla un izskatās veselīga, taču man šķiet, ka viņai nav īsta sirdsmiera; mistera Džona dzīves veids viņai nepatīk — viņš izšķiež pārāk daudz naudas.

—   Vai viņa sūtīja tevi šurp, Besij?

—    Nē, bet es jau sen ilgojos jūs apciemot un, kad dzirdēju, ka no jums pienākusi vēstule un jūs taisāties doties projām uz pavisam citu pusi, tad nospriedu, ka man steigšus jābrauc šurp un jāredz jūs, jo citādi vairs nekad nesatikšu.

—    Laikam sagādāju tev vilšanos, Besij, — es smaidot teicu. Redzēju, ka Besijas skatiens pauž tikai cieņu, nevis apbrīnu.

—    Nē, mis Džeina, tā vis nav, jūs esat tāda smalka, izskatāties kā īsta lēdija, un to es no jums gaidīju; jūs arī maza nebijāt nekāda skaistule.

Es pasmaidīju par Besijas atklāto atbildi; zināju, ka tā ir taisnība, bet, atzīstos, viņas vārdi mani neatstāja vienaldzīgu. Astoņpadsmit gadu vecumā gribas patikt, un apziņa, ka āriene neatbilst šai tieksmei, nesagādā nekādu apmierinājumu.

—    Tomēr jūs droši vien esat gudra, — Besija turpināja,

gribēdama mani iepriecināt. — Ko jūs protat? Vai spēlējat klavieres?

—    Mazliet.

Istabā stāvēja pianīno; Besija to atvēra un lūdza mani nospēlēt kādu melodiju; nospēlēju dažus valšus, un viņa bija sajūsmināta.

—           Nedz viena, nedz otra mis Rīda neprot spēlēt tik labi! — viņa līksmi iesaucās. — Es arvien teicu, ka jūs mācībās pārspēsiet viņas. Vai protat arī zīmēt?

—           Lūk, virs kamīna karājas mana glezna! — Tas bija akvarelis, ko es uzdāvināju direktrisei aiz pateicības par laipno vidutājas lomu un ko viņa bija likusi ierāmēt un iestiklot.

—           Jā, tā ir skaista, mis Džeina! Tādu skaistu bildi varētu uzzīmēt tikai kāds no jauno lēdiju zīmēšanas skolotājiem. Bet par jaunajām lēdijām nav ko runāt. Vai jūs mācījāties arī franču valodu?

—    Jā, Besij, franciski protu gan lasīt, gan runāt.

—    Un vai protat izšūt uz muslīna un kanvas?

—    Protu.

—           Tad jūs esat īsta lēdija, mis Džeina! Es zināju, ka tāda kļūsiet; jums dzīvē veiksies, vai jūsu radi jūs atzīst vai ne. Bet es gribu jums vēl ko jautāt. Vai kādreiz esat dzirdējusi par jūsu tēva radiem, par Eiriem?

—    Līdz šim neesmu.

—           Jūs taču zināt, ka misis Rīda aizvien daudzināja, ka viņi ir nabagi un galīgi nicināmi; iespējams, ka viņi ir nabadzīgi, bet es ticu, ka tādi paši muižnieki kā Rīdi. Pirms gadiem septiņiem Geitshedā ieradās kāds misters Eirs un gribēja sastapt jūs; misis Rīda teica, ka jūs esat skolā piecdesmit jūdžu no turienes; viņš izskatījās ļoti vīlies, jo nevarēja ilgāk palikt; viņš devās uz kādu svešu zemi, kuģim vajadzēja atiet no Londonas pēc pāris dienām. Viņš izskatījās kā īsts džentlmenis, un esmu pārliecināta, ka viņš bija jūsu tēvabrālis.

—    Uz kādu zemi tad viņš brauca, Besij?

—          Uz kādu salu tūkstošiem jūdžu no šejienes, kur taisa vīnu, — tā man teica virssulainis.

—    Varbūt uz Madeiru?

—   Jā, tā laikam sauca to salu.

—    Un viņš aizbrauca?

—          Jā, neuzkavējās ilgi mūsu mājā; misis Rīda izturējās pret viņu ļoti augstprātīgi; vēlāk viņa nosauca viesi

par «blēža bodnieku». Mans Roberts domā, ka viņš ir lieltirgotājs.

— Ļoti iespējams, — es atbildēju, — vai varbūt kada lieltirgotāja kalpotājs vai pārstāvis.

Mēs spriedām par veciem laikiem vēl kādu stundu, tad Besija devās projām. Nākamajā rītā es viņu uz brīdi satiku Lautonā, kad gaidīju pasta diližansu. Pie viesnīcas durvīm mēs galīgi atvadījāmies, aizgājām katra savu ceļu. Viņa devās uz tuvajiem Lovudas kalnājiem, lai tur gaidītu pasta diližansu, kas aizvedīs viņu atpakaļ Geitshedā; turpretī es iekāpu pasta diližansā, kam vajadzēja aizvest mani uz Milkotu pretī jauniem pienākumiem un jaunai dzīvei.

XI

Jauna nodaļa romānā atgādina jaunu cēlienu lugā. Un, kad es šobrīd atveru priekškaru, lasītāj, iedomājies istabu «Džordža» viesnīcā Milkotā: tā izlīmēta ar bezgaumīgām lielrakstainām tapetēm, kādas parasti ir viesnīcās; iztēlojies tapetēm atbilstošu paklāju, vienkāršas mēbeles, kamīna dzegas kruzuļainos rotājumus, oleogrāfiju pie sienas, neiztrūkstošos Džordža Trešā un Velsas prinča portretus un gleznu, kur parādīta ģenerāļa Vulfa [5] nāve. To visu apgaismo petrolejas lampa, kas karājas pie griestiem, un kamīna spožā uguns, pie kuras es sēžu savā pe- lerīnē, cepuri galvā; uzrocis un lietussargs guļ uz galda, un es cenšos sasildīt savas rņkas un kājas, kas sešpadsmit stundu garajā ceļā, turklāt saltā oktobra dienā galīgi notirpušas un pārsalušas. Četros no rīta atstāju Lautonu, un Milkotas rātsnama pulkstenis tikko nosita astoņi.

Lasītāj, kaut arī tev šķiet, ka šai istabā jūtos omulīgi, tomēr sirds man nav mierīga. Cerēju, ka mani šeit kāds sagaidīs, un, kāpjot lejā pa redelītēm, ko viesnīcas kalpotājs man ērtības labad pieslēja pie diližansa, es cerēju izdzirdēt savu vārdu un ieraudzīt ekipāžu, kura mani aizvedīs uz Tornfīldū; tomēr nekā tamlīdzīga nemanīju un, apjautājusies kalpotājiem, vai kāds nav vaicājis pēc mis Eiras, dzirdēja noliedzošu atbildi. Tāpēc vairs neatlika nekas cits kā lūgt, lai man ierāda atsevišķu istabu; un te nu es satraukta gaidu, visādu šaubu un bažu pārņemta.

Jaunam cilvēkam ir ļoti nomācoši justies vienam pašam pasaulē, pakļautam likteņa varai un šaubu tirdītam — vai izdosies sasniegt ostu, uz kuru dodas, jo griezties atpakaļ daudzu iemeslu dēļ vairs nav iespējams. Tiesa, piedzīvojuma valdzinājums mazina izjūtas skaudrumu, bez tam mani sildīja pašlepnuma kvēle; taču, kad pēc pusstundas es joprojām biju viena pati, bailes pārmāca visu. Beidzot iedomājos paskandināt zvanu.

—    Vai šeit tuvumā ir muiža, ko sauc par Tornfīldu? — jautāju kalpotājam, kas tūlīt ienāca.

—    Tornfīlda? Nezinu, cienītā, apjautāšos bufetē. — Viņš pazuda, bet tūdaļ atgriezās.

—    Vai jūsu uzvārds ir Eira, mis?

—   Jā.

—   Tad jūs šeit kāds gaida.

Pielēcu kājās, paņēmu uzroci un lietussargu un izsteidzos gaitenī. Atvērtajās durvīs stāvēja kāds vīrs, un laternu gaismā uz ielas saskatīju vienjūga ekipāžu.

—    Tā laikam jūsu bagāža? — vīrietis skarbi izmeta, ieraudzījis mani, un norādīja uz manu koferi, kas bija nolikts gaitenī uz grīdas.

—   Jā.

Viņš iecēla čemodānu ekipāžā, kas atgādināja nelielu karieti. Es arī iekāpu. Kad viņš vēra ciet durtiņas, es jautāju, vai tālu līdz Tornfīldai.

—    Būs kādas sešas jūdzes.

—    Un cik ilgi brauksim?

—    Apmēram pusotras stundas.

Viņš aizcirta durtiņas, uzkāpa uz bukas, un mēs devāmies ceļā. Braucām lēni, un man pietika laika pārdomām; nopriecājos, ka beidzot tuvojas ceļojuma galamērķis; un, atzvilusi ērtās, kaut arī vienkāršās ekipāžas sēdeklī, es ļāvos domām.

«Spriežot pēc zemnieciskā kalpa un necilās ekipāžas, misis Fērfeksa nevar būt sevišķi bagāta. Jo labāk, es tikai vienu reizi esmu dzīvojusi starp bagātiem ļaudīm un jutos tur ļoti nelaimīga. Nez vai viņa dzīvo gluži viena ar mazo meitenīti? Ja tas ir tā un ja viņa būs kaut cik patīkama, tad es noteikti varēšu ar viņu satikt; katrā ziņā es centīšos. Tikai žēl, ka šāda centība vienmēr neatalgojas. Lovudā devu sev solījumu censties, to turēju, un panākumi neizpalika; bet pārāk skaidri atceros, ka misis Rīda manus vislabākos centienus atmaksāja aizvien ar nievām. Lai dievs dod, ka misis Fērfeksa nav otra misis Rīda; bet, ja tā būs, man taču nav jāpaliek pie viņas; ja klāsies pavisam ļauni, atkal varu ievietot avīzē sludinājumu. Nezin vai krietnu gabalu esam nobraukuši?»

Nolaidu lodziņu un paskatījos ārā. Milkota jau bija tālu aiz muguras; spriežot pēc daudzajām ugunīm, tā šķita liela pilsēta, daudz lielāka par Lautonu. Cik varēju redzēt, mēs tagad braucām pa platu lielceļu, bet visapkārt bija atsevišķas mājas. Samanīju, ka atrodamies apvidū, kas pilnīgi atšķiras no Lovudas, — vieta bija biezāk apdzīvota, bet ne tik gleznaina, daudz rosīgāka, taču mazāk romantiska.

Ceļš bija dubļains, nakts — miglaina; kučieris ļāva zirgam visu laiku iet soļos, un pusotras stundas ievilkās līdz divām stundām; beidzot viņš pagriezās uz bukas un teica:

—   Tagad vairs nav tālu līdz Tornfīldai.

Atkal paskatījos ārā; pašreiz braucām garām baznīcai; pret debesīm iezīmējās zemais zvana tornis; zvans pašreiz nosita ceturtdaļstundu; kalna nogāzē ieraudzīju mirgojam dažas ugunis — tur droši vien bija ciems vai ciematiņš. Pēc apmēram desmit minūtēm kučieris nokāpa no bukas un atvēra vārtus; mēs iebraucām, un tie aizcirtās. Tagad lēnām braucām pa aleju un drīz sasniedzām māju. Vienā logā caur aizkariem vīdēja gaisma, pārejie bija tumši. Ekipāža apstājās pie parādes durvīm; tās atvēra jauna kalpone; izkāpu no ekipāžas un iegāju namā.

—    Lūdzu, sekojiet man, cienīgā, — teica meiča.

Cauri kvadrātīgai hallei ar daudzām augstām durvīm

viņa ieveda mani istabā, ko spoži apgaismoja kamīna liesmas un sveces, tā ka pirmajā mirklī man no šā spējā gaišuma apžilba acis, kas divas stundas bija pieradušas pie tumsas; bet, kad es apradu, skatienam pavērās mājīga un patīkama aina.

Maza, ērta istaba; apaļš galds pie sprēgājošas kamīna uguns, vecmodīgs, augsts atzveltnis, tajā sēž viskārtīgākā un cildenākā sirmgalve, kādu vien var iedomāties, atraitnes aubē, melnā zīda tērpā ar sniegbaltu muslīna priekšautu — tieši tāda, kādu biju iedomājusies misis Fērfeksu, vienīgi ne tik dzedra, bet daudz mīlīgāka.

Vecīte adīja; liels kaķis murrādams gulēja viņai pie kājām. Vārdu sakot, tas bija omulīga mājīguma ideāls. Nomierinošāku saņemšanu jaunai mājskolotājai nemaz nevar iedomāties; šeit nebija nomācošas greznības, mulsinošas dižmanības. Man ienākot, vecā lēdija piecēlās un priecīgi panācās pretim.

—           Sveicināta, mlļāl Baidos, ka jums bija nogurdinošs brauciens, Džons brauc tīk lēnām. Jūs droši vien esat nosalusi, nāciet pie uguns.

—    Misis Fērfeksa, ja nemaldos? — es jautāju.

—   Jā, tā ir. Apsēdieties taču, lūdzu.

Viņa pieveda mani pie sava krēsla un sāka raisīt vaļā man cepures lentes. Lūdzu viņu tik daudz nerūpēties.

—           Tās nav nekādas rūpes! Jums rokas gandrīz sastingušas aiz aukstuma. Lī, pagatavo labi ātri karstvīnu un uztaisi pāris sviestmaizīšu; te ir pieliekamā kambara atslēga.

Un viņa izvilka no kabatas milzīgu saišķi atslēgu un iedeva kalponei.

—           Tā, un nu nāciet tuvāk kamīnam, — viņa turpināja. — Jūs taču atvedāt bagāžu līdzi, vai ne, mīļā?

—    Jā, kundze. ~ .

—           Likšu to uznest jūsu istabā, — vecīte teica un steidzīgi izgāja.

«Viņa izturas pret mani kā pret viešņu,» es nodomāju. «Tādu saņemšanu negaidīju, rēķinājos tikai ar dzedrumu un stīvumu. Tiešām nedzirdēta izturēšanās pret mājskolotājām. Tomēr priecāties vēl pāragri.»

Misis Fērfeksa atgriezās, novāca no galda adīkli un dažas grāmatas, lai atbrīvotu vietu paplātei, ko Lī ienesa, un sāka mani cienāt. Jutos apmulsusi, ka man pievērš tik lielu uzmanību, jo līdz šim neviens man tādu nebija parādījis, turklāt to darīja mana darba devēja, kurai man vajadzēja pakļauties. Taču viņa pati acīmredzot neuzskatīja, ka rīkojas savam stāvoklim nepiedienīgi, tāpēc es atzinu par labāku mierīgi pieņemt viņas laipnību.

—           Vai man būs tas gods šovakar redzēt mis Fērfeksu? — es jautāju, kad biju iebaudījusi cienastu.

—           Ko jūs teicāt, mīļā? Esmu mazliet pakurla, — atbildēja laipnā lēdija, pielikdama ausi tuvāk manai mutei.

Atkārtoju jautājumu skaļāk.

—          Mis Fērfeksa? Jūs droši vien domājat mis Varansu! Varansa ir jūsu nākamās skolnieces uzvārds.

—    Vai viņa nav jūsu meita?

—    Nē, man nav ģimenes.

Es labprāt turpinātu iztauju, lai uzzinātu, kāda radniecība saista mis Varansu ar viņu, bet aptvēru, ka nebūtu

pieklājīgi tik daudz jautāt; bez tam biju pārliecināta, ka ar laiku visu pati izdibināšu.

—    Esmu tik priecīga, — viņa teica, apsēdusies man pretī un paņēmusi klēpī kaķi. — Esmu tik priecīga, ka jūs beidzot atbraucāt. Cik jauki, ka vairs nebūs te jādzīvo vienai! Tornfīlda ir skaista, veca muiža, bet sen pamesta novārtā, lai gan vēl saglabājusi agrāko godību; tomēr ziemā vientulība māc pat visskaistākā mājoklī. Lī, protams, ir jauka meitene, Džons un viņa sieva arī patīkami cilvēki, bet, redziet, viņi tomēr ir tikai kalpi, ar viņiem nevar sarunāties kā ar līdzīgiem; aizvien jāievēro starpība, lai nezaudētu cieņu. Pagājušajā ziemā (atcerieties, tā bija neparasti barga, gan sniga sniegs, gan lija lietus un auroja vējš) no novembra līdz februārim mēs te neredzējām nevienu citu kā tikai miesnieku un pastnieku, un es tiešām kļuvu pavisam grūtsirdīga, vakaros sēžot te viena pati. Lī gan reizēm lasīja man priekšā, bet es domāju, ka nabaga meitenei diez ko nepatika šis uzdevums; viņa droši vien jutās kā ieslodzījumā. Pavasarī un vasarā te ir labi, pavisam citādi, kad spīd saule un dienas tik garas, turklāt šoruden atbrauca mazā Adela Varansa ar aukli, bērns tūlīt ienesa mājās dzīvību, un tagad, kad jūs esat atbraukusi, es atkal kļūšu pavisam priecīga.

Manā sirdī uzvilnīja siltums pret šo cienījamo lēdiju, kad dzirdēju viņu tā runājam; es piebīdīju krēslu mazliet tuvāk viņas krēslam un izteicu sirsnīgu vēlēšanos, kaut mana sabiedrība būtu tik patīkama, kā viņa cerējusi.

—    Bet šodien negribu jūs ilgi turēt nomodā, — viņa teica, - tūlīt būs divpadsmit, un jūs visu dienu esat pavadījusi ceļā un droši vien nogurusi. Ja kājas jums sasilušas, pavadīšu jūs uz jūsu istabu. Tā ir neliela, bet es domāju, ka jūs tajā jutīsieties labāk nekā šais plašajās parādes telpas. Tajās tikai mēbeles ir skaistas, bet tās ir drūmas un pamestas, es arī tajās nekad neguļu.

97

Pateicos viņai par izvēli un, tā kā pēc garā ceļojuma tiešām jutos nogurusi, teicu, ka labprāt došos pie miera. Misis Fērfeksa paņēma sveci, un es gāju viņai līdzi. Pārliecinājusies, vai galvenās ieejas durvis aizslēgtas, izvilkusi slēdzeni no atslēgas, viņa veda mani augšup. Pakāpieni un kāpņu margas bija ozolkoka; kāpņu telpas logs augsts un svina spraišļiem režģots; tas viss, tāpat kā

garais gaitenis, uz kuru vērās guļamistabas durvis, drīzāk piederējās baznīcai nekā dzīvojamai mājai. Kāpnēs un gaitenī bija auksts kā pagrabā; te vēdīja atstātība un vientulība; kad beidzot nokļuvu savā istabā, es nopriecājos, redzot, ka tā ir neliela un mēbelēta parastā modernā stilā.

Kad misis Fērfeksa man laipni novēlēja ar labu nakti, es aizslēdzu durvis un paskatījos apkārt; mājīgā istabiņa izgaisināja drūmo iespaidu, ko bija radījusi tumšā, plašā kāpņu telpa un garais, aukstais gaitenis; atskārtu, ka pēc garas, nogurdinošas un satraukumu pilnas dienas beidzot atrodos drošā ostā. Manu sirdi pildīja pateicības jūtas, es nometos ceļos pie gultas un raidīju pateicības lūgšanu tam, kam tā pienācās, neaizmirsdama izlūgties palīdzību savā turpmākajā ceļā, kā arī to, lai esmu šās laipnības un labvēlības cienīga, kas tik dāsni tiek dāvāta, pirms esmu to nopelnījusi. Šonakt es negulēju ērkšķu[6] gultā, manā istabā nemita bailes. Nogurusi un apmierināta es drīz aizmigu. Kad pamodos, jau bija gaiša diena.

Istaba likās tik piemīlīga, kad saules stari, spraukdamies cauri koši zilajiem aizkariem, zeltīja tapsētās sienas un paklāju. Tā tik ļoti atšķīrās no Lovudas kailajām sienām un dēļu grīdas, ka manī modās jauns spars. Apkārtne ļoti spēcīgi ietekmē jaunus cilvēkus. Man šķita, ka sācies skaists dzīves posms, ka tajā būs gan ziedi un prieki, gan ērkšķi un grūtības. Iedomājos, ka apstākļu maiņa un jaunas iespējas iekvēlinās visas manas spējas un dotības. Nevaru tieši pateikt, ko es gaidīju, bet tas bija kaut kas patīkams — ne jau šodien vai pēc mēneša, bēt nenoteiktā nākotnē.

Es piecēlos un rūpīgi apģērbos. Lai arī biju spiesta tērpties atturīgi — man nebija neviena drēbju gabala, kas nebūtu šūts ārkārtīgi vienkārši, — man piemita dabiska vēlēšanās izskatīties glītai. Nebiju radusi izturēties ^ nevīžīgi pret savu ārieni un vienaldzīgi pret to, kādu ♦ iespaidu atstāju: taisni pretēji, aizvien vēlējos izskatīties tik labi, cik iespējams, un patikt tikjoti, cik atļāva mans pieticīgais izskats. Dažkārt nožēloju, ka neesmu skaista; gribējās, lai man būtu sārti vaigi, taisns deguns un maza, sārta mute; ilgojos būt liela, staltu augumu; uzskatīju

par lielu nelaimi to, ka esmu tik sīka, tik bāla, ka vaibsti man ir asi un nesamērīgi. Kādēļ mani mocīja šāda vēlēšanās un nožēla? Grūti pasakāms; es pati arī to nezināju. Tomēr, kad biju gludi sasukājusi matus un uzvilkusi melno kleitu, kura, kaut gan atgādināja kvēkeru ģērbu, man piestāvēja, un aplikusi tīru, baltu apkakli, nospriedu, ka izskatos pietiekami cienīga, lai paradītos misis Fērfeksai un savā skolniecē neradītu nepatiku. Atvērusī logu un pārliecinājusies, ka tualetes galdiņš sakārtots, stājos pretī saviem jaunajiem pienākumiem.

Izgājusi cauri garajam, ar celiņiem izklātajam gaitenim, devos lejup pa gludajiem ozola pakāpieniem; tad sasniedzu vestibilu.(Te es mirkli uzkavējos, apskatīju dažas gleznas (atceros, vienā no tām bija attēlots bargs bruņinieks, citā — lēdija ar pūderētiem matiem un pērļu virkni ap kaklu), bronzas lampu, kas karājās pie griestiem, un lielo sienas pulksteni, kura skapis bija rotāts dīvainiem grebumiem un nomelnējis no vecuma un rūpīgas spodrināšanas. Man viss likās ļoti grezns un iespaidīgs — toreiz es tik maz biju dzīvē redzējusi. Vestibila durvis, līdz pusei stiklotas, bija atvērtas. Es pārkāpu pār slieksni. Bija skaists rudens rīts; saule rāmi apspīdēja dzeltenīgās birzis un vēl zaļos laukus; izgājusi mauriņā, aplūkoju ēkas fasādi. Māja bija trīsstāvu, ne visai liela, toties iespaidīga — nevis augstmaņa pils, bet džentlmeņa mītne. Mūra izrobes gar jumtu piešķīra ēkai īpašu glez- nainumu. Pelēkā akmens fasāde skaidri izcēlās pret parka kokiem, kas bija pilni ar kovārņu ligzdām, kuru ķērcošie iemītnieki laidelējās visapkārt. Tie lidoja pāri mauram un parkam un nometās pļavā, ko no parka šķīra sabrucis žogs. Gar to auga veci, lieli ērkšķu koki, zaraini kā ozoli, un es tūlīt sapratu, kāpēc muiža nosaukta par Tornfīldu. Tālumā slējās kalni, ne tik stāvi kā Lovudā, arī ne tik klinšaini, tie neatgādināja barjeru, kas atdala šo īpašumu no ārpasaules; tomēr tie bija rāmi un vientuļi, un kalnu grēda, kura ieskāva Tornfīldu, piešķīra tai noslēgtību, kas likās pārsteidzoša, jo muiža atradās tik tuvu kņadīgajai Milkotai. Nogāzei bija pieplacis ciematiņš, kura jumti p vīdēja starp kuplo koku lapotni; baznīca bija tuvāk Torn- fīldai, vecais zvanu tornis pacēlās pāri piekalnei starp māju un vārtiem.

Es joprojārrf priecājos par rāmo ainavu un tīkamo svaigo gaisu, klausījos kovārņu ķērcoņā, aplūkoju plato,

4* 99

pelēko mājas fasādi, domādama, kā šādā ēkā var justies trausla, vientuļa vecīte, — kad šī lēdija parādījās durvīs.

—     Ko? Jau ārā? — viņa teica. — Redzu, ka neesat miegamice.

Es piegāju viņai klāt, viņa mani noskūpstīja uz vaiga.

—     Kā jums patīk Tornfīlda? — viņa jautāja.

Atbildēju, ka man šeit ļoti patīk.

—     Jā, — viņa turpināja, — skaista vieta, bet baidos, ka tā aizies postā, ja misters Ročesters te nedzīvos pastāvīgi vai vismaz biežāk to neapraudzīs. Šādām mājām un parkiem vienmēr nepieciešama saimnieka klātbūtne.

—    Misters Ročesters! — es iesaucos. — Kas viņš ir?

—     Tornfīldas īpašnieks, — viņa mierīgi atbildēja. •— Vai jūs nezinājāt, ka viņu sauc par Ročesteru?

Es, protams, to nezināju — nebiju par viņu nekā dzirdējusi; bet vecā lēdija šķita uzskatām to par tādu faktu, kas jāzina katram.

—     Es domāju, ka Tornfīlda pieder jums.

—     Man? Vai dieniņ, bērns! Kāda iedoma! Esmu tikai saimniecības vadītāja, pārvaldniece. Tiesa, esmu Ročesteru attāla radiniece pa sieviešu līniju, pareizāk sakot, mans vīrs bija viņu radinieks; viņš bija garīdznieks Hejā, tai mazajā ciematā tur piekalnē, baznīcā aiz parka viņš turēja dievvārdus. Mistera Ročestera māte bija dzimusi Fērfeksa un mana vīra otrās pakāpes māsīca. Bet es nekad neesmu izmantojusi šo radniecību, uzskatu sevi tikai par saimniecības vadītāju; mans saimnieks arvien ir pieklājīgs, un vairāk man nevajag.

—    Un mazā meitenīte, mana skolniece?

—     Misters Ročesters viņu pieņēmis savā aizbildniecībā. Viņš uzdeva man sameklēt viņai mājskolotāju. Viņš acīmredzot vēlas, lai meitene tiek audzināta šeit. Redziet, tur viņa nāk ar savu bonne, kā viņa sauc savu aukli.

Līdz ar to mīkla bija atrisināta: laipnā un sirsnīgā atraitne nebija nekāda lepna dāma, bet tāda pati padotā kā es. Tāpēc es viņu necienīju mazāk, tieši pretēji, jutos pat ērtāk nekā pirms tam. Mūsu starpā pastāvēja īsta vienlīdzība, kas nebalstījās tikai uz viņas laipnību. Jo labāk, es varēšu justies vēl brīvāka.

Kamēr apsvēru šo atklājumu, mazā meitenīte, kurai sekoja bērnumeita, skrēja šurp pāri mauram. Es sāku vērot savu skolnieci, kas nemaz nebija mani pamanījusi; viņa bija vēl gluži bērns, varbūt septiņus vai astoņus gadus veca, tieviņa, bālu, sīku sejiņu un kupliem matiem, kas lielās sprogās slīga līdz viduklim.

—   Labrīd, mis Adela, — misis Fērfeksa teica. — Nāc un sasveicinies ar mis Eiru; viņa tevi mācīs, lai tu ar laiku kļūsti par gudru lēdiju. — Meitenīte "pienāca tuvāk.

—    C'est lā ma gouvernante? [7] — viņa, norādīdama uz mani, jautāja auklei, kura atbildēja:

—   Vai viņas ir ārzemnieces? — vaicāju, pārsteigta, dzirdot franču valodu.

—    Aukle ir francūziete, bet Adela dzimusi Francijā un, cik zinu, atbraukusi te tikai pirms sešiem mēnešiem. Kad meitene šeit ieradās, viņa nemaz neprata runāt angliski, bet tagad jau ir mazliet ielauzījusies. Es gan nekā nesaprotu, jo viņa jauc angļu ar franču valodu, bet jūs droši vien uztversiet, ko viņa domā.

Par laimi, man franču valodu bija mācījusi īsta francūziete, un es aizvien biju centusies cik iespējams bieži sarunātes ar madame Pjero; bez tam pēdējos septiņos gados katru dienu biju mācījusies no- galvas gabalu franču teksta, cenzdamās atveidot skolotājas valodas plūdumu un izrunu, un apguvusi tekošu un pareizu valodu; cerēju, ka varēšu brīvi sarunāties ar Adelu. Uzzinājusi, ka esmu viņas guvernante, viņa pienāca klāt un sniedza man roku. Ejot brokastīs, vērsos pie viņas ar dažām frāzēm franču valodā. Sākumā meitene atbildēja negribīgi, bet, kad bijām ^apsēdušās pie galda un viņa mani labu brīdi pētoši aplūkojusi ar savām lielajām, gaiši brūnajām acīm, viņa pēkšņi uzsāka žirgti pļāpāt.

—    Ai! — viņa iesaucās. — Jūs runājat manu valodu tikpat labi kā misters Ročesters! Es varu sarunāties ar jums tikpat labi kā ar viņu un Sofiju! Viņa priecāsies, neviens te nesaprot Sofiju. Madame Fērfeksa runā tikai angliski. Sofija ir mana aukle. Viņa atbrauca kopā ar mani pa jūru lielā kuģī ar dūmeni, kas kūpēja, ai, kā tas kūpēja! Man bija jūras slimība. Sofijai arī un misteram Ročesteram arī. Viņš gulēja uz dīvāna skaistā istabā, ko sauca par salonu, un Sofijai un man bija citā telpā mazas gultas. Es no savējās gandrīz izkritu; tā bija tik šaura kā plaukts. Mademoiselle… Kā jūs sauc?

—     Eira, Džeina Eira.

—    Eira? To es nevaru izrunāt! Mūsu kuģis apstājās agri no rīta, pirms vēl bija īsti gaišs, pie lielas pilsētas — milzīgi lielas pilsētas ar loti tumšām mājām. Visas nokvēpušas. Tā nepavisam nebija tāda kā skaistā, tīrā pilsēta, no kuras es atbraucu. Misters Ročesters nesa mani pāri dēlim krastā, un Sofija mums sekoja, un tad mēs visi iekāpām karietē, kas mūs aizveda pie skaistas, lielas mājas, lielākas par šo un smalkākas, to sauca par viesnīcu. Mēs tur nodzīvojām gandrīz nedēju; es un Sofija katru dienu pastaigājāmies pa lielu, kokiem apstādītu laukumu. Tur bija vēl daudzi citi bērni un dīķis ar skaistiem putniem, kurus es baroju ar maizes drupatām.

—    Vai jūs saprotat, kad viņa ber tik ātri? — jautāja misis Fērfeksa.

Es ļoti labi sapratu, jo madame Pjero mani bija pieradinājusi pie plūstošas valodas.

—    Es vēlētos, lai jūs meitenei uzdotu dažus jautājumus par viņas vecākiem, — turpināja labsirdīgā lēdija. — Vai viņa tos atceras?

—    Adela, — es vaicāju, — pie kā tu dzīvoji tai skaistajā, tīrajā pilsētā?

—     Agrāk — tas ir tik sen — es dzīvoju pie mammas, bet viņa aizgāja pie svētās dievmātes. Mamma man mācīja dejot un dziedāt, un skaitīt dzejoļus. Pie mammas nāca ciemos daudzi kungi un dāmas, un tad es dejoju vai sēdēju viņiem klēpī un dziedāju. Tas man Jotf patika. Vai gribat, lai jums nodziedu kādu dziesmiņu?

Tā kā viņa jau bija paēdusi brokastis, atļāvu viņai parādīt savu māku. Nokāpusi no krēsla, viņa pienāca pie manis un apsēdās man klēpī; tad, nopietni salikusi mazās rociņas, atmetusi atpakaļ sprogas un pacēlusi acis pret griestiem, iesāka dziedāt kādu operas āriju. Šai ārijā sieviete, ko pametis mīļākais, ļaujas skumjām un meklē atbalstu pašlepnumā; viņa liek kalponei izrotāt viņu ar . viskrāšņākiem dārgakmeņiem, ieģērbt visskaistākajā tērpā un tad dodas uz balli, lai sastaptu neuzticīgo mīļāko un ar savu jautro izturēšanos parādītu, cik maz viņai darījusi sāpes nodevība.

Savādi bija to dzirdēt no bērna mutes. Taču es domāju, ka priekšnesuma jēga slēpās tai apstāklī, ka par mīlestību un greizsirdību dzied maza meitene; un, manuprāt, tā bija sliktas gaumes izpausme.

Adela nodziedāja dziesmiņu skanīgi un ar savam vecumam raksturīgu naivitāti. Beigusi viņa nolēca no maniem ceļiem un teica: — Tagad, madēmoiselle, es jums noskaitīšu dzejoli.

• Nostājusies attiecīgā pozā, viņa sāka skaitīt Lafontēna fabulu «Žurku apvienība». Deklamējot viņa ievēroja visas pauzes un nianses un pavadīja tekstu ar tik piemērotiem žestiem, ka tas viss likās pārsteidzoši viņas vecumam; acīmredzot kāds viņu bija cītīgi iedīdījis.

—    Vai tava mamma tev iemācīja šo fabulu? — es jautāju.

—    Jā, viņa tieši tā sacīja: — Quavez vous donc? [9] —• viņa teica žurkai. — Pariez![10] — Mamma lika man pacelt roku — lūk, tā, lai es atgādinu sev, ka, šo jautājumu izsakot, man jāpaceļ balss. Vai gribat, lai es tagad jums ko nodejoju?

—    Nē, pagaidām pietiks. Bet, kad tava mamma aizgāja, kā tu saki, pie svētās dievmātes, pie kā tad tu dzīvoji?

—    Pie madame Frederikas un viņas vīra; viņa rūpējās par mani, bet viņa nav man nekāda radiniece. Es domāju, ka viņa ir trūcīga, jo viņai nebija tāda lepna māja kā mammai. Es tur nepaliku ilgi. Misters Ročesters jautāja, vai man gribētos braukt viņam līdzi uz Angliju un dzīvot kopā ar viņu, un es teicu: «Jā!» Es jau sen pazīstu misteru Ročesteru, ilgāk nekā Frederiku, viņš arvien bija labs pret mani un dāvināja man skaistas kleitas un rotaļlietas; bet viņš neturēja vārdu, jo atveda mani uz Angliju, bet pats atkal aizbrauca atpakaļ, un es viņu te nekad neredzu.

Pēc brokastīm mēs abas ar Adelu iegājām bibliotēkā, kuru misters Ročesters acīmredzot bija paredzējis par mācību istabu. Lielākā daļa grāmatu bija ieslēgtas stiklotos skapjos; vaļā atstāts tikai viens skapis, kurā atradās viss, kas vajadzīgs pirmmācībai, un vairāki romāni, dzejoļu krājumi, biogrāfijas un ceļojumu apraksti, bez tam arī daži bruņinieku romāni. Misters Ročesters nospriedis, ka guvernantei ar to pilnīgi pietiek. Tiešām — šobrīd man ar tām pilnīgi pietika salīdzinājumā ar mazo izvēli, kāda man bija Lovudā, šīs grāmatas man likās solām bagātīgu izvēli gan izklaidei, gan zināšanu apgūšanai.

Istabā atradās klavieres — pavisam jaunas, ar lielisku skaņu — un arī molberts gleznošanai un divi globusi.

Mana skolniece, kā izrādījās, bija gan paklausīga, tomēr ļoti izklaidīga; viņa nebija radusi pie sistemātiskas mācīšanās. Aptvēru, ka nebūs saprātīgi meitenīti jau pašā sākumā pārslogot; tāpēc, kad bijām aprunājušās un mazliet mācījušās un jau pienācis dienas vidus, atļāvu viņai atgriezties pie aukles, bet pati nolēmu līdz pusdienām uzmest dažas skices, kas bija vajadzīgas nodarbibam.

Kad devos pēc mapes ar zīmuļiem, misis Fērfeksa man uzsauca:

—    Vai esat beigusi rīta stundas?

Viņa atradās istabā, kuras divviru durvis bija vaļā; es iegāju pie viņas. Tā bija liela, grezna zāle ar plīša krēsliem un aizkariem, turku paklāju, riekstkoka paneļiem apšūtām sienām, milzīgu logu ar krāsainiem stikliem, augstiem, rotātiem griestiem. Misis Fērfeksa pašreiz slaucīja putekļus no garām sārta stikla vāzēm, kas stāvēja uz bufetes.

—     Cik brīnišķīga istaba! — es iesaucos, skatīdamās apkārt, jo nekad vēl nebiju redzējusi kaut ko tik lielisku.

—     Jā, tā ir ēdamistaba. Es atvēru logus, lai ielaistu mazliet gaisa un saules; mitrums ātri ielavās telpās, kuras reti lieto; blakus viesistaba šķiet kā pagrabs.

Viņa norādīja uz platu durvju arku, kas bija tādā pašā stila kā logs; austrumnieciska auduma portjeras tagad bija paceltas uz augšu. Pakāpos divus pakāpienus, paskatījos telpā. Man šķita, ka redzu pasaku valstību, — tik burvīga manai neizsmalcinātai gaumei likās šī telpa. Tā tiešām bija skaista viesistaba ar buduāru; visur bija balti paklāji, uz kuriem šķita izsvaidītas brīnišķīgas ziedu vijas; griesti bija rotāti ar mākslinieciski veidotām sniegbaltām vīnogām un lapām, kas lieliski saskanēja ar sārtajiem plīša sēdekļiem un turku dīvāniem; uz kamīna blāvās porcelāna dzegas stāvēja Bohēmijas kristāla vāzes rubīna sārtumā, un lielie spoguļi starp logiem atainoja šo žilbinošo sniega un liesmu kopojumu.

—     Cik labā kārtībā jūs uzturat šīs istabas, misis Fērfeksa! — es teicu. — Nedz putekļu, nedz mēbeļu pārvalku. Ja nebūtu mitrs, varētu domāt, ka pašreiz te kāds dzīvo.

—           Redziet, mis Eira, kaut gan misters Ročesters mūs apciemo reti, toties pēkšņi un negaidīti; esmu ievērojusi, ka viņam nepatīk, ja viss pārsegts ar pārvalkiem un, tikai viņam ierodoties, sākas uzkopšana. Tāpēc nolēmu turēt telpas aizvien kārtībā.

—     Vai misters Ročesters ir stingrs un prasīgs?

—     Nē, to nevarētu teikt, bet viņam ir īsta aristokrāta gaume un parašas, un visam jābūt pēc viņa patikas.

—     Vai jūs viņu labi ieredzat? Vai viņu apkārtnē ieredz?

—     Jā, šī ģimene aizvien šeit bijusi cieņā. Viss, cik tālu skatiens vien sniedz, kopš neminamiem laikiem piederējis Ročesteriem.

—     Bet, neņemot vērā viņa bagātību, vai viņš pats jums patīk? Vai viņu šeit ciena viņa paša dēļ?

—     Man nav nekāda iemesla viņu neieredzēt; un es domāju, ka rentnieki uzskata viņu par taisnīgu un saprātīgu zemes īpašnieku. Bet viņš nekad ilgi te nav dzīvojis.

—     Vai viņam nav nekādu īpatnību? Kāds ir viņa raksturs?

—     Raksturam, manuprāt, nav nekādas vainas. Tiesa, viņš ir mazliet dīvains. Viņš ir daudz ceļojis un daudz pasaulē redzējis. Droši vien viņš ir arī gudrs; bet es nekad neesmu daudz runājusi ar viņu.

—     Kādā ziņā viņš ir dīvains?

—     Nezinu, tas nav viegli izskaidrojams, — nav nekā, kas durtos acīs, bet, sarunājoties ar viņu, nekad nevar zināt, vai viņš runā pa jokam vai nopietni, vai viņš ir apmierināts vai nav; vārdu sakot, viņu nevar lāgā izprast — vismaz es nevaru; bet tam nav nozīmes, viņš ir ļoti labs saimnieks.

Tas bija viss, ko uzzināju no misis Fērfeksas par viņas un manu darba devēju. Ir' cilvēki, kuriem acīmredzot trūkst spēju raksturot kādu cilvēku vai parādību, aprakstīt īpašības, kas ir visspilgtākās; šī lādzīgā lēdija, kā redzams, piederēja pie šiem ļaudīm; mani jautājumi viņu samulsināja, bet nevedināja uz pārdomām. Misters Ročesters, viņasprāt, bija misters Ročesters, aristokrāts un zemes īpašnieks. Viņa neko nepētīja un nemeklēja un droši vien brīnījās par manu vēlēšanos dabūt noteiktākas ziņas par viņa personību.

Kad mēs atstājām ēdamistabu, viņa piedāvājās parādīt man visu māju, es sekoju viņai; mēs izstaigājām māju no augšas līdz lejai, un es jūsmoju par visu, ko redzēju, jo viss bija iekārtots gaumīgi un skaisti. Lielās parādes zāles man šķita sevišķi lepnas; dažas trešā stāva telpas, gan patumšas un zemiem griestiem, mani valdzināja se- natnīguma dēļ. Mēbeles, kas reiz bija stāvējušas apakšējā stāvā, modei mainoties, pamazām tika uznestas augšā; skopajā gaismā, kas spraucās iekšā pa šaurajiem logiem, es redzēju simtiem gadu vecas gultas, ozola vai riekstkoka lādes ar īpatnējiem griezumiem — palmu zariem un ķerubu galvām; šīs lādes atgādināja Noasa šķirstus; tāpat veselas rindas senlaicīgu, šauru krēslu ar augstām atzveltnēm, vēl senatnīgākus kājsoliņus, uz kuru popēta- jām virspusēm vēl bija palikuši tikko redzami izšuvumi, ko darinājušas rokas, kuras jau pirms divām paaudzēm bija pārvērtušās pīšļos. Visi šie vecie priekšmeti piešķīra Tornfīldas trešajam stāvam pagājības noskaņu — tas šķita kā atmiņu glabātava. Dienā man patika šo istabu pustumsa, drūmā, savdabīgā noskaņa, bet es ne par ko negribētu pārgulēt kādā no šīm platajām, smagnējām gultām; dažiem alkoviem bija smagas ozola durvis, citi turpretim aizklāti ar veciem gobelēniem, kurus rotāja dīvaini ziedi un pavisam dīvainas cilvēciskas būtnes, — tas viss noteikti būtu licies spokains bālajā mēness gaismā.

—     Vai šajās istabās guļ kalpotāji? — es jautāju.

—     Nē, viņi dzīvo mazās istabās pagalma pusē; šeit neviens neguļ; ja Tornfīldā mājotu spoki, tad tie rādītos

tieši te.

—     Es arī tā domāju. Bet pie jums taču nespokojas?

—     Es nekā par spokiem neesmu dzirdējusi, — misis Fērfeksa smaidot atbildēja.

—    Vai nav nekādu nostāstu vai teiksmu?

—     Liekas, nav. Tomēr klīst runas, ka Ročesteri bijuši trakulīgi un nemierpilni; varbūt tieši tāpēc viņi tagad tik mierīgi guļ savās kapenēs.

—     Jā, vairs dzīves maiņu drudzis nemoc' viņus,1 — es nomurmināju. — Kurp jūs tagad iesiet, misis Fērfeksa? — iesaucos, jo viņa pagriezās.

—     Uz augšu. Vai negribat nākt līdzi un paskatīties uz apkārtni no jumta? — Klusēdama viņai sekoju pa šaurām kāpnēm uz bēniņiem, no turienes pa redeļtrepēm augšā un tad caur lūku uz jumta. Tagad atrados vienā augstumā ar kovārņu koloniju un varēju ielūkoties ligzdās. Noliekusies es paskatījos lejā, parks pavērās man kā milzu karte. Zaļais maurs kā samta josta apņēma mājas pelēkās sienas; laukā, tik plašā kā parks, rindām auga vecas vilkābeles; mežu, kas bija tumšs un drūms, sadalīja taciņa, un sūna uz tās bija zaļāka nekā koku lapas; netālu no vārtiem es ieraudzīju baznīcu, aiz tās lielceļu; rāmie kalni it kā snauda rudens saulē, aiz tiem bija apvārsnis, pār kuru jumās debesis — spilgti zilas, ar pērļainiem mākonīšiem. Šajā ainavā nebija nekā neparasta, bet viss iepriecināja. Kad es novērsos un devos pie lūkas, lai kāptu lejā, es tikko varēju saskatīt redeļtrepes; bēniņi šķita melni un tumši kā kapenes salīdzinājumā ar visu to, uz ko nupat biju raudzījušies, — koši zilo debess velvi, saules apspīdēto birzi, ganībām un zaļajiem pakalniem, kuru vidū bija māja.

Misis Fērfeksa palika vēl vienu mirkli, lai aizslēgtu lūkas vāku; es taustīdamās atradu izeju no bēniņiem un devos lejup pa šaurajām kāpnēm. Apstājos garajā gaitenī, kas stiepās cauri trešajam stāvam, atdalīdams fasādes istabas no istabām, kuras atradās pagalma pusē; šis gaitenis, šaurs, zems un krēslains, ar vienu mazu lodziņu pašā galā un divām rindām melnu, aizslēgtu durvju, atgādināja gaiteni Zilbārža pilī.

Es lēnām devos uz priekšu un pēkšņi izdzirdēju skaņu, ko šeit vismazāk varēja sagaidīt, — kāds smējās. Tie bija dīvaini smiekli — aprauti, dzedri, bez prieka. Es apstājos. Smiekli norima, taču tikai uz mirkli; tad atsākās skaļāk, jo pirmo reizi bija klusi; tie pārgāja augstos toņos un šķita atmodinām atbalsi katrā no šīm tukšajām telpām, kaut gan nāca tikai no vienas istabas, un es varētu gandrīz droši parādīt, aiz kurām durvīm tie skanēja.

—     Misis Fērfeksa! — es iesaucos, jo dzirdēju viņu nākam zemē pa kāpnēm. — Vai jūs dzirdējāt šos skaļos smieklus? Kas tur smējās?

—     Droši vien kāda kalpone, — viņa atbildēja. — Varbūt Greisa Pūla.

—    Vai jūs dzirdējāt? — es atkal vaicāju.

—     Jā, pilnīgi skaidri, es tos bieži dzirdu; Greisa Pūla šuj vienā no šīm istabām. Dažreiz pie viņas ienāk Lī; tad abas pļāpā un smejas.

Smiekli atkārtojās klusi un aprauti un pārgāja dobjā murmināšanā.

—    Greisa! — iesaucās misis Fērfeksa.

Es, taisnību sakot, necerēju, ka atsauksies Greisa, jo smiekli skanēja tik baismi, tik nedabiski; tādus smieklus nekad mūžā nebiju dzirdējusi; bija pats dienas vidus, un nekas pārdabisks nesaistījās ar šiem zviedzošajiem smiekliem; nedz laiks, nedz apstākļi neradīja šausmas, citādi mani šobrīd pārņemtu māņticīgas bailes. Turpmākie notikumi man tomēr pierādīja, ka biju muļķe, izjuzdama kaut vai pārsteigumu.

Durvis man blakus atvērās, pa tām iznāca kalpone — sieviete starp trīsdesmit un četrdesmit gadiem, druknu, spēcīgu augumu, sarkaniem matiem un skarbu, robustu seju; grūti iedomāties neromantiskāku būtni, tā nekādā ziņā nelīdzinājās rēgam.

—     Jūs par daudz trokšņojat, Greisa, — misis Fērfeksa teica. — Neaizmirstiet norādījumus! — Greisa klusēdama paklanījās un iegāja atpakaļ istabā.

—     Mēs turam šo sievieti, lai viņa šuj un palīdz Lī mājas darbos, — atraitne skaidroja. — Nevar teikt, ka viņai nebūtu trūkumu, bet ar darbu viņa tiek galā labi. Starp citu, kā jums šorīt veicās ar savu skolnieci?

Saruna pievērsās Adelai, un mēs to turpinājām, līdz nonācām daudz gaišākajā un priecīgākajā apakšstāvā. Vestibilā Adela jau skrēja mums pretim, saukdama:

Pusdienas bija gatavas un mūs gaidīja misis Fērfeksas istabā.

XII

Patīkama, mierīga darba izredzes, ko likās solām pirmā sastapšanās ar Tornfīldu, mani nepievīla, kad iepazinos tuvāk ar māju un tās iemītniekiem. Misis Fērfeksa bija tieši tada, kāda šķita sākumā — laipna, labi audzināta, turklāt diezgan gudra sieviete. Mana skolniece bija ņipra meitenīte, bet, būdama izlutināta un izlaista, reizēm iespītējās. Bet, tā kā viņa bija pilnīgi atstāta manā ziņā un neviens nemēģināja izjaukt manas audzināšanas metodes, meitene drīz aizmirsa sīkās kaprīzes, kjuva paklausīga un uzcītīga. Viņai nebija nedz sevišķu talantu, nedz izcilu īpašību, arī jūtu un gaumes ziņā viņa savā attīstībā nepacēlās ne sprīdi pāri vidusmēra bērna līmenim; taču viņai nebija arī nekādu trūkumu vai netikumu, kas viņu nostādītu zem šī līmeņa. Viņa guva pilnīgi apmierinošas sekmes un sirsnīgi, kaut arī ne sevišķi stipri man pieķērās; viņas dabiskums, priecīgā čalošana un vēlēšanās izpatikt izraisīja arī manī atsaucību, un ar to pietika, lai mēs viena otras sabiedrībā justos labi.

Mani vārdi, blakus minot, var likties vēsi cilvekiem, kam patīk daudzināt bērnu eņģelisko dabu un uzlikt par pienākumu audzinātājiem izturēties pret bērniem ar dievināšanu; bet es nerakstu grāmatu, lai glaimotu vecāku patmīlībai, nedz arī lai atbalstītu izlikšanos vai runātu visādas pliekanības. Mans nolūks ir stāstīt patiesību. Es pēc labākās apziņas rūpējos par Adeles sekmēm un attīstību, izrādīju mierīgu iecietību pret viņas mazo personību, tāpat kā, juzdama pateicību pret misis Ferfeksu par viņas laipnību un smalkjūtīgo izturēšanos pret mani, izrādīju viņai cieņu.

Lai mani nosoda, kam tīk, ja piebildīšu, ka šad tad, kad viena klīdu pa parku vai izgāju pa vārtiem un skatījos uz lielceļu, vai, kamēr Adela rotaļājās ar aukli, bet misis Fērfeksa pieliekamajā kārtoja ievārījuma burkas, uzkāpu trešajā stāvā, atvēru bēniņu lūku un, nokļuvusi uz jumta, pārlaidu acis laukiem un kalniem līdz dūmakainajam apvārsnim, — ka tad kaismi ilgojos tādu redzes spēju, lai varētu redzēt cauri šai robežai, skatīt citu — rosīgu pasauli, pilsētas un apvidus, kur mutuļo dzīve, par kādu esmu tikai dzirdējusi; es sapņoju par lielāku dzīves pieredzi, par plašāku sabiedrību, iepazīšanos ar citādiem cilvēkiem nekā tie, kas patlaban bija te. Es augsti vērtēju misis Fērfeksas un Adelas labās īpašības, bet ticēju, ka ir vēl cits — daudz darbīgāks labuma izpausmes veids, un to, kam ticēju, gribēju arī iepazīt.

Kas mani nosodīs? Daudzi, bez šaubām, mani dēvēs par visgribi. Es tur nekā nevaru līdzēt; nemiers mita manā dabā un dažkārt sagādāja smeldzošas sāpes. Tad vienīgo atvieglojumu guvu staigāšanā šurp turp pa trešā stāva gaiteni, kura klusumā un vientulībā varēju justies droša un kavēties pie tām spilgtajām, skaistajām vīzijām, kas pavērās manu gara acu priekšā, un ļauties līksmajam satraukumam, kāds pildīja manu sirdi, un klausīties nebeidzamajā stāstā, kuru radīja mana fantāzija, jūsmot par tajā attēlotajiem notikumiem, par degsmi, kvēlām jūtām, par visu to, kas man šobrīd bija liegts.

Veltīgi apgalvo, ka cilvēks ir apmierināts ar mierīgu dzīvi; cilvēkam vajadzīga darbīga dzīve, un viņš pats sev tādu rod, ja to nedāvā liktenis. Miljoniem cilvēku lemta vēl vienmuļāka dzīve nekā man, un šie miljoni klusībā saceļas pret to. Neviens nezina, cik daudz dumpības gara (līdzās politiskajam dumpības garam) slēpjas parastās ikdienas dzīves ritumā. Tiek uzskatīts, ka sievietes pēc dabas ir mierīgas, taču sievietes spēj pārdzīvot tādas pašas jūtas kā vīrietis, bet viņas spiestas dzīvot tradīciju žņaugos, šaurā vidē un cieš gluži tāpat, kā šādos apstākļos ciestu vīrieši. Un, kad privileģētais dzimums apgalvo, ka sieviešu sūtība ir tikai cept pudiņus, adīt zeķes, spēlēt klavieres un izšūt somiņas, tad tas ir pārāk šaursirdīgs spriedums. Nav godīgi nosodīt vai izsmiet sievietes, ja viņas tiecas darīt un iemācīties kaut ko vairāk nekā to, ķo parašas noteikušas viņu dzimumam.

Šais vientuļajās pastaigās pa gaiteni es nereti dzirdēju Greisas Pūlas smieklus — tos pašus saraustītos, paklusos, dobjos smieklus, kas mani tik ļoti satrauca, kad tos dzirdēju pirmo reizi; saklausīju arī viņas dīvaino murmināšanu, vēl dīvaināku par smiekliem. Bija dienas, kad viņa izturējās nemanāmi; tomēr viņas balss skaņas mani vienmēr izbrīnīja. Es biju viņu redzējusi: viņa šad tad no savas istabas ar bļodu, šķīvi vai paplāti rokā nogāja lejā virtuvē un drīz atgriezās, parasti (romantiskais lasītāj, piedod, ka stāstu prozaisku patiesību!) nesdama krūzi tumšā alus. Viņu ieraugot, ziņkāre, ko bija modinājuši savādie smiekli, tūlīt izzuda. Nedz smagnējā augumā, nedz skarbajā, robustajā sejā nebija nekā tāda, kas saistītu interesi. Vairākkārt mēģināju uzsākt sarunu ar viņu, bet viņa šķita mazrunīga; manas pūles panāca tikai aprautas atbildes.

Pārējie mājas iemītnieki — Džons un viņa sieva, kalpone Lī un franču aukle Sofija bija cienījami, taču visai parasti cilvēki. Ar Sofiju es mēdzu sarunāties franciski un dažkārt apjautājos par viņas dzimteni; taču viņa neprata nedz kaut ko pastāstīt, nedz attēlot, viņas atbildes bijā tik īsas un nenoteiktas, ka drīzāk mudināja izbeigt iztauju nekā to veicināja.

Zeme bija sasalusi, gaiss rāms, ceļš vientuļš; sākumā gāju ātri, kamēr sasilu, tad pagausināju soļus, lai mierīgi tīksminātos par iespaidiem un izbaudītu prieku, ko man sniedza šis gadalaiks. Pulkstenis bija trīs; baznīcas zvans nozvanīja tieši tad, kad gāju garām tornim; dienas dziesna, blāvie saules stari zemu pie apvāršņa piešķīra šai stundai īpašu burvīgumu. Atrados apmēram vienu jūdzi no Tomfīldas, tālāk aizvijās šaurs ceļš, kas vasarās bija slavens ar mežrožu kuplumu, bet rudeņos — ar riekstu un kazenāju ogu bagātību. Arī tagad krūmājā šur tur sārtoja pa mežrozīšu auglītim vai vilkābeles ogai. Taču vislielāko valdzinājumu šim ceļam dāvāja ziemas vientulība un pilnīgais klusums. Ja arī uzpūta kāda vēsmiņa, tā neizraisīja pat visvieglāko čaboņu, jo te neauga nedz skuju koki, nedz kāds cits mūžam zaļojošs augs, bet kailie skābarži un lazdas bija tikpat nekustīgi kā baltie, izmīdītie akmeņi, kas klāja ceļu. Cik tālu sniedzās acs, pletās tikai lauki, kur tagad vairs negānījās lopi; mazie, brūnie putniņi, kuri reizēm ielidoja krūmājā, izskatījās kā rūsganas lapas, kas aizmirsušas nobirt.

Ceļš uz Heju visu laiku veda kalnup; nogājusi pusceļu, es apsēdos ežmalā. Ietinusies apmetnī un paslēpusi rokas uzrocī, es nejutu aukstuma, kaut gan sals bija spīvs. To apliecināja biezā ledus kārta, kas klāja taciņu, pa kuru vēl nesen pēc pēkšņā atkušņa bija tecējis strauts. No šās vietas labi varēja redzēt Tornfīldu: ielejas vidū slējās pelēkā, masīvā muižas ēka ar robaino jumtu; tā skaidri izdalījās pret kailajiem kokiem ar melnajām kovārņu ligzdām. Es sēdēju, kamēr starp kokiem norietēja saule — koši sārta un skaidra. Tad pagriezos pret austrumiem.

Virs kalna jau bija parādījies mēness; tas vēl blāvoja kā mākonis, bet ik mirkli kļuva spožāks; kāpdams aizvien augstāk, tas noraudzījās uz Heju, kas, pa pusei no- slēpusies kokos, raidīja gaisā dūmu strūklas no saviem nedaudzajiem skursteņiem. Līdz Hejai vēl bija kāda jūdze, bet dziļajā klusumā es saklausīju vāju pilsētiņas dzīves atbalsi. Mana dzirde uztvēra arī strautu urdzoņu, kuri tecēja kaut kur kalnu aizās un ielejās; viņpus Hejas slējās kalni, tur, bez šaubām, pa nogāzēm lejup brāzās daudzi strauti. Vakara dzidrajā klusumā līdz šejienei atskanēja arī vistālāko strautu šalkoņa.

Pēkšņi klusajā urdzoņā un čaloņā, tik tālā un reizē tik skaidrā, ielauzās citas skaņas — pakavu dimdoņa, tāda kā metāliska žvadzoņa, kas pārmāca strautu liego šalkšanu; tā reizēm gleznā varens klintsbluķis vai ozola červeļainie zari izceļas tik skaidri un asi, ka nomāc zilos kalnus tālumā, saules apspīdēto apvārsni un vizuļojošos mākoņus.

Troksnis atskanēja no ceļa — acīmredzot auļoja šurp zirgs. Ceļa līkumā tas vēl nebija redzams, bet dipoņa pieņēmās spēkā. Es jau dzīros celties kājās, bet, tā kā ceļš te bija šaurs, paliku sēžam, lai zirgs varētu tikt garām. Tajās dienās es biju jauna, un visādi iedomu tēli, gan labi, gan ļauni, satrauca manu iztēli. Manā atmiņā vēl glabājās arī bērnībā dzirdētie spoku stāsti; un, kad tie no jauna iznira atcerē, jaunība piešķīra tiem tādu spēku un dzīvīgumu, kādu nepazīst bērnība. Kamēr mijkrēslī gaidīju parādāmies zirgu, atcerējos Besijas nostāstus par spoku, vārdā Gitrašs, kāds rādoties Ziemeļanglijā: tas zirga, vērša vai liela suņa izskatā klaiņājot pa vientuļiem ceļiem un reizēm vajājot vientuļus ceļiniekus — tāpat kā man tagad metīsies virsū šis zirgs.

Tas jau bija pavisam tuvu, lai gan vēl to neredzēju; piepeši dipoņai pievienojās šalkšana, un no krūmāja izskrēja liels suns — pret kailajiem lazdas zariem skaidri iezīmējās suņa melnbaltā spalva. Tas tieši atbilda Gitraša iemiesojumam, par kādu bija stāstījusi Besija, — lauvam līdzīgs radījums ar garu spalvu un milzīgu galvu. Tomēr suns mierīgi paskrēja garām, nemaz nepievērsis man savu apšaubāmi sunisko skatienu, kā biju iztēlojusies. Sunim sekoja zirgs — spēcīgs rumaks, un tā mugurā sēdēja jātnieks. Cilvēciskas būtnes parādīšanās tūlīt izgaisināja burvestību. Neviens nekad nejāja uz Gitraša, tas aizvien parādījās viens. Spoks, cik atceros, gan spēja pieņemt dzīvnieka izskatu, bet diezin vai iemiesotos parastā cilvēkā. Nē, tas nebija nekāds Gitrašs, bet ceļinieks, kas steidzās šurp no Milkotas pa visīsāko ceļu. Viņš pajāja garām, un es sāku iet uz priekšu; dažus soļus pagājusi, es atskatījos: biju izdzirdējusi troksni, it kā zirgs pakluptu uz slidenā ceļa. Ceļinieks iesaucās: «Velns parāvis, tas tik vēl trūka!» — un zirgs nokrita. Es apstājos. Zirgs un jātnieks gulēja zemē; zirgs bija paslīdējis uz plānā ledus, kas gluži kā caurspīdīgs stikls klāja ceļu. Suns pieskrēja klāt un, redzot savu saimnieku un zirgu nelaimē, sāka riet tik skaļi, ka vakarīgie kalni raidīja atpakaļ jo spēcīgas at- skalas. Suns apostīja ievainoto jātnieku un zirgu un tad pieskrēja man klāt — tas bija viss, ko viņš varēja darīt; tuvumā nebija neviena cita, ko saukt palīgā. Paklausīju dzīvnieka klusajam lūgumam un piegāju pie jātnieka, kurš pūlējās atbrīvoties no segliem. Spriežot pēc viņa enerģiskajām kustībām, viņš krītot nevarēja būt stipri sasities; tomēr es jautāju:

—   Vai esat ievainots, ser?

Šķita, ka viņš lādējās, bet tagad neesmu par to pārliecināta; lai būtu kā būdams, viņš kaut ko noburkšķēja, skaidri man neatbildēdams.

—   Vai es jums nevarētu palīdzēt? — atkal jautāju.

—    Paej iet tālāk, — viņš beidzot atbildēja, ar pūlēm sliedamies kājās. Pēc tam atskanēja slīdošu pakavu švīksti un spērieni, ko pavadīja jātnieka tusnīšana un suņa smilksti, un es tiešām neviļus atkāpos; tomēr negribēju ļaut sevi padzīt pavisam, neredzējusi, kā tas viss beidzas. Galu galā pūliņi atalgojās — zirgs atkal bija kājās un suns aprimis pēc saimnieka vārdiem: «Mierā, Pilot!» Svešinieks tagad pieliecies aptaustīja celi un pēdu, it kā pārbaudīdams, vai veseli; acīmredzot viņam kaut kas sāpēja, jo viņš apsēdās uz ežmalas, no kuras tikko biju piecēlusies.

Man ļoti gribējās viņam palīdzēt vai vismaz izrādīt uzmanību, un es atkal piegāju pie viņa.

—    Ja esat ievainots un jums vajadzīga palīdzība, ser, es varu aiziet līdz Tornfīldai vai Hejai.

—    Paldies, tikšu galā pats. Lūzuma nav, ir tikai izmežģījums. — Viņš atkal piecēlās un mēģināja iet, tomēr sāpēs iesaucās: — Ai!

Vēl nebija pilnīgi satumsis, augošais mēness gaiši spīdēja, un redzēju viņu pavisam skaidri. Viņš bija jātnieka apmetnī ar zvērādas apkakli un tērauda sprādzēm; stāvu bija grūti noteikt, bet viņš likās vidēja auguma un plecīgs. Seja melnīgsnēja, skarbiem vaibstiem, piere augsta un izliekta; acīs zem biezajām, saplūdušajām uzacīm dega nikna spīts. Jaunība viņam bija pagājusi, bet pusmūžs vēl nebija sasniegts; svešajam varēja būt apmēram trīsdesmit pieci gadi. Es nebaidījos no viņa un arī nekautrējos. Ja viņš būtu jauns, romantisks varonis, es nebūtu uzdrošinājusies uzplīties ar jautājumiem un neaicināta piedāvāt savu palīdzību; vēl nekad nebiju redzējusi skaistu jaunekli, nedz ar kādu runājusi. Teorētiski es cildināju skaistumu, bet, ja sastaptu vīrieti ar šādām īpašībām, es tūlīt saprastu, ka šāds cilvēks manī nevar rast nekādu pievilcību, un bēgtu no tā kā no uguns vai zibens uzliesmojuma, kas drīzāk biedē nekā saista.

Ja svešinieks būtu man uzsmaidījis un laipni atbildējis, kad es viņu uzrunāju, vai ar pateicību noraidījis manu piedāvājumu, es droši vien ietu tālāk, neatkārtojusi savus jautājumus; bet sarauktā piere un skarbais tonis deva man drosmi. Tāpēc, kad viņš ar mājienu gainīja mani projām, es paliku stāvam un paziņoju:

—    Nekādā ziņā nevaru jūs tik vēlā stundā atstāt vienu pašu uz šā vientuļā ceļa, ser. Vismaz tikmēr ne, kamēr vēl nespējat kāpt zirgā.

Kad es to teicu, viņš paskatījās uz mani. Pirms tam viņš man tikpat kā nebija pievērsis skatienu.

—    Jums pašai sen laiks būt mājās, — viņš teica, — ja šeit tuvumā dzīvojat. No kurienes esat?

—    Tur no lejas. Man nemaz nav bail, spīd taču mēness. Es labprāt aiziešu uz Heju, ja jūs to vēlaties; man tieši tur jāiet, lai nosūtītu vēstuli.

—   Jūs dzīvojat tur lejā? Vai tai mājā ar robaino

jumtu? —^ viņš jautāja, norādīdams uz Tornfīldu, kas sidrabainajā mēnesnīcā vēl skaidrāk izcēlās pret mežu, kurš tagad no tālienes šķita kā tumšs vienlaidu mūris.

—   Jā, ser.

—    Kam pieder tā māja?

—    Misteram Ročesteram.

—    Vai jūs viņu pazīstat?

—    Nē, nekad neesmu redzējusi.

—    Vai viņš tur nedzīvo?

—    Nē.

—    Vai jūs zināt, kur viņš ir pašreiz?

—    Nē, nezinu.

—           Jūs neesat kalpone, tas ir skaidrs. Jūs… — Viņš apklusa, pārlaida acis manam apģērbam, kurš, kā parasti, bija ļoti vienkāršs: melns vilnas apmetnis, melna bebr- ādas cepurīte; nedz vienu, nedz otru nenēsātu pat lepnas dāmas istabene. Viņam, kā redzams, nācās grūti uzminēt, un es viņam palīdzēju.

—    Es esmu guvernante.

—           Ā, guvernante! — viņš atkārtoja. — Velns parāvis, to biju aizmirsis! Guvernante! — Un atkal viņš mani cieši nopētīja, Pēc pāris mirkļiem viņš piecēlās, bet, līdzko pakustējās, tā sāpēs saviebās.

—           Es nesūtīšu jūs pēc palīdzības, — viņš teica, — bet jūs pati varat man palīdzēt, jūs būsiet tik laipna.

—    Labprāt, ser.

—           Vai jums nav lietussarga, ko es varētu izmantot par spieķi?

—    Nē.

—           Pamēģiniet paņemt manu zirgu aiz iemauktiem un atvest pie manis. Jums taču nav bail?

Viena es būtu baidījusies aiztikt zirgu, bet, tā kā man vēlēja to darīt, tad gribot negribot vajadzēja paklausīt. Noliku uzroci uz ežmalas un devos pie pamatīgā zirga; mēģināju satvert iemauktus, bet dzīvnieks bija tramīgs un neļāva pieskarties galvai; mēģināju vairākkārt, taču veltīgi; vienlaikus ārkārtīgi baidījos no zirga priekšējiem pakaviem, ar kuriem tas spārdīja zemi. Ceļinieks gaidīja un vēroja mani; beidzot viņš iesmējās.

—           Es redzu, — viņš teica, — kalns vis nenāks pie Muhameda, tāpēc vienīgais, ko jūs varētu darīt, ir palīdzēt Muhamedam iet pie kalna. Panāciet, lūdzu, šurp.

Piegāju pie viņa.

■— Piedodiet, — viņš turpināja, — nepieciešamība liek man tomēr izmantot jūsu palīdzību. — Viņa roka smagi uzgula manam plecam, un, atbalstīdamies pret to, ceļinieks aizkliboja līdz zirgam. Satvēris iemauktus, viņš tūlīt savaldīja zirgu, uzlēca seglos un briesmīgi novaibstījās, jo izmežģījums acīmredzot sagādāja skaudras sāpes.

—   Tā, — viņš teica, un es ievēroju, ka viņa zobi vairs nav sakosti. — Tagad padodiet man pātagu, tā ir tur, pie dzīvžoga.

Es to sameklēju un iedevu viņam.

—   Pateicos, bet tagad steidzieties ar vēstuli uz Heju un atgriezieties, cik ātri vien varat!

Viņš viegli piespieda piešus, zirgs izslējās pakaļkājās un tad aizauļoja. Suns metās pakaļ, un visi trīs nozuda skatienam

Kā viršu ziedi, kurus vējš Pār kailo vēri nes.

Pacēlu uzroci un soļoju tālāk. Starpgadījums bija beidzies un jau nogrimis pagātnē; tajā nebija nekā nozīmīga, nekā romantiska, pat nekā interesanta; tas radīja manā vienmuļajā dzīvē kaut pusstundu ilgu pārmaiņu. Kāds bija lūdzis manu palīdzību, kādam tā bija vajadzīga; es to sniedzu un jutos apmierināta; lai cik neievērojams un nenozīmgs bija padarītais darbs, tas tomēr-deva iespēju darboties, jo es biju tik nogurusi no mūžīgās vienveidības. Turklāt jaunā seja bija it kā jauna glezna manā atmiņu galerijā, tā krasi atšķīrās no visām citām, kas tur glabājās: pirmkārt, tāpēc, ka tā bija vīrieša seja, uri, otrkārt, tāpēc, ka tā bija melnīgsnēja, apņēmīga un barga. Es to vēl redzēju acu priekšā, kad nonācu Hejā un iemetu vēstuli pastkastītē; es to joprojām redzēju, kad, iedama lejā pa nogāzi, steidzos mājās. Nonākusi pie ežmalas, es mirkli apstājos, it kā gaidīdama, ka atkal izdzirdēšu pakavu dipoņu, ieraudzīšu jātnieku apmetnī un milzīgo ņū- faundlendieti, kas atgādināja Gitrašu. Taču redzēju tikai tumšo ežmalu, un sidrabainais, apgrieztais vītols stiepa galotni pretī mēness stariem. Es uztvēru tikai vieglu vēja šalkoņu, kas vēdīja šurp no jūdzi attālās Tornfīldas kokiem. Un, kad palūkojos lejā, no kurienes plūda šalkoņa, mans skatiens pamanīja vienā logā mirgojam gaismu. Tas man atgādināja, ka ir vēls, un es paātrināju soļus.

Man negribējās atgriezties Tornfīldā. Pārkāpt pār tās slieksni nozīmēja atkal iegrimt staignājā, atkal klīst pa kluso vestibilu, kāpt augšā pa drūmajām kāpnēm, sēdēt savā vientuļajā, mazajā istabiņā, pēc tam tērzēt ar nesatraucamo misis Fērfeksu un pavadīt garos ziemas vakarus tikai kopā ar viņu, vienīgi ar viņu, — jau doma par to pilnīgi apslāpēja vieglo saviļņojumu, ko manī bija modinājusi pastaiga, un atkal iežņaudza manas spējas vientulības un vienmuļības šaurajā lokā, jo šādas dzīves priekšrocības — mierīgumu un nodrošinātību — es vairs augsti nevērtēju. Cik daudz man nāktu par labu, ja mani toreiz šaustītu dzīves vētras un es dabūtu izbaudīt nedrošības satraucošo sūrmi! Ja rāmums un klusums, kas mani tagad nomāca, sekotu skarbai un grūtai dzīves pieredzei! Jā, tas man bija tikpat nepieciešami kā krietna pastaiga cilvēkam, kas pārāk ilgi sēdējis ērtā atzveltnī.

Pie parka vārtiem es vilcinājos, vilcinājos arī mauripā mājas priekšā. Staigāju šurp turp pa aleju; slēģi stikla durvīm bija nolaisti, es nevarēju ielūkoties iekšā. Gan mans skatiens, gan mana dvēsele it kā tiecās projām no šīs drūmās ēkas, no pelēkās akmens kaudzes ar daudzām tumšām alām, — tāda tā man toreiz šķita — pretī debesu plašumiem, kas pletās pār mani, pretī šai zilgmes jūrai bez neviena mākonīša. Mēness kāpa aizvien augstāk, pacēlās pāri kalniem, no kuriem bija izniris; kalni atkāpās aizvien zemāk un zemāk, kamēr mēness gāja pretī zenītam — ietiecās pusnakts tumsas neizmērojamās un neizdibināmās dzīlēs. Mēnesim sekoja trīsuļojošas zvaigznes. Tās ieraugot, arī mana sirds sāka trīsēt un asinis straujāk ritēt dzīslās. Taču reizēm pietiek ar nenozīmīgu sīkumu, lai mēs atgrieztos īstenībā. Vestibilā nosita pulkstenis; es novērsos no mēness un zvaigznēm, atvēru sānu durvis un iegāju namā.

Vestibils bija pustumšs, dega tikai bronzas lampa, kas karājās augstu pie griestiem, uz ozola kāpņu zemākajiem pakāpieniem rotājās silti, sārti gaismas atspulgi — tie krita no lielās ēdamzāles, kuras divviru durvis bija plaši atvērtas; kamīnā kurējās uguns, mezdama spožu atblāzmu uz marmora apšuvumu un vara režģi, uz sarkanajām samta portjerām un pulētajām mēbelēm, liekot tam visam mirdzēt un laistīties. Uguns apspīdēja arī pie kamīna sēdošos cilvēkus. Tikko paspēju tiem uzmest acis un saklausīt līksmas balsis, starp kurām sadzirdēju arī Adelas balsi, kad durvis aizvērās.

Steidzos uz misis Fērfeksas istabu; tur arī kurējās kamīns, bet nebija aizdegtas sveces, nebija arī pašas misis Fērfeksas. Toties pie kamīna cēli sēdēja liels, melnbalts, garspalvains suns un skatījās liesmās. Sis suns man tik joti atgādināja pievakarē uz ceļa satikto Gitrašu, ka es piegāju tuvāk un neviļus uzsaucu: — Pilot!

Dzīvnieks piecēlās, pienāca man klāt un apošņāja mani. Es viņu noglaudīju, un viņš paluncināja kuplo asti. Tomēr viņš man šķita it kā fantastisks radījums, un es nevarēju iedomāties, no kurienes viņš te uzradies. Es pašķindināju zvanu, lai atnes sveci, turklāt man gribējās visu uzzināt; Lī ienāca.

—    Kur te gadījies suns?

—   Atskrēja līdzi kungam.

—    Kam?

—    Kungam, misteram Ročesteram. Viņš tikko ieradās.

—   Tiešām? Vai misis Fērfeksa ir pie viņa?

—    Jā, un mis Adela ari. Viņi ir ēdamtelpā, un Džons aizgāja pēc ārsta, jo kungam gadījusies nelaime: zirgs pakritis, un viņš izmežģījis potīti.

—    Vai zirgs pakritis uz Hejas ceļa?

—■ Jā, kad viņš jājis lejā no kalna; zirgs paslīdējis uz ledus.

—   Ak tā! Atnesiet man sveci, lūdzu, Lī.

Lī atnesa sveci; viņai līdzi ienāca misis Fērfeksa, kas jaunās ziņas pastāstīja vēlreiz, piebilzdama, ka ārsts jau ieradies un pašreiz atrodoties pie mistera Ročestera. Tad viņa izsteidzās ārā, lai parūpētos par tēju, bet es kāpu augšā, lai novilktu virsdrēbes.

XIII

Misters Ročesters, droši vien paklausīdams ārsta padomam, tovakar agri devās pie miera un otrā rītā piecēlās vēlu. Beidzot nonācis lejā, viņš tūlīt ķērās pie darījumiem: bija ieradušies pārvaldnieks un rentnieki, kuri vēlējās runāt ar viņu.

Adelai un man vajadzēja atbrīvot bibliotēku: to tagad izlietoja par pieņemšanas istabu. Kādā no augšstāva istabām iekurināja kamīnu, es aiznesu tur mūsu grāmatas un iekārtoju klases telpu. Tai pašā rītā pārliecinājos, ka Tornfīldā notikušas pārmaiņas. Mājās vairs nevaldīja klusums kā baznīcā, ik pa stundai vai pāris stundām atskanēja klauvējieni pie parādes durvīm vai zvana šķindas, vestibilā bieži dunēja soļi un bija dzirdamas dažādas balsis — strautiņš no ārpasaules tagad tecēja cauri mūsu namam, jo šim namam tagad bija saimnieks; par sevi varu teikt, ka man šādi patika daudz labāk.

Kā parasti, mēs abas ar Adelu pusdienojām misis Fērfeksas istabā; pēcpusdienā pūta vējš un sniga, tāpēc mēs to pavadījām klases telpā. Kad satumsa, atļāvu Adelei aizvērt grāmatas un burtnīcas un iet lejā, jo, spriežot pēc klusuma un tā, ka neviens pie durvīm vairs nezvanīja, domāju, ka misters Ročesters beidzot ir brīvs. Palikusi viena, piegāju pie loga, bet ārā nekas nebija redzams — krēsla un sniegs bija saaudušies kopā biezā segā un noslēpa acīm pat mauriņa krūmus. Es nolaidu aizkaru un atkal apsēdos pie kamīna.

Raudzīdamās brīnišķajā ainavā, ko man uzbūra dziestošās ogles un spožās sprikstis, centos samanīt tajā līdzību ar attēlā redzēto Heidelbergas pili pie Reinas, kad ienāca misis Fērfeksa. Viņa ierašanās izjauca ugunīgo mozaīku, ko biju salikusi savā fantāzijā, un izkliedēja drūmās, nomācošās domas, kuras vientulībā atkal sāka man uzplīties.

—   Misters Ročesters priecāsies, ja jūs ar savu skolnieci šovakar padzersiet tēju kopā ar viņu viesistabā, — viņa teica. — Viņš visu dienu bija tik ļoti aizņemts, ka nevarēja jūs aicināt pie sevis agrāk.

—    Cikos viņš mēdz dzert tēju? — es apvaicājos.

—    Sešos vakarā. Uz laukiem viņš ievēro pareizu dienas kārtību. Būtu labāk, ja jūs jau tagad pārģērbtos. Es iešu jums līdzi un jums palīdzēšu. Te ir svece.

—    Vai man katrā ziņā jāpārģērbjas?

—   Jā, tā būtu labāk. Es vakaros aizvien pārģērbjos, ja šeit uzturas misters Ročesters.

Šī ceremonija man likās mazliet pārspīlēta, tomēr es atgriezos savā istabā un apmainīju melno vilnas pret melnu zīda kleitu; tas bija mans vienīgais labākais tērps, vispār vienīgais, ko pārmainīt, izņemot gaiši pelēko ģērbu, kurš saskaņā ar maniem Lovudas spriedumiem par tualetēm man likās pārāk grezns, lai to valkātu citur kā tikai sevišķi svinīgos gadījumos.

—    Te vēl vajadzīga broša, — misis Fērfeksa teica.

Man bija tikai viena rota — pērļu piespraude, ko atmiņai bija uzdāvinājusi mis Tempļa. Es to piespraudu, un mēs gājām lejā. Tā kā nebiju pieradusi pie svešiem cilvēkiem, es jutos ļoti samulsusi, ka tagad oficiāli tikšu stādīta priekšā misteram Ročesteram. Ļāvu misis Fērfeksai doties pa priekšu uz ēdamzāli un turējos aiz viņas, kad mēs šķērsojām šo istabu; pagājušas garām arkai ar nolaistajām drapērijām, iegājām elegantajā viesistabā.

Uz galda stāvēja divas degošas vaska sveces un vēl divas — uz kamīna dzegas; spožās kamīna uguns siltumā uz paklāja gozējās Pilots, viņam blakus uz ceļiem bija nometusies Adela. Pusguļus uz dīvāna zvilnēja misters Ročesters, viņa kāja bija noguldīta uz spilvena. Viņš vēroja Adelu un suni. Liesmas spoži apspīdēja viņa seju. Es uzreiz pazinu vakardienas svešinieku — tās pašas kuplās uzacis, augstā piere, kas šķita kvadrātīga melno matu ielokā, kuri bija sasukāti uz sāniem. Pazinu viņa enerģisko degunu, kas drīzāk bija raksturīgs nekā daiļš; paplestās nāsis, manuprāt, norādīja uz ātru dabu; pazinu skarbo muti, zodu — jā, tas viss liecināja par bargumu. Viņa stāvs — viņš tagad bija bez apmetņa — man likās atbilstīgs stūrainajai galvai; lai gan viņš nebija nedz liela auguma, nedz iznesīgs, tomēr viņa stāvs bija atlētisks — platiem pleciem, platām krūtīm un šauriem gurniem.

Man šķita, ka misters Ročesters manīja mūs ienākam, bet varbūt negribēja to izrādīt, jo nepacēla galvu, kad mēs tuvojāmies.

—    Tā ir mis Eira, ser, — misis Fērfeksa teica savā parastajā rāmajā balsī. Viņš palocīja galvu, nenovērsdams acis no bērna un suņa.

—    Lai mis Eira apsēžas, — viņš teica. Atturīgā galvas palocīšana, nepacietīgais, tomēr pieklājīgais tonis pauda apmēram šādu domu; «Kāda man, velns parāvis, daļa gar to, vai mis Eira ir šeit vai nav? Šobrīd neesmu noskaņots viņu redzēt.»

Es apsēdos, un mans apmulsums izgaisa. Būtu viņš mani saņēmis ar izmeklētu laipnību, tad es droši vien justos neērti. Es neprastu veikli atbildēt uz šādu laipnību. Turpretī šis kaprīzais asums man neuzlika nekādus pienākumus, tieši pretēji: sagādāja pat zināmas priekšrocības. Bez tam šāda untumaina rīcība mani uzjautrināja; mani interesēja, ko viņš darīs turpmāk.

Starp citu, viņš joprojām izturējās tā, kā būtu izturējusies statuja, — nedz runāja, nedz pakustējās. Misis Fēr- feksai laikam šķita, ka vienam no klātesošajiem tomēr jābūt laipnam, un viņa sāka runāt pati — kā aizvien laipni un kā aizvien banālas frāzes. Viņa izteica nožēlu misteram Ročesteram, ka viņš visu dienu bijis noslogots ar darījumiem, ka viņam stipri sāp izmežģītā kāja un viņam jābūt ļoti pacietīgam un piesardzīgam, ja grib drīzāk izveseļoties.

—    Kundze, es vēlētos tasi tējas, — bija vienīgā atbilde, ko misis Fērfeksa saņēma. Viņa steigšus pašķindināja zvanu un, kad Lī bija ienesusi paplāti, rosīgā cītībā sāka izvietot tases, karotītes un visu pārējo. Mēs ar Adelu apsēdāmies pie galda, turpretī saimnieks palika guļam uz dīvāna.

—    Pasniedziet, lūdzu, misteram Ročesteram tasīti, — misis Fērfeksa man teica. — Baidos, ka Adele neizlej.

Izpildīju viņas lūgumu. Kad misters Ročesters paņēma tasīti no manām rokām, Adela acīmredzot nolēma, ka pienācis izdevīgs mirklis atgādināt par mani.

—    Par kādām dāvanām tu runā? — viņš pikti jautāja. — Vai jūs gaidāt dāvanu, mis Eira? Vai jums patīk saņemt dāvanas? — Un viņa acis, tumšas un niknas, pētoši skatījās manī.

—    Nezinu, ko lai jums atbildu, ser, man šajā ziņā nav lielas pieredzes; bet vispār uzskata, ka dāvanas saņemt ir patīkami.

—   Vispār uzskata? Bet kā jūs domājat?

—    Man vajadzētu zināmu laiku, ser, lai varētu dot jums apmierinošu atbildi. Dāvanas taču ir dažādas, un, lai atbildētu, tas viss labi jāapsver.

—    Tādēļ ka neesmu tik pārliecināta par savām tiesībām kā Adela; viņa var balstīties uz senu pazīšanos un ieradumu, jo stāsta, ka jums aizvien bijis paradums dāvināt viņai rotaļlietas. Es savu prasību nekādi nevaru pamatot, jo esmu te svešiniece un neesmu darījusi nekā, kas pelnītu pateicību.

—    Pārmērīga pieticība te ir nevietā. Es Adelu pārbaudīju un redzēju, ka jūs esat krietni nopūlējusies ar viņu. Viņai nav gaiša galva, nav nekādu dotību, tomēr viņa īsā laikā ir daudz iemācījusies.

—    Ser, tagad jūs man esat uzdāvinājis īstu cadeau; esmu jums par to ļoti pateicīga. Skolotājam vislielākais iepriecinājums ir tas, ka uzslavē viņa skolēnu.

—    Hm… — nomurdēja misters Ročesters un sāka klusēdams dzert tēju.

—    Apsēdieties pie kamīna, — viņš teica, kad paplāte bija aiznesta un misis Fērfeksa apsēdusies ar savu adīkli kaktiņa, bet Adela vadāja mani pie rokas pa istabu, rādīdama brīnišķīgās grāmatas un rotājumus uz konsolām un vitrīnām. Mēs paklausījām, kā to prasīja pienākums. Adela gribēja apsēsties man klēpī, bet misters Ročesters pavēlēja viņai rotaļāties ar Pilotu.

—   Jūs tātad uzturaties manā mājā trīs mēnešus?

—   Jā, ser.

—    Un jūs nācāt no…?

—    No Lovudas patversmes … širas grāfistē.

—    A, no labdarības iestādes! Cik ilgi jūs tur bijāt?

—    Astoņus gadus,

—           Astoņus gadus! Tad jums ir sīksta dzīvība! Man šķiet, ka pietiek ar pusi no šā laika, lai sabendētu visstiprāko veselību. Nav brīnums, ka jūs izskatāties kā būtne no citas pasaules. Es gudroju, kur jūs ieguvāt tādu seju. Kad jūs man vakar Hejas ceļā tuvojāties, man nevilšus ienāca prātā laumas un es jums gandrīz jautāju, vai neesat nobūrusi manu zirgu. Vēl tagad neesmu par to īsti pārliecināts. Kas ir jūsu vecāki?

—    Man nav vecāku.

—    Varbūt nekad nav bijuši? Vai jūs viņus atceraties?

—    Nē.

—           Tā jau es domāju. Jūs droši vien gaidījāt savējos, kad sēdējāt uz ežmalas?

—   Ko, ser?

—           Rūķus. Vakars tieši kā radīts, spoža mēnesnīca! Es droši vien izjaucu jūsu dejas, tāpēc jūs iekalāt ledū to sasodīto ceļu?

Papurināju galvu.

—           Visi rūķi pametuši Angliju jau pirms simtiem gadu, — es teicu, runādama tikpat nopietni kā viņš. — Tagad nedz uz Hejas ceļa, nedz apkaimes ciematos no tiem vairs nav ne miņas. Domāju, ka nedz vasarā, nedz rudenī un ziemā mēness vairs nekad neapspīd viņu dzīres.

Misis Fērfeksa bija nolaidusi adīkli klēpī un, izbrīnā uzraukusi uzacis, klausījās mūsu dīvainajā sarunā.

—          Nu labi, — misters Ročesters turpināja, — ja jums nav vecāku, tad jābūt kādiem radiniekiem — tēvocim vai tantēm?

—    Nē, vismaz redzējusi neesmu nevienu.

—   Kur ir jūsu mājas?

—   Man nav māju.

. — Kur dzīvo jūsu brāļi un māsas?

—    Man nav nedz brāļu, nedz māsu.

—    Kas jums ieteica nākt šurp?

—          Es ievietoju avīzē sludinājumu, un misis Fērfeksa uz to atbildēja.

—   Jā gan, — teica laipnā lēdija, kam mūsu saruna tagad bija saprotama. — Es katru dienu pateicos dievam, ka viņš lika man atbildēt uz šo sludinājumu. Mis Eira kļuvusi par nenovērtējamu biedreni man un ir laipna un rūpīga audzinātāja Adelei.

—           Nemaz nepūlieties viņu cildināt, — misters Ročesters atbildēja. — Slavinājumi mani nepārliecinās, es spriedīšu pats. Viņa tomēr lika pakrist manam zirgam.

—    Ko? — izbrīnā jautāja misis Fērfeksa.

—    Par šo izmežģījumu man jāpateicas viņai.

Atraitne acīmredzot samulsa.

•— Mis Eira, vai kādreiz esat dzīvojusi pilsētā?

•— Nē, ser.

•— Vai jūs bieži bijāt sabiedrībā?

—           Nē, mana sabiedrība arvien bija tikai Lovudas audzēknes un audzinātājas un tagad —i Tornfīldas iemītnieki.

—    Vai daudz esat lasījusi?

—           Tikai tās grāmatas, kas pagadījās pa rokai, un ne daudzas un ne sevišķi zinātniskas.

—           Jūs dzīvojāt mūķenes dzīvi un, bez šaubām, esat labi izdīdīta ticības jautājumos; Broklhersts, kurš, cik es zinu, parzina Lovudu, ir mācītājs, vai ne?

—    Jā, ser.

—           Un jūs, meitenes, droši vien, dievinājāt viņu tāpat, kā klostera iemītnieces dievina abatu.

—    Nebūt ne!

—           Cik vienaldzīgi jūs par to runājat! Kur tas dzirdēts? Novice, kas nepielūdz klostera priekšnieku! Tas izklau- sas gandrīz zaimojoši!

—           Es necietu misteru Broklherstu un šai ziņā nebiju vienīgā. Viņš ir rupjš cilvēks, uzpūtīgs, vienlaikus arī sīkumains; viņš lika mums nogriezt matus un aiz taupības pirka sliktas adatas un diegus, tā ka mēs gandrīz nevarējām šūt.

—           Tā nu gan bija taupība nevietā, — piezīmēja misis Fērfeksa, kura tagad uztvēra sarunas jēgu.

—           Vai tas bija viņa lielākais pāridarījums? — jautāja misters Ročesters.

—           Kad viņš bija mantzinis, kamēr vēl nebija iecelta komiteja, viņš mērdēja mūs badā, turklāt vienreiz nedēļā mocīja mūs ar saviem garajiem sprediķiem un vakaros ar lasījumiem no viņa paša sacerētām grāmatām par pēkšņiem nāves gadījumiem un dieva uzliktiem sodiem, tā ka mēs baidījāmies iet gulēt.

—    Cik jums bija gadu, kad nokļuvāt Lovudā?

—    Desmit.

—'Un jūs tur pavadījāt astoņus gadus. Tātad tagad jums ir astoņpadsmit?

Piekrītoši pamāju ar galvu.

—           Kā redzat, aritmētika ir visai noderīga; bez tās es nebūtu varējis uzminēt jūsu vecumu. To grūti nosacīt, ja bērnišķīgā seja nesaderas ar nopietnību, kā tas, piemēram, ir jums. Un tagad pastāstiet, ko esat mācījusies Lovudā. Vai protat spēlēt klavieres?

—    Mazliet.

—           Protams, tā parasti mēdz atbildēt. Ieejiet bibliotēkā… patiesībā gribēju teikt: lūdzu. Piedodiet manu pavēlošo toni; esmu paradis sacīt: «Dariet!» — un paradis arī, ka tiek izdarīts. Es nevaru grozīt savus paradumus tikai jaunas iemītnieces dēļ. Tātad ieejiet bibliotēkā, paņemiet līdzi sveci, atstājiet durvis vaļā, apsēdieties pie klavierēm un nospēlējiet kaut ko.

Es gāju un izpildīju viņa pavēli.

—           Pietiēk! — jau pēc dažiem mirkļiem viņš iesaucās. — Jūs tiešām spēlējat «mazliet». Kā kura katra angļu skolniece, varbūt mazliet labāk, bet ne jau labi.

Aizvēru klavieres un atgriezos. Misters Ročesters turpināja:

—           Adela man šorīt parādīja dažus zīmējumus un teica, ka tie esot jūsu. Nezinu, vai tie ir jūsu pašas darbi. Varbūt palīdzēja skolotājs?

—    Nudien ne! — es iesaucos.

—           Ā! Tas aizvaino jūsu pašlepnumu! Nu labi, atnesiet savu mapi, ja varat galvot, ka tajā ir tikai jūsu darbi; bet nedodiet vārdu, ja neesat par to pārliecināta, es tūlīt pazīšu atdarinājumu.

—    Tad neteikšu nekā, spriediet pats.

Atnesu mapi no bibliotēkas.

—           Piebīdiet tuvāk galdu,' — viņš sacīja. Es piestūmu - galdu pie dīvāna. Adela un misis Fērfeksa pienāca klāt, lai arī aplūkotu bildes.

—           Netraucējiet, — misters Ročesters teica. — Dabūsiet zīmējumus, kad būšu tos apskatījis. Nestāviet man priekšā gaismai!

Lēnā garā viņš uzmanīgi aplūkoja katru zīmējumu un katru akvareli. Trīs darbus viņš nolika savrup, pārējos atbīdīja tālāk.

—    Nolieciet tos uz otra galda, misis Fērfeksa, — viņš teica, — un apskatiet kopā ar Adelu. Un jūs (viņš paskatījās uz mani) apsēdieties atkal šeit un atbildiet uz maniem jautājumiem. Es redzu, ka tos visus zīmējusi viena un tā pati roka. Vai tā ir jūsu roka?

—    Jā.

—    Kad jūs to iespējāt? Tie prasīja daudz laika un zināmu iztēli.

—    Es tos uzzīmēju pēdējos divos vasaras brīvlaikos Lovudā. Tad man nebija nekādu citu pienākumu.

—    Un kur jūs dabūjāt sižetus?

—    Es pati izdomāju.

—    Vai ar to pašu galvu, kas jums uz pleciem?

—   Jā, ser.

—    Vai tajā vēl ir tādas domas?

—    Domāju, ka ir, tas ir, es ceru, ka ir.

Viņš izklāja skices uz galda un vēlreiz aplūkoja visas pēc kārtas.

Kamēr viņš tās vērīgi apskata, es tev, lasītāj, pastāstīšu, ko šīs skices attēlo. Vispirms gan jābrīdina, ka tajās nav nekā apbrīnas vērta. Sižeti bija radušies manā iztēlē, un, kamēr tos skatīju ar savām gara acīm, kamēr atveidoju uz papīra, tie pārsteidza mani ar savu spilgtumu. Taču mana roka nespēja sekot manai fantāzijai un es uzmetu tikai savu vīziju bālu atspulgu.

Glezniņas bija izpildītas ar ūdenskrāsām. Pirmajā redzami zemi, zilpelēki mākoņi, kas gubo pār bangainu jūru; viss jūras plašums slīgst pustumsā, miglā samanāms vienīgi priekšplāns jeb, pareizāk sak6"t, tuvākie viļņi, jo zeme nav redzama. Gaismas stars krīt tikai uz pusnogri- mušU mastu, kura galā uzmeties jūras krauklis, liels un melns, putām nošļāktiem spārniem; knābī tas tur zelta rokassprādzi, ko rotā dārgakmeņi, kuriem biju centusies piešķirt tādu košumu, kādu atļāva mana palete, tādu skaidrumu un reljefumu, kādu spēja atveidot mana ota. Zem masta un putna, kas sēdēja uz tā, zaļajā ūdenī bija saskatāma slīkone; skaidri izcēlās tikai balta, slaida, skaista roka, no kuras bija norauta vai noskalota rokassprādze.

Otras glezniņas priekšplānā redzama augsta kalna virsotne, kas apaugusi ar zāli, kuru vējš it kā liec pie zemes. Pār visu plešas tumšzila novakares debess, bet pret debess fonu izceļas sievietes figūra — tā bija redzama līdz viduklim un attēlota tik maiga un apgarota, cik vien spēju un pratu. Domīgo pieri vainago zvaigzne; sejas vaibsti vīd it kā caur miglas plīvuru, bet acis mirdz kvēli un kaisli, un mati apņem plecus kā melns mākonis, ko plosa vētra vai zibens. Bet uz kakla viz bāls atspulgs gluži kā mēness gaisma; tā pati blāvā vizma apspīd arī gaisīgos mākoņus, kas ietver šo vakara zvaigžņu vīziju.

Trešajā glezniņā bija attēlota ledus kalna galotne, kas slejas pret polārās ziemas debesīm; debesu pamalē caur dūmaku snaikstās kāvu šķēpi. Priekšplānā izceļas milzu galva, kas atslējusies pret ledus kalnu, divas caurspīdīgas rokas tur sejai priekšā melnu plīvuru. Redzama tikai bāla piere un blāvi mirdzoša, stinga acs. Virs deniņiem starp melnā, gluži kā miglā tītā turbāna krokām mirdz baltu liesmu vainags, mezdams spožu, dzirkstījošu oreolu. Baltais liesmu vainags ir it kā «Karaļkroņa atveids» un tas vainago «veidolu, kam nav nekāda veidola».

—    Vai jutāties laimīga, kad zīmējāt šīs glezniņas? — misters Ročesters pēkšņi jautāja.

—    Biju aizrāvusies ar tām, ser; jā, es biju laimīga. Vārdu sakot, tās zīmējot, pārdzīvoju vislielāko prieku savā mūžā.

—    Nu, tas nav daudz. Prieka jūsu dzīvē bija maz, kā nupat stāstījāt, bet man šķiet, ka, atveidojot šos dīvainos tēlus, jūs dzīvojāt iztēles pasaulē, kādā dzīvo mākslinieki. Vai jūs pie šiem darbiem katru dienu ilgi nosēdējāt? '

—    Man nekā cita brīvlaikā nebija ko darīt, un es strādāju pie šīm glezniņām no agra rīta līdz vēlam vakaram; to atļāva ari vasaras garās dienas.

—    Un vai jutāties apmierināta par savu cītīgo pūļu iznākumu?

—    Nē, nemaz. Mani mocīja pretruna starp ieceri un tās īstenojumu. Katru reizi biju iecerējusi kaut ko tādu, ko nespēju īstenot.

—    Tā gluži nav, jums tomēr ir izdevies atveidot kaut vai savu vīziju ēnu. Tomēr ne vairāk. Lai savas ieceres īstenotu, jums pietrūkst gan mākas, gan zināšanu; tomēr meitenei, kas tikko beigusi skolu, šie zīmējumi ir neparasti. Idejas ir fantastiskas. Vakara zvaigznes acis jūs droši vien redzējāt sapnī? Kā jums izdevās piešķirt tām dzidrumu bez jebkāda mirdzuma? Jo zvaigzne virs pieres apslāpē to starojumu. Un kāda doma slēpjas to dzīlēs? Un kas jums mācīja zīmēt vēju? Ir jūtams, ka debesīs virs šī kalna galotnes plosās vētra. Kur jūs redzējāt Lat- mosu?[17] jo tas ir Latmoss! Tā — un tagad novāciet glezniņas!

Tikko paspēju aizsiet mapes aukliņas, kad viņš, paskatījies pulkstenī, strupi izmetat

—    Ir jau deviņi. Kāpēc atļaujat Adelai tik ilgi palikt augšā, mis Eira? Nolieciet viņu gulēt!

Pirms atstāja istabu, Adela piegāja pie mistera Ro- čestera, lai viņu noskūpstītu; viņš pacieta šo maigumu, bet tas viņu acīmredzot atstāja pilnīgi vienaldzīgu. Pat Pilots izturētos atsaucīgāk.

—    Novēlu jums visiem labu nakti, — viņš teica, pamādams ar roku uz durvju pusi, lai liktu saprast, ka viņu nogurdinājusi mūsu sabiedrība un viņš mūs atlaiž. Misis Fērfeksa salocīja adīkli, es paņēmu savu mapi; mēs paklanījāmies pret misteru Ročesteru, viņš vēsi pameta ar galvu, un mēs izgājām.

—    Jūs sacījāt, ka misteram Ročesteram nav nekādu īpatnību, misis Fērfeksa, — es teicu, kad, nolikusi Adelu gulēt, ienācu viņas istabā.

—    Vai jums šķiet, ka ir?

—    Man liekas, viņš ir ļoti šaudīgs un skarbs.

—    Tiesa, tāds viņš var likties svešiniekam; bet es esmu tik ļoti pieradusi pie, viņa izturēšanās, ka to nemaz neievēroju; un, ja viņam arī piemīt zināmas dīvainības, tad pret tām jābūt iecietīgam.

—    Kāpēc?

—    Daļēji tāpēc, ka viņam tāds raksturs, — un savu raksturu mainīt nav neviena spēkos; un daļēji arī tāpēc, ka viņu māc smagas domas, .kas laupa viņam dvēseles mieru.

—    Kādas domas?

—    Pirmkārt, ģimenes rūpes.

—   Vai tad viņam ir ģimene?

—    Tagad nav, bet kādreiz bija, vismaz tuvinieki. Pirms dažiem gadiem viņš zaudēja vecāko brāli.

—   Vecāko brāli?

—    Jā. Misters Ročesters nav ilgi šo bagātību īpašnieks, tikai apmēram deviņus gadus.

—    Deviņi gadi ir krietns laiks. Vai viņš tik ļoti mīlēja brāli, ka joprojām nespēj samierināties ar šo zaudējumu?

—    Nē, diezin vai ļoti mīlēja. Man šķiet, ka starp viņiem pastāvēja pat nesaskaņas. Misters Rolands Ročesters nebija īsti taisnīgs pret misteru Edvardu, iespējams, ka uzkūdīja pret viņu tēvu. Vecais kungs mīlēja naudu un gribēja ģimenes īpašumu saglabāt vienkop. Viņš negribēja samazināt bagātību, to sadalot, bet viņš tomēr gribēja misteru Edvardu arī nodrošināt ar bagātību un saglabāt ģimenes ietekmīgo vārdu; un tāpēc, kad misters Edvards sasniedza pilngadību, tēvs rīkojās diezgan negodīgi, un šī rīcība vēlāk izraisīja daudz nelaimes. Vecais misters Ročesters un misters Rolands, lai iegūtu visu bagātību savās rokās, gribēja misteru Edvardu izdevīgi apprecināt, un viņš nokļuva sarežģītā stāvoklī. Kā tas īsti bija, es lāgā nezinu, bet. viņš nespēja izturēt visu to, kas viņam uzbruka. Taču misters Edvards tik viegli nebūt nepadevās; viņš pārrāva saites ar ģimeni un tagad jau daudzus gadus klīst apkārt pa pasauli. Neatceros, ka viņš būtu pavadījis Tornfīldā ilgāk par divām nedēļām, pēc tam kad bija kļuvis par šās muižas vienīgo īpašnieku, jo brālis neatstāja nekādu testamentu. Tādēļ nav brīnums, ka viņam nepatīk šī vecā māja un viņš no tās vairās.

—    Bet kādēļ viņam no tās jāvairās?

—    Varbūt viņam tā liekas pārāk drūma.

129

Atbilde šķita izvairīga. Es labprāt būtu uzzinājusi kaut ko vairāk, bet misis Fērfeksa vai nu nevarēja, vai negribēja dot man sīkākas ziņas par mistera Ročestera ciešanu ieganstu. Viņa apgalvoja, ka arī viņai pašai daudz kas neesot skaidrs un tas, ko viņa zinot, esot tikai minējumi. Bija redzams, ka viņa nevēlas turpināt sarunu par šo tematu, un es izbeidzu taujāšanu.

Nākamajās dienās es reti redzēju misteru Ročesteru. No rītiem viņš kārtoja dažādus darījumus, bet vēlāk viņu apciemoja muižnieki no Milkotas vai apkaimes un nereti palika uz pusdienām. Kad kāja bija tiktāl vesela, ka viņš varēja atkal sēsties seglos, viņš daudz izjāja, acīmredzot ar pretvizītēm, jo parasti atgriezās tikai vēlu vakarā.

Šajā laikā viņš pat Adelu reti sauca pie sevis, bet es tikai nejauši sastapos ar viņu vestibilā, kāpnēs vai gaitenī, kur viņš reizēm pagāja man garām dzedri un augstprātīgi, man veltījot vienīgi īsu galvas mājienu vai vienaldzīgu skatienu, taču reizēm pieklājīgi paklanoties un laipni pasmaidot. Šīs garastāvokļa maiņas mani neapvainoja, es sapratu, ka tām nav nekāda sakara ar mani. To visu izraisīja gluži citi iemesli.

Kādu dienu, kad viņam bija viesi, viņš lika atnest manu zīmējumu mapi, acīmredzot gribēja tos parādīt. Muižnieki aizgāja agri, lai piedalītos kādā oficiālā sanāksmē Milkotā, kā man pastāstīja misis Fērfeksa, bet, tā kā vakars bija drēgns un nemīlīgs, misters Ročesters viņiem nepievienojās. Drīz pēc tam, kad viesi bija aizgājuši, viņš pašķindināja zvanu un lika pasaukt Adelu un mani. Sasukāju Adelai matus un meitenīti saposu. Pārliecinājusies, ka es, kā vienmēr, atgādinu kvēkerieti un manā tērpā nekas nav labojams, jo viss bija tik pieguļošs un vienkāršs, arī gludā matu sasuka, — es ar Adelu devos lejā; Adela bija iedegusies ziņkārē — vai beidzot pienācis le petit coflre \ kas vēl nez kāpēc kavējās. Šoreiz meitenes cerības piepildījās; ienākušas redzējām uz galda ilgi gaidīto kartona kārbu. Meitene it kā instinktīvi nojauta, ka tā domāta viņai.

—    Ma boite! Ma boite![18] — viņa iesaucās, skriedama pie galda.

—    Jā, tur nu beidzot ir tava boite! Apsēdies ar to kādā stūrītī, tu īstā Parīzes meita, un taisi vaļā! — es izdzirdēju dobjo, izsmējīgo mistera Ročestera balsi, kas at

Adelai šāda brīdinājuma acīmredzot nevajadzēja; viņa jau bija apsēdusies uz dīvāna ar visu savu bagātību un nopūlējās atraisīt auklu, kas bija pārsieta pār vāku. Atvērusi kārbu un noņēmusi vairākus sudrabpapīra pārsegus, viņa tikai klusi iesaucās:

—    Oh ciel! Que c'est beau![20] — un tad nodevās savu dārgumu apbrīnošanai.

—    Vai te ir arī mis Eira? — iejautājās misters Ročesters, mazliet pacēlies un atskatījies uz durvīm, pie kurām es vēl stāvēju.

—    Ā! Tiešām! Nāciet tuvāk! Apsēdieties šeit! — Viņš pievilka krēslu blakus savam atzveltnim. — Es neciešu bērnu pļāpāšanu, — viņš turpināja, — jo man, rūdītam vecpuisim, nesaistās nekādas patīkamas atmiņas ar viņu šļupstiem. Es nevarētu pavadīt veselu vakaru vienatnē ar kādu knauķi. Nebīdiet nost krēslu, mis Eira, lai tas stāv tieši tur, kur esmu to nolicis, — tas ir, lūdzu. Pie velna šo pieklājību! Man tā vienmēr aizmirstas. Es arī sevišķi nejūsmoju par vecām, vientiesīgām lēdijām. Tomēr ar vienu man jārēķinās. Man nav tiesību nelikties par viņu ne zinis, jo viņa kā nekā saucas par Fērfeksu vai bijusi precējusies ar Fērfeksu, un runā, ka radniecību nedrīkstot noniecināt.

Viņš pašķindināja zvanu, likdams, lai nonāk misis Fērfeksa, kura drīz ieradās ar adīkļa groziņu rokās.

—    Labvakar, cienītā! Es aizsūtīju pēc jums, paļaudamies uz jūsu žēlsirdību: esmu aizliedzis Adelai runāt ar mani par savām dāvanām, un viņa vai plīst aiz vēlēšanās ar kādu dalīties. Esiet tik laipna, uzņemieties gan klausītājas, gan sarunu biedrenes lomu. Tas būs īsts labdarības darbs.

5*

131

Un tiešām, tikko Adela ieraudzīja misis Fērfeksu, tā apsēdināja sirmo lēdiju uz dīvāna un tūlīt ielika tai klēpī visas savas balvas no porcelāna, ziloņkaula un vaska.

Viņa apbēra misis Fērfeksu ar paskaidrojumiem lauzītā angļu valodā, kādā toreiz runāja.

—    Tagad esmu izpildījis laba namatēva pienākumu, — misters Ročesters turpināja, — tas ir, ieteikdams viesiem izklaidēt citam citu, un varu domāt pats par savu izklaidēšanos. Mis Eira, piebīdiet krēslu vēl mazliet tuvāk, jo jūs tomēr sēžat man aiz muguras. Lai varētu jūs redzēt, man jāmaina poza šajā ērtajā krēslā, un to darīt man nav nekādas patikas.

Es darīju, kā man lika, lai gan daudz labprātāk būtu palikusi ēnā, bet misters Ročesters tā prata pavēlēt, ka gribot negribot vajadzēja paklausīt.

Kā jau teicu, mēs sēdējām ēdamistabā; kroņlukturis, kurš bija iedegts pusdienām, lēja pār telpu svinīgu gaismu. Liesmas kamīnā plandīja gaiši un sārti; purpura drapērijas bagātīgās krokās slīga no augstajiem logiem un vēl augstākās durvju arkas; viss bija kluss; dzirdēja tikai Adelas apslāpēto tērzēšanu (viņa neuzdrīkstējās runāt skaļi) un ziemīgo lietu, kas sitās logā.

Tagad misters Ročesters, sēdēdams savā damasta atzveltnī, izskatījās citāds nekā parasti. Viņš vairs nebija nedz tik bargs, nedz arī tik drūms. Ap viņa lūpām rotaļājās smaids, un acis mirdzēja — varbūt no izdzertā vīna, par ko gan neesmu pārliecināta, bet tas bija ļoti iespējams. Vārdu sakot, pēc pusdienām viņa garastāvoklis bija uzlabojies. Viņš izturējās brīvāk un sirsnīgāk, nebija arī tik augstprātīgs, kāds likās no rīta. Tomēr viņa seja joprojām izskatījās barga, galva bija atslieta pret krēsla mīksto atzveltni; it kā granītā cirstos vaibstus un tumšās acis apspīdēja kamīna liesmas, — acis viņam tiešām bija skaistas, lielas un melnas, to dzīles vienmēr bija mainīgas, un brīžiem tajās iedzirkstījās maigums vai kaut kas līdzīgs maigumam.

Dažus mirkļus viņš raudzījās ugunī, bet es tikmēr raudzījos uz viņu. Pēkšņi viņš pagriezās un notvēra manu skatienu, kas bija pievērsts viņa sejai.

—    Ko jūs mani tā pētāt, mis Eira? — viņš teica. — Vai jums šķiet, ka esmu glīts?

Ja man būtu laika padomāt, es uz šo jautājumu varbūt atbildētu tā, kā šādos gadījumos pieņemts, — ar kādu nenoteiktu pieklājības frāzi, bet tagad man atbilde paspruka, pirms paspēju to atturēt.

—   Nē, ser.

—    Ā! Nudien, jūsos slēpjas kaut kas savdabīgs! — viņš teica. — Jūs izskatāties pēc mūķenītes, kad sēžat tā, rokas salikusi, rāma, stingra un nopietna, acis nodūrusi, protams, ne jau tais brīžos, kad pētoši raugāties man seja, kā, piemēram, tagad; un, ja jums kaut ko jautā vai izsaka piezīmi, kas uzliek pienākumu atbildēt, jūs pārsteidzat vaicātāju ja ne ar skarbu, tad vismaz negaidītu atbildi. Ko jūs ar to gribat sacīt?

—    Ser, izteicos pārsteidzīgi, lūdzu, piedodiet. Man vajadzēja atbildēt, ka nav viegli uzreiz pateikt spriedumu par cilvēka ārējo izskatu, ka gaumes ir dažādas, ka skaistumam nav liela nozīme vai kaut ko tamlīdzīgu.

—    Jums nebūt nevajadzēja atbildēt kaut ko tamlīdzīgu. Skaistumam tiešām nav liela nozīme! Taču, lai mazinātu savu pirmītējo aizvainojumu, lai mani mierinātu un noglaudītu, jūs atkal runājat dzēlības! Turpiniet vien tādā pašā garā! Kādus trūkumus jūs manī saskatāt? Es domāju, ka manas rokas, kājas un seja ir tādas pašas kā citiem cilvēkiem.

—    Mister Ročester, lūdzu, atļaujiet man ņemt atpakaļ savus vārdus! Es negribēju teikt nekā aizvainojoša, tā bija tikai nejaušība.

—    Tieši tā, es arī tāpat domāju. Tāpēc jums tie jāizpērk. Nu, noskaidrosim! Vai jums nepatīk mana piere?

Viņš atglauda melnās matu cirtas, kas krita pār uzacīm, un atsedza augstu, izliektu pieri; tomēr viņa sejā nebija iecietīga vai labvēlīga izteiksme.

—    Nu, cienīgā, vai es, jūsuprāt, esmu muļķis?

—    Nebūt ne, ser. Taču neturiet to par nepieklājību, ja arī es atbildēšu jums ar jautājumu: vai jūs uzskatāt sevi par humānu cilvēku?

—    Atkal! Gaidītā komplimenta vietā atkal dzēlība! Un tikdi tāpēc, ka paziņoju — es neciešu mazu bērnu un (klusu, ne tik skaļi!) vecu sievu sabiedrību. Nē, jaunā lēdija, es neesmu pārāk humāns, tomēr sirdsapziņa man ir. — Un viņš norādīja uz izciļņiem savā pierē, kuri it kā liecinot par īpaši jūtīgu sirdsapziņu un kuri viņam, par laimi, bija pietiekami redzami un piešķīra sejas augšdaļai sevišķu izteiksmību. — Bez tam, — viņš turpināja, — manā sirdī kādreiz mita savāds, parupjš maigums, un jūsu vecumā es biju ļoti līdzjūtīgs, it īpaši pret vārgajiem, nelaimīgajiem un apspiestajiem. Bet kopš tiem laikiem dzīve mani pamatīgi ārdējusi, krietni apstrādājusi ar savām dūrēm, un tagad es varu lepoties, ka esmu kļuvis ciets un atsperīgs kā gumijas bumba, lai gan pāris vietās caur cieto garozu var piekļūt jūtīgam punktam, kas palicis pašā vidū. Tātad es drīkstu cerēt?

—    Cerēt? Uz ko, ser?

—    Uz savu pārvēršanos no gumijas bumbas par dzīvu cilvēku?

«Viņš noteikti iedzēris par daudz vīna,» es nospriedu, nezinādama, ko lai atbild uz šo savādo jautājumu. Kā es varēju zināt, vai viņš spēj atkal pārvērsties vai ne?

—    Jūs izskatāties ļoti apmulsusi, mis Eira, un, kaut arī jūs nevar saukt par daiļavu, tāpat kā mani nevar saukt par skaistuli, tomēr apmulsums jums piestāv; turklāt tas novērš jūsu pētīgo skatienu no manas sejas un liek jums aplūkot paklāja puķaino rakstu. Tāpēc turpiniet vien mulst! Mana jaunā lēdija, gribu būt šovakar sabiedrisks un vaļsirdīgs!

Pēc šāda paziņojuma viņš piecēlās no atzveltņa un atbalstīja elkoni uz kamīna marmora dzegas: šādi viņa augums bija saskatāms tikpat skaidri kā seja. Neparasti platie pleci neatbilda augumam. Droši vien daudzi viņu uzskatītu par neglītu, tomēr viņa stājā jautās tik daudz neapzināta lepnuma, tik daudz nepiespiestības, tik pilnīga vienaldzība pret savu ārieni, tik stingra pārliecība par savām vērtīgākajām īpašībām, ka tas viss aizstāja fizisko skaistumu, un, skatoties uz viņu, neviļus bija jātic viņam tāpat, kā viņš pats ticēja sev.

—    Gribu būt šovakar sabiedrisks un vaļsirdīgs, — viņš atkārtoja. — Tāpēc liku jums šeit ierasties. — Mani neapmierina tikai kamīna un svečtura sabiedrība, arī Pilota ne, jo neviens no tiem nevar runāt. Adela ir mazliet la- baka, taču neatbilst manām prasībām; misis Fērfeksa tāpat. Turpretī jūs, esmu pārliecināts, spējat apmierināt manas prasības, ja vien gribat. Jūs ieinteresējāt mani jau pirmo reizi, kad aicināju jūs nonākt lejā. Pēc tam es jūs gandrīz aizmirsu, mani aizņēma citas domas. Taču šodien nolēmu pavadīt mierīgu vakaru, izmest no galvas visu, kas mani nomāc, un atcerēties tikai patīkamo. Man gribētos tagad likt jums runāt, lai iepazītu jūs labāk, — tāpēc runājiet!

Es nesāku runāt, bet pasmaidīju. Tas nebūt nebija nedz iecietīgs, nedz arī pazemīgs smaids.

—   Runājiet! — viņš uzstāja.

'— Par ko, ser?

—    Par ko gribat. Atstāju jūsu ziņā gan tematu, gan stāstījumu.

Es sēdēju un klusēju. «Ja viņš grib, lai es runāju tikai runāšanas dēļ, tad redzēs, ka veltīgi vērsies pie manis,» es nodomāju.

—    Vai esat mēma, mis Eira?

Es joprojām klusēju. Viņš viegli pielieca galvu uz manu pusi un uzmeta man ašu skatienu, kas it kā ietiecās manas dvēseles dzīlēs.

—    Yai iecirtāties? — viņš jautāja. — Vai sadusmojāties? A, tas ir saprotami. Izteicu savu prasību muļķīgā, gandrīz nekaunīgā veidā. Mis Eira, lūdzu, piedodiet tagad jūs man. Reizi par visām reizēm ievērojiet, ka es nevēlos izturēties pret jums kā pret padoto, tas ir (viņš izlaboja), ka es pretendēju tikai uz to pārākumu, kādu man piešķir divdesmit gadu starpība un vesels gadsimts dzīves pieredzes. Tas ir taisnīgi, et j'y tiens ', kā sacītu Adela; un tikai šā pārākuma dēļ, vienīgi tā dēļ es lūdzu jūs but tik laipnai un mazliet parunāties ar mani, lai izkliedētu manas domas, kas man galīgi apnikušas un saēd mani kā rūsa.

Viņam bija labpaticis sniegt man paskaidrojumu, gandrīz vai atvainoties; to nevarēja uzklausīt vienaldzīgi, es arī negribēju tā darīt.

—    Es jums mīļprāt pakavēšu laiku, ja vien to varu, ser, pat ļoti labprāt; bet nevaru kaut ko pastāstīt, ja nezinu, vai tas jūs interesēs. Uzdodiet man jautājumus, es centīšos uz tiem atbildēt, cik labi vien spēšu.

—    Nu tad sakumam: vai jūs tam piekrītat, ka man tiesības izturēties mazliet kundziski un strupi pret jums — varbūt, precīzāk izsakoties, dažreiz taisni to iemeslu dēļ, kurus es minēju, un vēl tāpēc, ka esmu pietiekami vecs, lai būtu jūsu tēvs, un arī tāpēc, ka esmu izcīnījis daudz smagu dzīves cīņu, pieredzējis daudz ko, sastopoties ar daudziem visdažādāko tautu cilvēkiem, un krustām šķērsām izbraukājis puspasaules, turpretim jūs dzīvojat rāmi vienā un tajā pašā mājā ar vienas un tās pašas sabiedrības ļaudīm.

—    Dariet, kā jums tīk, ser.

—   Tā nav nekāda atbilde; vai drīzāk aizkaitinoša atbilde, jo tā ir izvairīga; atbildiet man tieši.

—    Ser, es nedomāju, ka jums ir tiesības mani komandēt tikai tādēļ, ka esat vecāks par mani, vai tāpēc, ka esat vairāk redzējis no pasaules nekā es; jūsu prasība pēc pārākuma tiesībām ir vērtējama pēc tā, kā jūs izlietojāt savu laiku un pieredzi, lai no tā būtu kāds labums.

—    Hm! Pareizi teikts! Bet eš jūsu viedoklim negribu piekrist, apzinoties, ka manā gadījumā tas neder, jo es abas šīs priekšrocības izlietoju vienaldzīgi, lai neteiktu — slikti. Atstājot jautājumu par pārākumu pie malas, jums tomēr vienu otru reizi vajadzēs izpildīt manus rīkojumus, nejūtoties tūdaļ mana pavēlošā toņa dēļ apvainotai vai aizvainotai; vai esat ar mieru?

Es viegli pasmaidīju. Nodomāju, ka misters Ročesters tomēr ir dīvains — viņš laikam aizmirst, ka maksā man trīsdesmit mārciņu sterliņu gadā par to, ka man jāpilda viņa rīkojumi.

—    Smaids man ļoti patīk, — viņš teica, tūlīt uztverdams manu acumirklīgo noskaņojumu. — Bet pasakiet to vārdos.

—    Es tieši domāju, ser, ka ļoti maz darba devēju raizētos par to, vai viņu algotie apakšnieki jūtas aizvainoti vai aizskarti viņu rīkojumu dēļ.

—    Algotie apakšnieki! Ko? Vai jūs esat mana algotā apakšniece? O jā, aizmirsu algu. Nu tad labi, vai jūs uz šo komerciālo apsvērumu pamata tagad būsiet ar mieru atļaut maņ runāt mazliet pabargi?

—    Nē, ser, nevis uz šo apsvērumu pamata, bet uz tā pamata, ka jūs šos apsvērumus bijāt aizmirsis un ka jums rūp, vai jums padotais cilvēks jūtas vai nejūtas labi savā padotības stāvoklī, — labprāt to atļaušu.

—    Un vai jūs tagad būsiet ar mieru iztikt bez dažas labas vispārpieņemtas uzvedības formas un frāzes, nedomādama tūlīt, ka to neievērošana izskaidrojama ar nekaunību?

—    Esmu pārliecināta, ser, ka formalitāšu neievērošanu es nekad nesajaukšu ar nekaunību; formalitāšu neievērošana man gandrīz vai patīk, bet nekaunību neviens brīvībā dzimis cilvēks necietīs, ari par samaksu ne.

—    Muļķības! Lielākā daļa brīvībā dzimušo pacietīs visu ko par samaksu; tāpēc paturiet šādus spriedumus klusībā un pat nemēģiniet vispārināt kaut ko, par ko jums nav ne jausmas. Bet savā garā es jums tomēr spiežu roku jūsu atbildes dēļ, kaut gan tā neatbilst patiesībai, un tāpat arī par jūsu runāšanas veidu un par to, ko jūs teicāt; jūsu runas veids bija atklāts un godīgs; cilvēks nesastopas bieži ar kaut ko tādu, nē, tieši pretēji: izlikšanās vai vienaldzība, vai stulba un rupja otra cilvēka labi domāta nolūka pārprašana — tāda ir parastā atmaksa par atklātību. Pat trīs no trīstūkstoš nepieredzējušām audzinātājām man nebūtu atbildējušas tā kā tikko jūs. Bet es nemaz negribu jums glaimot: ja jūs esat raksturā citāda nekā lielum lielais vairums, tad tas nav jūsu nopelns. Tā ir dabas dotība. Un tad es galu galā esmu pārsteidzīgs savos spriedumos, jo pēc tā, ko es pagaidām zinu, jūs varat arī nebūt labāka par pārējām; jums, iespējams, piemīt nepanesami trūkumi kā līdzsvars jūsu nedaudzām labām īpašībām.

«Un tāpat jums,» es nodomāju. Mūsu skatieni sastapās, kad man šī doma iešāvās prātā; viņš acīmredzot bija pareizi izpratis šo skatienu, jo atbildēja tā, it kā es savu atbildi būtu izteikusi tik skaidri, kā es to iztēlojos.

—    Jā, jā, jums taisnība, — viņš teica, — man pašam daudz sliktu īpašību. Es to zinu un negribu tās attaisnot, ticiet man. Dievs zina, ka man nav brīv izturēties pārāk bargi pret citiem; mana pagātne, mana rīcība, mana raibā dzīve dod pietiekami daudz vielas klusām pārdomām, lai pievērstu manu pret saviem tuvākajiem vērsto apsmieklu un spriedumus sev pašam. Bet es sāku vai, pareizāk sakot (jo kā daudzi grēcinieki es pusi savas vainas gribu uzvelt nelaimīgam liktenim un apstākļiem), tiku mudināts iet pa greizu ceļu divdesmit viena gada vecumā un kopš tā laika neesmu atradis vairs pareizo virzienu, bet varētu būt pavisam citāds; es varētu būt tikpat labs, cik laba esat jūs, — prātīgāks, gandrīz tikpat šķīsts. Es apskaužu jūsu dvēseles mieru, jūsu tīro sirdsapziņu, jūsu neaptraipītās atmiņas. Mazā meitene, atmiņas bez kauna traipiem vai plankumiem droši vien ir brīnišķīga bagātība — neizsmeļams skaidra atsvaidzinājuma avots, vai ne?

—    Kādas bija jūsu atmiņas, kad jums bija astoņpadsmit gadu, ser?

—* Toreiz labas; skaidras, veselīgas; nekādi sastāvējuši sateces ūdeņi nebija pārvērtuši tīro ezeru smirdošā peļķē. Biju tāds kā jūs savos astoņpadsmit gados — tieši tāds kā jūs. Daba būtībā gribēja izveidot no manis labu cilvēku, mis Eira, — vienu no labākajiem; un jūs redzat, neesmu tāds. Jūs gan apgalvosiet, ka jūs to nevarat redzēt; vismaz es sev glaimoju, ka izlasīju ko tamlīdzīgu jūsu acīs (tikai, starp citu, apdomājiet, ko gribat izteikt ar savu skatienu, es labi saprotu acu valodu). Bet — goda vārds — es neesmu nelietis, jūs arī nedomājat, ka tādu ārkārtēju ļaunumu man varētu piedēvēt; bet es ticu, ka drīzāk apstākļu sagadīšanās nekā dabisku sliecību dēļ esmu kļuvis par gluži banālu, parastu grēcinieku, kurš nodevās visām nožēlojamām, sīkām izlaidībām, ar kurām bagātie un mazvērtīgie ļaudis cenšas aizpildīt dzīvi. Vai jūs brīnāties, ka es jums to uzticu? Ziniet — jūs savā nākotnē piedzīvosiet, ka kļūsiet par nevilšu savu paziņu noslēpumu zinātāju; cilvēki instinktīvi nojautīs tāpat kā es, ka jūsu aicinājums nav stāstīt par sevi, bet klausīties, kad citi stāsta par sevi; viņi arī jutīs, ka jūs viņu atklājumus uzklausāt nevis ar ļaunprātīgu nicinājumu, bet ar zināmu dabisku līdzjūtību, kas iedarbojas jo uzmundri- nošāk un nomierinošāk tādēļ, ka tā izpaužas ļoti atturīgi.

—    Kā jūs to zināt? Kā jūs varat to visu paredzēt, ser?

—     Es to labi zinu; tādēļ es par to visu runāju tik brīvi, it kā ierakstītu savas domas dienasgrāmatā. Jūs tagad varētu sacīt, ka man vajadzēja būt pārākam par apstākļiem; vajadzēja — jā, vajadzēja; bet, redziet, es nebiju. Kad liktenis man nodarīja pāri, man pietrūka gudrības saglabāt līdzsvaru: es kritu izmisumā, pēc tam pagrimu. Ja manī tagad izraisa riebumu kāds izvirtis muļķis ar savām piedauzīgām izdarībām, tad nevaru glaimot sev, ka esmu labāks par viņu: esmu spiests atzīties, ka viņš un es — mēs abi atrodamies vienā līmenī. Tik ļoti vēlos, ka būtu palicis stingrs — dievs zina, kā vēlos! Baidieties sirdsapziņas pārmetumu, kad jūs krītat kārdinājumā izdarīt kādu pārkāpumu, mis Eira! Sirdsapziņas pārmetumi saindē dzīvi.

—    Mēdz teikt, ka nožēla spējot izdziedēt.

—    Tā nespēj izdziedēt. Izdziedēt varētu tikai pārdzimšana. Es arī varētu pārdzimt, man pietiktu spēka, bet kada jēga par to domāt cilvēkam, kas ir vainu apkrauts un nolādēts kā es. Bez tam, ja neatsaucami mani atstājusi laime, man taču ir tiesības baudīt dzīves priekus, un es tos gribu baudīt, lai tas maksā ko maksādams.

—    Tad jūs grimsiet vēl dziļāk, ser.

—         Iespējams; bet kāpēc, ja varu baudīt saldus, neizbaudītus priekus? Un es varu tos baudīt tik saldus un

svaigus kā medu, ko bite savāc viršu laukā.

—    Bite dzels, un medum būs rūgta garša, ser.

—    Kā jūs to zināt? Jūs nekad neesat to nogaršojusi. Cik jūs izskatāties nopietna — cik ļoti svinīgai Un jūs no visa tā nesajēdzat neko vairāk kā šī te kameja (paņemot vienu no kamīna dzegas). Jums nav tiesības turēt man sprediķus, jūs, neofītekas vēl neesat iznākusi pa dzīves vārtiem un vēl nepavisam nepazīstat dzīves noslēpumus.

—    Es jums tikai atgādinu jūsu paša vārdus, ser. Jūs tikko teicāt, ka pārkāpums sagādā sirdsapziņas pārmetumus, un apgalvojāt, ka tie saindē dzīvi.

—    Kas tad tagad runā par pārkāpumiem? Es nemaz nedomāju, ka doma, kas iešāvās man prātā, būtu kāds pārkāpums. Esmu pārliecināts, ka tā bija drīzāk ierosinājums nekā kārdinājums: ierosinājums bija ļoti ģeniāls, ļoti nomierinošs, nudien. Tas uzrodas atkal! Ticiet man, tas nav nekāds velns — vai, ja ir, tad tas ir tērpies de- beseņģeļa tērpā. Tik skaists viesis man taču jāpieņem, ja viņš lūdz, lai ielaiž viņu manā sirdī.

—   Neticiet viņam, ser, tas nav īsts eņģelis.

—    Nu tad vēlreiz: kā jūs to zināt? Kāda nojauta ļauj jums atšķirt kritušu eņģeli no mūžīgā troņa vēstneša, vadītāju no pavedēja?

—    Spriedu pēc jūsu sejas, ser; tā bija satraukta, kad jūs teicāt, ka ierosinājums atkal atgriezies. Esmu pārliecināta, ka jūs sev sagādāsiet vēl lielāku postu, ja paklausīsiet tam.

—    Nebūt ne — tas glabā sevī vissvētlaimīgāko vēsti pasaulē; un, starp citu, jūs taču neesat manas sirdsapziņas sargātāja, tāpēc nemaz neraizējieties. Tādēļ nāc, iemājo manā sirdī, mīļais ceļinieki

Viņš teica to tā, it kā uzrunātu kādu parādību, ko neredz neviens, tikai viņa acis; sakļaudams virs krūtīm rokas, kuras nupat bija turējis izstieptas, viņš šķita apskaujam šo neredzamo būtni.

—    Tā, — viņš turpināja, pievērsdamies atkal man, — es pieņēmu ceļinieka drānās tērpušos dievišķu būtni, par to esmu pārliecināts. Viņš man jau palīdzēja: mana

' Senās kristiešu baznīcas tā sauca jaunuzņemtos garīdzniekus; vēlāk tā dēvēja mūku ordeņos jaunuzņemtos locekļus. Tulk.

sirds bija kaut kas līdzīgs kapenēm; tagad tā būs svētnīca.

—     Patiesību sakot, ser, es jūs nemaz nesaprotu; es nevaru turpināt šo sarunu, jo tā pārspēj manas saprašanas spējas. Zinu tikai vienu: jūs teicāt, ka neesat tik labs, kāds gribētu būt, un ka nožēlojat savu nepilnību; vienu tikai var saprast: jūs sacījāt, ka aptraipītas atmiņas nemitīgi iedarbojoties uz cilvēku kā inde. Man liekas, ka jūs, ja vien censtos, ar laiku atrastu iespēju k|ūt tāds, kāds vēlaties būt, un, ja jūs šodien pat pieņemtu lēmumu labot savas domas un rīcību, jums nedaudzos gados būs uzkrājusies jaunu un neaptraipītu atmiņu bagātība, kam jūs ar prieku varētu pievērsties,

—     Pareizi domāts, pareizi teikts, mis Eira; un tieši šajā acumirklī es jau ar visu spēku bruģēju ceļu uz elli.

. — Ser?

—     Noklāju ce|u ar labiem nodomiem, kas būs tik izturīgi kā krams. Protams, mani draugi un centieni būs citādi, nekā tie bija.

—    Labāki?

—     Labāki — tik daudz labāki, kā tīrs zelts ir labāks par smirdošiem sārņiem. Jūs acīmredzot šaubāties par mani? Es nešaubos par sevi. Es zinu, kas ir mans mērķis un kas ir mans vadmotīvs, un šajā mirklī es pasludinu tikpat negrozāmu likumu kā mēdiešu un persiešu likums, kas abi ir taisnīgi.

—     Tie nevar būt taisnīgi, ser, ja to legalizēšanai vajadzīgs jauns likums.

—     Tie tomēr ir taisnīgi, mis Eira, kaut arī tiem katrā ziņā vajadzīgs jauns likums: ārkārtēji apstākļi prasa ārkārtējus likumus.

—     Tas skan drausmīgi bīstami, ser, jo katrs uzreiz redz, ka to var viegli izmantot ļaunprātīgi.

—     Svētā gudrība! Tā tas ir; bet es zvēru pie saviem mājas gariem to neizmantot ļaunprātīgi.

—    Jūs esat cilvēks — un maldīgs.

—    Esmu; jūs tāpat — un kas par to?

—     Cilvēciskām un maldīgām būtnēm nevajadzētu piesavināties varu, ko droši uzticēt drīkst tikai dievišķīgām un nemaldīgām būtnēm.

—    Kādu varu?

—     Varu — katru dīvainu un nelikumīgu rīcību apturēt ar vārdiem: «Lai rīcība ir taisnīga!»

—   Lai rīcība ir taisnīga — tie ir īsti vārdi. Jūs tos

pateicāt.

—    Lai tad jūsu rīcība ir taisnīga, — es teicu pieceļoties, jo man likās bezjēdzīgi turpināt sarunu, kuras jēgu es neaptveru, bez tam apzinoties, ka izprast sava sarunas biedra raksturu iet pāri maniem saprašanas spēkiem, vismaz šovakar, turklāt izjūtot nenoteiktu nedrošību, kuras cēlonis bija meklējams manā neziņā.

—    Kurp jūs ejat?

—   Nolikšu gulēt Adelu; viņai sen laiks doties pie miera.

—   Jūs baidāties no manis, tāpēc ka runāju kā sfinksa.

—   Jūs runājat mīklās, ser, bet, kaut gan esmu apmulsusi, baidīties es nebaidos.

—   Jūs tomēr baidāties — jūsu patmīlība baidās pateikt kaut ko neapdomīgu.

—   Šajā ziņā es gan esmu nobažījusies — man nav vēlēšanās runāt muļķības.

—    Un, ja jūs to darītu, tad tas notiktu tik nopietni un mierīgi, ka es to kļūdaini uzskatītu par saprātīgu. Vai jūs nekad nesmejaties, mis Eira? Nemēģiniet atbildēt. Redzu, ka jūs smejaties reti; bet jūs protat ļoti sirsnīgi smieties; ticiet man, jūs pēc sava rakstura esat tikpat maz nopietna un stingra, cik es pēc dabas izvirtis. Lovudas žņaugi jūs vēl joprojām zināmā mērā ierobežo: pārvalda sejas pantus, klusina balsi un stindzina kustības; un jūs baidāties kāda vīra vai brāļa, vai tēva, vai priekšniekā — lai tas būtu kas būdams — klātbūtnē smieties pārāk priecīgi, runāt pārāk brīvi vai kustēties pārāk strauji; bet ar laiku, manuprāt, jūs iemācīsieties izturēties pret mani dabiskāk, jo es neuzdrošinos būt familiārs pret jums; un tad jūsu skatieni un kustības kļūs dzīvākas un nepie- spiestākas nekā tagad. Brīžiem man šķiet, ka redzu neparasta putna skatienu cauri sprosta ciešajiem režģiem; putns ir dzīvs, sprigans un darbīgs; ja viņš kļūtu brīvs, tad paceltos augsti mākoņos. Vai jūs joprojām gribat iet?

—    Pulkstenis nosita deviņi.

—   Nekas — pagaidiet vēl brītiņu: Adela vēl nemaz nav noskaņota uz gulēšanu. Vieta, kur sēžu ar muguru pret kamīnu, ļauj man pārredzēt visu istabu. Mūsu sarunas laikā šad tad novēroju Adelu (man ir savi iemesli uzskatīt meitenīti par īpatnēju pētīšanas objektu — man ir savi iemesli, kurus es kādu dienu varētu, nē, kurus gribu jums uzticēt); pirms apmēram desmit minūtēm Adela izņēma no savas kārbas mazu, rožainu zīda kleitiņu; acis iemirdzējās sajūsmā, kad viņa to atlocīja; viņas asinīs rit koķetērija, tā mīt viņas domās, ar to viņa piesātināta līdz pēdējai šūnai. «II faut que je l'essaie!» viņa iesaucās. «Et ā l'instant meme,» [21] — un izmetās no istabas. Viņa tagad atrodas pie Sofijas un ļauj sevi ietērpt; pēc dažiem mirkļiem viņa ienāks, un es zinu, ko es tad ieraudzīšu — Selīnu Varansu miniatūrā, tādu, kāda viņa parādījās, priekškaram atveroties… Taču nerunāsim par to. Jutīšos tūlīt aizvainots manās vismaigākajās jūtās; tāda ir mana priekšnojauta; palieciet vēl, lai redzētu, vai tas tā būs!

Nepagāja ilgs laiks, un mēs dzirdējām Adelas solīšus tipinām caur vestibilu. Viņa ienāca pilnīgi pārvērtusies, kā viņas aizbildnis bija pareģojis. Brūnās kleitiņas vietā, ko viņa bija valkājusi pirms tam, viņai tagad mugurā bija ļoti īsa rožaina zīda atlasa kleitiņa; rožu pumpuru vainadziņš apņēma pieri; kājiņās bija zīda zeķes un mazas, baltas zīda atlasa sandales.

Un, pieturot sānos bruncīšus, Adela, viegli lēkādama šķērsām cauri istabai, nokļuva pie mistera Ročestera, tad pāris reižu novirpuļoja veikli uz pirkstu galiem viņa priekšā, pēc tam nometās uz viena ceļa viņam pie kājām un iesaucās:

—    Tieši tā! — misters Ročesters atbildēja. — Un comme ceļa [25] viņa izbūra manu labo angļu zeltu no manas britu bikšu kabatas. Arī es reiz biju zaļš puisis, mis Eira, — zaļāks par zaļu; un jūsu sejā nav neviena pavasara svaiguma vaibsta, kāds reiz nebūtu bijis manējā.

Taču mans ziedonis ir pagājis, man atstājis tikai šo franču puķīti, no kuras es dažkārt labprātāk gribētu atbrīvoties. Neko augstu nevērtēdams sakni, no kuras tā cēlusies, sapratis, ka viņa pieder pie sugas, kam augsne mēslojama ne ar ko citu kā tikai ar zelta putekļiem, es šo ziediņu varu paciest vēl mazāk, jo sevišķi tad, kad viņa izturas tik māksloti kā šobrīd. Es puķīti turu pie sevis un rūpējos par viņu, būtībā paklausot katoļu baznīcas principiem, ka labs darbs spēj izpirkt daudzus grēkus, lielus vai mazus. Es jums to visu kādu dienu paskaidrošu. Ar labunakti.

XV

Misters Ročesters to nākamajā reizē arī darīja.

Bija pēcpusdiena, kad mēs ar Adelu parkā nejauši viņu sastapām, un, kamēr meitene rotaļājās ar Pilotu un badmintona bumbiņu, viņš palūdza mani kopā ar viņu pastaigāties šurp turp pa garo dižskābaržu aleju, kur varēju paturēt bērnu acīs.

— Un, mis Eira, jutos tik ļoti glaimots par šo priekšroku, ko šī galliešu lauma deva savam britu gnomam, ka iekārtoju daiļavu lepnā savrupmājā, algoju viņai pilnu štatu kalpotāju, sagādāju karieti, dāvināju dārgas drēbes, dārgakmeņus, mežģīnes un tamlīdzīgas mantas. Vārdu sakot, uzsāku visparastāko sevis pazudināšanas procesu kā jebkurš cits samīlējies muļķis. Acīmredzot man pat pietrūka oriģinalitātes izdomāt jaunu ceļu uz kaunu un postu, bet ar stulbu precizitāti es gāju pa vecum veco taku, neatkāpjoties ne par collu no iemītā ceļa. Mani piemeklēja — kā to pelnīju — visu samīlējušos muļķu liktenis. Kādu vakaru, iegriežoties viņas mājās, kad Seima mani negaidīja, redzēju, ka viņa bija izgājusi; bet, tā kā bija silts vakars un es jutos noguris no klaiņošanas pa Parīzi, es apsēdos viņas buduārā, juzdamies laimīgs, ka varu ieelpot gaisu, kas likās viņas vēl nesenās klātienes svētīts. Nē — es pārspīlēju; nekad neticēju, ka viņai piemīt kāda svētīta tikumība: viņa bija drīzāk atstājusi reibinoša parfīma vilni, muskusa un ambras smaržu, nevis kāda svētuma dvesmu. Man sāka gandrīz vai aizrauties elpa no izlaistīto esenču un siltumnīcu puķu uzbāzīgās smakas, kad iedomājos atvērt durvis un iziet uz balkona. Bija mēness vakars, un bez tam vēl dega gāzes lampas, un viss bija ļoti kluss un rāms. Uz balkona stāvēja daži krēsli; es apsēdos, izvilku cigāru… Es arī tagad vienu aizkūpināšu, ja jums nav iebildumu.

Iestājās klusuma brīdis, kurā viņš paņēma un aizdedzināja cigāru; iebāzis to mutē un izpūtis Havannas dūmus saltajā bezsaules gaismā, viņš turpināja:

Jūs nekad neizjutāt greizsirdību, vai ne, mis Eira? Protams, ne; nemaz nevajadzēja jautāt, jo jūs nekad nejūtat mīlu. Jums šīs abas jūtas vēl jāiepazīst, jūsu dvēsele dus; vēl jānāk satricinājumam, kas to atmodinās. Jūs domājat, ka visa dzīve slīd garām tādā mierīgā plūdumā, kādā līdz šim jūsu jaunība ritējusi. Jūs peldat pa dzīves straumi ar aizvērtām acīm un nedzirdīgām ausīm un neredzat klintis, kas pavisam tuvu draud jūs ieraut dzelme, nedzirdat ari bangas plīstam, atsitoties pret tām. Bet es jums saku, un iegaumējiet manus vārdus — kādu dienu jus nokļūsiet klinšaina kanāla šaurumā, kur visa dzīves plūsma tiks ierauta virpuļos un trokšņos, putās un šalkās: vai nu jus tad pret šķautnainām klintīm sašķīdīsiet atomos, vai pa- celsieties augšup un kāds varens vilnis aiznesīs jus mierīgākā plūdumā — kādā es esmu tagad.

Es mīlu šo dienu, mīlu šīs tēraudpelēkās debesis, milu šo salnu, kas liek pasaulei sastingt klusumā un bargumā. Es mīlu Tornfīldu, tās senatnīgumu, vientulību: mīlu vecās kovārņu ligzdas kokos un ērkšķu krūmus, ēkas sirmo fasādi un garo rindu tumšo logu, kuros atspoguļojas svina pelēkās debesis; tomēr cik ilgi ienīdu jau domu vien par to, izvairījos no šīs vietas kā mēra apsēstas mājas! Kā es to joprojām nīstu …

Viņš grieza zobus un apklusa; viņš palēnināja soļus un nikni piecirta ar kurpes purngalu pret cieto zemi. Viņu, likās, savā varā bija sagrābusi ienīsta doma un turēja ciet tik stingri, ka viņš palika stāvam.

Mēs gājām taisni pa aleju uz augšu, kad viņš šādi ap- stajās; kungu nams atradās taisni mums pretim. Pacēlis acis pret jumta ierobojumiem, viņš uzmeta tiem tik niknu skatienu, kādu nekad nebiju redzējusi nedz pirms tam, nedz pēc tam. Ciešanas, kauns, dusmas, nepacietība, riebums un nicinājums šķita pēkšņi izcīnām savā starpā niknu cīņu, kas atainojās viņa platajos redzokļos zem melnajām uzacīm. Drausmīga bija cīņa virskundzības dēļ; bet modās cits pārdzīvojums un uzvarēja: kaut kas nežēlīgs un cinisks, ietiepīgs un apņēmīgs — tas nomierināja viņa kaislo satraukumu un pārakmeņoja vaibstus; viņš turpinaja:

— Mirklī, kamēr klusēju, mis Eira, es cīnījos ar savu likteni par izšķirošu lēmumu. Šī likteņa lēmēja stāvēja tur, blakus dižskābarža stumbram, — ragana, kā viena no tām, kas parādījās Makbetam [28] foresa silā. «Vai tu mīli Tornfīldu?» viņa man jautāja, paceldama rādāmpirk- stu; un pēc tam viņa uzrakstīja gaisā brīdinošus vārdus, kas gaišiem, ugunīgiem burtiem aizstiepās gar visu mājas fasādi starp logu augšējo un apakšējo rindu: «Mīli, ja vari! Mīli, ja uzdrošinies!»

«Es to mīlēšu,» es teicu. «Es uzdrošinos to mīlēt,» — un (viņš domīgi piebilda) turēšu vārdu: noārdīšu visus šķēršļus, kas stāsies ceļā laimei un krietnumam — jā, krietnumam; es gribu būt labāks cilvēks, nekā biju līdz šim, nekā esmu tagad, tāpat kā ījaba leviatāns[29] salauza šķēpu, durkli un bultu — kā salmus un satrunējušus kokus es aizmēzīšu visus šķēršļus, ko citi uzskata par dzelzi un varu.

Šajā mirklī viņam ceļā pagadījās Adela ar badmintona bumbiņu. — Prom! — viņš asi uzkliedza. — Nenāc man klāt, bērns, vai ej tūlīt iekšā pie Sofijas! — Kad viņš klusuciešot turpināja pastaigu, es uzdrošinājos atgādināt viņam to vietu stāstījumā, ko viņš pēkšņi bija pārtraucis.

— Vai jūs aizgājāt no balkona, kad Varansas jaunkundze ienāca? — es jautāju.

Es gandrīz rēķinājos ar to, ka viņš ar savu atbildi mani noraidīs, jo tas bija nelaikā uzstādīts jautājums; bet, taisni pretēji, atmozdamies no drūmās sevī iegrimtības, viņš pievērsa man acis, un viņa piere šķita noskaidrojamies. — O, es aizmirsu Selīnu! Labi, turpināsim. Kad es savu apjūsmoto redzēju ienākam kavaliera pavadībā, man šķita, ka dzirdu šņācienu, un gredzenā saritinājusies zaļā greizsirdības čūska, mēness apspīdētā balkonā atritinājusies vaļā, ieslīdēja manā vestē un dažos mirkļos ieurbās pašā sirdī. Dīvaini! — misters Ročesters iesaucās, pēkšņi no jauna novērsdamies no šī jautājuma. — Dīvaini, ka izraudzījos tieši jūs, kam uzticēt šos notikumus, mis Eira, un tikpat dīvaini ir tas, ka jūs mierīgi klausāties, it kā tā būtu visparastākā lieta pasaulē, ka vīrietis — kā es — stāsta par savu kādreizējo mīļāko neparastai, nepieredzējušai meitenei — kā jūs. Bet tas izskaidrojams ar to, ko jums jau reiz teicu: jūs ar savu nopietnību, iejutību un apdomu esat kā radīta, lai būtu noslēpumu līdzzinātāja.

Bez tam es ari zinu, kāda ir tā rakstura būtība, kurai uzticas mana būtība. Es zinu — šī rakstura būtība nav samaitāta: tas ir savdabīgs raksturs; tas ir vienreizējs. Par laimi, es tai arī negribu darīt ļaunu; bet, ja es to gribētu, šī rakstura būtība neļautos manam ļaunumam. Jo vairāk mēs abi sarunājamies, jo labāk, tāpēc ka es nevaru jūs samaitāt, bet jūs toties varat mani stiprināt. — Pēc šīs novirzīšanās viņš turpināja:

— Paliku uz balkona. «Viņi, bez šaubām, ienāks viņas buduārā,» es nodomāju. «Izlikšu viņiem lamatas.» Tāpēc, izbāzdams roku pa atvērtajām balkona durvīm, aizvilku priekšā aizkarus, atstādams atvērtu tikai spraugu, pa kuru varēju visu novērot; tad es aiztaisīju gandrīz pavisam ciet divviru durvis, tā ka palika pietiekami plata šķirbiņa, lai man būtu iespēja sadzirdēt kavaliera čukstētos mīlas zvērestus; pēc tam aizlavījos atpakaļ pie sava krēsla; un, tikko apsēdos, tā pārītis ienāca. Mans skatiens steidzīgi pievērsās spraugai. Selīnas istabene ienāca, aizdedzināja lampu, nolika to uz galda un aizgāja. Tagad pārītis man bija skaidri redzams; abi novilka mēteļus, un tur stāvēja Varansa, mirdzēdama zīda, atlasa un dārglietu mirdzumā — manās dotās dāvanās, protams, un turpat bija arī viņas pavadonis virsnieka formā; un es pazinu viņā jaunu uzdzīvotāju, vikontu, tukšu un izvirtušu jaunekli, kuru dažreiz biju sastapis sabiedrībā un kuru ienīst man nekad nebija ienācis prātā, tāpēc ka es viņu nicināju. Kad es viņu pazinu, greizsirdības čūskai tūlīt nolūza indes zobs, jo tajā pašā brīdi mana mīlestība pret Selīnu izdzisa. Sievietes dēļ, kas varēja mani pievilt ar tādu sāncensi, nebija vērts cīnīties; viņa pelnīja tikai nievājumu, tomēr mazāku nekā es, kurš bija viņai ļāvis sevi piemuļķot.

Viņi sāka pļāpāt. Saruna mani galīgi nomierināja: vieglprātīga, patmīlīga, cietsirdīga un nejūtīga — tā varēja drīzāk klausītāju garlaikot nekā sadusmot. Uz galda atradās mana vizītkarte; pamanījuši to, viņi visādi pieminēja manu vārdu. Nevienam no abiem nepietika spēka vai asprātības mani apstrādāt pamatīgi, bet viņi mani aizvainoja tik piedauzīgi, kā to varēja tikai viņi savā zemiskumā; it sevišķi izcēlās Selīna, kura kļuva pat diezgan atjautīga, pievērsdamās maniem personiskajiem trūkumiem — kroplībām, kā viņa tos dēvēja. Līdz šim viņa parasti kvēli apjūsmoja īpašības, kuras viņa sauca par beaute māle šajā ziņā viņa, kā izrādījās, ir diametrāli pretēja jums, kas mūsu otrreizējā sarunā skaidri un gaiši pateicāt, ka nevērtējat mani par izskatīgu vīrieti. Šī starpība man dūrās acīs jau toreiz un ..,

Šai brīdī Adela atkal skrēja šurp.

—   Monsieur, tikko šeit bija Džons, lai pateiktu, ka pārvaldnieks atnācis un vēlas ar jums runāt.

—     A, tādā gadījumā stāstīšu īsi. Atvēris balkona durvis, iegāju iekšā pie abiem; paziņoju Selīnai, ka atbrīvoju viņu no manas aizgādības, pavēlēju viņai atstāt savrupmāju, piedāvāju viņai naudu tūlītējiem izdevumiem; ignorēju spiedzienus, histēriskus kliedzienus, lūgšanos, zemošanos, krampjus; norunāju vienīgi tikšanos ar vikontu Buloņas mežā. Nākamajā rītā man bija prieks duelēties ar viņu; atstāju lodi viņa tievajā, bālajā rokā, kas bija tik vārga kā slima cālēna spārniņš, un domāju, ka līdz ar to esmu atkratījies no visas šīs kompānijas. Bet diemžēl Varansa man pirms sešiem mēnešiem bija dāvājusi šo meitenīti Adelu, apgalvodama, ka tā ir mana meita; un iespējams, ka arī ir, kaut gan neredzu viņas vaibstos nekādus pierādījumus, ka viņai varētu būt tāds drūms tēvs; Pilots man vairāk līdzīgs nekā šī meitene. Dažus gadus pēc tam, kad pārtraucu sakarus ar Varansu, viņa pameta savu bērnu un aizbēga uz Itāliju ar kādu mūziķi vai dziedātāju. Es neatzinu, ka Adelai būtu likumīgs pamats prasīt, lai es viņu uzturu; ari tagad es tādu neatzīstu, jo neesmu viņas tēvs; bet, uzzinājis, ka meitenīte ir galīgi pamesta, es izvilku nabaga radījumu no Parīzes netīrumiem un dubļiem un pārstādīju šurp, lai tas uzaug tīrs Anglijas lauku veselīgajā dārza augsnē. Misis Fērfeksa meitenītes audzināšanai izraudzījās jūs; bet tagad, kad zināt, ka Adela ir franču dejotājas ārlaulības atvase, jūs varbūt domāsiet citādi par savu amatu un audzēkni; kādu dienu jūs ieradīsieties pie manis ar paziņojumu, ka esat atradusi citu vietu, ka lūdzat mani sameklēt jaunu audzinātāju.

—    Nē, Adela nav atbildīga nedz par savas mātes, nedz arī par jūsu grēkiem; esmu viņu iemīlējusi, un tagad, kad es zinu, ka meitenītei savā ziņā nav vecāku — ka māle viņu pametusi un jūs viņu neatzīstat par savu bērnu, — es mīlēšu viņu vēl vairāk nekā līdz šim. Kā gan es varētu dot priekšroku kādas turīgas ģimenes izlutinātam mīlulim, kas ienīstu savu guvernanti kā traucēkli, un pamest mazu bāreni, kura uzticas viņai kā draudzenei?

— Tad tādā gaismā jūs uz to skatāties! Labi, man tagad jāiet iekšā; un jums ari; jau tumst.

Bet es paliku vēl brītiņu ilgāk ārā ar Adelu un Pilotu — sacentos skriešanā ar meitenīti un spēlēju ar viņu badmintonu. Kad iegājām iekšā un es viņai biju noņēmusi cepurīti un noģērbusi mēteli, paņēmu viņu klēpī; ļāvu viņai tur sēdēt veselu stundu un pēc sirds patikas izpļāpāties; nenorāju viņu pat dažu sīku aušību un ākstību dēļ, kuras viņa parasti atļāvās, kad viņai bija pievērsta pārāk liela uzmanība, un kuras atklāja viņas rakstura ārišķīgumu, ko viņa droši vien bija mantojusi no savas mātes un kas īsti neatbilda angļu raksturam. Taču viņai bija arī savas priekšrocības; es biju noskaņota visaugstākā mērā atzīt visu, kas meitenē bija labs. Meklēju viņas ārienē un vaibstos līdzību ar misteru Ročesteru, bet neatradu; ne vaibsti, ne izteiksme — nekas nenorādīja uz radniecību. Zēl; ja būtu iespējams vismaz pierādīt, ka Adela viņam līdzīga, viņš domātu labāk par meiteni.

Tikai tad, kad vakarā biju atgriezusies savā istabā, es varēju mierīgi pārdomāt, ko man bija stāstījis misters Ročesters. Kā viņš pats teica, stāsta saturā būtībā neslēpās nekas ārkārtējs: bagāta angļa aizraušanās ar franču dejotāju un viņas neuzticība, bez šaubām, bija diezgan ikdienišķa parādība augstākā sabiedrībā; bet kaut kas neapstrīdami dīvains slēpās jūtu izvirdumā, kas viņu bija pēkšņi sagrābis, kad viņš atzinās savā pašreizējā apmierinātā garastāvoklī un jaunatgūtā mīlestībā pret veco muižu un tās apkārtni. Izbrīnījusies gudroju par šo atgadījumu, bet pamazām atmetu šīs domas, ko šobrīd nespēju izskaidrot, un pievērsos sava saimnieka attieksmei pret mani. Ka viņš bija uzskatījis par iespējamu man uzticēties, šķita izteicam viņa paļaušanos uz manu klusēšanu; tā es uzlūkoju notikušo un kā tādu novērtēju. Kopš dažām nedēļām viņa izturēšanās pret mani bija daudz vienmērīgāka nekā sākuma. Es viņam acīmredzot nekad vairs nebiju ceļā; viņš arī vairs neizrādīja dzedru augstprātību; kad viņš mani negaidot satika, viņam šīs sastapšanās šķita patīkamas; viņš man aizvien veltīja kādu laipnu vārdu un dažreiz pat uzsmaidīja; kad viņš mani oficiāli lūdza ierasties pie viņa, tad aizvien sagaidīja tik sirsnīgi, ka man sāka likties — man patiešām piemīt spējas viņu izklaidēt, un šīs vakara pārrunas izveidojas par patiku viņam, par svētību man.

Es gan runāju samērā maz, bet klausījos viņa valodā ar baudu. Pēc dabas viņš bija sabiedrisks, labprāt atvēra cilvēkam, kas nepazina pasauli, acis uz tās notikumiem, mācīja iepazīt dažādas parašas (es ar to nedomāju izvirtību un Jaunas parašas, bet liela mēroga notikumus, kas valdzina ar savu neparastību un jaunajiem iespaidiem); un es ar dedzīgu sajūsmu uztvēru viņa jaunās idejas, iztēlojos jaunās ainas vai sekoju viņam domās pa svešām jomām, kuras viņš man atsedza, un nekad, nekad neviena neglīta divdomība mani nesatrauca un neizbiedēja.

Viņa nepiespiestā izturēšanās mani atbrīvoja no mokošās ieraušanās sevī; viņa laipnā atklātība, tikpat pieklājīga, cik sirsnīga, ar kādu viņš izturējās pret mani, mani saistīja pie viņa. Brīžiem viņš man likās vairāk radinieks nekā maizes devējs, kaut gan viņš palaikam vēl izturējās kundziski; tomēr tas mani vairs nesatrauca; redzēju, ka tā ir viņa īpatnība. Es jutos tik laimīga, tik pateicīga par jaunām interesēm, kas ienāca manā dzīvē, ka beidzu ilgoties pēc garīgi tuviem cilvēkiem. Mana likteņa plānais mēness sirpis šķita pieņemamies augumā, un manas dzīves bezsaturība zuda; fiziski no- briedu, pieņēmos svarā un spēkā.

Un vai misters Ročesters manās acīs tagad bija neglīts? Nē, lasītāj: pateicība un daudzas priecīgas un patīkamas domu asociācijas padarīja man viņa seju par tādu, kurā raudzījos vislabprātāk; viņa klātiene telpā bija jaukāka par visspožāko uguni. Turklāt nemaz nebiju aizmirsusi viņa trūkumus — es to nemaz nevarēju, jo viņš man tos bieži atgādināja. Viņš izturējās neaprakstāmi augstprātīgi, nicinoši, asi pret viņam pakļautiem un par viņu mazāk spējīgiem cilvēkiem; sirds dziļumos es jutu, ka viņa lielo laipnību pret mani līdzsvaroja netaisna bardzība pret daudziem citiem. Viņš bija arī untumains, tāpat arī neaprēķināms. Dažu labu reizi, kad viņš bija licis man ierasties, lai lasītu viņam priekšā, es viņu atradu sēžam bibliotēkā vienu, galva bija atbalstīta pret sakrustotām rokām, un, kad viņš pacēla skatienu, vaibstiem pārslīdēja drūma, gandrīz nikna izteiksme. Bet es ticēju, ka šī untumainība, šis skarbums un šie kādreizējie morālie trūkumi (es saku kādreizējie, tāpēc ka tagad viņš šķita atbrīvojies no tiem) bija kādas nežēlīgas, liktenīgas nolemtības radīti. Es ticēju, ka pēc dabas viņš ir cilvēks ar cēlākiem mērķiem, augstākām un skaidrākām tieksmēm nekā tie, kurus viņā attīstīja apstākļi, iepotēja audzināšana un veicināja liktenis. Ticēju, ka viņam piemīt izj cilās dotības, kaut gan šobrīd tās nīkuļoja savā ziņā samaitātas un samudžinātas. Nevaru noliegt, ka es bēdājos viņa bēdu dēļ, lai tās būtu kādas būdamas, un butu daudz ziedojusi, ja spētu sniegt viņam atvieglojumu.

Lai gan biju izdzēsusi sveci un apgūlusies gultā, es nevarēju aizmigt, jo domāju par viņa acu izteiksmi, kad viņš apstājās alejā un stāstīja, kā likteņa lēmēja bija parādījusies viņam un draudīgi jautājusi, vai viņš uzdrošinās būt laimīgs Tornfīldā.

— Kādēļ ne? — es sev jautāju. — Kas atsvešina viņu no šī nama? Vai viņš to atkal drīz atstās? Misis Ferfeksa teica, ka viņš reti kad uzturoties šeit ilgāk par divām nedēļām no vietas; un nu viņš šeit mīt astoņas nedējas. Ja viņš aizbrauks, pārmaiņa būs skumīga. Ja viņš atrastos ārpus Tornfīldas visu pavasari, vasaru un rudeni, cik tad sērīgi man liktos saules stari un gaišās dienas!

Nezinu, vai es pēc šīs prātošanas biju aizmigusi vai ne, bet katrā ziņā es pēkšņi uztrūkos pilnīgā nomodā, dzirdot neskaidru murmināšanu, īpatnēju un žēlu, kas skanēja, manuprāt, tieši virs manis. Vēlējos, kaut būtu atstājusi degam sveci; nakts bija baismi tumša, jutos nomākta. Uz- slējos gultā sēdus un klausījos. Skaņa bija apklususi.

Mēģināju atkal aizmigt, bet mana sirds satraukti pukstēja, mans dvēseles miers bija iztraucēts. Kaut kur tālu — lejā vestibilā pulkstenis sita divi. Tieši šajā mirklī man šķita, it kā istabas durvīm kāds pieskartos, it kā pirksti pārslīdētu pāri pildiņiem, taustīdamies meklējot ārpusē — tumšajā gaitenī ceļu. Vaicāju: — Kas tur ir? — Neviens neatbildēja. Man pārskrēja auksti drebuļi.

Pēkšņi es iedomājos, ka tas varētu būt Pilots, kurš dažreiz, kad virtuves durvis nejauši palikušas vaļā, atrada ceļu līdz mistera Ročesteia istabas slieksnim. Pati biju redzējusi suni tur guļam no rītiem. Sī doma mani mazliet nomierināja; nolikos gultā. Klusums nomierina nervus; un, tā kā mājā tagad atkal valdīja dziļš miers, manīju, ka atgriežas miegs. Taču man nebija lemts šonakt gulēt. Tikko sapnis sāka man rādīties, tā tas iztraucēts aizbēga, tāda notikuma izbiedēts, kas lika sastingt asinīm dzīslās.

Tie bija dēmoniski smiekli — klusi, apslāpēti un zemi, izgrūsti, kā liekas, tieši pie manas istabas durvju atslēgas cauruma. Gultas galvgalis atradās blakus durvīm, un es sākumā domāju, ka spocīgais smējējs stāv pie manas gultas vai, pareizāk, tup blakus spilvenam; uzslējos sēdus, skatījos apkārt, bet nevarēju redzēt nekā; kamēr es vēl uzmanīgi skatījos, šīs pārdabiskās skaņas atkārtojās; šoreiz es sapratu, ka tās atskan viņpus manas istabas durvīm. Vispirms piecēlos un aizšāvu bultu, pēc tam iesaucos: «Kas tur ir?»

Kaut kas nokunkstējās un ievaidējās. Drīz pēc tam dzirdēju soļus pa gaiteni trešā stāva kāpņu virzienā; nesen bija ierīkotas durvis, lai nožogotu minētās kāpnes no pārējām; dzirdēju durvis atveramies un aizveramies, tin viss apklusa.

«Vai tā bija Greisa Pūla? Un vai viņa ir velna apsēsta?» es sev jautāju. Nespēju tagad ilgāk palikt viena pati: man vajadzēja aiziet pie misis Fērfeksas. Steidzīgi uzvilku kleitu, apņēmu lakatu ap pleciem, atbīdīju bultu un drebošām rokām atvēru durvis. Tieši pie durvīm ārpusē, atstāta uz celiņa gaitenī, stāvēja degoša svece. Biju par to pārsteigta; bet es izbrīnījos vēl vairāk, samanīdama, ka gaiss ir pavisam blāvs, it kā dūmu pilns; un, kamēr es skatījos pa labi un pa kreisi, lai noskaidrotu, no kurienes zilie mākoņi veļas, sāku sajust arī asu deguma smaku.

Kaut kas nokrakstēja — tās bija pusviru atstātas durvis, un šīs durvis veda mistera Ročestera istabā, un dūmi mutuļiem plūda no turienes. Es nedomāju vairs par misis Fērfeksu, nedomāju vairs par Greisu Pūlu vai par smiekliem; vienā mirklī atrados istabā. Ap gultu šaudījās liesmu mēles, aizkari dega. Svelmē un kodīgos mutuļos, cieši aizmidzis, garšļaukus izstiepies, nekustīgi gulēja misters Ročesters.

— Mostieties! Mostieties! — es kliedzu — es viņu purināju, bet viņš tikai kaut ko nomurmināja un pagriezās uz otriem sāniem: dūmi viņu bija apdullinājuši. Nedrīkstēju zaudēt ne mirkli: pat palagi gruzdēja. Pieskrēju pie mazgajamās bļodas un ūdens krūzes; par laimi, viens trauks bija plats, otrs dziļš un abi pilni ar ūdeni. Pacēlu vienu, pacēlu otru, izlēju visu ūdeni pār gultu un gulētāju; tad aizskrēju atpakaļ uz savu istabu, atnesu savu ūdenskrūzi, applūdināju gultu vēlreiz, un ar dieva palīgu man izdevās nodzēst liesmas, kas draudēja guļvietu aprīt.

Apslāpētās uguns šņākoņa, plīstošās krūzes šķindoņa — iztukšotu biju nometusi to uz grīdas — un vairāk par visu aukstās dušas šļaksti, ar kuriem tik bagātīgi biju apveltījusi misteru Ročesteru, viņu beidzot uzmodināja. Kaut gan tagad valdīja tumsa, zināju, ka viņš atmodies, tāpēc ka dzirdēju viņu izgrūžam visdīvainākos lāstus, kad viņš apjēdza, ka guļ ūdens peļķē.

—   Vai tie ir plūdi? — viņš kliedza.

—    Nē, ser, — es atbildēju, — bet te bija ugunsgrēks; uzcelieties, lūdzu; tagad jūs no uguns esat glābts; atnesīšu sveci.

—    Visu labo garu vārdā, vai tā ir Džeina Eira? — viņš jautāja. — Ko jūs esat ar mani darījusi, jūs ragana, jūs burve? Kas istabā vēl bez jums? Vai esat nozvērējusies noslīcināt mani?

—    Atnesīšu jums tūlīt sveci, sej; un, dieva vārdā, lūdzu, piecelieties! Kāds pret jums kalis slepenus plānus; jūs nemaz nevarat pietiekami ātri noskaidrot, kurš un kas tas ir.

—    Tā — tagad esmu augšā; bet es jūs brīdinu — tūlīt dabūt sveci; pagaidiet mirkli, kamēr uzvelku sausas drēbes, ja te vispār kaut kas sauss vēl ir, — jā, šeit ir mani rīta svārki. Skrieniet nu!

Skrietin skrēju; atnesu sveci, kura vēl joprojām stāvēja gaitenī. Viņš izņēma to man no rokas, pacēla augšup un apskatīja nomelnējušo un apsvilušo gultu, izmirkušos palagus, ūdenī peldošo paklāju.

—   Ko tas nozīmē? Kas to darīja? — viņš vaicāja.

īsumā pastāstīju, kas noticis: par dīvainiem smiekliem,

kurus biju dzirdējusi gaitenī, par soļiem uz trešo stāvu, par dūmiem — par deguma smaku, kas bija atvedusi mani viņa istabā, kādā stāvoklī viņu šeit biju atradusi un kā biju uzlējusi viņam virsū visu ūdeni, ko varēju sadabūt.

Viņš klausījās ļoti nopietni; viņa seja, kamēr turpināju stāstīt, izteica lielākas bažas nekā pārsteigumu; viņš nekā neteica, kad biju beigusi.

—   Vai lai atsaucu misis Fērfeksu? — es jautāju.

—    Misis Fērfeksu? Nē, velns parāvis, kādēļ jūs sauksiet viņu? Ko viņa var darīt? Lai viņa netraucēti guļ.

—    Tad es vismaz atsaukšu Lī un uzmodināšu Džonu un viņa sievu.

—     Nē, nē, izturieties klusi! Vai esat apņēmusi lakatu? Ja jums nav pietiekami silti, varat paņemt manu mēteli, redziet, tur; ievīstieties tajā un apsēdieties atzveltnes krēslā. Tā — pats aplikšu jums mēteli. Tagad novietojiet kājas uz šī krēsla, lai tām netiek klāt slapjums. Es jūs dažus mirkļus atstāšu šeit vienu pašu. Paņemšu līdzi sveci. Palieciet, kur jūs esat, kamēr es atgriežos; esiet klusa kā pele. Man jāapskata otrais stāvs. Atcerieties: nekustieties un nesauciet nevienu!

Viņš aizgāja; es redzēju gaismu attālinājāmies. Viņš pavisam klusu devās projām pa gaiteni, atvēra kāpņu durvis tik beztrokšņaini, cik iespējams, aizvēra tās aiz sevis, un pēdējais stars pazuda. Es paliku melnā tumsā. Klausījos, vai neatskanēs kāds troksnis, — nedzirdēju nekā. Pagāja ļoti garš laiks. Noguru; man sala ar visu mēteli; turklāt neredzēju, kāda jēga šeit palikt, ja nedrīkstēju nevienu namā uzcelt. Es jau dzīros noriskēt un izraisīt mistera Ročestera neapmierinājumu, nepaklausot viņa rīkojumam, kad gaisma atkal blāvi iemirguļojās gar gaiteņa sienu, un es sadzirdēju viņa neapauto kāju soļus uz celiņa.

«Cerams, ka tas ir viņš,» es sevi mierināju, «un nekas ļaunāks.»

Viņš ienāca bāls un ļoti drūms. — Es visu noskaidroju, — viņš teica, nolikdams sveci uz mazgājamā galda, — ir tā, kā es domāju.

—    Kā, ser?

Viņš neatbildēja, bet palika stāvam, rokas pār krūtīm sakrustojis, un cieši skatāmies grīdā. Brīdi klusējis, viņš vaicāja diezgan īpatnējā tonī:

—    Es aizmirsu, vai jūs teicāt, ka redzējāt kaut ko, kad atvērāt savas istabas durvis.

—    Nē, ser, tikai svečturi uz grīdas.

—    Bet jūs dzirdējāt dīvainus smieklus? Gribas domāt, ka jūs šos vai līdzīgus smieklus jau dzirdējāt agrāk?

—    Jā, ser; tā taču ir tā sieviete, kas šeit šuj, tā, kuras vārds ir Greisa Pūla, — tā šādi smejas. Viņa ir savāda sieviete.

—         Tieši tā. Greisa Pūla — jūs uzminējāt. Viņa ir, kā jūs teicāt, savāda — pat Joti. Es par šo gadījumu padomāšu. Bet tai pašā laikā esmu laimīgs, ka jūs esat vienīgais cilvēks bez manis, kam šīs nakts notikumi zināmi visos sīkumos. Jūs neesat pļāpīga muļķe: nestāstiet nevienam par to. Es pats atbildēšu par izskatu šeit (viņš norādīja uz gultu); un tagad ejiet atpakaļ savā istabā. Es atlikušo nakts daļu pārgulēšu uz dīvāna bibliotēkā. Pulkstenis drīz būs četri; pēc divām stundām ceļas kalpotāji.

—    Nu tad ar labu nakti, ser, — es teicu aizejot.

Viņš likās pārsteigts — pavisam neloģiski, pēc tam kad viņš man tikko bija licis iet.

—    Ko! — viņš izsaucās. — Jūs jau mani pametat un turklāt tādā veidā?

—   Jūs teicāt, ka drīkstu iet, ser.

—    Taču ne bez atvadīšanās, neuzklausījusi nevienu pateicības un atzinības vārdu, ne tik pēkšņi, oficiāli un lietišķi. Jūs taču izglābāt manu dzīvību — pasargājāt no drausmīgas un mokpilnas nāves, un jūs paejat man garām, it kā mēs būtu galīgi svešinieki! Vismaz ļaujiet man jums paspiest roku.

Viņš izstiepa roku; sniedzu pretim savējo; viņš satvēra to vispirms vienā, tad abās plaukstās.

—    Jūs izglābāt man dzīvību; priecājos, ka esmu jums tik bezgala daudz parādā. Nevaru pateikt neko vairāk. Attiecībā pret citu cilvēku šāda apziņa man būtu nepanesama, taču pret jums — tas ir citādi; jūsu labdarību es neizjūtu kā nastu.

Viņš apklusa, skatījās uz mani; vārdi gandrīz redzami trīsēja uz viņa lūpām — bet balss viņam neklausīja.

—    Tātad vēlreiz — ar labu nakti, ser. Sajā gadījumā nav ne parāda, ne labdarības, ne nastas.

—    Es zināju, — viņš turpināja, — ka jūs man kaut kad izdarīsiet kaut ko labu, — redzēju to jūsu acīs, kad ieraudzīju jūs pirmo reizi: jūsu acu izteiksme un smaids (viņš atkal apklusa) — ne velti (viņš turpināja steidzīgi) ielīksmoja mani līdz sirds dziļumiem. Cilvēki runā par pēkšņām simpātijām; esmu dzirdējis par labiem gariem, — arī vissenākajās fabulās atrodami patiesības graudi. Mana godātā glābēja, ar labu nakti!

Savdabīgs spēks slēpās viņa balsī; savdabīga uguns liesmoja acīs.

—   Esmu priecīga, ka man gadījās būt nomodā, — es teicu un dzīros iet.

—    Ko! Jūs tiešām iesiet?

—    Man salst, ser.

—    Salst? Jā — turklāt stāvot ūdens peļķē! Nu tad ejiet, Džeina, ejiet! — Bet viņš vēl joprojām turēja manu roku, un es nevarēju to atbrīvot. Es pēkšņi atradu izeju:

—   Man šķiet, ka dzirdu staigājam misis Fērfeksu, ser, — es teicu.

—   Labi, atstājiet mani. — Viņš atlaida vaļā tvērienu, un es aizgāju.

Nolikos atkal savā guļvietā, bet par miegu nebija ko domāt. Līdz rīta ausmai mani mētāja šurp turp pa vētras sakultu jūru, kur drūmus viļņus rotāja līksmas putas. Dažbrīd man šķita, ka redzu aiz milzīgajām bangām pavīdam krastu, tik jauku kā «zemes» kalnus, un, kad cerību modināta, spirdzinoša vēsma uzvaras priekā nesa manu garu pretim šim krastam — bet es nespēju to pat sapņos aizsniegt —, ass pretvējš pūta no sauszemes un nemitīgi dzina mani atpakaļ. Saprāts tiecās apvaldīt murgus: apdomība brīdināja mani no aizraušanās. Pārāk uzbudināta, lai gulētu, es piecēlos līdz ar dienas gaismu.

XVI

Dienā, kas sekoja bezmiega naktij, es gan vēlējos, gan baidījos satikt misteru Ročesteru: ilgojos dzirdēt atkal viņa balsi, bet baidījos sastapt viņa skatienu. Pirmajās rīta stundās gaidīju viņu kuru katru mirkli ierodamies; viņa paradumos gan neietilpa regulāri mācību istabas apmeklējumi, taču dažreiz viņš uz īsu brīdi iegriezās, un man bija tāda sajūta, ka šodien viņš noteikti ieradīsies.

Rīts aizritēja taisni tāpat kā parasti; nenotika nekas, kas pārtrauktu Adelas mierīgo mācības gaitu; tikai drīz pēc brokastīm es dzirdēju mistera Ročestera istabas tuvumā kņadu — sarunājās misis Fērfeksa, Lī, pavāre, proti, Džona sieva, un pat pats Džons. Dzirdēju izsaucienus:

—    Kāda svētība, ka kungs nav sadedzis savā gultā!

—    Ir aizvien bīstami turēt nakti degošu sveci istabā.

—   Kāda laimīga sagadīšanās, ka kungs neapjuka un atcerējās, ka tuvumā ir ūdenskrūze!

—    Brīnos, ka viņš nevienu neuzmodināja!

—   Jācer, ka viņš, gulēdams uz bibliotēkas dīvāna, nav saaukstējies! — utt.

Bezgalīgajai tērzēšanai sekoja mazgāšanas, bēršanas, bīdīšanas un citi kārtošanas trokšņi; un, kad es, dodoties lejā pusdienās, gāju garām mistera Ročestera istabai, redzēju pa atvērtajām durvīm, ka viss atkal savests pilnīgā kārtībā; vienīgi gultai bija noņemti priekškari. Lī stāvēja uz palodzes, spodrinādama dūmu nokvēpinātās rūtis. Grasījos viņu uzrunāt, jo gribēju zināt, kāds izskaidrojums dots šim notikumam, bet, ejot tuvāk, redzēju istabā vēl vienu cilvēku — sievieti, kas, sēdēdama uz krēsla blakus gultai, šuva klāt gredzenus jauniem priekškariem. Sī sieviete nebija neviena cita kā Greisa Pūla.

Te viņa sēdēja — nosvērta un nerunīga, kā parasti brūnā vilnas tērpā, rūtotā priekšautā, ar baltu kaklautu un aubi. Viņa bija aizrāvusies savā darbā, kam šķita pievērstas visas viņas domas. Stūrainajā pierē, ikdienišķajos sejas vaibstos neredzēja nedz bāluma, nedz izmisuma pēdas, ko varēja sagaidīt atspoguļojamies sievietē, kura bija dzīrusies pastrādāt slepkavību un kuras paredzētais upuris iepriekšējā naktī viņai sekojis viņas paslēptuvē un (kā es ticēju) apsūdzējis noziedzībā, ko viņa vēlējusies izdarīt. Biju pārsteigta — apmulsusi. Viņa pacēla acis, kamēr es vēl skatījos uz viņu; nekas neliecināja par izbīli, ne seja pietvīka, nedz nobālēja, tajā neatspoguļojās nedz pārdzīvojums, nedz vainas apziņa, nedz bailes no atklāšanas. Kā parasti — flegmātiski un īsi viņa teica: — Labrīt, mis, — un, paņēmusi nākošo gredzenu un pagaru diegu, turpināja šūt.

«Es viņu pārbaudīšu,» klusībā nodomāju, «jo tāda neizdibināma noslēgtība ir ārpus manas saprašanas.»

—    Labrīt, Greisa, — es teicu. — Vai te kas noticis? Man šķita, ka dzirdēju visus kalpotājus kopā runājam pirms brītiņa.

—    Nekas sevišķs. Kungs tikai vakar vakarā ilgi vēl lasīja gultā; viņš aizmiga, svecei vēl degot, un tad aizkari sāka degt; bet, par laimi, viņš atmodās, pirms gultas veļa vai guļvietas koka daļas sāka degt, un paguva apslāpēt liesmas ar ūdeni no ūdenskrūzes.

—    Dīvains notikums, — es klusi noteicu; pēc tam, cieši skatīdamās uz viņu, piebildu: — Vai misters Ročesters nevienu nemodināja? Vai neviens nedzirdēja viņu darbojamies?

Atkal viņa pacēla skatienu; un šoreiz acu izteiksmē patiešām atspoguļojās kaut kas zinošs. Viņa acīmredzot uzmanīgi mani novēroja, pēc tam atbildēja:

—    Jūs taču zināt, mis, kalpotāji guļ tik tālu, ka viņi nez vai varēja sadzirdēt kaut ko. Misis Fērfeksas un jūsu istaba ir saimnieka istabai vistuvākās, bet misis Fērfeksa apgalvo, ka nav dzirdējusi nekā; kad cilvēki kļūst vecāki, viņi bieži guļ ļoti cieši. — Viņa apklusa un tad piebilda tēlotā vienaldzībā, bet nozīmīgā un īpatnējā tonī: — Bet jūs esat jauna, mis, un, es teiktu, jums miegs ir trausls, varbūt jūs dzirdējāt kādu troksni?

—    Dzirdēju, — es atbildēju, klusinādama balsi, lai Lī, kura vēl joprojām spodrināja rūtis, nevarētu mani sadzirdēt, — un sākumā domāju, ka tas ir Pilots; bet Pilots nevar smieties, un es esmu pārliecināta, ka dzirdēju smieklus, turklāt ļoti savādus.

Viņa paņēma garu jaunu pavedienu, rūpīgi ievaskoja to, ar drošu roku ievēra adatā un tad teica ļoti nosvērtā tonī:

—    Manuprāt, maz ticams, ka kungs smējās, atrazdamies tādās briesmās; jūs droši vien sapņojāt.

—    Nesapņoju, — es atbildēju mazliet aizkaitināta, jo viņas nekaunīgā vienaldzība mani uzbudināja. Atkal viņa paskatījās uz mani un atkal tādām pašām pētošām un zinošām acīm.

—    Vai jūs pateicāt kungam, ka dzirdējāt smieklus? — viņa dibināja.

•— Man negadījās iespēja runāt ar viņu šorīt.

—    Vai jūs neiedomājāties atvērt durvis un paskatīties gaitenī? — viņa turpināja prašņāt.

Jutos kā nopratināšanas krustugunīs; viņa acīmredzot mēģināja no manis izvilināt kādas ziņas; man pēkšņi iešāvās prātā, ka viņa man nospēlēs kādu no saviem ļaunprātīgajiem jokiem, ja atklās, ka zinu vai nojaušu viņas vainu. Tāpēc uzskatīju par saprātīgāku uzmanīties.

—    Taisni pretēji, — es teicu, — es tūlīt aizbultēju durvis.

—    Tātad jūs nemēdzat katru nakti pirms gulētiešanas aizbultēt durvis?

Sasodīts! Viņa grib zināt manus paradumus, lai saskaņā ar tiem kaltu plānus! Atkal mans sašutums ņēma virsroku pār piesardzību; es skarbi atbildēju: — Līdz šim man bieži piemirsās aizbultēt durvis; es nedomāju, ka tas ir nepieciešams; es nenojautu, ka Tornfīldā jābaidās no briesmām vai traucējumiem; toties nākotnē (un es uzsvēru šos vārdus) — es rūpīgi nodrošināšos pret visu, pirms atļaušos iet gulēt.

—    Tas būtu prātīgi darīts, — viņa atbildēja, — šis apvidus ir tik mierīgs, cik vien vispār iespējams iedomāties, un es nekad neesmu dzirdējusi, ka laupītāji būtu iebrukuši muižas namā, kopš tas uzcelts, kaut gan vispār zināms, ka trauku skapī ļoti daudz sudraba trauku, kuru vērtība sniedzas daudzos simtos mārciņu. Un jūs redzat, ka tik lielam namam ir ļoti mazs kalpotāju skaits, tāpēc ka kungs šeit nekad neuzturas ilgi; un, kad viņš tomēr ierodas, viņam kā vecpuisim nav vajadzīga sevišķa apkalpošana; bet es aizvien esmu tādās domās, ka cilvēkam jābūt piesardzīgam; un durvis viegli aizbultējamas, un ir labi, ja cilvēks ir nodrošinājies ar aizbultētām durvīm pret ļaunumu, kas var glūnēt ārpusē. Liela daļa cilvēku, mis, paļaujas uz providenci; bet es saku, ka arī providence neiztiks bez nepieciešamiem palīglīdzekļiem, lai gan bieži svētī tos, kas tiek lietoti slepeni. — Un viņa nobeidza savu neparasti garo spriedelējumu, kas bija izteikts puritāniskā pazemībā.

Es vēl joprojām stāvēju gluži apmulsusi no tā, ko uzskatīju par šīs sievietes brīnumaino savaldību un neizdibināmo liekulību, kad ienāca pavāre.

—    Misis Pūla, — viņa teica, uzrunādama Greisu, — kalpotāju pusdienas tūlīt biis gatavas: vai nāksiet lejā?

—    Nē; tikai uzlieciet manu mēriņu alus un kādu mazumiņu pudiņa uz paplātos, un es to uznesīšu augšā.

—    Vai vēlaties gaļu?

Tik.ii kumosiņu un šķēlīti siera, vairāk nekā.

—   II11 sāgo pudiņu?

—    Nē, pašreiz ne; nonākšu lejā pirms tējas; pagatavošu to pati.

Pēc tam pavāre pievērsās man un paziņoja, ka misis Fērfeksa gaidot mani, tāpēc es aizgāju.

Es gandrīz vai nedzirdēju misis Fērfeksas stāstījumu pusdienas laikā par aizkaru degšanu, tik ļoti biju aizņemta, lauzīdama galvu par Greisas Pūlas neizprotamo raksturu un vēl jo vairāk gudrodama par viņas amatu Tornfīldā, un jautādama sev, kāpēc viņu nelika apcietināt šorīt vai vismaz kāpēc viņu neatlaida no darba. Misters Ročesters taču pats pagājušā naktī tikpat kā bija apliecinājis viņas nozieguma pastrādāšanas nodomu; kāds noslēpumains iemesls atturēja viņu šo sievieti apsūdzēt? Kādēļ viņš man bija arī lūdzis neizpaust notikušo? Tas bija dīvaini: pašapzinīgs, atriebīgs un augstprātīgs džentlmenis šķita it kā atrodamies kādas savas visnenozīmīgākās kalpones varā, turklāt acīmredzot tik ļoti viņas varā, ka pat tad, kad šī sieviete pacēla roku pret viņa dzīvību, viņš neuzdrīkstējās atklāti apsūdzēt kalponi slepkavības mēģinājumā, nemaz nerunājot par viņas sodīšanu.

Ja Greisa būtu jauna un skaista, man droši vien ienāktu prātā doma, ka misteram Ročesteram ir maigākas jūtas pret Greisu nekā bailes vai piesardzība; bet, spriežot pēc viņas neveiklās un vecišķās ārienes, šī ideja bija atmetama. «Jā,» es pārdomāju, «bet kādreiz viņa bija jauna; viņas jaunība acīmredzot saskanēja ar saimnieka jaunības laiku; misis Fērfeksa man reiz stāstīja, ka Greisa Pūla šeit dzīvojot daudzus gadus. Nevaru iedomāties, ka viņa kādreiz bijusi skaista; bet varbūt viņai piemita oriģinalitāte un gribas spēks, kas atsvēra skaistuma trūkumu. Misters Ročesters ir visa neapstrīdamā un ekscentriskā cienītājs; un Greisa ir vismaz ekscentriska. Bet ja kāda agrāko laiku kaprīze (kāda neapdomība, ko pastrādāt spēj tāds straujš un stūrgalvīgs raksturs) atdevusi viņu Greisas varā? To viņš nevar padarīt par nenotikušu un ar to neuzdrīkstas nerēķināties, un tagad šī sieviete ietekmē viņa rīcību.» Bet, kad es biju nonākusi tik tālu savos minējumos, manā acu priekšā pēkšņi parādījās tik skaidri misis Pūlas stūrainais, plakanais augums un nepievilcīgā, garlaicīgā, pat vulgārā seja, ka es nodomāju: «Nē, neiespējami! Mani pieņēmumi nevar būt pareizi.» Un tomēr — mani pārliecināja slepena balss, kas nevilšus runā mūsu sirdī: «Tu pati taču arī neesi nekāda skaistule, un varbūt misters Ročesters tevi ciena; vismaz tev bieži šķita, it kā viņš to darītu; un vakarnakt — atceries viņa vārdus, atceries viņa acu skatienu, atceries viņa balsi!»

Labi atcerējos visu: valoda, skatiens, balss skaņa šajā mirklī spēji atausa atmiņā. Es pašlaik atrados mācību istabā; Adela zīmēja, es biju pārliekusies pār meitenīti un vadīju viņas zīmuli. Pēkšņi viņa izbijusies paskatījās uz mani.

— Ou'avez vous, mademoiselle? — viņa jautāja.

— Vos doigls tremblent comme la feuille, el vos joues sont rouges; mais rouges comme des cerises!1

—    Man kļuva karsts, tāpēc ka tik zemu pieliecos. — Viņa turpināja zīmēt, es turpināju domāt.

Centos izmest no galvas naidīgo spriedumu, ko biju pieļāvusi attieksmē pret Greisu Pūlu; tas man riebās. Salīdzināju sevi ar Greisu un redzēju, ka esam dažādas. Besija Līvena teica, ka es esmu īsta lēdija; un viņa runāja patiesību: es esmu lēdija. Un nu es izskatījos daudz glītāka nekā toreiz, kad Besija mani apciemoja: izskatījos sārtāka, biju apaļāka, dzīvāka, mundrāka, tāpēc ka tagad man bija lielākas cerības un aizrautīgākas intereses.

—    Tuvojas vakars, — es sev teicu, paskatījusies uz loga pusi. — Neesmu dzirdējusi nevienu reizi mistera Ročestera balsi vai soļus šodien mājā; bet es viņu noteikti vēl vakarā sastapšu; baidījos šīs sastapšanās no rīta; tagad es pēc tās ilgojos, jo gaidīšana tik ilgi nepiepildījās, ka tagad esmu kļuvusi nepacietīga.

161

Kad iestājās pilnīga tumsa un kad Adela mani atstāja, lai parotaļātos ar Sofiju bērnu istabā, es vēl kvēlāk gaidīju viņa ierašanos. Klausījos, vai apakšā neatskanēs zvans; klausījos, vai nenāks augšā Lī ar kādu vēsti; brīžiem man likās, ka dzirdu mistera Ročestera gaitu, un es pagriezos pret durvīm, cerēdama, ka tās atvērsies un ielaidīs viņu. Durvis palika aizvērtas, tumsa vien ienāca pa logu. Bet vēl nebija vēls; viņš bieži lika man ierasties pie sevis pulksten septiņos vai astoņos vakarā, un tagad bija tikai seši. Es droši vien nepiedzīvošu galīgu vilšanos šovakar, kad man bija viņam tik daudz kas sakāms! Es atkal gribēju sarunu pievērst Greisai Pūlai un dzirdēt, ko viņš atbildēs; gribēju viņam pavisam atklāti jautāt, vai viņš patiešām pārliecināts, ka tā ir viņa, kas vakarnakt mēģināja pastrādāt drausmīgo darbu; un, ja tas ir tā, kādēļ tad viņš slēpa viņas ļaunumu. Es daudz neraizējos, vai mana ziņkārība viņu uztrauks; es pārdzīvoju prieku, viņu pārmaiņus sadusmojot, gan atkal samierinot; tieši tas mani visvairāk ielīksmoja, un droša nojauta aizvien atturēja mani atļauties par daudz; es nekad neatļāvos pārkāpt izaicinājuma robežas, tomēr tik tālu es labprāt izmēģināju savu veiklību. Nevienu mirkli neaizmiršu

uzvedības normas, ko no manis prasīja cieņa pret viņu, ievēroju savam stāvoklim atbilstošo izturēšanos, tādēļ varēju diskusijās bez bailēm vai neveiklas atturības izteikt savus iebildumus, un tas mums abiem ļoti patika.

Beidzot iečīkstējās kāpnes; parādījās Lī; bet vienīgi lai paziņotu, ka tēja mani gaida misis Fērfeksas istabā. Turp nu devos priecīga, ka varu vismaz iet lejā; jo līdz ar to, tā es iedomājos, es nokļūstu tuvāk misteram Ročesteram.

—    Jūs droši vien ilgojaties pēc tējas, — lādzīgā lēdija teica, kad ienācu viņas istabā, — jūs tik maz ēdāt pusdienās. Baidos, — viņa turpināja, — ka jūs nejūtaties labi šodien; jūs izskatāties pietvīkusi un uzbudināta.

—   Viss kārtībā! Nekad neesmu jutusies labāk.

—    Tad jums tas jāpierāda, dūšīgi paēdot; vai jūs būtu tik laipna pieliet tējas kannu, kamēr izadu šo adatu? — izpildījusi savu nodomu, viņa piecēlās, lai nolaistu žalūziju, kuru līdz šim bija atstājusi uzvilktu, acīmredzot lai izmantotu cik ilgi iespējams dienasgaismu, kaut gan krēsla tagad ātri sabiezēja par tumsu.

—    Šodien skaists vakars, — viņa sacīja, paskatīdamās ārā pa logu, — kaut nespīd zvaigznes; misters Ročesters visā visumā tomēr izvēlējies izdevīgu dienu ceļojumam.

—    Ceļojumam! — Vai misters Ročesters aizbraucis? Es nezināju, ka viņa nav mājās.

—    O, viņš devās ceļā tūlīt pēc brokastīm! Viņš aizbraucis uz Līsu, uz mistera Eštona muižu desmit jūdzes viņpus Milkotas; domāju, ka tur viesībās saradies daudz ļaužu: lords Ingrems, sers Džordžs Lins, pulvedis Dents un citi.

—   Vai gaidāt viņu atpakaļ šovakar?

—    Nē — arī ne rīt; manuprāt, viņš droši vien paliks tur nedēļu vai vēl ilgāk; kad šie bagātie, smalkie ļaudis sanāk kopā, ap viņiem valda elegance un jautrība; viņi tik labi apgādāti ar visu, kas sagādā patiku un izklaidēšanos, ka viņi nemaz nesteidzas šķirties. Džentlmeņi jo sevišķi ir lielā cieņā šādos gadījumos; un misters Ročesters ir lielisks laika kavētājs un tik omulīgs, ka es ticu — viņš ir vairāk iemīļots par citiem; lēdijas ļoti jūsmo par viņu, kaut gan nevar uzskatīt viņa ārieni par sevišķi pievilcīgu; bet droši vien viņa zināšanas un spējas, iespējams, arī viņa bagātība un lepnā izcelsme izlīdzina viņa nelielo daiļuma trūkumu.

—    Vai Līsā ir lēdijas?

—    Tur ir misis Eštona un viņas trīs meitas — ļoti elegantas jaunas lēdijas, patiešām; un tur ierodas ari baroneses Ingremas: Blanša un Mērija; ļoti daiļas sievietes, manuprāt; Blanšu redzēju pati pirms sešiem vai septiņiem gadiem, kad viņa bija astoņpadsmitgadīga meitene. Viņa ieradās šeit ziemassvētku ballē, viesībās, ko rīkoja_ misters Ročesters. Jums vajadzēja tajā dienā redzēt ēdamzāli — cik bagātīgi dekorēta, cik koši apgaismota! Man šķiet, ka toreiz šeit bija ļaužu piecdesmit — lēdijas un džentlmeņi, visu grāfistes ievērojamāko ģimeņu atvases; un mis Ingremu tovakar atzina par tā vakara skaistuli.

—    Jūs viņu redzējāt, jūs sakāt, misis Fērfeksa: kāda viņa izskatās?

—    Jā, es viņu redzēju. Ēdamzāles divviru durvis bija plaši atvērtas, un, tā kā bija ziemassvētki, kalpotājiem bija atļauts uzturēties vestibilā, lai dzirdētu dažas lēdijas dziedam un spēlējam. Misters Ročesters vēlējās, lai ienāku zālē, un es apsēdos klusā stūrī un vēroju viesus. Nekad neesmu redzējusi brīnišķīgāku ainu; lēdijas bija lieliski ģērbušās; lielum lielā daļa — vismaz jaunākās — izskatījās daiļas, bet mis Ingrema noteikti bija šī vakara karaliene.

—    Un kāda viņa izskatījās?

—    Liela auguma, skaisti veidotām krūtīm, nolaideniem pleciem; slaids, graciozs kakls; melnīgsnēja, tīra sejas krāsa, cēli vaibsti; acis diezgan līdzīgas mistera Ročestera acīm, lielas un melnas, un lik starojošas kā viņas dārg- lielas. lln I ><■■/. I.iin viii.ii bija lik brīnum skaisti spoži, melni un vin.ii |mc 'nu'i ol i sasukāti mati; pakausī no biezām pīnēm i/veidols k 11 mis, un priekšpusē — visgarākās, mir- dzoī'.akas sprogas, kādas esmu redzējusi. Viņa bija tērpu- Hies pilnīgi baltā, un uz pleciem bija uzmests dzintar- k i asas lakats, kas, krusteniski pārlikts pār krūtīm, bija sasiets vienos sānos, un garie bārkstīm rotātie gali slīdēja lejup līdz ceļiem; arī matos viņai bija iesprausts dzintar- krāsas zieds, kas labi izcēlās pret ogļu melnajām sprogām.

—    Viņu droši vien ļoti apjūsmoja?

6*

163

—    Jā, protams, un ne tikvien skaistuma, bet viņas spēju un izglītotības dēļ. Viņa bija viena no lēdijām, kas dziedāja; kāds džentlmenis pavadīja uz klavierēm. Viņa ar misteru Ročesteru nodziedāja duetu.

—    Ar misteru Ročesteru? Es nezināju, ka viņš prot dziedāt.

—   Viņam ir brīnišķīgs bass un lieliska muzikāla gaume.

—   Un mis Ingremai, kāda balss ir viņai?

—    Ļoti skanīga un spēcīga balss: viņa dziedāja apburoši; klausīties bija īsta bauda; un beidzot viņa vēl kaut ko nospēlēja. Es nevaru spriest par mūziku, bet misters Ročesters gan, un es dzirdēju viņu sakām, ka viņas izpildījums esot ievērības cienīgs.

—    Un šī daiļā, izglītotā un labi audzinātā lēdija vēl nav precējusies?

1 — Šķiet, ne; man aizdomas, ka ne viņai, ne viņas māsai nav bagāts pūrs. Vecā lorda Ingrema mantības lielākā tiesa bija majora dzimtīpašums, tā ka vecākais dēls saņēmis gandrīz visu.

—    Bet es brīnos, ka neviens turīgs aristokrāts vai džentlmenis viņā nav iemīlējies, piemēram, misters Ročesters. Viņš ir bagāts, vai ne?

—    Jā! Bet, redziet, viņiem ir liela gadu starpība; misteram Ročesteram ir gandrīz četrdesmit, viņai tikai divdesmit pieci.

—   Kāda tam nozīme! Vēl daudz nevienlīdzīgākas laulības tiek noslēgtas katru dienu.

—    Taisnība, bet es nevarētu iedomāties, ka misteru Ročesteru nodarbinātu tāda doma. Bet jūs nekā neēdat: jūs gandrīz nekā nenogaršojāt, kopš sākāt dzert tēju.

—    Nē, ēsmu pārāk izslāpusi, lai ēstu. Vai drīkstētu palūgt vēl vienu tasi tējas?

Es tieši gribēju atkal atgriezties pie mistera Ročestera un daiļās Blanšas laulībām, kad ienāca Adela un saruna ievirzījās citā gultnē.

Kad atkal biju viena, es vēlreiz pārcilāju ziņas, ko biju saņēmusi; ieskatījos savā sirdī, pārbaudīju savas domas un jūtas un nolēmu enerģiski atvirzīt atpakaļ drošajā prāta jomā tās, kas bija klaiņājušas pa bezgalīgajiem un neizpētītajiem fantāzijas plašumiem.

Es pati nostājos savas tiesas priekšā, kad Atmiņa bija liecinājusi par slepenām cerībām, ilgām, jūtām, kuras biju lolojusi sevī pēc pagājušās nakts, par noskaņojumu, kurā biju dzīvojusi gandrīz divas pēdējās nedēļas. Pēc tam tiesas priekšā stājās Prāts un viņam raksturīgā mierīgā veidā sniedza vienkāršu, neizskaistinātu pārskatu, parādot, kā es biju atvairījusi īstenību un pārāk aizrautīgi sekojusi iedomām. Es pasludināju spriedumu: lielāka tnuļķe par Džeinu Eiru nekad nav elpojusi dzīvības dvašu, iedomīgāka plānprāte nekad nav pārbarojusi sevi ar saldākiem meliem un strēbusi indi, it kā tas būtu nektārs.

—     Tu, •— es teicu, — gribēji iemantot mistera Ročestera labvēlību? Tu iedomājies, ka esi apveltīta ar spējām viņam patikt? Tu ticēji, ka viņam visādā ziņā kaut ko nozīmē? Prom! Tava muļķība man derdzas. Un tevi iepriecināja viņa nejaušie tavu panākumu apliecinājumi — apšaubāmi apliecinājumi, kurus izsaka ievērojamas ģimenes džentlmenis, augstākās sabiedrības vīrs savai nepieredzējušai padotajai. Kā tu to uzdrīkstējies? Nabaga apmātā muļķe. Vai pat tava patmīlība nespēja vest tevi pie prāta? Tu atsauci atmiņā šorīt vakarnakts īso ainu? Aizklāj seju un kaunies! Viņš pateica kaut ko, slavinādams tavas acis, vai ne? Ak tu, aklo kucēn! Atver apžilbušos plakstus un palūkojies uz savu stulbo bezprātu! Nevienai sievietei neko labu nedod glaimi, ko izsaka viņas priekšnieks, kuram nemaz nevar ienākt prātā doma apprecēt viņu, tomēr visas sievietes ir prāta ziņā tik aprobežotas, ka ļauj uzdīgt savā sirdī slepenai mīlai, kas, ja tā paliek nepamanīta un neiegūst pretmīlu, izposta tā cilvēka mūžu, kurš to loloja; bet, ja to atklāj un tai atbild ar pretjūtām, tad tai kā maldugunij jāved staignā muklājā, no kura nav glābiņa.

—    Tāpēc uzklausi, Džeina Eira, savu spriedumu: rīt pat noliec spoguli sev pretī un uzzīmē ar krītu savu portretu — godīgi, nemīkstinot nevienu trūkumu; neizlaid nevienu neglītu vaibstu, nenotušē nesamērības; paraksti zem zīmējuma: vientuļas, trūcīgas un neinteresantas guvernantes portrets.

I'er l,im paņem gluda ziloņkaula plāksni — tev viena lada jau sagatavota guļ zīmēšanas piederumu kārbā —, panēm paleti, sajauc vissvaigākās, skaistākās, dzidrākās krasas, izraugies vismīkstāko kamieļspalvas otu un tad rūpīgi uzskicē vismīlīgāko seju, kādu vien vari iedomāties, un izveido gleznu visjaukākās krāsās un vismaigākos toņos saskaņā ar aprakstu, kuru misis Fērfeksa tev sniegusi par Blanšu Ingremu: atceries melnum melnās sprogas, austrumnieciskās acis. — Ko? Tu atgriezies pie mistera Ročestera kā pie modeļa? Mierā! Bez pinkšķēšanas — bez sentimentalitātes — bez nožēlas. Klausīšu tikai saprātam un apņēmībai. Atceries cēlos un harmoniski' veidotos vaibstus, grieķisko kaklu un krūtis; ļauj saskatīt apaļīgo, mulsinoši daiļo roku un glezno delnu; neaizmirsti ne dimanta gredzenu, ne zelta rokas sprādzi; attēlo precīzu tērpu, gaisīgās mežģīnes un mirdzošo atlasu, graciozi apsieto lakatu un zelta rozi; nosauc gleznu: «Blanša — augstākās sabiedrības dāma».

Kad vien tev nākotnē ienāktu prātā domāt, ka misters Ročesters tevi ciena, tad izņem no atvilktnes šīs abas gleznas un salīdzini tās; saki: misters Ročesters droši vien varētu iegūt šīs dižciltīgās lēdijas mīlestību, ja papūlētos pacīnīties par to; bet vai būtu iespējams, ka viņš varētu veltīt kaut vienu nopietnu domu šai nabadzīgai un nenozīmīgai plebejietei?

«Es to darīšu,» es apņēmos; un, kad biju izteikusi šo lēmumu, es nomierinājos un varēju aizmigt.

Turēju vārdu. Pāris stundu pietika, lai uzmestu ar kātiņiem savu personisko portretu; un nepilnās divās nedēļās uz ziloņkaula pabeidzu iedomātās Blanšas Ingremas miniatūru. Seja izskatījās ļoti mīlīga, un, ja to salīdzināja ar reāli uzzīmēto galviņu, ko paveicu ar krītiņiem, kontrasts bija tik liels, kādu mana savaldība varēja vēlēties. Es ieguvu daudz no šī uzdevuma: tas bija nodarbinājis manas domas un rokas un piespiedis stingri un nelokāmi raudzīties uz jaunajiem iespaidiem, kurus vēlējos neizdzēšami ierakstīt savā sirdī.

Drīz man radās pamats apsveikt sevi par veselīgo pašdisciplīnu, kurai biju pakļāvusi savas jūtas; pateicoties tai, es spēju uztvert turpmākos notikumus ar pieklājīgu mieru, kādu es — pat ne ārēji— nekad nevarētu saglabāt, ja būtu ar tiem sastapusies nesagatavota.

XVII

Pagāja nedēļa, un nekādas ziņas nepienāca par misteru Ročesteru; desmit dienas — un vēl joprojām viņš neatgriezās. Misis Fērfeksa teica — viņa nebrīnītos, ja viņš būtu aizbraucis taisni no Līsas uz Londonu un no turienes uz kontinentu un nerādītos Tornfīldā ātrāk nekā pēc gada: ne vienreiz vien esot muižu atstājis tik pēkšņi un negaidīti. Kad es to dzirdēju, sirdi pāršalca dīvains saltums un vājums. Es patiešām pieļāvu, lai mani sagrābj pretīga vilšanās sajūta, bet, atguvusi saprātu un atcerējusies savus principus, es tūlīt saucu savas jūtas pie kārtības; un bija taisni apbrīnojami, cik ātri pārvarēju savu īslaicīgo muļķību — cik ātri sapratu savu kļūdu, ka man nemaz nebija tiesības interesēties par mistera Ročestera rīcību. Ne tāpēc, ka mēģinātu sevi pazemot, verdziski iejūtoties savā mazvērtībā, — taisni pretēji, es tikai teicu:

—    Tev turpmāk gar Tornfīldas īpašnieku nav nekādas citas daļas kā tikai saņemt algu, ko viņš tev maksā par viņa atbalstāmās meitenītes mācīšanu, un būt pateicīgai par cieņas pilno un laipno izturēšanos, kādu tu — ja pildi savu pienākumu — ar pilnām tiesībām vari no viņa sagaidīt. Saproti, ka tā ir vienīgā saikne, kuru viņš visā nopietnībā atzīst pastāvam starp tevi un sevi; tāpēc nepadari viņu par savu maigo jūtu, savas apbrīnas, savu dvēseles moku objektu. Viņš nav tavas sabiedrības šķiras cilvēks; turies pie savas kastas un glabā vairāk savu pašcieņu, lai tu neizšķiestu savas sirds, dvēseles un visas būtības mīlestību tur, kur šāda dāvana ir nevēlama un tiktu nicināta.

Es tagad mierīgi pildīju savus ikdienas pienākumus; tomēr laiku pa laikam mulsas domas jaucās man galvā, meklējot iemeslus, kuru dēļ man jāatstāj Tornfīlda; un es gribot negribot domās sacerēju jaunus sludinājumus un gudroju par iespējamām jaunām darba vietām; es arī neuzskatīju par vajadzīgu apspiest šīs domas; lai tās aug un nes augļus, ja var.

Misters Ročesters atradās ārpus mājām vairāk par divām nedēļām, kad pasts atnesa misis Ferfeksai vēstuli.

Tci ii no kunga, viņa teica, kad paskatījās uz adresi. Tagad laikam uzzināsim, vai mums jāgaida viņa pārbraukšana vai ne.

Un, kamēr viņa atlauza zīmogu un rūpīgi lasīja vēstuli, es turpināju dzert kafiju (mēs pašreiz ēdām brokastis); bija karsts, un ar šo apstākli izskaidroju pēkšņo karstumu, kas ieplūda manā sejā. Kāpēc man rokas drebēja, kāpēc es nevilšus pusi no savas kafijas tasītes satura izlaistīju apakštasītē — par to es tobrīd negribēju spriest.

—    Jā, dažreiz man šķiet, ka mēs dzīvojam pārāk klusi; bet tagad ir izredzes būt ļoti nodarbinātām; vismaz uz kādu laiku, — misis Fērfeksa teica, joprojām vēl turēdama vēstuli tuvu savām acenēm.

Pirms uzdrošinājos jautāt pēc paskaidrojuma, es aizsēju

Adelas priekšauta lentes, kas bija atrisušas; iedevusi viņai arī vēl vienu korinšu maizīti un vēlreiz ielējusi viņas kausiņā pienu, vienaldzīgi izmetu:

—   Domājams, ka misters Ročesters tik drīz nepār- brauks?

—    Viņš tomēr būs klāt — un pēc trim dienām, kā raksta; tas būs nākamo ceturtdien; un turklāt viņš nebūs viens. Es gan nezinu, cik daudz šo lepno ļaužu no Līsaš brauks viņam līdz; viņš vismaz sūta rīkojumu savest kārtībā vislabākās guļamistabas un bibliotēku un viesu istabas iztīrīt, un no viesnīcas «Pie karaļa Džordža» Mil- kotā un no citurienes, kur vien varu sadabūt, lai es sagādājot papildu virtuves palīgu; lēdijas vedīšot līdz savas istabenes un džentlmeņi savus sulaiņus; nu mums būs pilna māja ļaužu. — Un misis Fērfeksa ātri paēda brokastis un aizsteidzās prom, lai uzsāktu attiecīgos sagatavošanas darbus.

Kā viņa bija pareģojusi, minētās trīs dienas pagāja diezgan lielā rosībā. Es biju domājusi, ka visas telpas Tornfīldā ir tīras un labi iekārtotas, bet tie izrādījās maldi. Trīs sievietes tika pieņemtas palīgā, un tad sākās tāda bēršana, tāda spodrināšana, tāda sienu tīrīšana, gleznu noņemšana un uzkāršana, tāda paklāju dauzīšana, tāda spoguļu un kroņlukturu spodrināšana, tāda guļamistabu kurināšana un gultas vietu vēdināšana un tāda pēļu izkarsēšana pie kamīniem, kādu neesmu redzējusi ne pirms tam, nedz arī pēc tam. Adela skraidīja apkārt uzbudināta; sagatavošanās viesu uzņemšanai un izredzes sagaidīt viņus šķita meitenīti sajūsminām. Viņa pieprasīja, lai Sofija pārskata visas viņas toiletteskā viņa dēvēja savas kleitas, lai izlabo tās, kas bija passees[30], un izvēdina un iztīra jaunās. Viņa pati nedarīja nekā, tikai draiskuļoja apkārt pa priekšējām istabām, lēkāja augšā un lejā pa gultām, gulšņāja uz matračiem un augstu sakrautiem dīvāna ruļļiem, polsteriem un spilveniem, kuri bija izlikti pie gaiši degošām kamīnu ugunīm. No mācību stundām viņa bija atbrīvota, tāpēc ka misis Fērfeksa bija iesaistījusi arī mani sagatavošanās darbos, un es uzturējos visu dienu pieliekamajā telpā, palīdzēdama vai traucēdama viņai un pavārei, mācīdamās cept tortes, siera cepumus un franču pastētes, salikt bļodās medījumu un garnēt deserta ēdienus.

Viesus gaidīja ierodamies ceturtdien pulksten sešos pusdienās. Līdz tam brīdim man nebija laika lolot sapņus; un es domāju, ka biju tikpat rosīga un priecīga kā visi pārējie, izņemot Adelu. Tomēr šad un tad mans prieks apmācās un, par spīti sev, es atkal ieslīgu atpakaļ šaubu, nojautu un tumšu varbūtību valstībā. Tas notika vienmēr tad, kad man gadījās redzēt, ka durvis uz trešo stāvu (kuras kopš neilga laika vienmēr tika turētas aizslēgtas) lēnām atvērās un pa tām iznāca Greisa Pūla aizvien tīrā aubē, baltā priekšautā un ar baltu kakla lakatiņu, kad redzēju šo sievieti aizslīdam pa gaiteni filca tupeļu klusinātiem soļiem, kad redzēju viņu iemetam skatienu rosības un juceklības pārņemtajās guļamistabās — lai bilstu kādu vārdu, varbūt pateiktu apkopējai, kā labāk nospodrināmi kamīna režģi vai notīrāma marmora kamīna dzega, vai izņemami traipi no tapetēm — un pēc tam turpinām ceļu. Tā viņa katru dienu mēdza vienreiz nokāpt virtuvē, paēst pusdienas, izpīpēt mazu pīpīti pie pavarda un tad ar alus krūzi rokā savam personīgajam mierinājumam atgriezties atpakaļ drūmajā augštāva miteklī. Tikai vienu stundu diennaktī viņa pavadīja kopā ar citiem kalpotājiem; visu pārējo laiku viņa kvernēja zemajā, ar ozola paneļiem izklātajā trešā stāva istabā: tur viņa sēdēja un šuva — un droši vien arī iesmējās palaikam drūmi un baismīgi, būdama tik vientuļa ka apakšzemes cietumā.

Pats dīvainākais tomēr bija tas, ka, izņemot mani, visā nama neviena dzīva dvēsele nepievērsa uzmanību viņas paradumam un nobrīnījās par to; neviens nerunāja par viņas ieņemamo amatu vai darbību; neviens viņu nežēloja viņas norobežotības vai vientulības dēļ.

Reiz gan dzirdēju Lī runājam ar kādu no apkopējām par Greisu; Lī bija teikusi kaut ko, ko nebiju uztvērusi, un sieviete piezīmēja:

—   Viņa laikam dabū labu algu?

—    Jā, — Lī atbildēja, — es gribētu dabūt tikpat daudz, lai gan man nav ko sūdzēties par savējo — Tornfīldā neskopojas; bet tā nav pat ne piektā daļa no summas, ko saņem misis Pūla. Un viņa krāj naudu: katru gada ceturksni viņa dodas uz Milkotas banku. Es nebrīnītos, ja viņa būtu jau iekrājusi tik daudz, lai varētu dzīvot neatkarīgi no citiem, ja viņai iepatiktos aiziet no šejienes;

bet es domāju, ka viņa pieradusi pie sava darba; turklāt viņai vēl nav četrdesmit gadu un viņa ir stipra un spēj tikt galā ar visu. Viņai vēl par agru pamest darbu.

—    Viņa noteikti ir laba strādniece, — apkopēja teica.

—    Savu darbu viņa prot labāk par jebkuru citu, — Lī zīmīgi atbildēja, — un ne katra sieviete varētu ieņemt viņas vietu — arī par to lielo naudu ne, ko viņa saņem.

—    Noteikti nē! — skanēja atbilde. — Interesanti, vai kungs…

Apkopēja dzīrās turpināt, bet šajā mirklī Lī atskatījās un ieraudzīja mani, un tūlīt piebikstīja savai sarunas biedrei.

—    Vai viņa nezin? — dzirdēju sievieti čukstus jautājam.

Lī purināja galvu, un pļāpāšana, protams, izbeidzās. Pēc visa tā varēju tikai secināt, ka Tornfildā bija kāds noslēpums un es to nedrīkstu zināt.

Pienāca ceturtdiena; visus darbus bijām pabeiguši jau iepriekšējā vakarā, paklāji bija izklāti, gultas aizkari ar festoniem rotāti, spodri balta gultas veļa uzklāta, mirdzoši balti mazgājamie galdi izvietoti, tualetes galdiņi iekārtoti, mēbeles uzspodrinātas, vāzēs ielikti ziedi; guļamistabas un saloni bija tik tīri un tik gaiši, cik vien cilvēks ar savu roku spēku to var panākt. Iztīrīts bija arī vestibils; lielais, kokgrebumiem rotātais pulkstenis, tāpat arī kāpņu telpa, pakāpieni un margas, uzspodrināti spoži, laistījās kā stikls; ēdamtelpā uz bufetes mirdzēja sudraba trauki; viesu istabā un buduārā, un visās malās vāzēs ziedēja eksotiskas puķes.

Tuvojās pēcpusdiena; misis Fērfeksa ietērpās savā labākajā melnā zīda kleitā, uzģērba cimdus un aplika zelta pulksteni, jo viņas pienākumos ietilpa viesu saņemšana un dāmu nogādāšana viņu istabās. Arī Adela gribēja, lai viņu pārģērbj, kaut gan es domāju, ka vismaz šajā dienā viņai nebija nekādas izredzes tikt iepazīstinātai ar viesiem. Bet, lai viņai sagādātu prieku, es atļāvu Sofijai uzģērbt meitenītei vienu no viņas īsajām, krokainajām mus- līna kleitām. Man pašai nebija nekādas vajadzības pārģērbties. Neviens neprasīs, lai es atstāju savu mācību istabas svētnīcu, jo tā tagad bija kļuvusi par manu svētnīcu — ļoti patīkamu patvērumu nemiera brīžos.

Pavasara diena bija bijusi mīlīga un rāma — viena no tām dienām, kas dažkārt marta beigās vai aprīļa sākumā uzaust pār zemi, mirdzēdamas kā vasaras vēstneses. Tagad tā gāja uz beigām, bet pat vakars vēl bija silts, un es sēdēju strādādama mācību istabā pie atvērta loga.

—    Nu gan ir vēls, — misis Fērfeksa teica, ienākot šalcošā, greznā tērpā. — Esmu priecīga, ka pusdienas nozīmēju vienu stundu vēlāk, nekā misters Ročesters lika, jo tagad pulkstenis jau ir pāri sešiem. Esmu aizsūtījusi Džonu uz parka vārtiem, lai izlūkotu, vai kaut kas manāms uz ceļa: no turienes var tālu pārskatīt ceļu Milko- tas virzienā. — Viņa piegāja pie loga. — Viņš ir klāt! — viņa teica. — Nu, Džon (izliekdamās pa logu), — kas jauns?

—    Viņi brauc, kundze, — skanēja atbilde. — Pēc desmit minūtēm būs klāt.

Adela metās pie loga. Es sekoju, piesardzīgi cenzdamās turēties sānis, lai, aizkara slēpta, varētu redzēt visu, pati palikdama nepamanīta.

Desmit minūtes, kuras bija solījis Dožns, šķita ļoti garas, bet beidzot dzirdēju riteņu ripošanu; četri jātnieki auļoja šurp pa piebrauktuvi, viņiem sekoja divas vaļējas karietes. Tās bija pilnas ar plandošiem plīvuriem un plīvojošām spalvām. Divi kavalieri bija jauna, švītīga izskata džentlmeņi; trešais bija misters Ročesters sava melnā zirga Mesrūra mugurā; Pilots lēkāja viņam pa priekšu. Ročesteram blakus jāja kāda lēdija, un viņi abi bija pirmie visā pulkā. Viņas purpursarkanais jājamtērps vilkās gandrīz gar zemi; garš plīvurs plīvoja vējā, caurspīdīgajām krokām savijoties ar sprogām, kas vidēja kraukļa melnumā cauri plānajam audumam.

—    Mis Ingrema! - misis Fērfeksa izsaucās un aizsteidzās uz savu vietu lejā.

Kavalkade, jādama pa piebrauktuves līkumiem, ātri aizgriezās <iiz mājas stūra. Adela tagad lūdzās, lai laižu viņu lejā, bet es paņēmu meiteni klēpī un liku viņai saprast, lai viņa nekādā ziņā neuzdrošinājās ne tagad, ne arī vēlāk rādīties acīs lēdijām, ja viņu tieši neaicina, citādi misters Ročesters būs ļoti dusmīgs. Kad es viņai to teicu, viņa nobirdināja dažas īstas asaras, bet, kad sāku skatīties uz viņu ļoti nopietni, viņa beidzot bija ar mieru nosusināt saraudātās acis.

Vestibilā tagad valdīja priecīga kņada: džentlmeņu zemās balsis un dāmu sudrabaini gaišie toņi saskanīgi jaucās kopā, pie tam visu vidū, kaut arī nebija skaļa, izcēlās

Tornfīldas muižas saimnieka sonorā balss: viņš apsveica savus skaistos un lepnos viesus, kas bija sanākuši zem viņa jumta. Pēc tam viegli soļi devās augšā pa kāpnēm; un tad gaitenī dzirdēja vieglus solīšus un maigus, priecīgus smieklus, un durvis atveramies un atkal aizveramies — un uz brīdi iestājās klusums.

—    Vai tu neesi izsalkusi, Adela?

—   Labi, kamēr dāmas atrodas savās istabās, atļaušos noiet lejā un atnest tev kaut ko ēdamu.

Un, piesardzīgi atstājusi savu patvēruma vietu, uzmeklēju sānu durvis, kas veda tieši uz virtuvi. Šeit visi rāvās kā pa elli: zupa un zivis atradās pēdējā sagatavošanas stadijā, un pavāre liecās pāri saviem tīģeļiem tādā fiziskā un garīgā stāvoklī, ka varēja kuru katru brīdi eksplodēt. Kalpotāju istabā sēdēja kučieri un trīs atbraukušo džentlmeņu sulaiņi sēdēja vai stāvēja ap kamīnu; istabenes droši vien atradās augšā pie savām pavēlniecēm, un jaunie kalpi, kas bija pieņemti no Milkotas viesnīcas, šaudījās apkārt malu malās. Izlocījusies cauri šim haosam, es beidzot sasniedzu pieliekamo telpu; tur paņēmu vienu aukstu cālīti, apaļu baltmaizes klaipiņu, dažas pastētītes, divus šķīvjus un nazi un dakšiņu; ar šo laupījumu steidzīgi devos atpakaļ. Biju sasniegusi gaiteni un jau grasījos aizvērt durvis, kas veda uz kāpnēm, kad aizvien skaļāka murdoņa lika man saprast, ka lēdijas gatavojas nākt ārā no savām istabām. Nevarēju nokļūt mācību telpā, ne- paejot garām dažu viešņu durvīm, un līdz ar to risks tikt pārsteigtai ar savu pārtikas krājumu bija liels; tāpēc paliku stāvam gaiteņa galā, kur, tāpēc ka tur nebija logu, valdīja tumsa — pašreiz pavisam melna tumsa, jo saule bija norietējusi un krēsla sabiezēja.

Pēc īsa brīža no viešņu istabām iznāca daiļās iemītnieces cita pēc citas: visas iznāca priecīgas un bezbēdīgas, tādos tērpos, kas tumsā laistījās un mirdzēja. Vienu mirkli viņas vēl palika pulciņā stāvot gaiteņa otrā galā, dzīvi sarunādamās klusinātā balsī, pēc tam devās lejup pa kāpnēm tik beztrokšņaini, kā viegla migla slīd zemē gar kalna nogāzi. Kopaina atstāja uz mani visdižciltīgākās elegances iespaidu — tādu, kādu nekad agrāk nebiju izjutusi.

Atradu Adelu lūkojamies pa mācību istabas durvīm, kuras viņa bija mazlietiņ atvērusi. — Kādas daiļas lēdijas! — viņa iesaucās angliski. — Kā es vēlos, kaut drīkstētu aiziet pie viņām! Vai jūs domājat, ka misters Ročesters mūs aicinās pie sevis uz pusdienām?

— Nē, noteikti ne; misteram Ročesteram ir cits prātā. Nedomā vairs par šīm lēdijām šovakar; varbūt tu redzēsi viņas rīt; te ir tavas vakariņas.

Es Adelai stāstīju pasakas, kamēr vien meitene gribēja klausīties, pēc tam pārmaiņas pēc izvedu viņu gaitenī. Vestibila lustra mirdzēja vienās svecēs, un viņai patika skatīties pāri margām un novērot sulaiņus skrējām šurp turp. Kad jau bija loti vēls, mūzikas skaņas plūda šurp no viesu istabas, kurp bija aiznestas klavieres. Mēs abas ar Adelu apsēdāmies uz paša augšējā pakāpiena, lai klausītos. Tūlīt arī atskanēja balss, kas iekļāvās instrumenta sulīgajos toņos: dziedāja kāda lēdija ar ļoti maigu tembru. Solodziedā jumam sekoja duets, un pēc tam dziedāja kāds trio vai kvartets; priecīgas sarunas piepildīja starpbrīžus. Klausījos ilgi un pēkšņi pieķēru sevi, ka mana auss nemitīgi centās analizēt dažādās skaņas un no valodas jucekļa atšķirt mistera Ročestera balsi; un, kad es to notvēru, kas notika drīz, atradu sev citu uzdevumu — savienot tāluma dēļ neskaidros balsienus vārdos.

Pulkstenis nosita vienpadsmit. Paskatījos uz Adelu, kuras galva atbalstījās pret manu plecu; plaksti bija kļuvuši smagi, tāpēc es viņu pacēlu un aiznesu gultā. Bija gandrīz viens, kad arī džentlmeņi un lēdijas devās uz savām istabām.

Nākamā diena aizritēja tikpat skaisti kā iepriekšējā; bija nospriests, ka viesi veltīs to ekskursijai uz kādu no- kalni tuvākā apkārtnē. Viņi devās ceļā agri no rīta, daži jāšus, pārējie karietēs. Es novēroju kā aizbraukšanu, tā arī atgriešanos. Tāpat kā vakar, mis Ingrema bija vienīgā sieviete zirgā; un, tāpat kā vakar, misters Ročesters aulekšoja viņai blakus; viņi jāja mazliet atstatus no pārējiem. Es norādīju uz to misis Fērfeksai, kas kopā ar mani stāvēja pie loga.

—    Jūs teicāt, ka neesot ticams, ka šie divi domā apprecēties, — es ieminējos, — bet, kā redzat, misters Ročesters dod viņai priekšroku pār visām pārējām lēdijām.

—    Jā, varbūt. Viņš, bez šaubām, jūsmo par mis In- gremu.

—    Un viņa par misteru Ročesteru, — es piebildu, — paskatieties, kā viņa pieliec galvu pret viņu, it kā viņi butu tuvi draugi; es gribētu redzēt viņas seju; līdz šim man neizdevās uzmest tai kaut paviršu skatienu.

—    Jūs redzēsiet mis Ingremu šovakar, — misis Fērfeksa atbildēja. — Ieminējos misteram Ročesteram, ka Adela ļoti vēlas tikt iepazīstināta ar lēdijām, un viņš atbildēja: «Lai tad viņa nonāk pēc vakariņām viesu istabā, un palūdziet mis Eiru pavadīt bērnu!»

—    Jā — to viņš teica vienīgi aiz pieklājības: man nav turp jāiet, noteikti nē, — es atbildēju.

—          Nu, es jau viņam pateicu, ka, manuprāt, jūs — ne- pieradusi pie viesībām — negribēsiet ierasties tādā jautrā sabiedrībā, kur visi jums ir sveši; un tad viņš savā parasti skarbajā tonī atbildēja: «Muļķības! Ja viņa iebilst pret to, tad pasakiet, ka tā ir mana personiskā vēlēšanās; un, ja viņa pretojas, pasakiet, ka nākšu un pats aizvedīšu šo stūrgalvi.»

—    Šīs pūles viņam aiztaupīšu, — es atbildēju. — Es iešu, ja nevaru citādi, bet man tas nepatīk. Vai jūs arī būsiet tur, misis Fērfeksa?

—    Nē, es lūdzu atbrīvot mani, un viņš piekrita manam lūgumam. Es pateikšu jums, kā izvairīties no oficiālas iepazīstināšanas, kas ir visnepatīkamākais pienākums šajā lietā. Jums jāieiet viesību zālē, kamēr tā ir tukša, pirms lēdijas pieceļas no galda; izraugieties vietu kādā mierīgā stūrītī; jums nav jāpaliek ilgi pēc džentlmeņu ierašanās, ja to nevēlaties; misteram Ročesteram tikai jāredz, ka jūs tur esat, un pēc tam dodieties projām — neviens to nepamanīs.

—   Vai jūs domājat, ka šie ļaudis šeit paliks ilgi?

—    Varbūt divas trīs nedēļas; ilgāk noteikti ne. Pēc ziemsvētku atvaļinājuma sers Džordžs Lins, kas nesen ievēlēts par Milkotas deputātu, brauks uz Londonu stāties savā amatā; domājams, ka misters Ročesters viņu pavadīs; es jau tā brīnos, ka viņš tik ilgi palika Tornfīldā.

Ar zināmu satraukumu gaidīju tuvojamies stundu, kurā man ar savu audzēkni vajadzēs doties uz viesību istabu. Adela jutās visu dienu kā ekstāzē, uzzinājusi, ka viņu šovakar stādīs priekšā lēdijām, un nomierinājās tikai tad, kad Sofija sāka pārģērbšanās ceremoniju. Šīs norises nozīmīgums lika meitenītei atģisties, un, kad mati bija sakārtoti garās, lejupslīdošās sprogās, pati ieģērbta rožainajā zīda kleitiņā, garā jostas lenta sasieta un rokās uzģērbti mežģīņu cimdi, viņa izskatījās tik nopietna kā tiesnesis. Nevajadzēja pat atgādināt, lai nesaburza tērpu; kad viņa bija uzposta, viņa apsēdās tēlotā kautrībā savā mazajā krēslā, neaizmirsdama pacelt zīda bruncīšus aiz bailēm, ka tos saburzīs, un apsolīja man nepakustēties, līdz es būšu sakārtojusies. Tas gāja ātri; savu labāko kleitu (sudrabpelēko, kuru nopirku mis Templas kāzu gadījumam un kopš tā laika vairs nebiju valkājusi) drīz uzģērbu, matus ātri sasukāju, vienīgo rotaslietu — pērļu brošiņu ātri piespraudu. Devāmies lejup.

Par laimi, viesistabā ieiet varēja ari pa otrām durvīm, ne tikai pa tām, kas veda cauri ēdamistabai un kur tagad visi viesi sēdēja pie vakariņu galda. Mēs ienācām tukšā istabā, marmora kamīnā rāmi dega liela uguns, un gaišā vientulībā mirdzēja vaska sveces starp brīnišķīgi skaistiem ziediem, ar kuriem bija dekorēti galdi. Tumši sarkanās portjeras aizsedza arkasveidīgo starpgaitenīti, un, lai cik plāna bija šī siena, kuru veidoja drapērija, kas šķīra sabiedrību blakus telpā no mums, viesi runāja tik apvaldītos toņos, ka no viņu sarunām šurp atplūda tikai apslāpēta sarunu murdoņa.

Adela, kas joprojām šķita ļoti svinīga iespaida varā, bez vārda runas apsēdās uz soliņa, kuru viņai norādīju. Es apsēdos loga nišā un, paņēmusi kādu grāmatu no gaida, mēģināju lasīt. Adela atnesa savu soliņu un apsēdās man pie kājām; pēc brīža viņa aizskāra manu celi.

—    Kas ir, Adela?

—    Tu pārāk daudz domā par savu toilette, Adela, bet tu dabūsi vienu ziedu. — Un es izņēmu no vāzes rozi un iespraudu to viņas jostas lentē. Viņa izdvesa neizsakāma apmierinājuma nopūtu, it kā viņas laimes kauss tagad būtu pilns. Es novērsu seju, lai noslēptu smaidu, ko nespēju apvaldīt. Mazās parīzietes nopietnība un iedzimtā pieķeršanās visam, kas saistījās ar tērpiem, bija gan jocīga, gan skumja.

Pēc tam atskanēja viegls troksnis, viesiem pieceļoties no galda; tika atbīdītas arkasveidīgā starpgaiteņa portjeras, un pa tām kļuva redzama ēdamistaba ar aizdegto lustru, kas lēja gaismu pār brīnišķīgo deserta servīzes sudrabu un kristālu, ar ko bija klāts garš galds; neliela lēdiju grupiņa stāvēja arkasveidīgajās durvīs; viņas ienāca, un portjeras aizvērās.

Viņas bija tikai astoņas, tomēr, kad viņas reizē ienāca, radās iespaids, ka to ir daudz vairāk. Dažas bija ļoti gara auguma, vairākas ģērbušās baltā, bet visām bija bagātīgi krokoti tērpi, kas, šķita, palielināja lēdiju izmēru tāpat kā apdārzs mēnesi. Es piecēlos un taisīju reveransu; viena vai divas atņēma sveicienu, palocīdamas galvu, pārējās tikai skatījās uz mani.

Viņas izklīda pa telpu, atgādinādamas ar savu kustīgo dzīvesprieku un vieglumu baltu lidojošu putnu baru. Dažas apsēdās, mazliet atbalstīdamās pret atzveltnēm uz dī- vāniņiem un otomanēm, citas pārliecās pār galdiņiem un ar interesi apskatīja puķes un grāmatas; pārējās sastājās pulciņā ap kamīnu; visas sarunājās klusā, bet skaidrā valodā, kā viņas acīmredzot parasti darīja. Uzzināju šo lēdiju vārdus tikai vēlāk, bet varu tās pieminēt arī tūlīt.

Vispirms tur bija misis Eštona un divas viņas meitas. Viņa pati droši vien kādreiz bija glīta sieviete un bija labi saglabājusies joprojām. Emija, viņas vecākā meita, bija pamaza, ar naivu seju, bērnišķīgu uzvedību un valdzinošu augumiņu; baltais muslīna ģērbs un zilā josta viņai labi piestāvēja. Otrā meita Luīza bija lielāka un elegantāka: viņai bija ļoti skaista tāda tipa seja, ko franči dēvē minois chillonSAbas meitenes bija baltas kā lilijas.

Lēdija Lina bija liela un drukna, apmēram četrdesmit gadus veca sieviete ar ļoti taisnu stāju, augstprātīgu sejas izteiksmi, ģērbusies lepnā lāsmojošā zīda atlasa tērpa; tumšie mati spoži mirdzēja zilas spalvas rotā, un pieri apņēma dārgakmeņiem greznota stīpa.

Pulkveža Denta dzīvesbiedre nebija tik efektīga, bet, manuprāt, vairāk atstāja īstas dāmas iespaidu. Viņai bija slaids augums, bāla, laipna seja un gaiši mati. Melnais zīda tērps, dārgu ārzemju mežģīņu šalle un viņas pērļu rotas man patika labāk nekā varavīksnei līdzīgās titulētās dāmas spožums.

Bet trīs visievērojamākās skaistules — daļēji varbūt tāpēc, ka viņām bija visgarākie augumi šajā grupā, — bija atraitne lēdija Ingrema un viņas meitas Blanša un Mērija. Visām trim bija visstaltākie stāvi no visām klātesošām. Atraitnei varēja būt starp četrdesmit un piecdesmit gadiem: viņa bija vēl joprojām daiļa; viņas mati (vismaz sveču gaismā) izskatījās gluži melni; arī viņas zobi acīmredzot bija teicamā stāvoklī. Ļaužu lielākā daļa dēvētu viņu par viņas vecumam lieliska izskata sievieti; un tāda viņa arī, bez šaubām, bija, runājot par viņas fizisko ārieni; bet viņas sejā, uzvedībā atspoguļojās gandrīz nepanesama augstprātība; viņai bija romietes vaibsti un dubultzods, kas pazuda kaklā gluži kā stabā; vaibsti man likās ne tikvien uzblīduši un drūmi, bet pat uzpūtības izvagoti, un zods tā paša iemesla dēļ tika turēts gandrīz nedabiski augsti pacelts. Līdz ar to viņai bija dzedrs un cietsirdīgs skatiens — tas man atgādināja misis Rīdu; runājot viņa šķobīja muti, balss bija zema, modulācijas ļoti afektētas, kundziskas, īsi sakot, pavisam nepanesamas. Koši sarkanais samta tērps un no zelta diegiem cauraustas indiešu šalles pītais turbāns piešķīra viņai (ko viņa, liekas, arī gribēja) patiešām majestātisku izskatu.

Blanša un Mērija bija vienādi garas — taisnas un slaidas kā papeles. Mērija bija par vāju savam garumam, turpretim Blanša bija veidota kā īsta Diāna. Viņu es, protams, pētīju ar sevišķu interesi. Vispirms, gribēju redzēt, vai viņas āriene atbilst misis Fērfeksas aprakstam, otrkārt, vai viņa kaut cik atbilst iedomu tēlam, kuru biju uzgleznojusi miniatūrā, un, treškārt, — man tomēr jāatzīstas — vai viņa varētu atbilst mistera Ročestera gaumei.

Ja runā par ārieni, tad viņa mats matā atbilda manai gleznai un misis Fērfeksas aprakstam. Daiļās krūtis, nolaidenie pleci, graciozais kakls, tumšās acis un melnās sprogas — tas viss bija; bet viņas seja? Tā bija līdzīga viņas mātes sejai, jaunavīga, grumbām neizvagota līdzība: tā pati zemā piere, tie paši iedomīgie vaibsti, tā pati augstprātība. Bet tā nebija drūma augstprātība, jo viņa smējās vienā laidā; viņas smiekli bija satīriski, un tāda bija viņas izliekto un augstprātīgo lūpu parastā izteiksme.

Mēdz teikt, ka ģenialitāte esot pašpārliecināta; es nevaru teikt, vai mis Ingrema bija ģeniāla, bet viņa bija pašpārliecināta — turklāt ārkārtīgi pašpārliecināta. Viņa uzsāka sarunu par botāniku ar laipno misis Dentu. Šķita, ka misis Denta nebija studējusi šo zinātni, lai gan, kā viņa teica, mīlēja puķes, «jo sevišķi savvaļā augošās»; mis Ingrema šo priekšmetu bija studējusi un iedomīgi birdināt birdināja botāniskos nosaukumus. Es tūlīt pamanīju, ka viņa (kā tautā to dēvē) uzvilka uz zoba misis Dentu, tas ir: viņa izsmēja misis Dentas neziņu; viņas «uzvilkšana uz zoba» varbūt parādīja viņas gudrību, bet neliecināja par labsirdību. Viņa spēlēja klavieres, tehnika bija lieliska; viņa dziedāja, balss — skanīga; ar savu māti viņa sarunājās franciski; viņa runāja šo valodu labi un tekoši.

Mērijai bija maigāka un atklātāka seja nekā Blanšai, arī gleznāki vaibsti un mazliet gaišāka ādas krāsa (mis Ingrema bija melnīgsnēja kā spāniete), bet Mērija bija ļoti garlaicīga; viņas sejai trūka izteiksmes, acīm — spožuma; viņai nekas nebija sakāms, un, reiz apsēdusies savā sēdeklī, viņa palika tur kā nekustīgs tēls nišā. Abas masas bija tērpušās nevainojami baltos tērpos.

Un vai man tagad mis Ingrema likās tik iekārojama, lai misters Ročesters izvēlētos viņu? Es to nevarēju pateikt — es nepazinu viņa gaumi par sievietes skaistumu. Ja viņam patika majestātiskums, tad viņa bija īsts majestātiskuma paraugs, turklāt bija izglītota, jautra. Vairums vīriešu jūsmoja par mis Ingremu, un, ka misters Ročesters par viņu tiešām jūsmo, tas man pēc priekšpusdienā redzetā bija skaidrs; lai izkliedētu pēdējo šaubu ēnu, vajadzēja tikai redzēt abus kopā.

Tev, lasītāj, nav jāiedomājas, ka Adela visu šo laiku sēdēja nekustīgi uz soliņa man pie kājām; nē, kad lēdijas ienāca, viņa piecēlās, izgāja viņām pretī, taisīja cēlu reveransu un svinīgi teica:

Mis Ingrema ar ironiju noskatījās uz meitenīti un izsaucās: — Kāda maza lellīte!

Lēdija Lina piezīmēja: — Tā droši vien ir mistera Ročestera aizbilstamā, mazā franču meitenīte, par kuru viņš stāstīja.

Misis Denta laipni satvēra Adelas roku un noskūpstīja meiteni. Emija un Luīza Eštonas vienlaicīgi izsaucās:

—    Kāds mīlīgs bērns!

Un tad lēdijas piesauca meitenīti pie sevis, un tagad viņa sēdēja starp viņām, čalodama pārmaiņus franciski un'lauzītā angļu valodā, priecādamās ne tikvien par jauno lēdiju, bet arī par misis Eštonas un lēdijas Linas uzmanību un ar baudu ļaudama sevi lutināt.

Beidzot ienes kafiju un aicina šurp džentlmeņus. Es sēžu ēnā — ja kāda ēna šajā spoži apgaismotajā telpā vispār var būt; logu priekškars mani pa pusei noslēpj skatieniem. Atkal atveras mazā starpgaiteņa portjeras; viņi ienāk. Kungu kopīgā ierašanās, tāpat kā pirms tam lēdiju ienākšana, ir ļoti iespaidīga: visi tērpušies melnā; vairums ir gara auguma, daži jauni. Henrijs un Frederiks Lins ir ļoti uzkrītoši franti; pulkvedis Dents — elegants kareivīga izskata vīrietis. Misters Eštons — apgabala miertiesnesis — izskatās kā īsts džentlmenis: viņam ir pavisam balti mati, uzacis un vaigubārda vēl tumša; tas viņam piešķir zināmā mērā kaut ko no Ie pere noble de thi'ātre [37] izskata. Lords Ingrems, tāpat kā viņa māsas, ir liela auguma, tāpat kā viņas, arī viņš ir glīts; bet viņam piemīt Mērijas vienaldzīgā un gurdenā sejas izteiksme; viņa pārākums šķiet slēpjamies roku un kāju garumā, nevis dzīves sparā un inteliģencē.

Bet kur ir misters Ročesters?

Beidzot ienāk arī viņš; es neskatos uz arkasveidīgā slarpgaiteņa pusi, tomēr redzu viņu ienākam. Cenšos piesaistīt uzmanību adāmadatām, naudas maciņa cilpiņām, ko darinu, — vēlos domāt tikai par darbu, kurš man ir rokās, redzēt tikai sudraba krellītes un zīda diegus, kas guļ manā klēpī, kaut gan skaidri redzu mistera Ročestera stāvu, un man neatvairāmi ataust atmiņā mirklis, kad redzēju viņu pēdējo reizi tūlīt pēc tam, kad biju izdarījusi viņam, kā viņš teica, ārkārtēju pakalpojumu, un viņš, turēdams manu roku un skatīdamies sejā, lūkojās tādām acīm, kas atsedza pārpilnu sirdi, kura draudēja pārplūst, pie tam šīs jūtas skāra arī mani. Cik tuva es viņam šajā mirklī biju! Kas norisinājies kopš tā brīža, ka varējis izjaukt mūsu sirsnīgās attiecības? Pat šobrīd — cik tāli, cik ļoti bijām kļuvuši sveši! Tik ļoti sveši, ka es negaidīju, ka viņš pienāks man klāt un runās ar mani. Es nemaz nebrīnījos, kad, neuzmetis man ne skata, viņš apsēdās istabas pretējā pusē un uzsāka sarunu ar dažām lēdijām.

Tikko redzēju, ka viņa uzmanība pievērsta viņām un ka es drīkstu nepamanīta pacelt skatienu, tā manas acis nevilšus meklēja viņa seju: nespēju novaldīt plakstus — tie pacēlās paši, un redzokļi pievērsās viņam. Skatījos un izjutu pēkšņu prieku — tas bija brīnišķīgs, bet ciešanu pārpilns prieks, tīrs zelts ar tēraudcietu moku dzeloni; tas bija prieks, ko izjūt slāpēs mirstošs cilvēks, kurš zin, ka avots, līdz kuram viņš aizrāpojis, ir saindēts, bet kurš tomēr noliecas un nāvējošo veldzi dievišķā laimē dzer.

Tā ir dziļa patiesība, «ka daiļums atrodas skatītāja acīs». Mana kunga bālā, dzeltenīgā seja, platā, stūrainā piere, biezās un kuplās uzacis, dziļi dobumos gulošās acis, asie vaibsti, bargā, nežēlīgā mute — viss liecināja par enerģiju, noteiktību un gribu — nebija skaisti, ja to visu vērtē saskaņā ar vispārpieņemtiem noteikumiem; bet man viss likās vairāk nekā skaists: viss bija pārpilns neparastības, kas mani pilnīgi uzveica, kas laupīja noteikšanu pār manām jūtām un atdeva tās viņa varā. Nebiju domājusi viņu iemīlēt; lasītājs zin, cik smagi cīnījos, lai izravētu mīlestības asnus, kurus biju atklājusi savā dvēselē, un kuri tagad, kad es pirmo reizi viņu atkal ieraudzīju, spontāni atdzīvojās — zaļi un spēcīgi. Viņš piespieda mani viņu mīlēt, kaut neveltīja man ne skatienu.

Salīdzināju misteru Ročesteru ar viņa viesiem. Ko gan salīdzinājumā ar viņa dabisko sparu un īsto gribas spēku nozīmēja Linu izsmalcinātā laipnība, lorda Ingrema gurdenā elegance, pat pulkveža Denta karavīra individualitāte? Viņu āriene, viņu izturēšanās neizraisīja manī nekādas simpātijas, kaut gan varēju iztēloties, ka vairums novērotāju dēvētu viņus par pievilcīgiem, glītiem un impozantiem vīriešiem, misteru Ročesteru turpretī uzskatītu par neizskatīgu un drūmu. Redzēju šos džentlmeņus smaidām, smejamies — tas nebija nekas: sveču gaismā bija tikpat daudz dvēseles, cik viņu smaidā, zvana tinkšķī tikpat daudz savdabīguma, cik viņu smieklos. Redzēju smaidām misteru Ročesteru — viņa bargie vaibsti at- maiga, viņa acis kļuva spožas un laipnas, skatiens gan pētījošs, gan mīļš. Sajā mirklī viņš sarunājās ar Luīžu un Emiju Eštonu. Brīnījos, redzot viņas mierīgi uztveram skatienu, kas man šķita tik caururbjošs; gaidīju, ka viņas nodurs acis, ka sejā ieplūdīs sārtums šāda skatiena ietekmē; bet es tomēr priecājos, kad atklāju, ka viņas tas nemaz neaizkustināja. «Viņām viņš nenozīmē to, ko nozīmē man,» es nodomāju, «viņš nav no šo ļaužu sugas; es ticu, ka viņš ir no manējās; jūtos viņam radniecīga, es saprotu viņa vaibstu un kustību valodu; kaut arī sabiedriskais stāvoklis un bagātība izveido starp mums dziļu plaisu, manā prātā un jūtās, manās asinīs un nervos ir kaut kas, kas mani garīgi tuvina viņam. Vai es necentos iestāstīt sev pirms dažām dienām, ka man nav citas daļas gar viņu kā saņemt algu no viņa rokas? Vai nebiju pati aizliegusi sev redzēt viņu citā gaismā kā vien sava maizes devēja lomā? Tā ir dabas zaimošana! Ikkatra laba, īsta, spēcīga izjūta, kas mīt manī, gribot negribot saistās ar viņu; es zinu, man jāslēpj manas jūtas, jānoslāpē cerības. Man jāpatur prātā, ka viņš nevar sevišķi interesēties par mani. Jo, ja apgalvoju, ka esmu no viņa sugas, tad nedomāju, ka man piemīt viņa ietekmēšanas un viņa valdzinājuma burvība; es tikai domāju, ka man ir zināmas ar viņu kopējas noslieces un izjūtas. Tātad tāpēc man nemitīgi sev jāatkārto, ka mēs uz mūžu esam šķirti, — un tomēr, kamēr elpošu un domāšu, man viņš jāmīl.»

Pašlaik pasniedz kafiju. Kopš džentlmeņi ieradušies, lēdijas kļuvušas priecīgas kā cīruļi; saruna kļūst dzīva un jautra. Pulkvedis Dents un misters Eštons diskutē par politiku; viņu sievas klausās. Abas augstprātīgās atraitnes, lēdija Lina un lēdija Ingrema, sarunājas. Sers Džordžs, kuru, starp citu, esmu aizmirsusi aprakstīt, — ļoti liela auguma un ļoti svaiga izskata lauku aristokrāts — stāv pie dīvāna viņām pretī ar kafijas tasi rokās un palaikam iebilst kādu vārdu. Misters Frederiks Lins apsēdies blakus Mērijai Ingremai un rāda viņai kāda brīnišķīga sējuma gravīras; viņa skatās, šad tad pasmaida, bet acīmredzot maz runā. Garais, flegmātiskais lords In- grems atbalstās ar sakrustotām rokām uz mazās, mundrās Emijas Eštonas krēsla atzveltnes; lēdija, pacēlusi acis uz viņu, čivina kā paceplītis; lords Ingrems viņai patīk labāk nekā misters Ročesters. Henrijs Lins iekārtojies uz otomanes Luīzai pie kājām. Adela apsēdusies viņam blakus, un viņš cenšas sarunāties ar meitenīti franciski, un Luīza smejas par viņa kļūdām. Kam gan piebiedrosies Blanša Ingrema? Viņa stāv viena pati pie galda, graciozi pārliekusies pār kādu albumu. Viņa liekas gaidam, lai viņu meklē; bet viņa negaidīs pārāk ilgi; viņa izvēlas sarunas biedru pati.

Misters Ročesters, atstājis Eštonas, stāv tikpat vienaldzīgs un vientuļš pie kamīna kā viņa pie galda. Viņa tuvojas viņam un nostājas kamīna otrā pusē.

—    Mister Ročester, es domāju, ka jums nepatīk bērni?

—    Nepatīk arī.

—     Kas tad jūs pamudinājis uzņemties rūpes par šādu mazu lelli (norādot uz Adelu)? Kur jūs to pievācāt?

—    Es viņu nekur ne pievācu, viņu man uzticēja.

<— Jums vajadzēja viņu nodot kādā skolā.

>— To es nevarēju atļauties: skolas ir tik dārgas.

—    Kā tā? Jūs taču droši vien pieņēmāt guvernanti viņai. Es tikko redzēju kopā ar meiteni kādu personu — vai viņa aizgājusi? Nēl Viņa vēl sēž aiz logu aizkara. Jūs viņai, bez šaubām, maksājat; varu iedomāties, ka tas izmaksā tikpat daudz, pat vairāk, tāpēc ka jums taču jāuztur abas.

Baidījos vai — varbūt jāsaka — cerēju, ka norādījums uz mani liks misteram Ročesteram pagriezt acis uz manu pusi, un es neapzināti ierāvos vēl dziļāk ēnā, bet viņš pat neatskatījās.

—    Es par šo jautājumu neesmu domājis, — viņš teica vienaldzīgi, stingi skatīdamies kaut kur tālumā.

—    Nē, jūs vīrieši nekad nedomājat par taupību un saprātīgumu. Jums vajadzētu noklausīties manas mātes uzskatus par guvernantēm; Mērijai un man, cik atceros, savā laikā viņu bija vismaz kāds ducis, puse no tām bija riebīgas un pārējās smieklīgas, bet visas nepanesamas — vai ne, māt?

—    Vai tu ko teici, mana visudārgā?

Jaunā lēdija, kas šādā veidā tika raksturota kā atraitnes lielākā bagātība, atkārtoja jautājumu līdz ar paskaidrojumu.

—    Mana visdārgā, nepiemini guvernantes; nosaukums vien mani dara nervozu. Es tik daudz cietu viņu nemākulības un untumainības dēļ; man, paldies dievam, nav vairs nekādas daļas gar viņām.

Šajā brīdī misis Denta pieliecās svētulīgajai lēdijai un iečukstēja viņai ko ausī; pēc teiktās atbildes nopratu, ka misis Denta viņai acīmredzot atgādināja, ka viena no šīs nolādētās sugas atrodas šajā telpā.

—    Tanī pis![38] — augstdzimusī atbildēja. — Ceru, ka tas viņai nāks par labu. — Pēc tam viņa piebilda klusāk, bet joprojām pietiekami skaļi, lai es to dzirdētu: — Es viņu ievēroju; es orientējos sejās; un viņas vaibstos redzu visus viņas šķirai piemītošos trūkumus.

—    Un kādi tie ir, cienītā? — misters Ročesters jautāja skaļi.

—    To es jums pastāstīšu zem četrām acīm, — viņa atbildēja, trīsreiz nošūpodama savu turbānu ar ļaunu vēstījošu zīmīgumu.

—    Bet tad manai ziņkārībai tas būs vienalga; tā jāapmierina tūlīt.

—   Pajautājiet Blanšai; viņa sēž jums tuvāk nekā es.

—    Nesūti viņu pēc informācijas pie manis, māt! Man tikai viens vārds sakāms par visu šo sugu; tā ir viena īsta sērga. Negribu teikt, ka man nācies daudz ciest no viņām; es vienmēr apgriezu iesmu otrādi. Kādus gan stiķus Teodors un es nospēlējām savām guvernantēm — mis Vilsonai, misis Greijai un madame Zubērai! Mērija bija aizvien pārāk miegaina, lai piedalītos mūsu sazvērestībās; vislabāko joku nostrādājām madame Zubērai. Mis Vilsona bija nožēlojama, slimīga būtne, raudulīga un drūma, vārdu sakot, nebija vērts viņu nerrot; un misis Greija bija rupja un nejūtīga, uz viņu nekas neiedarbojās. Bet nožēlojamā madame Zubēra! Redzu vēl tagad viņas nikno uzbudinājumu, kad nokaitinājām viņu līdz pēdējam — izlējām savu tēju, sadrupinājām sviestmaizi, mētājām grāmatas pret griestiem un, sizdamas ar lineālu pret galdu un ar krāsns kruķi pret kamīna režģiem, nospēlējām īstu kaķu koncertu. Teodor, vai tu atceries šīs jautrās dienas?

—    O-o-o, protams, — lords Ingrems novilka, — un nožēlojamā vecā kaza tad katru reizi blēja.

—    «O, jūs ļaun bern!» [39] un tad mēs ņēmāmies nolasīt viņai sprediķi par viņas nekaunību mācīt kaut ko tādiem gudriem brīnumbērniem kā mēs, ja pati nekā neprot.

—    To mēs darījām, un, Tedi, tu taču zini, kā es palīdzēju tev tramdīt (vai vajāt) tavu mājskolotāju, bālo misteru Viningu — mācītāju čaulā, kā mēs viņu mēdzām dēvēt. Viņš un mis Vilsona atļāvās iemīlēties viens otrā — vismaz mēs ar Tedi tā domājām; mēs notvērām dažkārt sāpju pilnus skatienus un nopūtas, ko mēs uzskatījām par la belle passion2 pierādījumiem, un, ticiet man, sabiedrībai drīz vien bija no mūsu atklājuma savs labums: mēs to izmantojām kā sviru, ar kuru atbrīvot mūsu mājas no liekā balasta. Uzzinājusi no mums šo stāstu, mūsu māte to izskaidroja ar noslieci uz netikumību. Tā taču bija, māt?

—    Protams, mana mīļā. Un man bija taisnība; tādēļ ņem vērā: eksistē tūkstošiem iemeslu, kādēļ šādi sakari

starp guvernanti un mājskolotāju nevienu brīdi nav ciešami kārtīgā mājā, pirmkārt…

—    2ēlīgā māt! Aiztaupi mums uzskaitījumu! Bez tam mēs tos zinām: ļauna parauga apdraudēta bērnu nevainība, abu mīlētāju vienaldzīga un līdz ar to nolaidīga izturēšanās pret pienākumiem — savstarpēja apvienošanās un atbalstīšana; sekas — nekaunība, nepaklausība un beidzot — īsts dumpis. Vai man taisnība, baronese Ingrema no Ingremparka?

—    Mans lilijas zieds, tev taisnība kā aizvien.

—    Tad par to nekas vairs nav sakāms, mainīsim tematu.

Emija Eštona, kas vai nu nedzirdēja, vai neievēroja šo autoritatīvo pavēli, iejaucās maigā, bērnišķīgā balsī:

—    Luīza un es arī mēdzām ķircināt mūsu guvernanti, bet viņa bija tik lādzīgs radījums, ka pacieta visu, nekas viņu neizsita no līdzsvara. Viņa nekad nedusmojās uz mums, vai ne, Luīza?

—    Nē, nekad; mēs varējām darīt, ko gribējām: izvandīt viņas rakstāmgaldu vai rokdarbu kārbu un atvilktnēs apgriezt visu otrādi, un viņa bija tik labdabīga, ka atdeva mums visu, ko mēs pieprasījām.

—    Tagad man šķiet, — mis Ingrema teica, sarkastiski sašķobīdama lūpas, — ka mums būs jānoklausās vesels izvilkumu klāsts no atmiņām par visām bijušām guvernantēm; lai novērstu šādu sodību, es vēlreiz aicinu pievērsties citam sarunas tematam. Mister Ročester, vai atbalstāt manu priekšlikumu?

—    Protams, cienītā, atbalstu šo jūsu ierosinājumu tāpat kā ikkatru citu.

—   Tādā gadījumā atļaušos to izteikt. Sinjor Eduardo, ' vai jūs esat disponēts uz dziedāšanu šovakar?

—    Donna Biankakad jūs pavēlat, es tāds būšu.

—    Tad, sinjor, es jums pasludinu savu karalisko pavēli, turiet gatavībā plaušas un pārējos balss orgānus, tāpēc ka tie būs nepieciešami manā karaliskajā dienestā.

—    Pie velna ar Ričo! — viņa iesaucās un atmeta galvu, ka sprogas noplīvoja, tad devās pie klavierēm. •— Manuprāt, vijolnieks Dāvids bija garlaicīgs tips. Es dodu priekšroku Bosvelam Manuprāt, vīrietis nav neko vērts, ja viņš nav kaut kas velnišķīgs. Un vēsture var stāstīt par Džeimsu Hepbernu, ko grib, bet man tāda sajūta, ka viņš bija tieši tāds straujš, nevaldāms, pārgalvīgs varonis, kam es būtu ar mieru dāvāt savu roku.

—    Mani kungi, vai dzirdējāt? Kurš no jums visvairāk līdzīgs Bosvelam? — iesaucās misters Ročesters.

—   Es teiktu, ka šī priekšrocība piemīt jums, — pulkvedis Dents atbildēja.

—   Goda vārds, esmu jums ļoti pateicīgs, — atskanēja atbilde.

Mis Ingrema, kura tikmēr ar pašapzinīgu grāciju bija apsēdusies pie klavierēm, izklājusi savu balto tērpu karaliskās krokās ap sevi, uzsāka brīnišķīgu prelūdiju, turpinādama sarunu. Viņa likās šovakar lieliskā garastāvoklī; viņas vārdu un uzvedības mērķis, kā likās, bija izraisīt ne vien apbrīnu, bet visas auditorijas izbrīnu. Viņa acīmredzot gribēja pārsteigt viņus ar kaut ko ļoti neparastu un patiešām pārdrošu.

—    O, man mūsdienu jaunie vīrieši apnikuši! — viņa izsaucās, pirkstiem ļaujot veikli slīdēt pār taustiņiem. — Tie ir nožēlojami, zaļi puikas, kuri neuzdrošinās spert soli tālāk par tēva parka vārtiem, pat neaiziet tik tālu bez mātes žēlīgās atļaujas un uzraudzības, radījumi, kas tik ļoti norūpējušies par savu skaisto seju, baltām rokām un mazām kājām, it kā vīrietim būtu kāda daļa gar skaistumu! It kā piemīlīgums nebūtu taisni sievietei piemītoša priekšrocība — viņas likumīgā īpašība un dabas atvēlēts mantojums! Es piekrītu, ka neglīta sieviete ir kauna traips radības daiļajā sejā, bet, runājot par vīriešiem, jāsaka: lai viņi ir nomodā vienīgi par savu spēku un drosmi; viņu devīze lai ir: medīt, šaut, cīnīties; viss pārējais nav penija vērts. Tā skanētu mana devīze, ja es būtu vīrietis.

Ja es reiz precēšos, — viņa turpināja pēc īsas klusēšanas, kuru neviens nepārtrauca, — tad — to esmu apņēmusies — mans vīrs nedrīkstēs būt mans sāncensis, bet tikai fons manam daiļumam. Necietīšu nevienu konkurentu sava troņa tuvumā. Es pieprasīšu nedalītu pielūgsmi sev; savu apbrīnu viņš nedrīkstēs dalīt starp mani un savu spogulī redzēto attēlu. Mister Ročester, dziediet, un es pavadīšu.

1 — Esmu jūsu rīcībā, — bija atbilde.

—    Šeit ir Korsāra dziesma. Jums jāzina, ka es jūsmoju par korsāriem, un tādēļ dziediet to con spirito

—    Mis Ingremas lūpu teiktā pavēle iedvesmotu pat piena vai ūdens krūzi.

—    Tāpēc piesargieties: ja man nepatiks jūsu dziesma, es jūs apkaunošu, parādīdama, kā tas jādara.

—    Tas taču nozīmē piedāvāt atalgojumu manai nemākulībai; tagad man jācenšas dziedāt nepareizi.

—    Gardez-vous en bien! 2 Ja jūs ar nolūku kļūdīsieties, tad izgudrošu jums atbilstošu sodu.

—    Mis Ingremai vajadzētu būt žēlīgai, jo viņas varā ir piespriest sodu, kuru nespēj paciest neviens mirstīgais.

—    Hā! Paskaidrojiet! — lēdija pavēlēja.

—    Piedodiet, cienītā, te nav vajadzīgs paskaidrojums; jūsu smalkjūtībai taču vajadzētu jums pateikt, ka jūsu pieres saraukšana vien būtu pietiekams aizvietojums nāves spriedumam.

—    Dziediet! — viņa pavēlēja un, atkal pieskardamās taustiņiem, sāka enerģiskā tempā spēlēt pavadījumu.

«Tagad pienācis mirklis, kad varu pazust,» nodomāju. Bet melodija, kas skāra manu ausi, mani atturēja. Misis Fērfeksa man bija stāstījusi, ka misteram Ročesteram skaista balss; viņam bija silts, skanīgs bass, kurā viņš ielika personiskās jūtas, personisko spēku; balss atrada ceļu no auss uz sirdi un izraisīja īpatnēju izjūtu. Gaidīju, līdz pēdējais zemais, skanīgais tonis izskanēja — līdz sarunu straume, kas brīdi bija apklususi, atsāka savu plūdumu. Tad es iznācu no sava drošā patvēruma un izgāju ārā pa sānu durvīm, kas, par laimi, atradās tuvu. No turienes šaurs starpgaitenis veda uz vestibilu; šķērsojot šo telpu, manīju, ka sandale atrisusi; apstājos, lai

to sasietu, šī iemesla dēļ nometos uz viena ceļa uz pītā paklāja kāpņu piekājē. Dzirdēju atveramies ēdamtelpas durvis; pa tām iznāca kāds džentlmenis; strauji pieceļoties, atrados aci pret aci ar viņu; tas bija misters Ročesters.

—    Kā jums klājas? — viņš jautāja.

—    Ļoti labi, ser.

—          Kādēļ jūs viesu istabā nenācāt un neaprunājāties ar mani?

Klusībā nodomāju, ka to pašu jautājumu varētu uzstādīt viņam; bet es nevēlējos atļauties tādu brīvību. Es atbildēju:

—           Negribēju jūs traucēt, ser, jo jūs šķitāt ļoti aizņemts.

—    Ko jūs darījāt manā prombūtnē?

—    Neko sevišķu; kā parasti, mācījos ar Adelu.

—          Un kļuvāt daudz bālāka nekā bijāt — ko ievēroju pirmajā acumirklī. Kas jums kaiš?

—    Galīgi nekas, ser.

—          Vai jūs nesaaukstējāties tajā naktī, kad mani gandrīz noslīcinājāt?

—    It nemaz.

—    Atgriezieties viesistabā; jūs aizbēgat par agru.

—    Esmu nogurusi, ser.

Viņš skatījās uz mani kādu mirkli.

—           Un mazliet nomākta, — viņš teica. — Par ko? Pasakiet man.

—          Nav nekas — tiešām nekas, ser. Es neesmu nomākta.

—           Bet es apgalvoju, ka esat tik ļoti nomākta, ka nākamie vārdi liks saplūst jūsu acīs asarām — nudien, tās jau ir klāt, mirdzēdamas un pāri plūzdamas; viens piliens jau atdalījies no skropstām un noripojis uz vaiga. Ja man būtu laiks un nedraudētu briesmas, ka kuru katru mirkli kāds muļķa kalpotājs varētu nākt garām, es izdibinātu, ko tas viss nozīmē. Nu, šovakar es jūs atlaidīšu; bet ņemiet vērā, ka tikmēr, kamēr šeit uzturēsies mani viesi, jums jāierodas viesistabā katru vakaru; tāda ir mana vēlēšanās; neignorējiet to. Tagad ejiet un atsūtiet Sofiju, lai aizved Adelu. Ar labu nakti, mana …

Viņš apklusa, kodīja lūpas un pēkšņi pameta mani.

Tornfīldholā tagad ritēja jautras dienas, turklāt arī ļoli rosīgas; cik ļoti tās atšķīrās no pirmajiem trim klusuma, vienmuļības un vientulības mēnešiem, kurus biju pavadījusi zem šī jumta! Visas skumjās jūtas šķita aizvāktas no šīs mājas, visas drūmās atmiņas aizmirstas; tagad šeit katru dienu visās malās valdīja dzīvība un kustība. Tagad nevarēja iziet cauri kādreiz tik ļoti pamestajam gaitenim vai ieiet kādā no reiz tik tukšajām priekšējām istabām, nesastopot uzpostu istabeni vai švītīgu kambarsulaini.

Virtuve, vīna pagrabs, kalpotāju istaba, lielais vestibils — viss bija vienādi pilns dzīvības, un saloni bija tukši un klusi tikai tad, kad brīnišķo pavasara dienu zilās debesis un mīlīgā saule aicināja iemītniekus svaigā gaisā. Pat tad, kad skaistais laiks beidzās un vairākas dienas pēc kārtas lija lietus, nekas neapslāpēja jautrību: mājas izpriecas tad kļuva tikai vēl dzīvākas un daudzveidīgākas, lai atsvērtu pašreiz pārtrauktos priekus brīvā dabā.

Es gudroju, ko gan viņi darīs pirmajā lietainajā vakarā, kad dzirdēju priekšlikumu par cita veida izklaidēšanos: viņi runāja par «šarādu spēlēm», bet es savā neziņā nesapratu šo izteicienu. Atsauca sulaiņus, nobīdīja malā galdus, izvietoja apgaismes ķermeņus citādi, nolika krēslus puslokā iepretim arkasveidīgā starpgaiteņa durvīm. Kamēr misters Ročesters un pārējie džentlmeņi rīkoja, kas un kā viss pārkārtojams, lēdijas skraidīja pa kāpnēm augšā, lejā, zvanīdamas un saukdamas savas istabenes. Ataicināja misis Fērfeksu, lai viņa pateiktu, kur mājās glabājas dažādi apģērbu krājumi — šalles, kleitas un visāda veida drapērijas; un trešajā stāvā tika pārmeklēti skapji, un tad istabenes nesa lejā veseliem klēpjiem brokāta tērpus un krinolīna apakšsvārkus, zīda kasa- kīnus, melna tafta un mežģīņu auduma gabalus; pēc tam no šiem krājumiem izvēlējās vajadzīgo, un šīs mantas tika nogādātas buduārā aiz viesistabas.

Tikmēr misters Ročesters atkal bija sapulcinājis lēdijas un izvēlējās dažas no viņām savai grupai. — Mis Ingrema, protams, nāk pie manis, — viņš teica; pēc tam nosauca abas māsas Eštonas un misis Dentu. Viņš paskatījās uz mani; man nejauši gadījās atrasties viņa tuvumā, jo biju aiztaisījusi misis Dentas aproces sprādzīti, kas bija atgājusi va]ā.

—    Vai gribat spēlēt? — viņš jautāja. Es purināju galvu. Viņš arī neuzstāja, no kā baidījos; viņš atļāva man mierīgi atgriezties parastajā vietā.

Tad viņš ar saviem palīgiem aizgāja aiz starpgaiteņa durvju priekškara; otrā grupa, kuru vadīja pulkvedis Dents, apsēdās uz puslokā izvietotajiem krēsliem. Viens no džentlmeņiem, misters Eštons, pamanījis mani, šķita ierosinām, lai uzaicina arī mani piedalīties; bet lēdija Ingrema tūlīt atvairīja šo priekšlikumu.

—    Nē, — es dzirdēju lēdiju atbildam, — tāda veida rotaļām viņa izskatās pārāk stulba.

Drīz pēc tam notinkšķēja zvans un priekškars pacēlās. Arkasveidīgajās durvīs parādījās sers Džordžs Lins- — kuru misters Ročesters arī bija izraudzījis savai grupai—, ietinis savu masīvo augumu baltā palagā; viņa priekšā uz galda gulēja liela atvērta grāmata, un viņam blakus stāvēja Emija Eštona, ģērbusies mistera Ročestera svārkos, turēdama rokā mazu grāmatu. Aizmugurē neviena neredzams kāds priecīgi tinkšķināja zvanu; un tad Adela (kura bija izlūgusies atļauju piedalīties sava aizbildņa grupā) lēkādama iznāca priekšplānā, kaisīdama puķes no groziņa, ko nesa rokā. Tūlīt pēc tam parādījās mis In- gremas lieliskais stāvs, ieģērbts baltā tērpā, ar garu plīvuru galvā un rožu vainagu ap pieri; viņai blakām soļoja misters Ročesters, un abi kopīgi tuvojās galdam. Viņi nometās ceļos; misis Denta un Luīza Eštona, arī ģērbušās baltās drānās, nostājās viņiem aiz muguras. Sekoja mēma ceremonija, kuru viegli varēja saprast kā laulāšanas pantomīmu. Kad aina bija beigusies, pulkvedis Dents īsu mirkli čukstus apspriedās ar savu grupu, tad pulkvedis iesaucās: — Līgava!

Misters Ročesters palocījās, un priekškars nolaidās.

Pagāja pagarš brīdis, pirms tas atkal pacēlās. Priekškaram otrreiz paceļoties, skatienam atklājās daudz rūpīgāk sagatavota aina nekā iepriekšējā. Kā jau biju iepriekš minējusi, viesistaba atradās par diviem pakāpieniem augstāk nekā ēdamistaba, un uz augšējā pakāpiena, atbīdīta mazliet uz ēdamistabas pusi, bija redzama prāva, smaga bļoda, kas parasti stāvēja eksotisku augu vidū un noderēja par mitekli zelta zivtiņām un kas no turienes acīmredzot bija atnesta šurp ar lielām pūlēm.

Sēžot uz paklāja bļodas vienā pusē bija redzams misters Ročesters, ietinies šallēs, ar turbānu galvā. Viņa tumšās acis, melnīgsnējā sejas āda un orientālie vaibsti atbilda kostīmam; viņš izskatījās kā īsts austrumnieku emīrs, kā zīda auklas [42] atnesējs vai upuris. Nekavējoties redzes lokā parādījās arī mis Ingrema. Arī viņa bija tērpusies orientālā tērpā; viņas vidukli apņēma tumši sarkana šalle, ap deniņiem sasiets izšūts lakats; viņas daiļi veidotās rokas bija atsegtas, viena pacelta augšup, lai atbalstītu krūzi, kuru viņa graciozi nesa uz galvas. Viņas stāvs un vaibsti, tumšā āda un vispārējā stāja mudināja domāt par kādu seno laiku izraēliešu princesi, un tāda arī, bez šaubām, bija loma, ko viņai vajadzēja tēlot.

Grupa, kurai vajadzēja minēt, atkal sabāza galvas kopā; acīmredzot viņi nevarēja vienoties vārda vai balsiena dēļ, ko šī aina attēloja. Pulkvedis Dents, būdams minētāju runasvīrs, tāpēc pieprasīja «visu kopainu»; atkal nolaidās priekškars.

Kad tas pacēlās Irešo reizi, bija redzama tikai viena daļa no viesistabas; pārējo daļu noslēpa aizslietnis, kas bija pārsegts ar rupju, tumšu audeklu. Marmora bļoda bija aiznesta; tās vietā stāvēja priedes koka galds un virtuves krēsls; šie priekšmeti bija saskatāmi ļoti blāvā staļļa luktura gaismā, jo vaska sveces bija visas izdzēstas.

Sajā drūmā vietā sēdēja vīrietis, dūrēs savilktās rokas uzlicis uz ceļa, skatienu pievērsis grīdai. Es viņā pazinu misteru Ročesteru, kaut gan notašķītā seja, nekārtīgais tērps (svārki karājās uz vienas piedurknes, it kā tie viņam kautiņā būtu norauti), izmisīgais, īgnais izskats un izpūrušie, pār pieri nokārušies mati viņu pietiekami izķēmoja. Kad viņš sakustējās, nošķindēja važas; rokas bija ieslēgtas dzelžos.

—   Braidvela! [45] — iesaucās pulkvedis Dents, un šarāde bija atminēta.

Pagāja krietns bridis, līdz lomas tēlotāji, pārģērbušies parastās drēbēs, ienāca ēdamistabā. Misters Ročesters ieveda mis Ingremu; viņa slavēja viņa tēlojumu.

—    Vai zināt, — viņa sacīja, — ka no visām trim lomām jūs man vislabāk patikāt pēdējā? Ja jūs būtu dzīvojis nedaudzus gadsimtus agrāk, kāds lielisks lielceļa laupītājs jūs tad būtu bijis!

—   Vai nomazgāju visus sodrējus no sejas? — viņš vaicāja, pagriezies pret mis Ingremu.

—   Diemžēl jā; tas nudien ir žēl! Nekas nevarētu jūsu sejai piestāvēt labāk kā šī kaušļa sejas krāsa.

—   Jums tātad patiktu lielceļa varonis?

—   Angļu lielceļu laupītājs būtu nākošais, kas man patiktu pēc itāliešu bandīta; un to pārspēt varētu tikai vēl kāds levantiešu [46] jūras laupītājs.

—    Nu labi, lai es būtu kas būdams, atcerieties, ka esat mana sieva, pirms stundas esam visu šo klātesošo acu priekšā apprecējušies. — Viņa ieķiķinājās un pietvīka.

—    Nu, Dent, — misters Ročesters turpināja, — tagad ir jūsu kārta. — Un, kad otrā grupa aizgāja, misters Ročesters ar lomu notēlojušiem viesiem ieņēma brīvās vietas. Mis Ingrema apsēdās savam partnerim pie labās rokas; pārējie mīklas minētāji apsēdās krēslos, kas stāvēja viņai un viņam blakus. Es tēlotājus vairs nevēroju, es vairs negaidīju saspringti, lai priekškars atvērtos; manas acis, kuras līdz šim bija bijušas pievērstas arkasveidīgajām

durvīm, tagad neatvairāmi valdzināja skatītāju krēslu pusloks. Kādu šarādi tēloja pulkvedis Dents, kādu vārdu viņš izvēlējās, kā aktieri sevi parādīja — to es vairs neatceros, bet vēl šodien redzu acu priekšā apspriedi, kas sekoja katrai ainai. Redzu vēl šodien misteru Ročesteru pievēršamies mis Ingremai un mis Ingremu viņam; redzu mis Ingremu pieliecam galvu tik tuvu viņam, ka viņas melnās sprogas pieskaras gandrīz viņa plecam un vaigam; dzirdu abu čukstus; atceros pat kaut ko no tā, ko izjutu, kad viņi apmainījās skatieniem; un šajā mirkli manā atmiņā ataust vēl tās jūtas, ko šī aina tobrīd izraisīja.

Es tev jau pastāstīju, lasītāj, ka pamazām biju iemīlējusi misteru Ročesteru; es vairs nevarēju viņu nemīlēt tikai tāpēc, ka atklāju, ka viņš mani vairs neievēro, ka viņš mani vairs neredz, — jo es garas stundas varēju pavadīt viņa klātbūtnē, bet viņš ne reizi nepievērsa skatienu man, — tāpēc, ka redzēju viņu visu savu uzmanību pievēršam dižai lēdijai, kurai riebās pieskarties man kaut vai ar sava tērpa malu, man garāmejot, kura savas tumšās un valdonīgās acis, ja tām nejauši gadījās sastapties ar manējām, tūlīt novērsa kā no priekšmeta, kas bija pārāk mazsvarīgs, lai pelnītu uzmanību. Es nevarēju nemīlēt misteru Ročesteru tikai tāpēc, ka biju pārliecināta, ka viņš drīz apprecēs tieši šo lēdiju, — tāpēc ka katru dienu lasīju viņas acīs lepno pārliecību par mistera Ročestera nolūkiem, — tāpēc, ka ikkatru stundu biju lieciniece viņa šai lēdijai dāvātiem uzmanības pierādījumiem, kas tika parādīti nevērīgi un vienaldzīgi un bija vairāk viņas uzvedības izraisīti, nevis labprātīgi, bet kas tieši nevērības dēļ valdzināja un pašcieņas dēļ nebija atvairāmi.

193

Visi šie apstākļi nespēja atdzesināt vai noslāpēt manu mīlestību, kaut gan tā mani dzina izmisumā. Tu droši vien domāsi, lasītāj, ka tā modināja manī greizsirdību, ja sieviete manā sabiedriskajā stāvoklī vispār varēja uzdrošināties būt greizsirdīga uz sievieti mis Ingremas stāvoklī. Bet es nebiju greizsirdīga — vai ļoti reti; to moku pakāpi, ko es izcietu, nevar izskaidrot ar šo vārdu. Mis Ingrema atradās ārpus manu greizsirdības jūtu loka, jo bija pārāk zemiska, lai izraisītu šādas jūtas. Piedod šo šķietamo pretrunu, lasītāj; es apzinos, ko saku. Viņa bija ļoti efektīga, bet nepatiesa; viņai bija skaista āriene,

7 - 2791

daudz izkoptu zināšanu, bet gara dzīve — tukša, sirds —■ no dabas sekla; šajā augsnē nekas neuzzēla pats no sevis; neviens dabiski savvaļā audzis auglis neiepriecināja ar savu svaigumu. Viņa nebija laba; viņai nepiemita nekā savdabīga: viņa mēdza atkārtot skanīgas grāmatu frāzes; viņa nekad neizrādīja un viņai nebija sava personiskā viedokļa. Viņa aizvien runāja augstos toņos par smalkjūtību, bet viņa nepazina līdzcietības un žēlsirdības; viņai trūka maiguma un patiesīguma. Pārāk bieži viņa parādīja savu īsto seju, ļaudama vaļu naidīgai nepatikai, ko izjuta pret mazo Adelu, kuru aizvien atgrūda no sevis, apveltīdama meitenīti ar kādu nievājošu epitetu, ja bērnam nevilšus gadījās viņai tuvoties, dažbrīd izraidīdama no istabas un aizvien izturēdamās dzedri un noraidoši. Bez manis šīs rakstura izpausmes vēroja arī vēl citas acis —■ vēroja uzmanīgi, rūpīgi un asi. Jā, viņas nākamais līgavainis misters Ročesters pats nemitīgi uzraudzīja savu izredzēto, un tieši šī saprātība — šī viņa piesardzība, šī pilnīgā un skaidrā savas pielūgtās trūkumu saskatīšana — šī acīm rēdzamā kaisles nepietiekamība viņa jūtās pret šo lēdiju — palielināja manas nemitīgās mckas.

Redzēju, ka viņš grasās precēt mis Ingremu savas ģimenes vai varbūt kādu politisku apsvērumu dēļ, jo viņas sabiedriskais stāvoklis un plašie sakari viņam noderēja. Nojautu, ka viņš nebija dāvinājis viņai savu mīlestību un ka viņas īpašības bija maz piemērotas šāda dārguma iemantošanai. Tā bija atklāsme — tā bija stīga manā sirdī, kas tika nemitīgi aizskarta un raustīta, — tas bija pamats, kas modināja un uzturēja manas dvēseles satraukumu: mis Ingrema nevarēja savaldzināt misteru Ročesteru.

Ja viņa būtu guvusi uzvaru tūlīt un viņš būtu padevies un sirsnīgi nolicis savu sirdi viņai pie kājām, tad es — bībeles vārdiem runājot — būtu aizklājusi savu seju (simboliski!) un novērsusies. Ja mis Ingrema būtu laba un cildena sieviete, apveltīta ar garīgu dižumu, labsirdību un jūtām, tad, lai gan tā būtu drausmīga cīņa reizē ar diviem nezvēriem — ar izmisumu un greizsirdību, — tad es ar saplosītu un samīdītu sirdi būtu apbrīnojusi mis Ingremu, atzinusi viņas pārākumu un pazemīgā mierā nodzīvotu sava mūža atlikušās dienas; un, jo lielāks būtu viņas pārākums, jo dziļāka būtu mana apbrīna, — jo pašreizējos apstākļos redzēt, ka mis Ingremas

pūles apburt misteru Ročesteru ir veltas, kjūt par aculiecinieci viņas neveiksmei, redzēt, ka ikkatra bulta, ko viņa raida, netrāpa mērķi, lai gan viņa dzīvoja pārliecībā, ka ikkatra bulta trāpa, un lepojās ar saviem panākumiem, un savā pašapmierinātībā atvairīja aizvien tālāk un tālāk cilvēku, kuru gribēja ievilināt tīklos, — redzēt visu to — tas nozīmēja dzīvot nemitīga satraukuma un nežēlīgas savaldīšanās mokās.

Ja viņai neizdotos sasniegt mērķi, tad es redzētu, cik viegli viņa būtu varējusi to sasniegt. Bultas, kas nemitīgi atlēca atpakaļ no mistera Ročestera krūtīm un netrāpījušas nokrita pie viņa kājām, varētu, ja tās raidītu ievingrinātāka roka, ieurbties viņa lepnajā sirdī — likt mīlestībā dzirkstīt acīm un izraisīt maigumu viņa drūmajā sejā, vai — vēl labāk — bez ieroču pielietošanas viņa būtu varējusi gūt klusu uzvaru.

«Kādēļ viņa nespēj ietekmēt viņu vairāk, ja viņai pieder priekšrocība būt viņam tik tuvu?» es jautāju sev. Viņa noteikti nemīl viņu patiesīgi vai nemīl īsti godīgi, nemīl viņu ar sirdi un dvēseli. Jo, ja tas tā būtu, viņai nevajadzētu tik izšķērdīgi bārstīt smaidus, nevajadzētu raidīt nerimtīgi starojošus skatienus, nevajadzētu rādīt tik rūpīgi iestudētu sejas izteiksmi un lietot visdaudzveidīgākās manipulācijās. Man šķiet, ka viņa piekļūtu vieglāk viņa sirdij, sēžot viņam blakus klusi, maz runājot un vēl mazāk apveltot viņu apbrīnojošiem skatieniem. Esmu redzējusi viņa sejā pavisam citu izteiksmi nekā to, kas vaibstus nocietina tagad, kad viņa tik sparīgi cenšas viņam ko iestāstīt; bet tad laipnā izteiksme radās nepiespiedi j, lo neizvilinaja veikla pavedināšanas māka un aprēķina diktēta ricība; cilvēkam vajadzēja Ročesteru pieņēmi tai Iii, kāds viņš ir, —■ atbildēt bez jebkādas izlikšanas, ja viņš ko jautāja, uzrunāt, ja tas ir nepieciešams, bez liekulības. Tad viņa seja kļūst aizvien laipnāka un sirsnīgāka un sasilda cilvēku kā mīlīgs saules stars. Kā mis Ingrema panāks, lai viņa patiktu viņam arī tad, kad būs apprecējušies? Es neticu, ka viņa to panāks; un tomēr to varētu panākt, un viņa sieva tad varētu būt — esmu cieši par to pārliecināta — vislaimīgākā sieviete, o ko saule apspīd uz šīs pasaules.

Es vēl neesmu teikusi neko nosodošu par mistera Ročestera nodomiem apprecēties aiz zināmiem apsvērumiem un izdevīgo sakaru dēļ. Tas mani pārsteidza, kad pirmo

7*

195

reizi atklāju, ka tāds bija viņa nodoms; es viņu uzskatīju par cilvēku, ko nespēj ietekmēt tik banāli motīvi sievas izvēlē; bet, jo ilgāk es pārdomāju par šo abu cilvēku sabiedrisko stāvokli, izglītību un citām šāda veida priekšrocībām, jo vairāk apzinājos, ka man nav tiesību nosodīt vai nopelt misteru Ročesteru vai mis Ingremu par to, ka viņi rīkojas saskaņā ar principiem un idejām, ko viņiem, bez šaubām, iepotēja jau kopš bērnības. Visa viņu šķira turējās pie šiem principiem, un es pieņemu, ka viņiem bija tādi pamati turēties pie tiem, kādus es nevarēju nojaust. Man šķita — ja es būtu džentlmenis kā viņš, tad ņemtu sev tikai tādu sievu, kuru varētu mīlēt; bet acīmredzot viņa laimes nodrošināšanai izšķiroša nozīme bija kaut kādām priekšrocībām, noteiktiem, man nezināmiem argumentiem un svešiem viedokļiem. Citādi taču visi cilvēki katrā ziņā rīkotos tā, kā es vēlētos rīkoties.

Taču es ne tikvien šajā ziņā, bet arī citos jautājumos kļuvu ļoti iecietīga pret savu kungu, aizmirsu visas viņa kļūdas, uz kurām agrāk skatījos bargām acīm. Agrāk arvien biju centusies izpētīt visas viņa rakstura īpašības, redzēt ļaunās un labās un, liekot svara kausos abas, spriest taisnīgu tiesu. Tagad neredzēju vairs nekā ļauna. Sarkasms, kas man reiz bija riebies, skarbums, kas mani reiz tā bija biedējis, tagad man likās tikai kaut kas līdzīgs spēcīgām garšvielām sevišķi izmeklētā ēdienā; tās to padarīja kodīgi asu, bet bez tām mutē būtu palikusi sāja garša. Un šis nedefinējamais kaut kas — vai tas bija ļaunuma vai skumju, viltības vai bezcerības izpaudums —, kas šad tad uzmanīgajam novērotājam atklājās viņa skatienā un atkal pazuda, iekams varēja atsegt kaut daļu dīvainā — dzīlēs slēptā, šis kaut kas man lika satrūkties un nobīties, it kā es būtu staigājusi pa vulkāniskiem pakalniem un pēkšņi sajutusi, ka pamati zem kājām grīļojas, un redzējusi zemi atveramies; šis kaut kas dažkārt bija konstatējams vēl joprojām; es to uztvēru ar pukstošu sirdi, bet ne vairs it kā paralizētiem nerviem. Tagad es vairs nevēlējos izvairīties no šī skatiena, es tikai ilgojos to atminēt; un es uzskatīju mis Ingremu par laimīgu, tāpēc ka viņa kādu dienu bez steigas varēs ieskatīties šajā bezdibenī, atsegt tā noslēpumus un analizēt šo noslēpumu raksturu.

Kamēr es domāju tikai par savu saimnieku un viņa nākamo līgavu — redzēju tikai viņus, dzirdēju tikai viņu sarunas un uzskatīju par nozīmīgiem tikai viņu žestus —, pārējie sabiedrības locekļi bija nodarbināti ar pašu personiskajām interesēm un izpriecām. Lēdija Lina un lēdija Ingrema turpināja klusībā apspriesties, ar saviem turbāniem mādamas viena otrai, paceldamas kailās rokas uz augšu ar attiecīgiem pārsteiguma, šausmu vai noslēpumainību žestiem saskaņā ar tematu, par kuru viņas tenkoja kā divas palielinātas marionetes. Mīlīgā misis Denta sarunājās ar labsirdīgo misis Eštonu, un abas dažkārt apveltīja mani ar laipnu vārdu vai smaidu. Sers Džordžs Lins, pulkvedis Dents un misters Eštons sarunājās par politiku, grāfistes darīšanām vai tieslietām. Lords Ingrems flirtēja ar Emiju Eštonu, Luīza spēlēja klavieres un dziedāja duetu ar vienu no jaunajiem misteriem Liniem, un Mērija Ingrema apātiski klausījās otrā brāļa galantajās runās. Brīžiem visi it kā norunājuši pārtrauca savas blakus darbības, lai novērotu un dzirdētu galvenos tēlotājus, jo galu galā misters Ročesters un — tāpēc ka lēdija tik cieši turējās pie viņa — mis Ingrema kļuva par visas sabiedrības kodolu un dvēseli. Ja viņš uz kādu stundu izgāja no istabas, viesu noskaņojumu šķita pārņemam manāms trulums un nogurums, un viņa atkalierašanās acīmredzot deva jaunu ierosmi — un sarunas kļuva atkal dzīvas.

Viņa dzīvinošās ietekmes trūkums izrādījās sevišķi jūtams kādu dienu, kad viņam darīšanu dēļ vajadzēja aizbraukt uz Milkolu un viņu gaidīja pārbraucam mājās tikai vēlu. Pēcpusdiena lija, ta ka viesu pulkam pilnīgi vajadzēja atlikt ekskursiju uz čigānu nometni, kas nesen bija uzcel|a aiz llejas pļavām. Daži kungi bija aizgājuši uz zirgu staļļiem, gados jaunākie spēlēja ar gados jaunā- kajam lēdijām biljardu. Atraitnes Ingrema un Lina meklē i i mierinājumu rāmā kāršu spēlē; Blanša Ingrema, at- vainjusi ar uzpūtīgu klusēšanu vairākus misis Dentas un misis Eštonas mēģinājumus viņu iesaistīt sarunā, vispirms nospēlēja uz klavierēm dažas sentimentālas melodijas un ārijas, tad, paņēmusi kādu grāmatu bibliotēkā, atmetās uz dīvāna augstprātīgā īgnumā un gatavojās tagad īsināt sev garlaicīgās mistera Ročestera prombūtnes stundas ar be- letristikas lasīšanu. Istabā un visā namā valdīja klusums, tikai šad tad no augšas atplūda šurp biljarda spēlētāju jautrie smiekli.

Tuvojās krēsla un zvans tikko bija atgādinājis, ka jāpārģērbjas pusdienām, kad mazā Adela, kura bija man blakus nometusies uz celīšiem uz viesu istabas palodzes, izsaucās:

Es atskatījos, un mis Ingrema piecēlās no dīvāna. Arī pārējie pacēla acis, pārtraucot savas nodarbības, jo tajā pašā mirklī jau bija sadzirdama riteņu ripoņa un zirgu pakavu klaboņa uz slapjā grantētā ceļa. Tuvojās pasta kariete.

—   Kas tad viņam noticis, ka viņš atgriežas tādā veidā? — teica mis Ingrema. — Viņš taču aizjāja Mes- rūra — melnā zirga mugurā, vai ne? Un Pilots bija līdzi, — kur viņš atstājis dzīvniekus?

Kad viņa to teica, tad ar savu lielo augumu un kuplo apģērbu pienāca tik tuvu pie loga, ka man vajadzēja atliekties tālu atpakaļ, tā ka varēju gandrīz vai lauzt sev mugurkaulu; savā dedzīgumā viņa sākumā mani pat nepamanīja, bet, kad ieraudzīja, sašķobīja lūpas un piegāja pie otra loga. Pasta kariete apstājās; kučieris piezvanīja pie durvīm, un no ratiem izkāpa džentlmenis ceļojuma ģērbā; bet tas nebija misters Ročesters, tas bija liela auguma, eleganta izskata vīrietis — svešinieks.

—   Tā maldināt! — mis Ingrema iesaucās. — Tu nešpetnais pērtiķēn (uzrunādama Adelu), kas tevi apsēdināja pie loga, lai mūs nepareizi informētu? — Un viņa uzmeta man niknu skatienu, it kā es būtu vainīga.

Vestibilā dzirdēja balsis, un drīz atbraucējs ienāca, Viņš palocījās lēdijai Ingremai, uzskatīdams to par šeit esošo vecāko lēdiju.

—   Šķiet, ka esmu ieradies nelaikā, kundze, — viņš teica, — jo mana drauga — mistera Ročestera nav mājās. Bet es atbraucu pēc ļoti gara ceļojuma un domāju, ka varu atļauties mūsu vecās un sirsnīgās pazīšanās vārdā palikt šeit, līdz viņš atgriežas.

Viņa uzvedība bija pieklājīga; izruna mani pārsteidza ar zināmu neparastību — nevarētu teikt, ka tā bija sveš- zemnieciska, bet ne īsti angliska; viņš varēja būt apmēram tādā pašā vecumā kā misters Ročesters — starp trīsdesmit un četrdesmit gadiem. Seja viņam bija savdabīgi bāli dzeltena, citādi viņu varēja uzskatīt — vismaz pēc pirmā acu uzmetiena — par glītu vīrieti. Tuvāk ieskatoties sejā, parādījās kaut kas nepatīkams vai — drīzāk — kas nevarēja patikt. Viņam bija samērīgi vaibsti, bet pārāk ļengani, acis lielas un skaisti veidotas, bet to izteiksme liecināja par kūtru, bezdarbīgu raksturu — vismaz tā domāju es.

Pārģērbšanās laika zvans izkliedēja sabiedrību. Redzēju svešinieku atkal tikai pēc pusdienām; tad viņš likās jau pavisam iedzīvojies. Taču viņa sejas izteiksme man patika pat vēl mazāk nekā pirmīt; tā pārsteidza ar to, ka tajā atspoguļojās kā nemiers, tā trulums. Viņa acis šaudījās, un tomēr tās neko nemeklēja, tas piešķīra viņam savādu izteiksmi, kādu nekad nebiju redzējusi. Būdams glīts un nebūt ne nelaimīga izskata cilvēks, viņš mani tomēr ārkārtīgi atbaidīja; gludi skūtajā, izteikti ovālajā sejā neatspoguļojās nekāds spēks, liektais deguns un mazā koši sarkanā mute nepauda nekādu noteiktību, aiz zemās, gludās pieres nerosījās domas, spožajās, brūnajās acīs ne- atainojās ne vismazākais gribas spēks.

Tā kā sēdēju savā ierastajā nišā un varēju viņu novērot spožajā gaismā, ko meta uz kamīna dzegas uzliktās sveces, — viņš bija apsēdies atzveltnī tuvu ugunij, it kā viņam saltu, — es salīdzināju viņu ar misteru Ročesteru. Man šķiet (negribu teikt neko ļaunu), ka starp nobarotu zostēviņu un brīvu vanagu, starp lēnīgu aitu un asspal- vainu, modru suni — aitu ganu — nevar būt lielāks pretstats.

Viņš bija runājis par misteru Ročesteru kā par senu draugu. Tai vajadzēja būt īpatnējai draudzībai; trāpīgs pierādījums vecai parunai, ka «pretstati pievelkas».

Divi Ins džentlmeņi sēdēja viņam blakus, un laiku pa laikam es uztvēru dažas sarunas drumslas. Sākumā nevarēju neko daudz sajēgt no dzirdētā, jo man tuvāk sēdošās Ltuzas Eštonas un Mērijas Ingremas čalas apslāpēja aprautos teikumus, kas brīžiem sasniedza manu ausi. Abas divas diskutēja par svešinieku: abas divas dēvēja viņu par «skaistu vīrieti». Luīza teica, ka viņš esot «īsts dabas brīnums» un viņa jūsmojot par šo vīrieti; un Mērija slavēja viņa «jauko, mazo muti un daiļo degunu» kā viņas skaistuma ideālu.

— Un kāda viņam laipna piere! — iesaucās Luīza. — Tik gluda — nevienas drūmas grumbas izvagota, kādu es nevaru ciest; un kāds rāms skatiens un smaids!

Un tad man par lielu atvieglojumu misters Henrijs Lins aicināja abas uz istabas otru galu, lai norunātu ar viņām kaut ko par atlikto ekskursiju uz Heju.

Tagad es varēju pievērst uzmanību kungu grupai pie kamīna, un es tūlīt konstatēju, ka negaidīto viesi visi uzrunāja par misteru Meisonu; pēc tam uzzināju, ka viņš tikko ieradies Anglijā un ka atbraucis no kādas karstas zemes, kas, bez šaubām, bija par iemeslu viņa bāli dzeltenai sejai un tam, ka viņš sēdēja tik tuvu kamīnam un paturēja mēteli mugurā pat telpā. Pēc īsa brīža nosaukumi Jamaika, Kinstena, Speništauna lika nojaust, ka Rietumindija ir viņa pastāvīgā dzīves vieta, un es jutos diezgan pārsteigta, kad drīz sapratu, ka tur viņš arī iepazinies un sadraudzējies ar misteru Ročesteru. Viņš stāstīja, ka viņa draugs ienīdis turienes svelošo karstumu, orkānus un lietus periodus. Es zināju, ka misters Ročesters daudz ceļojis, to man pastāstīja misis Fērfeksa, bet es domāju, ka viņa braucieni aprobežojušies ar Eiropu; līdz šim nekad nebiju dzirdējusi ne pušplēsta vārda par daudz tālāku krastu apmeklējumiem.

Es tieši gudroju par šiem jautājumiem, kad starpgadījums, turklāt ļoti negaidīts, pārtrauca manu domu virkni. Misters Meisons, kas drebēja aiz aukstuma, ja kāds nejauši atvēra durvis, lūdza pielikt klāt vēl ogles kamīnā, kur bija apdzisušas liesmas, kaut gan kvēlojošie pelni vēl gailēja karsti un kvēli. Sulainis, kas bija atnesis ogles, ārā ejot, apstājās pie mistera Eštona krēsla un klusā balsī pateica viņam kaut ko, no kā sadzirdēju tikai vārdus «veca sieva» — «ļoti uzbāzīga».

—    Pasaki vecenei, ka viņu ieliks cietumā, ja viņa ne- lasīsies projām, — atbildēja miertiesnesis.

—    Nē — pagaidiet! — iejaucās pulkvedis Dents. — Nesūtiet veceni projām, Ešton; mēs varētu šo gadījumu varbūt izmantot; pajautājiet labāk dāmām. — Un, skaļi runādams, viņš turpināja: — Manas lēdijas, jūs spriedelējāt, ka gribat doties uz Heju, lai apmeklētu čigānu apmetni; Sems nupat saka, ka viena no vecajām zīlniecēm šobrīd atrodas ļaužu istabā un pieprasa, lai viņu ievedot pie «augstdzimušajiem», lai pareģotu viņiem nākotni. Vai jūs gribat viņu sastapt?

—    Nu, pulkvedi, — iesaucās lēdija Ingrema, — jūs taču negribēsiet atbalstīt tādu zemisku krāpnieci? Dzeniet viņu tūlīt ārā, Sem!

—           Bet es nevaru piespiest viņu aiziet, cienītā, — atbildēja sulainis, — arī citi to nevar; pašreiz pie viņas ir misis Fērfeksa un lūgtin lūdzas, lai viņa aiziet, bet viņa apsēdusies krēslā pie kamīna un apgalvo, ka neviens viņu no turienes neizkustinās, līdz viņai atļaus ienākt iekšā.

—    Ko viņa īsteni grib? — iejautājās misis Eštona.

—          Viņa grib «izzīlēt kungiem viņu nākotni» — tā viņa saka, cienītā, un zvēr, ka viņai tas jādara un viņa to darīšot.

—           Kāda viņa izskatās? — abas Eštonas jautāja vienā mutē.

—           Tā ir atbaidoši neglīta vecene, mis, gandrīz tik melna kā nokvēpis māla pods.

—           Nu, tad viņa ir īsta ragana! — iesaucās Frederiks Lins. — Protams, lai ienāk,

—           Noteikti, — pievienojās viņa brālis, — mēs to tūkstoškārt nožēlotu, ja palaistu garām šādu uzjautrināšanās iespēju.

—           Bet, mīļie zēni, ko gan jūs domājat? >— misis Lina iesaucās.

—           Es nekādā ziņā nevaru pieļaut, ka manā klātbūtnē notiek tādas nejēdzības, — atraitne Ingrema viņu atbalstīja.

—           Nudien, mamma, tu to vari — un tu to darīsi, — augstprātīgā balsī paziņoja Blanša, apgriezdamās apkārt uz klavieru krēsla, kur līdz šim brīdim sēdēja klusi, acīmredzot garlaikoti šķirstīdama nošu lapas. — Esmu ziņkārīga uzzināt kaut ko par savu likteni, tāpēc, Sem, atsūtiet raganu šurp.

—    Bol manu mīlulīt Blanša! Apdomā…

—           Esmu - esmu jau apdomājusi visu, ko tu varētu iebilst; un es gribu, lai izpilda manu vēlēšanos — ātri, Sem!

—           Jā — jā ■— jā! — sauca visi jaunie cilvēki — kā lēdijas, tā džentlmeņi. — Lai viņa nāk šurp — tas būs lielisks laika kavēklis!

Sulainis vēl vilcinājās. — Viņa liekas ļoti rupja, — viņš teica.

—    Ej! — mis Ingrema uzsauca, un viņš aizgāja.

Vienā mirklī uztraukums sagrāba visu sabiedrību, un

skaļi joki un nievas atskanēja, kad Sems atgriezās.

—    Tagad viņa negrib nākt, — viņš paziņoja. — Viņa saka — viņas misija neesot ierasties «prasta bara priekšā» (tie ir viņas vārdi). Man viņai jāierāda atsevišķa telpa, tad tie, kuri grib prasīt viņas padomu, lai nāk pa vienam pie viņas.

—     Nu tu redzi, mana karaliskā Blanša, — lēdija Ingrema iesāka, — viņa kļūst nekaunīga. Esi prātīga, manu meitiņ, eņģelīt — un …

—     Ieved veceni bibliotēkā, protams, — «eņģelītis» viņu pārtrauca. — Tā nav arī mana misija — klausīties viņas pasakas «prasta bara priekšā»; gribu veceni tikai sev. Vai bibliotēkā kamīns iekurināts?

—    Protams, cienītā, — bet viņa izskatās kā klaidone.

—    Beidz pļāpāt, stulbeni, un dari, ko lieku!

Sems atkal izgāja ārā, un sasprindzinājums un gaidas strauji cēlās vēlreiz.

—     Tagad viņa ir ar mieru, — sulainis teica, kad atgriezās. — Viņa grib zināt, kas būs viņas pirmais apmeklētājs.

—     Domāju, ka būs labāk, ja es vispirms paskatīšos uz veceni, pirms pie viņas ieiet kāda lēdija, — pulkvedis Dents teica. — Pasakiet viņai, Sem, ka ieradīsies kungs.

Sems izgāja un atkal atgriezās.

—     Viņa saka, ser, ka nevēloties kungus; tie lai nepūlas nākt pie viņas, un arī, — viņš piebilda, ar pūlēm apspiezdams smieklus, — citas lēdijas lai nenākot kā tikai jaunas un neprecējušās.

—    Nudien, viņai laba gaume! — iesaucās Henrijs Lins.

Mis Ingrema svinīgi piecēlās. — Es iešu pirmā, — viņa

teica tādā tonī, kas darītu godu nāvei nolemto vadonim, kurš ved savus ļaudis triecienuzbrukumā.

—     Ai, mana labā! Ai, mana dārgā! Pagaidi — apdomā! — viņas māte kliedza; bet Blanša cildenā klusumā aizšalca viņai garām, izgāja ārā pa durvīm, kuras pulkvedis Dents turēja atvērtas, un mēs dzirdējām mis Ingremu ieejam bibliotēkā.

Iestājās vēl lielāks klusums. Lēdija Ingrema uzskatīja to par ieganstu lauzīt rokas, ko viņa tūlīt arī darīja. Mis Mērija paziņoja, ka viņa pati nekad neuzdrošinātos uzņemties tādu risku. Emija un Luīza Eštonas klusi smējās un izskatījās mazliet nobijušās.

Mirkļi ritēja ļoti gausi; bija pagājušas piecpadsmit minūtes, kad bibliotēkas durvis atkal atvērās. Mis Ingrema atgriezās pie mums pa arkasveidīgajām, ar portjeru aizklātajām starpgaiteņa durvīm.

Vai viņa smiesies? Vai viņa visu uztvers kā joku? Visu acis dedzīgā ziņkārē pievērsās viņai, bet viņa uztvēra visu klātesošo skatienus noraidoši un vēsi; viņa neizskatījās ne satraukta, ne priecīga; viņa stīvi aizgāja savā vietā un klusēdama apsēdās.

—    Nu, Blanša? — lords Ingrems jautāja.

—    Ko viņa teica, māsa? — apvaicājās Mērija.

—    Ko tu domā? Kā jūties? Vai viņa ir īsta nākotnes pareģotāja? — māsas Eštonas gribēja zināt.

—    Nu, nu, manas dārgās, — atbildēja mis Ingrema, — neizprašņājiet mani. Jūsu ziņkārība un lētticība ir viegli uzbudināma. Pēc svarīguma, ko jūs visas — manu labo mammu ieskaitot — piešķirat šim notikumam, jūs acīmredzot nopietni ticat, ka mūsu mājās atrodas īsta ragana, kurai ciešs sakars ar veco elles valdnieku. Redzēju čigānieti klaidoni; viņa parādīja visbanālāko hiromantijas mākslu un nodrāztām frāzēm stāstīja to, ko šādi ļautiņi parasti stāsta. Mana iegriba apmierināta; un tagad, manuprāt, misters Eštons darīs labu darbu, ja rīt no rīta liks iespundēt šo raganu, kā viņš piedraudēja.

Mis Ingrema paņēma grāmatu, atmetās atpakaļ savā atzveltņa krēslā un līdz ar to atteicās no jebkādas turpmākas sarunas. Es vēroju mis Ingremu gandrīz pusstundu: pa visu šo laiku viņa nepāršķirstīja nevienu lappusi, un viņas seja kļuva ar katru mirkli drūmāka, neapmierinātāka, un aizvien vairāk tajā atspoguļojās vilšanās. Viņa acīmredzot nebija dzirdējusi nekā sev labvēlīga; un man šķita, spriežot pēc viņas ilgstošās nelaipnās klusēšanas, ka viņa pati pretēji savai tēlotajai vienaldzībai tomēr bija no visas tiesas noticējusi zīlnieces atklājumiem.

Tikmēr Mērija Ingrema, Emija un Luīza Eštonas atzinās, ka viņas neuzdrošinās iet pie zīlnieces pa vienai; un tomēr viņas visas vēlējās iet. Tad sākās sarunas ar vidutāja Sema starpniecību, un pēc daudzkārtējas šurpu turpu skraidīšanas, kad, liekas, minētajam Semam vajadzēja uznākt sāpēm kāju muskuļos, no bargās sibillas ' galu galā izspieda atļauju visām trim reizē ierasties pie viņas.

' Par Sibillām (latiņu, grieķu vai.) sauca antīkās pasaules priesterienes — nākotnes pareģotājas. Tulk.

Šo lēdiju apmeklējums nenorisinājās tik klusi kā mis Ingremas vizīte, dzirdējām no bibliotēkas atskanam histērisku ķiķināšanos un klusus spiedzienus, un pēc apmēram divdesmit minūtēm viņas atgrūda vaļā durvis un ieskrēja vestibilā gluži kā pusjukušas.

—    Esmu pārliecināta, ka ar veceni kaut kas nav kārtībā, — viņas sauca kā vienā mutē, — ko visu viņa mums pastāstīja! Viņa zina par mums visu! — un bez elpas ieslīga dažādos krēslos, kurus džentlmeņi viņām steidzīgi piedāvāja.

Kad viņām lika pastāstīt vēl kaut ko vairāk, viņas atzinās, ka zīlniece izklāstījusi pat to, ko viņas teikušas un darījušas, kad bija vēl tikai bērni, aprakstījusi grāmatas un greznumlietiņas, kuras atrodas mājās viņu buduāros, un piemiņas mantiņas, ko dažādi radi viņām bija dāvinājuši. Viņas apgalvoja, ka vecene pat uzminējusi viņu domas un katrai iečukstējusi ausī tā cilvēka vārdu, kurš viņām ir vismīļākais uz pasaules, un pateikusi viņām, ko viņas vēlas vairāk par visu citu.

Šajā brīdī džentlmeņi nopietni sāka lūgties pastāstīt viņiem kaut ko vairāk par abiem pēdējiem jautājumiem, bet viņu uzbāzīgā prašņāšana tika atalgota ar pietvīkušām sejām, izsaucieniem, drebēšanu un ķiķināšanu. Mātes tikmēr viņām deva ostīt pudelītes ar ožamo sāli un vēdināja vēdekļus, un atkal un atkal atkārtoja, ka viņas nožēlo, ka meitas nebija laikā uzklausījušas brīdinājumus; un gados vecākie džentlmeņi smējās, un jaunākie piedāvāja savus pakalpojumus uztrauktajām daiļavām.

Kņadas kulminācijā, kad manas acis un ausis saistīja aina manā priekšā, pēkšņi sadzirdēju sev blakus kādu ieklepojamies; atskatījos un ieraudzīju Semu.

—    Lūdzu, mis, čigāniete apgalvo, ka šeit ir vēl viena jauna, neprecējusies lēdija, kura neesot bijusi pie viņas, un viņa zvēr, ka iešot projām tikai tad, kad būšot redzējusi visas. Es nodomāju, ka tai jābūt jums: nevienas citas vairs nav. Ko lai es viņai saku?

—    Katrā ziņā iešu, — es atbildēju un nopriecājos par negaidīto izdevību apmierināt manu ļoti sakāpināto ziņkāri. Nevienas acs nepamanīta, izlavījos no istabas — jo visi bija sastājušies pūlī ap trīsošo trijotni, kas tikko bija atgriezusies, — un klusi aizvēru durvis.

—          Ja gribat, mis, — Sems teica, — es jūs gaidīšu vestibilā; un, ja viņa jūs biedē, tad tikai pasauciet, un es ienākšu iekšā.

— Nē, Sem, atgriezieties virtuvē; nemaz nebaidos. — Es arī nebaidījos, bet biju patiešām ieinteresēta un satraukta.

XIX

Bibliotēka izskatījās diezgan rāma, kad es ienācu, un Sibilla — ja tā tiešām būtu Sibilla — sēdēja pietiekami ērti iekārtojusies atzveltnes krēslā pie kamīna. Viņa bija sarkanā mētelī un melnā cepurē vai, pareizāk sakot, čigānu platmalē, kas ar svītrainu lakatu bija sasieta zem zoda. Uz galda stāvēja nodzēsta svece. Čigāniete, paliekusies pret kamīna uguni, liesmu gaismā šķita lasām mazu, melnu grāmatiņu, kas atgādināja lūgšanas grāmatu; viņa klusā balsī murmināja vārdus, kā to dara lielākā daļa vecu sievu lasot; viņa nepārtrauca nodarbību, kad es ienācu; acīmredzot viņa gribēja pabeigt rindkopu.

Es stāvēju uz paklāja un sildīju rokas, kas bija gluži aukstas, jo viesistabā sēdēju tālu no uguns. Tagad jutos tikpat mierīga, kāda dzīvē arvien mēdzu būt; čigānietes ārienē patiešām nebija nekā, kas varētu satraukt cilvēku. Viņa aizvēra grāmatu un lēnām pacēla skatienu; cepures platā mala daļēji aizēnoja seju, bet, kad viņa to pacēla, redzēju, ka tā bija savdabīga. Tā izskatījās brūni melna, savēlušās matu šķipsnas spraucās ārā no baltās saites, kura, pārsieta pāri zodam, aizsedza pa pusei vaigus vai drīzāk žokļus; viņas acis tūlīt pievērsās man ar pašapzinīgu un tiešu skatienu.

—    Tā, un jūs gribat, lai es jums pareģoju nākotni? — viņa vaicāja tonī, kas bija tik noteikts kā acu uzmetiens, tik skarbs kā viņas vaibsti.

—    Man tā sevišķi neinteresē, māt; jūs to varat darīt sev par prieku, bet man jūs tūlīt jābrīdina, ka es tam neticu.

—    Tas atbilst jūsu nekaunībai, ja to sakāt; to arī no jums gaidīju, es to sadzirdēju jūsu solī, kad pārkāpāt pār slieksni.

■— Patiešām? Jums ir asa dzirde.

■— Tā man ir; un piedevām ass skatiens un ass prāts.

>— Tas viss jūsu arodam vajadzīgs.

—           Jā, it sevišķi, ja man darīšana ar jūsu veida klientūru. Kāpēc jūs netrīsat?

—    Man nesalst.

—    Kāpēc jūs nenobālat?

—    Neemu slima.

—    Kāpēc jūs neprasāt padomu manai mākslai?

—    Es neesmu mujķe.

Vecā sieva no savas cepures apakšas nodārdināja zvie- dzīgus smieklus; pēc tam viņa izvilka īsu, melnu pīpi un, to aizdedzinājusi, sāka pīpēt. Kādu brīdi spirdzinājusies ar šo nomierinošo līdzekli, viņa izslēja saliekto augumu, izņēma pīpi no mutes un, cieši skatīdamās ugunī, teica ļoti apdomīgi:

—    Jums salst, jūs esat slima, un jūs esat mujķe.

—    Pierādiet to, — es atbildēju.

-— To es darīšu — dažos vārdos. Jums salst tāpēc, ka esat viena, neviena saskare neizšķiļ uguni, kas mīt jūsos; jūs esat slima, jo labākās, cildenākās un saldākās jūtas, kas dāvātas cilvēkam, turas tālu no jums. Jūs esat muļķe, tāpēc ka jūs, lai jūs ciestu, cik smagi ciezdama, neaicināt šīs jūtas pie sevis, nedz arī sperat kaut soli, lai sastaptu tās tur, kur tās jūs gaida.

Atkal viņa iebāza īso, melno pīpīti mutē un no jauna spēcīgi ievilka dūmus.

—           To visu jūs varat pastāstīt gandrīz vai katrai meičai, par kuru zināt, ka viņa kā vientuļš kalpotājs dzīvo lepnā namā.

—           Teikt es to varētu gandrīz katrai, bet vai tas arī atbilstu katrai?

—    Katrai manos apstākļos.

—           Jā, tieši tā: ļūsu apstākļos; bet atrodiet man kādu citu, kas atrodas tieši tādā stāvoklī kā jūs.

—    To viegli varētu atrast tūkstošiem.

—           Jūs man nevarētu minēt nevienu. Lai jūs to zinātu, jūs atrodaties sevišķi labā stāvoklī: ļoti tuvu laimei, jā, pat viegli sasniedzamai. Visi priekšnoteikumi jau ir, vajadzīga tikai viena rīcība, lai tos apvienotu. Nejaušība tos visus mazliet samudžinājusi; ļaujiet tiem saskarties, un,svētlaimē būs sasniegta.

—           Es nesaprotu mīklas. Visā savā mūžā nevarēju nevienu atrisināt.

—           Ja vēlaties, lai izsakos skaidrāk, parādiet man savu plaukstu.

*— Un man tā jāsvētī ar sudrabu, vai ne?

■— Protams.

Es viņai iedevu šiliņu; viņa to iebāza vecā, nogrieztā zeķē, ko izvilka no kabatas, un, aizsējusi un atkal atlikusi to atpakaļ, lika man izstiept roku. Paklausīju; viņa pārliecās pār delnu un to uzmanīgi pētīja, tai nepieskaroties.

—    Tā ir pārāk smalka, — viņa sacīja. — Neko nevaru iesākt ar tādu roku kā šī; gandrīz bez līnijām; turklāt — kas gan var atrasties delnā? Liktenis tur nav ierakstīts.

—    To es jums ticu, — es atbildēju.

—    Nē, — viņa turpināja, — tas rakstīts sejā, pierē, ap acīm, pašās acīs un vaibstos ap muti. Nometieties ceļos un paceliet galvu.

—    A, tagad jūs tuvojaties īstenībai, — es teicu, viņai paklausīdama. — Tagad sāku jums mazliet ticēt.

Nometos ceļos kādu pusmetru no viņas. Viņa pabikstīja uguni, tā ka no izvandītajām oglēm uzšāvās gaismas kūlītis; žilbinošais spožums lika iegrimt viņas sejai vēl dziļākā ēnā, manējo apspīdot.

—    Man gribētos zināt, ar kādām jūtām jūs atnācāt šovakar pie manis, — zīlniece teica, brītiņu mani aplūkojusi. — Man gribētos zināt, kādas domas jaucas jūsu sirdī visu daudzo stundu laikā, kad jūs atrodaties viesistabā, kur smalkie ļaudis slīd garām gar jūsu acīm kā tēli burvju lukturī; jums taču tik maz kopēja ar šiem cilvēkiem, it kā tie patiešām būtu tikai tēli cilvēka izskatā, nevis reālas būtnes.

—    Es bieži jūtos nogurusi, dažreiz miegaina, bet reti skumja.

—    Tad jums ir kādas slepenas cerības, kas jūs uzmundrina un iepriecina ar klusiem čukstiem par nākotni?

—    Taču nē. Vislielākais, ko ceru, ir sakrāt no savas peļņas tik daudz naudas, lai varētu kādreiz pati ierīkot skolu nelielā mājelē, kuru pati noīrēšu.

—    Nožēlojama barība dvēselei, lai no tās pārtiktu, — un sēdot logu nišā (redziet, man zināmi jūsu ieradumi)…

—    To jūs uzzinājāt no kalpotājiem.

■— Jūs iedomājaties, ka esat asprātīga. Nu — varbūt arī uzzināju, patiesību sakot, pazīstu vienu no viņiem — misis Pūlu …

Izdzirdējusi šo vārdu, pielēcu kājās.

—    Jūs viņu pazīstat? — es iesaucos. — Tātad šajos spocīgajos notikumos tomēr slēpjas kaut kas velnišķīgs!

—    Nemaz neuztraucieties, — turpināja savādā veča, — viņa ir uzticama sieviete — šī misis Pūla, noslēgta un mierīga, uz viņu var paļauties. Bet, kā jau teicu, vai jūs, sēdēdama logu nišā, domājat tikai par savu nākotnes skolu? Vai jūs tagad neinteresējaties ne par vienu cilvēku šajā sabiedrībā, kas zviln dīvānos un krēslos jūsu acu priekšā? Vai nav nevienas sejas, kurā jūs skatāties? Neviena cilvēka, kura rīcībai jūs sekojat, vismaz aiz ziņkāres?

—    Man patīk vērot visas sejas un visus cilvēkus.

•— Bet vai jūs nekad neizraugāties no pārējo vidus vienu noteiktu cilvēku ■— vai varbūt divus?

—    To es daru bieži; ja kāda pāra kustības vai skatieni šķiet vēstījam veselu stāstu, tad izklaidējos, viņus vērojot.

—    Kādu stāstu tad jūs vislabprātāk klausāties?

—    Man nav lielas izvēles; stāsti parasti aptver vienu un to pašu tematu — lakstošanos; galu galā visiem paredzamas vienas un tās pašas beigas — laulība.

—    Un jums patīk vienmuļais temats?

—   Nudien, man gar to maz daļas: tas neskar mani.

—    Neskar jūs? Kad jauna un dzīvespriecīga, un veselīga lēdija, apburoša savā daiļumā un apveltīta ar stāvokļa un bagātības veltēm, sēž un smaidīdama skatās acīs džentlmenim, kuru jūs …

—    Kuru es — ko?

—    Kuru jūs pazīstat — un par kuru varbūt labprāt domājat.

—    Es nepazīstu šejienes džentlmeņus. Tikpat kā neesmu pārmijuši ne zilbi ar kādu no viņiem, un attiecībā uz šo domāšanu par viņiem man jāteic, ka es dažus uzskatu par cienījamiem un staltiem pusmūža vīriešiem un citus par jauniem, izveicīgiem, glītiem un mundriem, bet viņiem, protams, tiesības pieņemt smaidus, kas viņiem tīk, pie tam manas jūtas tas neskar ne mirkli.

—    Jūs nepazīstat šejienes džentlmeņus? Jūs ne ar vienu no viņiem neesat pārmijuši kādu vārdu? Vai gribat teikt, ka tas attiecas arī uz namatēvu?

—    Viņa nav mājās!

—    Dziļdomīga piezīme! Ļoti skaidra izvairīšanās no atbildes! Viņš devās uz Milkotu no rīta un būs atpakaļ šovakar vai rītdien; vai šis apstāklis izslēdz viņu no jūsu paziņu saraksta — tā sakot, izsvītro, it kā viņa nebūtu

pasaulē?

—    Nē, bet es tāpat nevaru saprast, kads sakars misteram Ročesteram ar tematu, kuru jūs uzsākāt?

—    Es runāju par lēdijām, kas skatās smaidīdamas acīs džentlmeņiem, un par to, ka pēdējā laikā tik lielu daudzumu smaidu nācies uztvert mistera Ročestera acīm, ka tās no tiem pārplūst kā divi pāri malām pildīti kausi; vai jūs to nekad neesat pamanījusi?

—    Misteram Ročesteram ir tiesības priecāties par viesu sabiedrību.

—    Jautājums nav par viņa tiesībām; bet vai jūs neesat ievērojusi, ka visos stāstos, kas šeit tiek risināti par laulību, misteram Ročesteram parādīts gods būt galve- nai personai?

—    Klausītāja dedzība liek veiklāk darboties stāstītāja mēlei. — Teicu to vairāk sev nekā čigānietei, kuras dīvainā valoda, balss un runas veids pamazām bija ietīstījuši mani tādā kā sapnī. Viens negaidīts teikums pec otra nāca no viņas lūpām, līdz biju notverta noslēpumainības tīklā; un es brīnījos, kāds neredzams gars nedēļām ilgi mitis manā sirdī, novērojot tās pukstus un reģistrējot tās izjūtas.

—    Klausītāja dedzība! — viņa atkārtoja. — Jā, misters Ročesters stundām ilgi sēdēja, ausi pavērsis pret burvīgajām lūpām, kas izjuta prieku par to, ka varēja saistīt viņu; un misters Ročesters tik labprāt klausījās un bija tik pateicīgs par viņam sniegto laika kavēkli — vai jūs to ievērojāt?

—    Pateicīgs? Nevaru atcerēties redzējusi pateicību viņa acīs.

—    Redzējusi! Tātad jūs tomēr viņu novērojāt. Un ko tad jus atklājāt, ja ne pateicību?

Neteicu nekā.

—    Jūs saskatījāt mīlestību, vai ne? Un — virzot domas nākotnē — jūs redzējāt viņu apprecējušos un uzskatījāt viņa līgavu par laimīgu?

—    Hm, ne tieši. Dažreiz jūsu burvju māksla jūs arī maldina.

—    Velns parāvis, ko tad jūs redzējāt?

_— Tam nav nozīmes! Atnācu šurp, lai jautātu, nevis lai sūdzētu kādus grēkus. Vai zināms, ka misters Ročesters precēsies?

—• Jā, un proti — ar daiļo mis Ingremu.

—    Drīz?

—    Arējās pazīmes varētu attaisnot šādu slēdzienu, un (kaut arī jūs ar tādu pārdrošību, ko vajadzētu izravēt no jums ar visām saknēm, to apšaubāt) abi noteikti būs ārkārtīgi laimīgs pāris. Viņam jāmīl tāda daiļa, diža, asprātīga, labi audzināta lēdija, un iespējams, ka viņa mīl misteru Ročesteru vai, ja ne viņu personiski, tad vismaz viņa naudas maku. Man zināms, ka viņa uzskata mistera Ročestera lauku muižu par augstākā mērā iekārojamu objektu, kaut gan (lai dievs man piedod!) es apmēram pirms stundas pastāstīju viņai attiecībā uz šo jautājumu ko tādu, kas padarīja viņu apbrīnojami nopietnu — un viņas lūpu kaktiņi noslīdēja lejup. Es ieteiktu viņas melnmatainajam pielūdzējam uzmanīties: ja uzradīsies kāds cits ar lielākiem un drošākiem ienākumiem — misters Ročesters dabūs vilka pasi…

—   Bet, māt, es nenācu šurp uzzināt mistera Ročestera likteni, atnācu uzzināt savu; un par to jūs man nepateicāt nekā.

—    Jūsu liktenis vēl ir neskaidrs; kad pētīju jūsu seju, redzēju pretrunīgus vaibstus. Liktenis jums nolēmis zināmu tiesu laimes — to es zinu. Es jau to zināju, pirms atnācu šurp šovakar. Liktenis rūpīgi vienu daļu atstājis jums. Es pati to redzēju. Tagad jums tikai jāizstiepj roka un tā jāpaņem; bet vai jūs to darīsiet, tas ir jautājums, kuru es vēl pētu. Nometieties vēlreiz ceļos uz paklāja.

—   Bet nelieciet man ilgi palikt tādā stāvoklī, uguns mani apsvilinās.

Nometos ceļos. Viņa nenoliecās pār mani, bet tikai cieši skatījās, atgāzusies atzveltnes krēslā. Viņa sāka murmināt:

—    Liesma plīvo acī; acs mirdz kā rasa; tai maigs un jūtīgs skatiens; acs smaida par manu penterējumu; tā ir jūtīga; cauri dzidrajai virspusei iespaids seko iespaidam; kad acis beidz smaidīt, tajās iezogas skumjas; neapzināts gurdenums gulstas uz plakstiem: tas liecina par grūtsirdību, ko izraisa vientulība. Acis novēršas no manis; tās nevēlas, lai tiktu vēl pētītas. Tās ar izsmējīgu skatienu šķiet noliedzam atklājumu, ko jau esmu paveikusi, — tās grib atvairīt pārmetumu par jūtīgumu un skumjām. Skatiena pašlepnums un atturība tikai apstiprina manu pārliecību. Acs ir labvēlīga.

Par muti jāteic, ka tā reizēm labprāt smejas; tā labprāt izsakās par visu, ko aptver prāts; bet es uzdrošinos apgalvot, ka tā klusē par daudz ko, kas sirdij jāpārdzīvo. Mute ir dzīva un veikla un nav radīta, lai būtu iekalta mūžīgā vientulības klusumāi tā ir mute, kam daudz jārunā un bieži jāsmaida un kam jāizteic cilvēku mīlestība pret savu klausītāju. Arī mute ir žēlīga.

Ir tikai viens ienaidnieks, kas apdraud laimīgo iznākumu, — tā ir piere; un šī piere atklāti atzīst: «Es varu dzīvot viena, ja pašcieņa un apstākļi to prasa. Man nav jāpārdod dvēsele, lai nopirktu svētlaimi. Manī mīt iekšēja, manī iedzimta bagātība, kas var mani uzturēt pie dzīvības arī tad, ja man tiktu liegti visi ārējie prieki vai piedāvāti par cenu, kuru nevaru atļauties maksāt.» Piere vēl apgalvo: «Prāts sēž droši seglos un tur cieši pavadu, un tas neatvēlēs jūtām izplūst un ļaut sevi ietriekt dziļos bezdibeņos. Lai trako kaislības kā īsti mežoņi, kas tās būtībā arī ir, un ilgas var iztēloties visvisādus godkārīgus mērķus, bet saprāts tomēr aizvien paturēs pēdējo vārdu jebkurā strīdā un izšķirošo balsi ikkatrā lēmumā. Stipri vēji, zemestrīces un uguns var vērsties pret mani, bet es aizvien sekošu tās klusās, necilās balss vadībai, kas izteic to, ko liek sirdsapziņa.»

Labi teikts, piere; tavi paskaidrojumi tiks atzīti. Esmu pieņēmusi savus plānus — pareizus plānus, par kuru pareizību <esmu pārliecināta, — un, tos pieņemot, esmu sekojusi sirdsapziņas prasībām un prāta padomam. Es zinu, cik ātri jaunība novīst un plaukums zūd, ja sniegtajā svētlaimes biķerī būs samanāms kaut kas no kauna mielēm vai sirdsapziņas pārmetumiem; un es negribu upurus, bēdas, iznīcību — tas nav manā gaumē. Es gribu saudzēt, nevis iznīcināt, es gribu ievākt pateicības augļus, nevis likt plūst asiņainām asarāmr manas dzīves raža lai ir smaidi, mīlestība, maigums — ar to man pietiks; man šķiet, ka murgoju tādā kā brīnišķīgā drudža lēkmē. So mirkli es vēlētos paildzināt līdz bezgalībai, bet es to neuzdrošinos. Līdz šim rīkojos tā, kā savā sirdī nozvērējos, ka rīkošos; bet vēl turpmāk tā rīkoties — tas pārsniedz manus spēkus. Celieties augšā, mis Eira; atstājiet mani! «Komēdija beigusies!» [48]

Kur es atrados? Vai biju nomodā vai miegā? Vai visu laiku sapņoju? Vai vēl tagad sapņoju? Vecās sievietes balss bija pārvērtusies; viņas valoda, viņas žesti un viss cits man bija tik pazīstams kā mana seja spogulī — kā mana pašas runa. Es piecēlos, bet neaizgāju. Es skatījos; es sabikstīju uguni un atkal ieskatījos viņas sejā; bet viņa dziļāk uzmauca cepuri uz pieres un ciešāk savilka apsēju, un atkal parādīja man ar mājienu, lai atstāju istabu. Liesma apspīdēja viņas izstiepto roku. Būdama tagad satraukta un gribēdama atklāt noslēpumu, es tūlīt ievēroju šo roku. Tā bija tikpat maz sirmgalves roka kā manējā; tā bija pilnīga, lokana roka ar gludiem, skaisti veidotiem pirkstiem; plats gredzens mirdzēja mazajā pirkstā, un, mazliet pieliekusies, skatījos uz to un redzēju dārgakmeni, kuru biju redzējusi simtiem reižu pirms tam. Atkal paskatījos uz seju, kas vairs nenovērsās no manis, — tieši pretēji, cepure bija noņemta, pār- sējums atsiets, galva pavirzījusies uz priekšu.

—    Nu, Džeina, vai jūs mani pazīstat? — jautāja pazīstamā balss.

—    Noģērbiet sarkano mēteli, ser, un tad …

—    Bet aukla samezglojusies, — palīdziet man.

—    Pārplēsiet to, ser!

—    Tā! — un nu: «Nost, nost, jūs liekās grabažas! [49] —• un misters Ročesters nometa savu maskarādes tērpu.

—    Bet, ser, kas tā par dīvainu iedomu!

—    Bet labi notēlota, ko? Vai jums tā neliekas?

—    Ar lēdijām jūs laikam veikli runājāt.

—    Bet ar jums ne?

—    Man jūs nespēlējāt čigānietes lomu.

—    Kādu tad? Sevi pašu?

—     Nē, kaut kādu man neizprotamu. Vārdu sakot, man šķiet, ka jūs gribējāt izvilināt manas domas vai mani iegāzt. Jūs runājāt muļķības, lai pamudinātu mani runāt muļķības. Tas gan nav godīgi, ser.

—    Vai jūs man piedodat, Džeina?

—     To nevaru teikt, pirms neesmu pārdomājusi visu. Ja pēc nopietnām pārdomām konstatēšu, ka neesmu izturējusies pārāk stulbi, tad centīšos piedot; bet tas nebija pareizi darīts.

*— Jūs bijāt ļoti korekta — ļoti piesardzīga, ļoti saprātīga.

Es brīdi padomāju un nospriedu, ka visumā tas atbild.i patiesībai. Tas bija mierinājums; bet es arī patiešām biju izturējusies piesardzīgi gandrīz vai no paša sarunas sākuma. Es nojautu kaut ko maskarādei līdzīgu. Es zi nāju, ka čigānietes un zīlnieces nemēdz izteikties tādiem vārdiem, kā bija izteikusies šī šķietamā vecene, bez tam biju saklausījusi, ka viņa runā pārvērstā balsī, ka pūlas noslēpt savu seju. Bet es biju turējusi aizdomās Greisu Pūlu — šo dzīvo mīklu, šo noslēpumu noslēpumu, par kādu uzskatīju viņu. Nevienu mirkli nedomāju par misteru Ročesteru.

—    Nu, — viņš teica, — par ko jūs prātojat? Ko nozīmē jūsu nopietnais smaids?

—    Pārsteigumu un pašapmierinātību, ser. Ceru, ka jūs man tagad atļausiet aiziet?

—    Nē, palieciet vēl brītiņu un pasakiet — ar ko tagad ļaudis nodarbojas viesistabā?

—   Droši vien runā par čigānieti.

—    Apsēdieties! Pasakiet., ko viņi teica par mani.

—    Es gan negribētu šeit ilgi kavēties, ser; pulkstenim drīz jārāda vienpadsmit. Vai zināt, mister Ročester, ka šeit ieradās kāds svešinieks pēc tam, kad jūs šorīt aizbraucāt?

—    Svešinieks? Nē, kas tas var būt! Es nevienu negaidīju. Vai viņš jau aizgāja?

—    Nē, viņš teica, ka pazīstot jūs ilgi un varot atļauties palikt šeit, līdz jūs atgriežaties.

—    Lai velns viņu parauj! Vai viņš minēja savu vārdu?

—    Viņa uzvārds ir Meisons, ser, un viņš atbraucis no Rietumindijas, liekas, no Speništaunas Jamaikā.

Misters Ročesters stāvēja man blakus; viņš bija satvēris manu roku, it kā gribēdams mani aizvest pie krēsla. Kad es runāju, viņš krampjaini sagrāba manas rokas locītavu; smaids ap viņa lūpām izdzisa, elpa šķita aizraujamies.

—    Meisons! Rietumindija! — viņš teica tādā balsī, kādu varētu izgrūst runājošs automāts, veidojot atsevišķus balsienus. — Meisons! Rietumindija! — viņš atkārtoja — un atkārtoja šos vārdus vēl trīs reizes, kļūdams baltāks par krītu; viņš acīmredzot neapzinājās, ko dara.

—    Vai jūtaties slikti, ser? — es jautāju.

•— Džeina, tas man ir trieciens — tas man ir trieciens, Džeina! — Viņš streipuļoja.

«— Atbalstieties pret mani, ser!

■— Džeina, jūs man jau reiz piedāvājāt atbalstam savu plecu; atļaujiet atbalstīties pret to tagad.

—    Protams, ser, protams, un arī uz mana elkoņa.

Viņš apsēdās un lika man apsēsties viņam blakus. Turēdams manu labo roku savās plaukstās, viņš to glaudīja, skatīdamies uz mani nelaimīgi un skumji.

—   Manu mazo draudziņ, — viņš teica, — gribētu būt kopā ar jums vienu pašu kādā klusā salā — un no rūpēm, briesmām un drausmīgām atmiņām atbrīvots.

—   Vai varu jums palīdzēt, ser? Es atdotu savu dzīvību, lai no jums atvairītu nelaimi.

—   Džeina, ja man būs vajadzīgs atbalsts, es to meklēšu jūsos; to es jums apsolu.

—»• Paldies, ser; pasakiet man, ko lai daru, — vismaz pacentīšos to darīt.

—   Tad, Džeina, atnesiet man tūlīt glāzi vīna no ēdamistabas; visi droši vien ēd vakariņas; un pasakiet, vai Meisons ir turpat un ko viņš dara.

Es aizgāju. Atradu visus viesus ēdamzālē vakariņas ēdot, kā misters Ročesters bija teicis; viņi nesēdēja pie klāta galda — vakariņas bija sakārtotas uz bufetes; katrs bija paņēmis kaut ko pēc paša izvēles, un visa sabiedrība bija sagrupējusies pulciņos, kas stāvēja šur tur, turēdami rokās šķīvjus un glāzes. Visi šķita ļoti labā omā, visās malās skanēja priecīgi smiekli un dzīvas sarunas. Misters Meisons stāvēja pie kamīna, sarunādamies ar pulkvedi Dentu un viņa dzīvesbiedreni, un likās tikpat priecīgs kā pārējie. Es pielēju glāzi ar vīnu (redzēju, ka mis Ingrema ar sarauktu pieri noskatījās, kad es to darīju; viņa droši vien nodomāja, ka atļaujos par daudz) un atgriezos bibliotēkā.

Mistera Ročestera ārkārtējais bālums bija zudis, un viņš izskatījās atkal noteikts un bargs. Viņš paņēma glāzi no manas rokas un teica:

—   Uz jūsu veselību, mans palīdzīgais gars! — Viņš iztukšoja glāzi vienā malkā un atdeva man to atpakaļ. — Ko viņi dara, Džeina?

1 — Smejas un runājas, ser.

—           Vai viņi neizskatās nopietni un noslēpumaini, it kā dzirdējuši kaut ko dīvainu?

—    Nemaz — visi joko un smejas.

—    Un Meisons?

1 — Viņš arī smejas.

—           Ja šie cilvēki atnāktu un visi kā viens iespļautu man sejā, ko jūs tad darītu, Džeina?

—    Izdzītu viņus ārā no istabas, ja varētu, ser.

Viņš mazliet pasmaidīja, r— Bet, ja es ieietu pie viņiem

un viņi skatītos uz mani baltām acīm un savā starpā izsmējīgi un nicinoši sačukstētos, un viens pēc otra mani pamestu, ko tad — vai jūs ietu viņiem līdz?

—           Droši vien ne, ser; man patiktos labāk palikt pie jums.

—    Lai mierinātu mani?

—    Jā, ser, lai mierinātu jūs, cik labi vien varēdama.

—           Un ja viņi jūs publiski nonievātu par to, ka jūs turaties pie manis?

—           Es laikam par šo nonievājumu nekā neuzzinātu — un, ja uzzinātu, neliktos par to zinis.

—           Jūs tātad uzdrošinātos manis dēļ paciest nosodījumu?

—           Es to uzdrošinātos paciest katra drauga labā, kas pelna manu uzticību; to jūs noteikti pelnāt.

—           Ieejiet tagad atkal atpakaļ istabā, pieejiet mierīgi klāt Meisonam un čukstus pasakiet viņam, ka misters Ročesters ieradies un vēlas ar viņu runāt; atvediet viņu šurp un tad atstājiet mūs vienus pašus.

—    Jā, ser.

Izpildīju viņa vēlēšanos. Klātesošie skatījās uz mani, kad es viņiem visiem garām izgāju cauri istabai. Piegāju klāt misteram Meisonam, pateicu viņam mistera Ročestera vēsti un, iedama pa priekšu, izvedu viņu no istabas; ielaidu viņu bibliotēkā un pēc tam uzgāju augšā.

Vēlā vakara stundā, kad jau kādu laiku atrados gultā, dzirdēju viesus dodamies savās istabās; saklausīju mistera Ročestera balsi un dzirdēju viņu sakām:

—    Šurp, Meison, te ir tava istaba.

Viņš runāja mundrā balsī; valodas priecīgā skaņa mani nomierināja. Drīz aizmigu.

Biju aizmirsusi aizvilkt ciet aizkarus, ko parasti darīju, un nolaist žalūzijas. Sekas tam bija tādas, ka mēness, pilns un spožs (jo nakts bija skaidra), savā ceļā pa debesu velvi beidzot nonāca pretī manam logam un pa ne- aizklātajām rūtīm skatījās uz mani ar savu starojošo gaismu, un iztraucēja mani no miega. Atmodusies nakts vidū, atvēru acis un redzēju tā sudrabaini balto, kristāldzidro ripu. Skats bija brīnišķīgs, bet pārāk svinīgs; uz- slējos pussēdus, lai aizvilktu ciet aizkarus.

Mīļais dievs! Kāds kliedziens!

Nakti — nakts klusumu — nakts mieru pārrāva mežonīgs, spalgs, spiedzīgs kliedziens, kas pārskrēja no viena nama gala līdz otram.

Mans pulss aprāvās, sirds apstājās, mana izstieptā roka sastinga kā paralizēta. Kliedziens apklusa un vairs neatkārtojās. Nudien, lai kas būtu izgrūdis šo drausmīgo skaņu, tas to tik drīz vairs nevarēja atkārtot; pat visplatākajiem spārniem apveltītais Andu kalnu kondors nespētu divas reizes pēc kārtas izgrūst tik drausmīgu kliedzienu no augstā mākoņa, kas tinās ap viņa ligzdu. Radījumam, kas bija izkliedzis tādu skaņu, vajadzēja atpūsties, pirms tas atkal atguva spēkus šādai piepūlei.

Kliedziens atskanēja no trešā stāva, jo atbalsojās virs manis. Un virs manis — jā, tieši istabā virs maniem griestiem — es tagad dzirdēju norisināmies cīniņu, kas, pēc trokšņa spriežot, notika uz dzīvību un nāvi. — Palīgā! Palīgā! Palīgā! — sauca kāda pusapslāpēta balss trīs reizes pēc kārtas. — Vai tad neviens nenāks? — tā kliedza; un tad^ kamēr vēl turpinājās mežonīgā mīņāša- nās un kāju dauzīšana, cauri sijām un apmetumam sadzirdēju vārdus:

— Ročester! Ročester! Dieva dēļ, nāci

Kādas istabas durvis atvērās, kāds steidzīgi aizskrēja vai aizdrāzās prom pa gaiteni. Pēc tam uz grīdas telpā virs manis bija saklausāmi citi soļi un kaut kas nogāzās; un tad viss apklusa.

Uzmetu kādu apģērba gabalu mugurā, kaut gan visi mani locekļi drebēja aiz bailēm; iznācu ārā no savas istabas. Visi gulētāji bija iztraucēti no miega: visās istabās bija dzirdami kliedzieni un satraukta murmināšana; durvis atvērās citas pēc citām, te viens skatījās ārā pa

durvīm, te otrs; gaitenī sanāca cilvēki. Šķita, ka džentlmeņi un lēdijas — visi ir pametuši savas gultas, un malu malās atskanēja bailīgi jautājumi:

—    Ko tas nozīmē?

—    Kas ievainots?

—    Kas noticis?

—    Atnesiet gaismu.

—    Vai kaut kur deg?

—    Vai uzbrukuši laupītāji?

—    Kur lai mēs bēgam?

Ja nebūtu mēnesnīcas, visi atrastos pilnīgā tumsā. Viesi skrēja šurp turp, pulcējās grupiņās, daži elsoja, citi stostījās; valdīja neizsakāms sajukums.

—           Pie velna, kur ir Ročesters? — pulkvedis Dents sauca. — Savā gultā viņš nav atrodams.

—           Seit! Seit es esmu! — kāds atbildei atsaucās. — Nomierinieties visi, es jau nāku!

Un tad atvērās durvis gaiteņa viņā galā un pa tam iznāca misters Ročesters ar sveci rokās; viņš bija tikko nonācis no augšstāva. Viena no lēdijām pieskrēja viņam klāt un satvēra viņu aiz elkoņa; tā bija mis Ingrema.

—           Kas drausmīgs noticis? — viņa jautaja. — Runājiet! Pasakiet mums visļaunāko tūlīt.

—           Bet negāziet mani zemē un nenožņaudziet mani, — viņš atbildēja, jo tagad abas māsas Eštonas ieķērās viņam rokā; un abas atraitnes platos, baltos rīta svārkos stūrēja viņam taisni virsū kā kuģi pilnām burām.

—           Viss kārtībā! Viss kārtībā! — Ročesters kliedza. —- Tas ir tikai mēģinājums lugai «Liela brēka, maza vilna». Cienījamās lēdijas, laidiet mani vaļā, citādi kļūšu bīstams!

Un viņš izskatījās bīstams: melnās acis zvēroja. Ar grūtībām savaldīdamies, viņš piebilda:

—           Vienu kalponi mocīja lietuvēns — tas ir viss. Viņa ir viegli uzbudināma, nervoza sieviete; viņa, bez šaubām, savu sapni bija uztvērusi kā spokošanos vai kaut ko tamlīdzīgu, un aiz bailēm viņai uznākusi nervu lēkme. Bet tagad lūdzu visus atgriezties savās istabās, jo, kamēr mājās viss nav nomierinājies, šīs sievietes labā nevar nekā darīt. Godājamie džentlmeņi, rādiet lēdijām priekšzīmi. Mis Ingrem, esmu pārliecināts, ka jums izdosies uzveikt nepamatoto uztraukumu. Emija un Luīza, atgriezieties

tagad savās ligzdās kā dūjiņas, kas jūs arī esat. Mes- dames1 (pievērsies atraitnēm), jūs noteikti saaukstēsieties, ja vēl mirkli paliksiet vēsajā gaitenī.

Un tā viņš galu galā, pārmaiņus glaimojot un pavēlot, piedabūja visus atkal ieslēgties savās personiskās guļamistabās. Negaidīju, līdz arī man pavēlēs atgriezties savā istabā, bet aizgāju tikpat nepamanīta, cik nepamanīta biju to atstājusi.

Taču neaizgāju, lai dotos pie miera: tieši pretēji — sāku pārģērbties. Skaņas, ko biju dzirdējusi pēc spalgā kliedziena, un vārdus, kurus uztvēru vēlāk, droši vien dzirdēju vienīgi es, jo tie atskanēja telpā virs manas istabas; bet mistera Ročestera vārdi mani pārliecināja, ka tas nebija kalpones sapnis, kas sacēla kājās visu namu, un ka paskaidrojums, kuru namatēvs sniedza, bija tikai izgudrojums, lai nomierinātu viesus. Tāpēc apģērbos, lai būtu sagatavota neparedzētiem gadījumiem. Apģērbusies sēdēju ilgi pie loga, skatīdamās uz kluso parku un sudrabotajiem tīrumiem, un gaidīju, pati nezināju, ko. Man likās, it kā kaut kam vajadzētu vēl sekot dīvainajam kliedzienam, cīniņam un saucienam.

Nē, iestājās atkal klusums: visa čukstēšanās un kustēšanās pamazām mitējās, un pēc apmēram stundas Tornfīldā valdīja tāds pats klusums kā tuksnesī. Šķita, it kā miegs un nakts atkal valdītu pār visu. Pa to laiku mēness slīdēja lejup, tas bija tuvu savam rietam. Negribēdama vairs sēdēt aukstumā un tumsā, nolēmu ar visām drēbēm atlikties gultā. Atstāju logu un pārgāju pa paklāju, cik klusu vien iespējams; kad es pieliecos, lai noautu kurpes, kāda piesardzīga roka viegli pieklauvēja pie durvīm.

—   Vai esmu vajadzīga? — es jautāju.

—    Vai esat nomodā? — jautāja balss, kuru biju sagatavojusies dzirdēt, — mana kunga balss.

—   Jā, ser.

—    Un apģērbusies?

—   Jā.

—   Tad iznāciet ārā pavisam klusi.

Es paklausīju. Gaitenī stāvēja misters Ročesters, turēdams rokā sveci.

—    Jūs man esat vajadzīga, — viņš teica. — Nāciet man līdzi. Nesteidzieties un netaisiet troksni.

' Manas dāmas (Ir.).

Manas tupelītes bija plānas; varēju iet pa grīdu, ko klāja celiņš, tik klusi kā kaķis. Viņš devās prom pa gaiteni un tad pa kāpnēm augšā un apstājās tumšajā, zemajā trešā slāva koridorā. Es viņam biju sekojusi un stāvēju tagad blakus.

—    Vai jūsu istabā ir sūklis? — viņš jautāja čukstus.

—    Jā ser.

•— Vai jums ir arī kāda sāls — kāda ožamā sāls?

—   Jā.

—    Ejiet atpakaļ un atnesiet kā vienu, tā otru.

Es atgriezos, sameklēju sūkli uz mazgājamā galda, sāli kumodē un devos atkal uz trešo stāvu. Misters Ročesters vēl gaidīja, viņš turēja rokā slēdzeni; piegājis pie vienām no šaurajām, melnajām durvīm, viņš iebāza to atslēgas caurumā, tad mirkli pagaidīja un atkal uzrunāja mani:

—    Jums nekļūst slikti, kad redzat asinis?

—   Domāju, ka ne; man nekad nav gadījies tās redzēt.

Man pārskrēja pār muguru drebuļi, kad viņam atbildēju, bet es nejutu ne aukstumu, ne vārgumu.

—   Tagad dodiet man savu roku, — viņš teica, — negribu uzņemties risku, ka jūs varētu paģībt.

Ieliku savus pirkstus viņa plaukstā. — Silta un mierīga, — viņš piezīmēja, tad pagrieza atslēgu un atvēra durvis.

Es ieraudzīju istabu, kuru atcerējos jau reiz redzējusi — tajā dienā, kad misis Fērfeksa man izrādīja namu; sienas bija noklātas ar gobelēniem, kuri tagad vienā vietā bija atlocīti uz augšu un rādīja durvis, kas toreiz bija apslēptas. Šīs durvis bija atvērtas; no istabas spīdēja gaisma; dzirdēju rēcošu, krācošu skaņu, gandrīz tādu, it kā to izgrūstu saniknots suns. Nolikdams sveci, misters Ročesters teica: — Pagaidiet mirklīti, — un iegāja otrā telpā. Viņu saņēma smieklu šalts, sākumā skaļa, pēc tam pāriedama Greisas Pūlas spokainajā «ha! ha!». Tātad viņa atradās tur. Misters Ročesters kaut ko kārtoja, nesacīdams ne vārda, lai gan dzirdēju kādu klusu balsi uzrunājam viņu; viņš iznāca ārā un aizvēra durvis.

—   Šurp, Džeina! — viņš teica, un es piegāju no otras puses pie lielas gultas, kas ar saviem aizvilktajiem priekškariem aizņēma ievērojamu telpas daļu. Galvgalim blakus atradās atzveltnes krēsls; tajā sēdēja vīrietis, kurš, izmeties svārkos, bija pilnīgi apģērbies; viņš nekustējās, galva bija atslīgusi atpakaļ, acis aizvērtas. Misters Ročesters turēja sveci, paceltu virs viņa; pēc bālās, šķietami nedzīvās sejas es viņā pazinu — svešinieku Meisonu; es arī redzēju, ka krekls vienos sānos un piedurkne it kā asinīs izmērcēti.

—    Turiet sveci, — teica misters Ročesters, un es to satvēru; viņš paņēma bļodu ar ūdeni no mazgājamā galda. — Paturiet to, — viņš teica. Es paklausīju. Viņš paņēma sūkli, iemērca ūdenī un samitrināja nedzīvi bālo seju, pēc tam paprasīja pudelīti ar ožamo sāli un paturēja to paģībušajam pie nāsīm. Misters Meisons drīz atvēra acis; viņš smagi ievaidējās. Misters Ročesters atpogāja kreklu ievainotajam, kam roka un plecs bija apsaitēti, un nomazgāja strauji lejup pilošās asinis.

—    Vai pastāv tiešas briesmas? — misters Meisons čukstēja.

—    Phē! Nē — ir tikai skramba. Neesi tik gļēvs, puis, saņemies! Es tagad pats atvedīšu tev ārstu; ceru, ka tu rīt būsi tādā stāvoklī, ka varēsim aizgādāt tevi prom. Džeina! — viņš tad turpināja.

—   Jā, ser?

—    Man jūs jāatstāj ar šo džentlmeni kādu stundu vai varbūt divas stundas šajā istabā. Jūs nomazgāsiet asinis ar sūkli, tāpat kā es to darīju, ja tās sāk atkal tecēt; ja viņam uznāk ģībonis, pielieciet viņam pie lūpām glāzi ar ūdeni un ožamsāli pie deguna. Jūs nekādā ziņā nedrīkstat ar viņu runāt, — un, Ričard, tu būsi dzīvības briesmās, ja runāsi ar viņu; atver muti — uztraucies, un es neatbildu par sekām.

Atkal nožēlojamais vīrietis ievaidējās; viņš izskatījās tāds, it kā neuzdrīkstētos pakustēties; bailes no nāves vai no kā cita viņu acīmredzot tikpat kā paralizēja. Misters Ročesters ielika man rokās tagad atkal asiņaino sūkli, un es ņēmos to lietot tā, kā viņš darīja. Viņš novēroja mani kādu mirkli, tad, sacīdams: — Atcerieties! Nekādas runāšanas! — atstāja telpu. Mani sagrāba dīvaina sajūta, kad slēdzene noskrapstēja un viņa soļi drīz apklusa.

Te nu es biju — trešajā stāvā, ieslodzīta vienā no noslēpumainajām cellēm; visapkārt nakts; manām acīm pavērās bāla un asiņaina aina; slepkavu no manis šķīra tikai plānas durvis; jā — tas bija drausmīgi! — visu pārējo varēju paciest, bet mani kratīja bailes, iedomājoties, ka Greisa Pūla man uzbrūk.

Bet man vajadzēja pildīt savu uzdevumu, vajadzēja novērot spokaino seju — zilganās, klusās lūpas, kam bi ja aizliegts kustēties, acis, kuras te aizvērās, te atkal atvērās, te nemierīgi šaudījās pa telpu, te pievērsās man un kurās visu laiku atspoguļojās trulas šausmas. Atkal un atkal man vajadzēja roku mērkt bļodā ar asiņaino ūdeni un noslaucīt sarecējušos pilienus. Man vajadzēja redzēt, kā, man darbojoties, sveces nenogrieztais deglis dzisa, kā ēnas sabiezēja uz austajiem senlaicīgajiem gobelēniem, kļūdamas gluži melnas zem platās, vecās gultas priekškariem, un, dīvaini trīsēdamas, slīdēja pār iepretim stāvošā lielā skapja durvīm, kuru priekšpuse, divpadsmit laukumos sadalīta, savos pildiņos it kā rāmjos ietvertas rādīja divpadsmit bargā izskatā darinātas apustuļu galvas; virs tām pacēlās melnkoka krucifikss ar mirstošu Kristu.

Līdz ar to, kā slīdošā tumsa un drebošā gaisma pakavējās šeit vai uzmeta lipinošu atspulgu tur, man parādījās gan bārdainais ārsts Lūkass, kas saraucis uzacis, gan svētais Jānis ar garajiem matiem, kuri vijās sprogās, un brīžiem Jūdasa velnišķīgā seja, kas izauga no durvju pildiņa un šķita atdzīvojamies un piedraudam ar galvenā nodevēja — paša sātana atdzimšanu viņa kalpa izskatā.

Bet, skatoties uz visu to, man vajadzēja tikpat saspringti klausīties kā skatīties: klausīties mežonīgās bes- tijas vai velna kustībās blakus alā. Taču kopš mistera Ročestera apmeklējuma ala šķita kā noburta: visas nakts laikā es ar trim gariem pārtraukumiem dzirdēju tikai trīs trokšņus — grīdas dēļa iečikstēšanos, īsu, suņa rūcienu atgādinošu skaņu un dziļu cilvēcisku vaidu.

Turklāt mani vēl satrauca manas pašas domas. Kas tas bija par noziegumu, kas, iemiesots cilvēka izskatā, veģetēja šajā nomaļajā muižā un ko tās īpašnieks nevarēja ne izraidīt, ne novaldīt? Kas tas bija par noslēpumu, kas izlauzās brīžiem uz āru gan uguns, gan asins izskatā visklusākajās nakts stundās? Kas tas bija par radījumu, kas, pieņēmis parastas sievietes izskatu, izgrūda te dēmoniskus smieklus, te plēsīga putna kliedzienus?

Un kādā veidā šis vīrietis, pār kuru es liecos, — šis ikdienišķais, mierīgais svešinieks bija iepīts šajā drausmu tiklā? Un kādēļ šī fūrija viņam bija uzbrukusi? Kas viņam bija meklējams šajā nama daļā tik nesavlaicīgā brīdī, kad viņam vajadzēja gulēt gultā? Es dzirdēju, ka misters

Ročesters viņam ierāda istabu apakšstāvā, — kas atveda viņu šurp? Un kāpēc viņš tagad izturējās tik rāmi — pēc tam kad viņu ievainoja vai nodeva? Kādēļ viņš tik mierīgi pacieta noslēpumainību, ko misters Ročesters pieprasīja? Kādēļ misters Ročesters vispār pieprasīja šo noslēpumainību? Pie viņa viesa bija pastrādāta vardarbība, viņš pats reiz pārcietis slepenu uzbrukumu, bet abus slepkavības mēģinājumus vajadzēja noslēpt un aizmirst! Un beidzot es redzēju misteru Meisonu pakļaujamies misteram Ročesteram, redzēju, ka mana darba devēja stingrā griba visā pilnībā valdīja pār viesa kūtrumu un gļēvumu; nedaudzie teikumi, ar kuriem viņi bija apmainījušies, mani pārliecināja par to. Bija acīm redzams, ka jau viņu agrākās pazīšanās laikā tagadējā viesa pasīvā daba būs parasti atradusies mana kunga aktīvā rakstura ietekmē; bet kāpēc tad misters Ročesters tik ļoti izbijās, kad izdzirdēja par mistera Meisona ierašanos? Kādēļ jau vārds vien, kurā saucās šis pakļāvīgais indivīds — kam pietika ar vienu Tornfīldas saimnieka teikumu, lai viņu varētu savaldīt kā bērnu, — pirms stundas bija satriecis namatēvu kā zibens spēriens stipru ozolu?

Es nevarēju aizmirst mistera Ročestera izskatu un bālumu, kad viņš čukstēja: «Džeina! Tas man ir trieciens — tas man ir trieciens, Džeina!» Es nevarēju aizmirst, kā roka, kas gulēja uz mana pleca, drebēja; un tas noteikti nebija nekas mazsvarīgs, kas varēja šādi iedragāt Fērfeksa Ročestera enerģisko garu un spēcīgo ķermeni.

«Kad viņš atgriezīsies? Kad viņš atgriezīsies?» es klusībā kliedzu, kad nakts stundas vilkās un vilkās garumā, kad mans asiņojošais pacients kļuva aizvien gurdāks, bezspēcīgāks, vārgāks; bet nepienāca ne diena, ne palīdzība. Atkal un atkal biju apslapinājusi ar ūdeni Meisona bālās lūpas, atkal un atkal devusi ostīt atspirdzinošo sāli; manām pūlēm acīmredzot nebija panākumu; vai nu miesas, vai dvēseles ciešanas, vai asiņu zaudējums, vai visu triju kopiedarbība strauji vājināja viņa spēkus. Viņš vaidēja tik ļoti, izskatījās tik vārgs, uzbudināts un nožēlojams, ka baidījos, vai tik viņš nenomirs; un es pat nedrīkstēju runāt ar viņu!

Beidzot svece, līdz galam nodegusi, rādīja tikai vēl vāju gaismu; un, kad tā nodzisa, tad samanīju pelēkas gaismas strēles spiežamies cauri priekškariem; tuvojās rītausma. Pēkšņi dzirdēju Pilotu rejam tālu apakšā, no suņu būdas pagalmā; man atgriezās cerības. Tās arī nebija veltīgas: dažus tnirkļus vēlāk slēdzenes griezīgā čirkstoņa atslēgas caurumā pavēstīja, ka mans sargāšanas laiks beidzies. Tas laikam nebija ildzis vairāk par divām stundām, bet daža laba nedēļa bija likusies īsāka.

Misters Ročesters ienāca istabā un kopā ar viņu ārsts, kuru viņš bija atvedis.

—    Tagad, Karter, naski, — Tornfīldas saimnieks teica ārstam, — atvēlu jums pusstundu brūces apkopšanai, pārsēja uzlikšanai un pacienta nogādāšanai lejā, tas ir viss.

—   Vai viņš ir spējīgs kustēties, ser?

—    Bez šaubām, nav nekā nopietna; viņš ir ļoti nervozs, viņu vajag uzmundrināt. Bet nu aši pie darba!

Misters Ročesters atbīdīja sāņus smagos priekškarus, uzvilka augšā audekla rollo, ielaida istabā cik iespējams daudz dienas gaismas, un es jutos pārsteigta un priecīga, kad redzēju, cik gaiša jau bija rītausma un ka austrumos pie apvāršņa jau parādījās rožainas svītras. Tad misters Ročesters atkal piegāja klāt Meisonam, gar kuru ārsts pašreiz darbojās.

—    Nu, puis, kā klājas? — viņš jautāja.

—    Baidos, ka viņa mani ir nogalinājusi, — atskanēja vārga atbilde.

—    Nemaz — tikai drosmi! Pēc divām nedēļām tu būsi visu aizmirsis; tu gan zaudēji drusku asinis — tas ir viss. Karter, pārlieciniet viņu, ka nepastāv nekādas briesmas.

—    To varu darīt ar labāko sirdsapziņu, — teica Kar- ters, kurš tikmēr bija noņēmis apsēju, — es tikai vēlos, kaut būtu nokļuvis šeit ātrāk; viņš nebūtu zaudējis tik daudz asiņu, bet kas tad tas? Miesa uz pleca ir vai nu sagraizīta, vai saplosīta. Si brūce nav cēlusies no naža, šeit darbojušies zobi!

—    Viņa man koda, — Meisons čukstēja. — Viņa plosīja mani kā tīģeriene, kad Ročesters izrāva viņai no rokām nazi.

«— Tev nevajadzēja padoties, tev vajadzēja mēģināt tikt galā ar viņu tūlīt, — iebilda misters Ročesters.

—• Jā, bet ko tad es tādos apstākļos varēju darīt? — Meisons atbildēja. — Ak, tas bija šausmīgi! — viņš piemetināja nodrebēdams. —■ Un es nemaz to negaidīju; sākumā viņa izskatījās tik mierīga.

—    Es tevi brīdināju, — atbildēja viņa draugs. — Es tev teicu: «Piesargies, kad nokļūsti viņas tuvumā.» Bez tam tu varēji gaidīt līdz rītdienai un iet kopā ar mani; ; tas bija tīrais ārprāts uzsākt sarunas šonakt un vienam j pašam.

,— Es domāju, ka varēšu izdarīt kaut ko labu.

—           Tu domāji! Tu domāji! Jā, man apnicis tevī klausīties; bet, tā kā tu tomēr esi cietis un acīmredzot cietis pietiekami smagi par to, ka nepaklausīji maniem pado- \ miem, tad vairs neteikšu nekā. Karter! Aši! Aši! Saule drīz uzlēks, un man viņš jāaizgādā prom.

—          Tūlīt, ser, plecs jau pārsaitēts. Man vēl jāapskatās otra brūce augšdelmā: tur viņa arī, manuprāt, iecirtuši zobus.

—           Viņa sūca asinis; viņa teica, ka izdzers tukšu manu sirdi, — teica Meisons.

Redzēju misteru Ročesteru nodrebam; neparasta riebuma, šausmu un naida izteiksme izķēmoja viņa seju līdz \ nepazīšanai; bet viņš tikai teica:

—           Tagad klusē, Ričard, un nedomā par viņas buldurē- j šanu, nerunā vairs par to.

—    Man gribētos to aizmirst, — atskanēja atbilde.

—           Tas tev arī izdosies, tiklīdz būsi projām no šejienes: kad būsi atkal Speništaunā, tev jādomā par viņu kā par mirušu un apraktu cilvēku vai — labāk — tev nemaz vairs nav jādomā par viņu.

—    Nav iespējams aizmirst šo nakti!

—           Tas nemaz nav neiespējams, tikai mazliet saņemies! Pirms divām stundām tu domāji, ka esi beigts un pagalam, bet tagad tu esi dzīvs un pļāpā. Redzi nu — Karters nu tevi ir apkopis vai gandrīz ticis galā ar tevi; es tevi vienā mirklī savedīšu kārtībā. Džeina (pirmo reizi, kopš ij viņš bija atgriezies, viņš uzrunāja mani), — paņemiet šo i atslēgu, noejiet lejā manā guļamtelpā un tai cauri manā ļ ģērbistabā, atveriet drēbju skapja augšējo nodalījumu un j izņemiet tīru kreklu un kaklautu, atnesiet tos šurp; bet 1 pasteidzieties.

Nogāju lejā, sameklēju skapi, par kuru viņš runāja, atradu minētās mantas un atgriezos ar tām atpakaļ.

—           Tagad, — viņš teica, — nostājieties gultas otrā pusē, ] kamēr palīdzam viņam apģērbties; bet neejiet ārā no istabas, iespējams, ka vēl būsiet vajadzīga.

Nostājos aiz gultas, kā viņš pavēlēja.

—          Vai apakšā kāds jau rosījās, kad jūs gājāt lejā, Džeina? — misters Ročesters apjautājās.

'— Nē, ser, viss bija ļoti kluss.

—     Mēs varēsim aizgādāt tevi projām nepamanīti, Dik; un tā būs labāk tev pašam un nabaga radījumam blakus. Tik ilgi esmu pūlējies, lai tas nenāktu gaismā, un es nepieļaušu, lai galu galā tas tomēr notiktu. Nāciet, Karter, palīdziet viņam uzģērbt vesti. Kur tu atstāji savu kažok- mēteli? Šajā sasodīti aukstajā klimatā — to es zinu — tu nevari nobraukt ne jūdzi bez tā. Tavā istabā? Džeina, noskrieniet mistera Meisona istabā — tā ir blakus manējai — un atnesiet mēteli, ko jūs tur redzēsiet.

Atkal skrēju lejā un atkal atgriezos ar smagu, kažokādām apšūtu mēteli.

—    Tagad jums jāizpilda vēl viens uzdevums, — mans nenogurdināmais darbadevējs teica, —■ jums atkal jānoiet manā istabā. Kāda laime, jums ir samtainas pēdas, Džeina! Trokšņains ziņnesis mums nederētu šajos apstākļos. Jums jāatvelk mana tualetes galda vidējā atvilktne un jāizņem mazā pudelīte un mazā glāzīte, ko tur atradīsiet, — ātri!

Aizskrēju turp un atpakaļ un atnesu prasītos priekšmetus. .

—    Labi veikts! Tagad, dakter, es atļaušos pats iedot viņam vienu zāļu devu — uz savu atbildību. Dabūju šo sirds līdzekli Romā no kāda itāliešu šarlatāna — no tāda tipa, kam jūs būtu iespēris ar kāju. Tās nav zāles, kuras var lietot, kā pagadās, bet tās līdz īpašos gadījumos, tādos kā, piemēram, tagad. Džeina, drusciņ ūdeni!

Viņš man pasniedza mazo glāzīti, un es to piepildīju līdz pusei ar ūdeni no karafes, kas stāvēja uz mazgājamā galda.

—    Pietiek tagad samitriniet pudelītes malu.

Es to darīju; viņš noskaitīja divpadsmit pilienus sarkana šķidruma un tad pasniedza glāzīti Meisonam.

—    Dzer, Ričard, tas dos drosmi, kā tev trūkst, vismaz vienai stundai.

—    Bet vai tas nenāks par ļaunu? Vai neradīs iekaisumu?

—    Dzer! Dzer! Dzer!

225

Misters Meisons paklausīja, jo acīmredzot redzēja, ka nedrīkst turēties pretim. Tagad viņš bija apģērbts; viņš gan vēl izskatījās bāls, bet nebija vairs notraipīts vai aptašķīts ar asinīm. Misters Ročesters lika viņam pasēdēt

kādas minūtes trīs pēc zāļu ieņemšanas, tad viņš satvēra viņu aiz elkoņa.

—    Tagad tu noteikti vari nostāvēt uz savām kājām, —- viņš teica, — pamēģini.

Slimnieks piecēlās.

—    Karter, pieturiet viņu zem otra pleca. Nu, galvu augšā, Ričard, sāc iet — tā ir pareizi!

—   Es arī jūtos labāk, — misters Meisons teica.

—    Esmu pārliecināts, ka tā ir. Un tagad, Džeina, ejiet mums lēnām pa priekšu līdz pagalma kāpnēm, atbultējiet sānu gaiteņa durvis un pasakiet kučierim, kurš piebraucis ar pasta ratiem, ko jūs redzēsiet pagalmā vai kur tuvumā ārpusē, — jo es viņam pavēlēju nebraukt ar dārdošiem riteņiem pār bruģi, — lai viņš ir gatavs, ka mēs nākam; un, Džeina, ja kāds apakšā rosās, tad pienāciet pie kāpņu pakājes un iekrekšķieties.

Tagad pulkstenis jau rādīja pusseši, un saule varēja uzlēkt kuru katru brīdi, bet es atradu virtuvi joprojām tumšu un klusu. Sānu gaiteņa durvis bija aizbultētas; es atvēru tās tik beztrokšņaini, cik iespējams; pagalmā viss bija mierīgi, bet vārti bija plaši atvērti, un turpat gaidīja pasta kariete ar jau iejūgtiem zirgiem un kučieris, kas sēdēja uz bukas. Piegāju pie viņa un pateicu, ka džentlmeņi nāk; viņš pamāja ar galvu; un pēc tam es uzmanīgi skatījos visapkārt un klausījos. Agras rīta stundas klusums valdīja visās malās; kalpotāju istabas logiem aizkari vēl bija aizvilkti; mazi putniņi tikko sāka čivināt balti ziedošos augļu kokos, kuru zari, baltām vītnēm līdzīgi, nokarājās pāri mūrim, kas ietvēra pagalma vienu pusi; braucamzirgi aizslēgtajos staļļos laiku pa laikam mīdījās; citādi viss bija kluss.

Nu parādījās džentlmeņi. Meisons, ko balstīja misters Ročesters un ārsts, šķita ejam normāli; viņi palīdzēja viņam iekāpt ratos; Karters sekoja.

—    Esiet nomodā par viņu, — misters Ročesters teica ārstam, — un paturiet savās mājās, līdz viņš ir pilnīgi atveseļojies; pēc vienas dienas vai divām aizjāšu pie jums, lai redzētu, kā viņam klājas. Ričard, kā tu jūties?

—< Svaigais gaiss mani atkal atdzīvina, Fērfeks.

—1 Atstājiet šajā pusē logu vaļā, Karter, te nepūš vējš; dzīvo vesels, Dik!

—    Fērfeks …

—    Nu, kas ir?

—    Liec viņu rūpīgi kopt, liec pret viņu izturēties cik vien iespējams saudzīgi; liec, lai viņai… — viņš apklusa un izplūda asarās.

—    Daru, ko varu; esmu to darījis un darīšu arī turpmāk, — skanēja mistera Ročestera atbilde; viņš aizvēra karietes durtiņas, un rati aizbrauca.

—    Lai dievs dod, ka tam visam reiz pienāk gals! — misters Ročesters piebilda, aizverot un aizbultējot smagos pagalma vārtus. To izdarījis, viņš lēniem soļiem, domās nogrimis, devās uz durvīm mūrī, kas ietvēra augļu dārzu. Domādama, ka neesmu viņam vairs vajadzīga, dzīros atgriezties mājās; bet es atkal dzirdēju viņu saucam: — Džeina! — Viņš bija atvēris vārtiņus un stāvēja tur, gaidīdams mani.

—    Ienāciet uz brītiņu šeit, kur gaiss ir vēss un svaigs, — viņš teica. — Šī māja taču ir tikai cietums, vai jums tā neliekas?

—    Man tā šķiet brīnišķīga savrupmāja, ser.

—    Jūsu acis apmiglo pieredzes trūkums, — viņš atbildēja, — un jūs to redzat apžilbinātiem skatieniem. Jūs nevarat saredzēt, ka zeltījums ir gļotas un zīda drapējumi — tīmekļi, ka marmors ir vienkāršs šīferis un pulētais koks tikai skaidu saslaukas un zvīņaina koka miza. Turpretim šeit (viņš norādīja uz salapojušo dārzu, kurā bijām iegājuši) viss ir īsts, mīlīgs un tīrs.

Viņš lēnām soļoja prom pa taku, ko ietvēra buksusa koki; vienā pusē auga ābeles, bumbieres un ķirškoki, otrā atradās gara, plata dobe, pilna ar visdažādākām senlaicīgo šķirņu puķēm: lur auga lefkojas, turku neļķes, prīmulas, atraitnītes juku jukām starp dievkociņiem, mežrozītēm un daudzējādiem citiem smaržīgiem augiem. Ziedi šobrīd bija tik svaigi, kādi vien varēja būt tādā brīnišķīga pavasara rītā, kas uzausa pēc vairākkārtējām aprīļa lietus šaltīm un mīlīgiem saules glāstiem, Saule pašreiz lēca virs gaisīgiem mākonīšiem izraibinātā apvāršņa austrumu malas, un tās stari apspīdēja ziediem un rasas pērlēm rotātos augļu kokus un lēja gaismu pār klusajiem dārza ceļiem. ļ — Džeina, vai gribat ziedu?

Viņš noplūca pusplaukušu rozi, pie krūma pirmo, un pasniedza to man.

—    Paldies, ser.

—    Vai jums patīk šis saules lēkts, Džeina? Šis debesis

8*

227

ar augstajiem, vieglajiem mākoņiem, kas, dienai sasilstot, izgaisis, — rāmais, smaržīgais gaiss?

—    Ļoti.

—   Jūs pārlaidāt dīvainu nakti, Džeina?

—   Jā, ser.

—           Un tā jūs padarījusi pavisam bālu, — vai jūs baidījāties, kad es jūs atstāju vienu ar Meisonu?

—          Es baidījos no tā, kas varētu iznākt no blakus istabas.

—           Bet es biju aizslēdzis durvis — atslēga atradās manā kabatā: es būtu nevīžīgs gans, ja atstātu jēriņu — manu mīļāko jēriņu — nepasargātu tik tuvu vilka alai. Jūs bijāt drošībā.

—    Vai Greisa Pūla šeit paliek dzīvot, ser?

—          Jā! Nelauziet galvu par to — izmetiet šo notikumu no prāta!

—           Bet man šķiet, ka jūsu dzīvība ir apdraudēta, kamēr viņa šeit paliek.

—   Nebaidieties — būšu nomodā par sevi.

—          Vai briesmas, no kurām jūs vakar vakarā- baidījāties, tagad ir garām?

—          Par to nevaru galvot, kamēr Meisons nav atstājis Angliju, — un pat tad ne. Dzīvot, Džeina, man nozīmē stāvēt uz apdzisuša vulkāna, kurš kādu dienu var spļaut uguni un sēru.

—          Bet misters Meisons liekas viegli vadāms cilvēks. Un jūsu ietekme uz viņu ir acīmredzot liela: viņš nekad neuzsāks strīdu ar jums vai ar nodomu nedarīs kaut ko ļaunu.

—          Nē! Meisons ar mani nestrīdēsies, nedz arī apzināti nodarīs kaut ko ļaunu, bet nevilšus viņš ar neapdomīgu vārdu varētu man ja arī ne tieši laupīt dzīvību — tad laimi uz visu mūžu.

—          Tad brīdiniet viņu, lai piesargājas, ser; pasakiet viņam, no kā jūs baidāties, un parādiet viņam, kā novērst briesmas.

Viņš rūgti iesmējās, strauji sagrāba manu roku un tikpat strauji to atkal atgrūda.

—          Ja es to varētu darīt, vientieslt, kur tad būtu briesmas? Iznīcinātas vienā mirklī. Kopš pazīstu Meisonu, man viņam aizvien vajadzēja tikai pateikt: «Dari to,» — un tas tika padarīts. Bet šajā gadījumā nevaru dot viņam norādījumus; es nevaru teikt: «Ričard, sargies man nodarīt ļaunu!» — jo man ir ārkārtīgi nepieciešams atstāt viņu neziņā par ļaunumu, ko viņš man var nodarīt. Nu jūs izskatāties apmulsusi, bet es apmulsināšu jūs vēl vairāk. Jūs taču esat mans mazais draudziņš, vai ne?

—    Es jums gribu labprāt kalpot, ser, un paklausīt visam, kas ir pareizi.

—    Tieši tā: redzu jūs to darām. Saskatu godīgu apmierinājumu jūsu stājā un uzvedībā, jūsu sejā un acīs, kad varat man palīdzēt un sagādāt prieku — darboties manā labā un kopā ar mani visās lietās, jā, kā jūs raksturīgi teicāt — ja tas ir pareizi, — jo, ja es liktu jums ko darīt, kas jūsu uztverē ir nepareizi, tad es neredzētu ne steidzīgu skriešanu viegliem soļiem, ne veiklu un prļe- cīgu rosību, ne mundrus skatienus un jūsmīgu darbošanos. Mans draugs tad pagrieztos pret mani mierīgs un bāls un teiktu: «Nē, ser, tas nav iespējams, es to nevaru darīt, tāpēc ka tas ir nepareizi,» — un nekādi spēki lad nevarētu jūs, tāpat kā stāvzvaigzni no savas vietas pie debesīm, iekustināt. Jā, arī jums ir vara pār mani un iespēja darīt pāri; taču es nedrīkstu jums atzīties, kur esmu ievainojams, jo, lai cik liela ir jūsu uzticība un draudzība, jūs mani tūlīt nogalinātu.

—    Ja jums no mistera Meisona nav jābaidās vairāk nekā no manis, ser, tad jūs esat drošībā.

—    Lai dievs dod, ka tas tā būtu! Te, Džeina, ir lapene. Apsēdieties.

Lapene bija ar efeju apaudzis lokveidīgs padziļinājums mūrī; tur stāvēja vienkāršs sols. Misters Ročesters apsēdās, atstādams vietu arī man, bet es paliku viņam iepretim stāvam.

—    Apsēdieties, — viņš teica, — sols ir pietiekami garš mums abiem. Jūs laikam vilcināties apsēsties man blakus? Vai tas ir nepareizi, Džeina?

Es atbildēju viņam tā, ka apsēdos; jutu, ka atteikties nebūtu prātīgi.

—    Un tagad, manu mazo draudziņ, kamēr saule dzer rasu, kamēr puķes šajā vecajā dārzā mostas no miega un atver savus kausus un putni saviem mazuļiem nes brokastis no Tornfīldas apkārtnes, un čaklās bites uzsāk savu darba cēlienu, — es jums pastāstīšu par kādu likteni, ko jums jāpapūlas uzskatīt par savu personisko; bet paskatieties vispirms uz mani un aplieciniet, ka jūs jūtaties vesela un nebaidāties, ka es kļūdos, aizkavēdams jūs šeit, vai ka jūs kļūdāties, palikdama šeit.

— Nē, ser; esmu mierīga.

1 — Nu tad, Džeina, aiciniet palīgā savu fantāziju: iedomājieties, ka jūs nebūtu labi audzināta un savaldīga meitene, bet straujš, no pašas bērnības lutināts puisis; iztēlojieties, ka jūs esat tālā, svešā zemē; stādieties priekšā, ka jūs tur izdarāt lielu kļūdu — nav svarīgi, kādas dabas tā ir un kādu apsvērumu dēļ jūs to pieļaujat, bet tās sekas jūs vajā visu mūžu un sagandē jūsu dzīvi. Ņemiet vērā, ka es nesaku — noziegumu; es nerunāju par asins izliešanu vai kādu citādi sodāmu nodarījumu, kas vainīgajam liek atbildēt likuma priekšā; es saku: kļūdu. Sī nodarījuma sekas ar laiku kļūst jums nepanesamas; jūs sperat soļus, lai atrastu atvieglinājumu, — neparastus soļus, bet tie nav nelikumīgi vai sodāmi. Jūs tomēr neiegūstat laimi, jo visas cerības jums zudušas pašā dzīves briedumā; jūsu sauli pusdienā aizklāj aptumsums, kas — to jūs zināt — paliks līdz norieta stundai. Jūsu atmiņa saistās tikai ar sarūgtinājumu un zemiskiem nodarījumiem; jūs klejojat apkārt, meklējat aizmirstību trimdā, laimi baudā, es saku — nežēlīgās jutekliskās izpriecās, kas notrulina garu un sagrauj jūtas. Ar nogurušu sirdi un pamirušu dvēseli jūs pēc daudziem labprātīgas trimdas gadiem atgriežaties mājās; jums gadās iepazīties ar kādu svešinieci — kā vai kur, nav svarīgi; jūs atrodat šajā paziņā daudz tādu labu un gaišu īpašību, kādas jūs meklējāt divdesmit gadu un pirms tam neatradāt nekur, un visas šīs īpašības ir svaigas, spēcīgas, bez vainas un kauna traipiem. Šāda sabiedrība atdzīvina, atjauno; jūs jūtat, ka nāk atpakaļ labākās dienas — cēlākas vēlēšanās, tīrākas jūtas; jūs ilgojaties uzsākt dzīvi no jauna un aizvadīt atlikušās mūža dienas nemirstīgai būtnei cienīgākā veidā. Vai jums ir tiesības šī mērķa sasniegšanai nerēķināties ar pastāvošo traucēkli — ar vienkāršu, formālu šķērsli, ko sirdsapziņa neatzīst, nedz arī prāta slēdziens uzskata par saistošu?

Viņš klusēja, gaidīdams atbildi. Un ko es varēju teikt? Kaut man kāds labs gars iedvestu taisnīgu un apmierinošu atbildi! Veltas cerības! Vienīgi rietumu vējš čukstēja efejas stīgās ap mani; neviens mīlīgs Ariels [50] nedāvāja vēsmai savu balsi; putni dziedāja kokos, taču viņu dziesma, lai būtu, cik mīlīga būdama, man bija nesaprotama.

Misters Ročesters vēlreiz atkārtoja savu jautājumu:

—    Vai šim klejojošam un grēcīgam, bet tagad mieru meklējošam un nožēlojamam cilvēkam ir tiesības spītēt pasaules uzskatam un saistīt uz mūžu pie sevis šo maigo, mīlīgo, sirsnīgo svešinieci, līdz ar to atgūstot dvēseles mieru un jaunu dzīvi?

—    Ser, — es atbildēju, — par ceļinieka mieru vai grēcinieka labošanos noteicējs nekad nedrīkstētu būt vienkāršs līdzcilvēks. Vīrieši un sievietes nomirst; filozofi maldās savā viedumā, kristieši žēlsirdībā; ja kāds jums pazīstams cilvēks ir cietis un kļūdījies, tad lieciet viņam pacelt skatienu augstāk nekā uz sev līdzīgiem, lai var atrast spēku, kas palīdz laboties, un veldzējumu, kas palīdz izveseļoties.

—    Bet rīks — rīksl Dievs, kas dara darbus, noteic arī rīku. Es pats — nestāstīšu jums to nekādās līdzībās — biju pasaules priekiem nodevies, izvirtis, nemiera tirdīts cilvēks; un tagad es ticu, ka esmu atradis to rīku, ar kura palīdzību …

Viņš apklusa; putni gavilēja, lapas viegli šalkoja. Es gandrīz brīnījos, ka putni nepārtrauc savas dziesmas un lapas — šalkoņu, lai uztvertu pēkšņi aprauto atklāsmi; bet tad tiem būtu jāgaida krietns brīdis — tik ilgi šī klusēšana turpinājās. Beidzot es pacēlu acis uz gauso runātāju: viņš skatījās cieši uz mani.

—    Mazo draudziņ, — viņš teica pilnīgi pārvērstā balsī - un seja arī pārvērtās, zaudēdama visu maigumu un nopietnību un kļūdama skarba un sarkastiska, — jūs taču redzējāt manu kvēlo aizraušanos ar mis Ingremu; vai jūs varbūt domājat, ka ar viņas palīdzību varēšu atdzimt jaunai dzīvei, ja viņu apprecēšu?

Viņš piepeši piecēlās, aizstaigāja līdz pašam ceļa galam un, kad nāca atpakaļ, tad dūca kādu melodiju.

—    Džeina, Džeina, — viņš teica, apstājoties man pretī, — jūs esat pavisam bāla no negulēšanas; vai jūs mani nolādat par nakts miera traucējumu?

—    Jūs nolādēt? Nē, ser!

—    Tad sniedziet man apstiprinājumam roku. Cik auksti pirksti! Tie bija siltāki pagājušā naktī, kad tiem pieskāros pie noslēpumainās istabas durvīm. Džeina, kad jūs atkal kopā ar mani paliksiet nomodā?

—   Tiklīdz būšu vajadzīga, ser.

—    Piemēram, naktī pirms manām kāzām! Esmu pārliecināts, ka tad es nespēšu gulēt. Vai jūs man apsolāt tad pasēdēt kopā ar mani, lai es nebūtu viens? Ar jums es varu runāt par savu iemīļoto, jo nu jūs esat redzējusi viņu un pazīstat.

—   Jā, ser.

—    Viņa ir vienreizēja, vai ne, Džeina?

—   Jā, ser.

—    Varētu būt dragūns — īsts dragūns, Džeina; viņa ir liela, brūna un dūšīga, ar tādiem matiem, kādi laikam bija kartāgiešu1 lēdijām. Pasarg dievs! Dents un Lins jau ir staļļos! Izejiet ātri pa šiem vārtiem ārā un tad dodieties gar krūmāju mājās.

Kad es aizgāju vienā virzienā un viņš otrā, dzirdēju viņu staļļu pagalmā mundri sakām:

—    Meisons šorīt bija ātrāks par jums visiem: viņš jau bija prom pirms saules lēkta; es piecēlos pulksten četros, lai atvadītos no viņa.

XXI

Priekšnojauta ir kaut kas dīvains — un arī dvēseļu radniecība, tāpat arī dažādas zīmes; un šīs trīs parādības kopā veido vienu noslēpumu, kura atminēšanai cilvēce vēl nav atradusi atslēgu; es nekad mūžā neesmu smējusies par priekšnojautām, tāpēc ka man pašai bijušas dīvainas priekšnojautas. Es ticu, ka dvēseļu radniecība pastāv (piemēram, starp tālu cits no cita dzīvojošiem, ilgi šķirtiem, pilnīgi atsvešinātiem tuviniekiem, un, visai atsvešinātībai par spīti, tai pastāvēt liek kopējas izcelsmes pirmsākums, no kura viņi nākuši) un tās iedarbība sniedzas pāri cilvēka saprašanai. Un, spriežot pēc tā, ko mēs zinām, zīmes un priekšnojautas nav nekas cits kā iekšējas radniecības saites, kuras vieno Dabu ar cilvēku.

' Kartāga — ievērojamākā feniķiešu ostas un tirdzniecības pilsēta

Ziemeļāfrikā netālu no mūslaiku Tunisas, spēcīga antīkās Romas sāncense; trijos pūniešu karos Roma to uzvarēja, un ap 146. gadu pirms mūsu ēras romieši to pilnīgi iznīcināja. Tulk.

Kad biju maza meitene, tikai sešus gadus veca, es kādu vakaru dzirdēju Besiju Līvenu stāstām Martai Ebotai, ka viņa redzējusi sapnī mazu bērnu un ka sapnis par zīdaiņiem nozīmē, ka gaidāma nelaime pašam vai piederīgajiem. Šo izteicienu es sen būtu aizmirsusi, ja tam drīz vien nebūtu sekojis atgadījums, kas lika tam neizdzēšami iespiesties manā atmiņā. Nākošajā dienā Besijai vajadzēja steigties mājās pie mazās māsiņas nāves gultas.

Kopš kāda laika es šo izteicienu un tā sekas neatvairāmi bieži atcerējos, jo pagājušā nedēļā nebija pagājusi neviena nakts, kas nebūtu atnesusi sapni par kādu zīdaini, kuru es dažreiz šūpoju savās rokās, dažreiz ucināju uz ceļiem, kurā dažbrīd noskatījos, kā viņš pļavā rotaļājas ar margrietiņām, citu reizi redzēju viņu plunčājamies tekošā ūdenī. Vienā naktī bērns raudāja, nākamajā smējās; drīz viņš man cieši pieglaudās, drīz bēga no manis. Taču, lai kāds būtu noskaņojums, kādā šī parādība atklātos, lai kāda tai būtu āriene, tā parādījās man pēc kārtas septiņas naktis, tiklīdz ieslīgu miega valstībā.

Man nepalika šī viena priekšstata — šīs dīvainās vienas un tās pašas parādības atkārtošanās; un es sāku nervozēt, kad tuvojās gulētiešanas laiks un gaidāmās vīzijas stunda. Arī tajā mēness naktī, kad mani iztraucēja kliedziens, atrados šī sapņu zīdaiņa sabiedrībā; un nākamās dienas pēcpusdienā mani aicināja lejā paziņojums, ka mani kāds vēloties sastapt misis Fērfeksas istabā. Aizgājusi atradu kādu vīru, kurš atstāja džentlmeņa sulaiņa iespaidu; viņš bija ģērbies sēru apģērbā un turēja rokā cepuri, kas bija apvīta ar melnu krepa lenti.

—    Šaubos, vai jūs mani vēl atceraties, mis, — viņš pieceldamies teica, kad es ienācu, — mans vārds ir Līvens; kalpoju pie misis Rīdas par kučieri pirms astoņiem vai deviņiem gadiem, kad jūs dzīvojāt Geitsholā, un dzīvoju tur vēl tagad.

—    Robert! Sveiki! Atceros jūs ļoti labi: jūs taču dažkārt ļāvāt man kādu brītiņu pajāt uz mis Džordžiānas bērā ponija. Un kā jūtas Besija? Jūs taču esat precējies ar Besiju.

—    Jā, mis; mana sieva jūtas pavisam vesela, paldies; pirms diviem mēnešiem viņa man dāvāja vēl vienu mazuli — tagad mums ir trīs bērni, un māte un bērns — abi ir veseli.

—   Un kā klājas kungu ģimenei, Robert?

—    Zēl, ka nevaru atnest labākas vēstis par viņiem; viņiem 'šobrīd klājas ļoti slikti — viņiem lielas bēdas.

—    Cerams, neviens nav nomiris, — es teicu un uzmetu ātru skatienu viņa melnajām drānām. Viņš arī nolūkojās uz sēru lentu ap cepuri un atbildēja:

—    Misters Džons nomira; vakar pagāja nedēļa, kopš viņš nomira savā Londonas dzīvoklī.

—    Misters Džons?

—   Jā.

—    Un kā viņa māte to panes?

—    Ziniet, mis Eira, tā nebija dabiska nāve; viņš dzīvoja ļoti izlaidīgi: pēdējos trīs gados viņš nodevās dīvainiem netikumiem; un viņa nāve bija drausmīga.

—    No Besijas jau dzirdēju, ka viņš neuzvedās labi.

—    Neuzvedās labi! Ļaunāk rīkoties nevarēja! Viņš savu veselību un mantu ir notriecis ar viszemiskākajiem vīriešiem un sievietēm. Viņš nonāca parādos un cietumā; divas reizes māte viņu no turienes izpestīja, bet, tiklīdz viņš bija brīvs, tā tūlīt atgriezās pie veciem drauģeļiem un parašām. Viņam nebija daudz prāta; blēži, starp kuriem viņš dzīvoja, krāpa viņu cik vien varēdami. Pirms apmēram trim nedēļām viņš ieradās Geitshedā un pieprasīja, lai māte viņam atdod visu mantu. Misis Rīda atteicās; viņas līdzekļi jau sen bija stipri sarukuši dēla izšķērdības dēļ; tā viņš aizbrauca, un drīz pienāca ziņa par viņa nāvi. Kā viņš nomira, to dievs zina — runā, ka esot pats sev darījis galu.

Es klusēju; vēsts bija drausmīga. Roberts Līvens turpināja:

—    Misis Rīda jau kādu laiku vārguļoja; kļuvusi ļoti resna, bet tas nav aiz veselīguma; un naudas zaudējums un bailes no nabadzības viņu galīgi sabeidza. Ziņa par mistera Džona nāvi un veidu, kādā viss notika, pienāca pārāk pēkšņi: viņa dabūja trieku. Trīs dienas viņa nevarēja runāt, bet pagājušā otrdienā viņai laikam klājās labāk — izskatījās, ka viņa grib ko pateikt, jo rādīja visādas zīmes manai sievai un čāpstināja ar lūpām. Vakarrīt Besijai tomēr izdevās saprast, ka viņa min jūsu vārdu; un beidzot mana sieva uztvēra vārdus: «Atvediet Džeinu — dabūjiet Džeinu Eiru; es gribu runāt ar viņu.» Besija nav pārliecināta, vai misis Rīda ir pie pilna prāta un vai viņas vēlēšanās ņemama nopietni, bet viņa

to pastāstīja mis Elīzai un mis Džordžiānai un ieteica viņām jūs ataicināt uz Geitshedu. Jaunās lēdijas sākumā gribēja māti atrunāt no šīs iedomas, bet māte kļuva tik nemierīga un tik daudzas reizes sauca: «Džeina, Džeina!» — ka viņas beidzot padevās. Vakar aizbraucu no Geitshedas, un, ja jūs varētu sagatavoties ceļojumam, es labprāt jūs paņemtu līdzi rīt no rīta.

—    Jā, Robert, sagatavošos; man šķiet, ka man jābrauc.

—    Es arī tā domāju, mis. Besija teica — viņa ir pārliecināta, ka jūs neatteiksieties braukt; bet jums laikam vajadzēs vispirms lūgt atļauju, pirms varat aizbraukt?

—    Jā; un to es darīšu tūlīt. — Un, ievedusi viņu kalpotāju istabā un uzticējusi viņu Džona sievas un paša Džona viesmīlībai, devos meklēt misteru Ročesteru.

Es viņu neatradu nevienā no apakšstāva telpām; viņš nebija ne pagalmā, ne staļļos vai parkā. Apjautājos misis Fērfeksai, vai viņa redzējusi saimnieku; jā, viņa domājot, ka viņš spēlē biljardu ar mis Ingremu. Es steidzos uz biljarda istabu, no kuras man pretī atskanēja bumbiņu klikšķi un mundru balsu kņada; misters Ročesters, mis Ingrema, abas māsas Eštonas un viņu pielūdzēji — visi cītīgi nodarbojās ar šo spēli. Bija vajadzīga zināma drosme, lai iztraucētu šo sabiedrību, taču mans pienākums nebija tāds, ko varēja atlikt, tāpēc es tuvojos savam saimniekam, kurš stāvēja blakus mis Ingremai. Viņa atskatījās, kad pienācu klāt, un noraudzījās augstprātīgi uz mani; viņas acis šķita jautājam: «Ko gan šai rāpulei tagad vajag?» — un, kad es klusā balsī teicu: Mister Ročester, — viņa sakustējās, it ka grasīdamās izraidīt mani no istabas. Atceros viņas izskatu tobrīd — tas bija ļoti glīts un ļoti uzkrītošs: viņa valkāja debeszilus zīda krepa rītasvārkus; matus apņēma gāzes auduma zila lente. Viņa bija ļoti dzīvi sekojusi spēlei, un viņas acumirklīgā uzbudinātība nemazināja viņas sejas augstprātīgo izteiksmi.

—    Vai šai personai ko vajag no jums? — viņa vaicāja misteram Ročesteram; un misters Ročesters tūlīt atskatījās, lai redzētu, kas bija šī «persona». Viņš savilka seju jocīgā grimasē — tas bija viens no viņa dīvainajiem un divdomīgajiem jūtu izpaudumiem —, nometa biljarda kiju un iznāca kopā ar mani no istabas.

—     Kas ir, Džeina? — viņš teica, atbalstījies ar muguru |! pret mācību istabas durvīm, kuras bija aizvēris.

—          Ja jums nav iebildumu, ser, gribētu lūgt vienu vai divas nedēļas atvaļinājuma.

—    Kāpēc? Kurp gribat braukt?

—    Apciemot slimu lēdiju, kas atsūtīja pēc manis.

•— Kādu slimu lēdiju? Kur viņa dzīvo?

—    Geitshedā … grāfistē.

—           … grāfistē? Tas ir simt jūdžu no šejienes! Kas viņa var būt, ja liek cilvēkam braukt tādu gabalu, lai viņu apciemotu?

—    Viņas vārds ir Rīda, ser, — misis Rīda.

—           Rīda no Geitshedas? Es reiz pazinu kādu Rīdu no Geitshedas, kādu miertiesnesi.

—    Viņa ir šī miertiesneša atraitne, ser.

—    Un kāda jums daļa gar viņu? Kā jūs viņu pazīstat?

—           Misters Rīds bija mans tēvocis — manas mātes brālis.

—           Velns parāvis! Jūs man to neesat teikusi; jūs aizvien stāstījāt, ka jums nav radu.

—          Neviena, kas mani atzīst, ser. Misters Rīds ir miris, un viņa sieva mani atstūma.

—    Kādēļ?

—           Tāpēc, ka es biju trūcīga un viņai par nastu; un viņa nevarēja ciest mani.

—           Bet Rīdām taču palika bērni — tātad jums jābūt brālēniem vai māsīcām? Sers Džordžs Lins vakar stāstīja par kādu Rīdu no Geitshedas, kurš, kā viņš teica, esot viens no visdrausmīgākajiem neliešiem pilsētā; un Ingrema minēja kādu Džordžiānu Rīdu, kuru viņas daiļuma dēļ Londonā pirms gada vai pirms diviem ļoti apbrīnoja.

—           Arī Džons Rīds ir miris, ser; viņš izputināja sevi un pa pusei izputināja ģimeni; domā, ka viņš izdarījis pašnāvību. Šī ziņa tik ļoti satrieca māti, ka viņa tūlīt dabūjusi sirdstrieku.

—           Un ko jūs viņai varat līdzēt? Muļķības, Džeina! Man nekad neienāktu prātā braukt simt jūdžu, lai apciemotu vecu lēdiju, kura varbūt jau būs nomirusi, pirms jūs nokļūsiet pie viņas; bez tam jūs taču teicāt, ka viņa jūs izmeta.

—           Jā, ser, bet tas ir sen, un tad viņa dzīvoja pavisam citos apstākļos; es neatrastu mieru, ja neizpildītu viņas vēlēšanos tagad.

—    Cik ilgi jūs tur paliksiet?

•— Tik maz, cik iespējams.

—    Apsoliet man palikt tikai vienu nedēju.

—    Es labāk nedošu vārdu; man varbūt nāktos to lauzt.

—           Bet katrā ziņā jūs atbrauksiet atpakaj; jūs neļausiet sevi pierunāt palikt pie viņas uz visiem laikiem?

—    Nē! Es noteikti atgriezīšos, tiklīdz viss būs kārtībā.

—          Un kas jūs pavadīs? Jūs taču neceļosiet simt jūdzes viena pati?

—    Nē, ser, viņa atsūtīja savu kučieri.

—    Uzticamu cilvēku?

—    Jā, ser, viņš jau dzīvo desmit gadus tajā ģimenē.

Misters Ročesters pārdomāja. — Kad gribat braukt?

—    Rīt no paša rīta, ser.

—           Labi. Bet jums vajadzīga nauda; jūs nevarat braukt bez naudas, un atļaujos sacīt, ka jums tās nav daudz. Es jums vēl neesmu samaksājis algu. Cik jums vispār ir naudas, Džeina? — viņš jautāja smaidīdams.

Es izvilku savu naudas maciņu; tas bija ļoti plāns.

—    Pieci šiliņi, ser.

Viņš paņēma naudas maciņu, izbēra visu bagātību plaukstā un pasmaidīja, it kā uzjautrinādamies par šo mazumiņu. Viņš tūlīt atvēra savu kabatas portfeli. — Lūdzu, — viņš teica un pasniedza man naudas zīmi — piecdesmit mārciņu, bet viņš bija man parādā tikai piecpadsmit. Teicu viņam, ka man nav ko izdot.

—           Es arī negribu, lai man izdod; to jūs zināt. Ņemiet savu algu.

Atteicos pieņemt vairāk, nekā man pienākas. Vispirms viņš drūmi uz mani skatījās; tad it kā viņam būtu ienākusi kāda doma prātā - viņš teica:

—           Pareizi, pareizi! Labāk tomēr būs, ja nedošu jums tagad visu: jūs tad vēl varētu palikt trīs mēnešus, ja jums būs piecdesmit mārciņas. Te būs desmit, vai ar to pietiks?

—           Pietiks, ser, bet nu jūs esat man parādā piecas mārciņas.

—           Atbrauciet pēc tām šurp. Tagad pārvaldīšu jūsu četrdesmit mārciņas.

—           Mister Ročester, tad es pie viena varu runāt arī par kādu citu lietišķu jautājumu, ja man radusies tāda iespēja.

—    Lietišķu jautājumu? Esmu ziņkārīgs to dzirdēt.

—          Jūs man gandrīz skaidri pateicāt, ka jūs drīz apprecēsieties.

—    Jā, un?

—           Tādā gadījumā, ser, Adelu vajadzēs sūtīt skolā. Esmu pārliecināta, ka jūs atzīsiet šo nepieciešamību.

—           Lai novāktu viņu manai sievai no ceļa, viņa meitenīti citādi pārāk cītīgi mīdīs kājām. Šis ierosinājums ir prātīgs, bez šaubām: Adelai, kā jūs teicāt, jāiet skolā, un jums tad droši vien jādodas taisnā ceļā prom… pie velna?

—           Ceru, ka ne, ser; bet man sev kaut kur jāsameklē jauna darba vieta.

—           Protams! — viņš izgrūda nazālā balsī un ar tādu saviebtu seju, kas likās gan nedabiska, gan smieklīga. Viņš vienu brīdi cieši skatījās uz mani.

—           Un jūs laikam prasīsiet, lai vecā Rīda kundze vai viņas meitas sameklē jums vietu?

—           Nē, ser, man nav tik labas attiecības ar maniem radiniekiem, lai tas dotu man tiesības lūgt viņiem kādu pakalpojumu, — bet es ievietošu avīzē sludinājumu.

—           Jūs uzkāpsiet Ēģiptes piramīdās! — viņš norūca. ■— Es jūs brīdinu to nedarīt! Žēl, ka neesmu jums iedevis sovrinu desmit mārciņu vietā. Atdodiet man atpakaļ deviņas mārciņas, Džeina; man tās vajadzīgas.

—           Man arī, ser! — es atbildēju un turēju naudas maciņu savās rokās aiz muguras. — Es nekādā ziņā nevaru iztikt bez šīs naudas.

—           Mazā skopule! — viņš teica. — Atteikt manu lūgumu pēc naudas! Atdodiet man piecas mārciņas, Džeina.

—    Ne piecus šiliņus, ser; un ne piecus pensus.

—    Ļaujiet man vismaz paskatīties uz šo naudu.

—    Nē, ser, jums nevar uzticēties.

—    Džeina!

—    Ser?

—    Apsoliet man vienu!

•— Es jums apsolu visu, ser, par ko domāju, ka varēšu to izpildīt.

—           Neievietot sludinājumu un uzticēt man sameklēt jums vietu. Es jums to sameklēšu savlaicīgi.

—           To es labprāt darīšu, ser, ja jūs savukārt apsolīsiet man, ka Adela un es sveikas un veselas būsim ārā no mājām, pirms jūsu sieva ienāk tajā iekšā.

—           Labi! Labi! Dodu jums par to savu vārdu. Jūs tātad braucat rīt?

—    Jā, ser, agri.

•— Vai jūs pēc pusdienām nonāksiet viesistabā?

—    Nē, ser, man jāsagatavojas ceļojumam.

1 —i Tad mums uz īsu laiku vienam no otra jāatvadās.

—< Laikam, ser.

—           Un kā cilvēki nokārto šādas atvadīšanās ceremonijas, Džeina? Pamāciet mani; nejūtos sagatavots tādiem gadījumiem.

—          Viņi saka «ardievu» vai kādu citu vārdu, ko atzīst par labāku.

—    Tad pasakiet to.

—    Nu, tad pagaidām sveiki, mister Ročester.

—    Kas man jāsaka?

—    Tas pats, ja vēlaties, ser.

—    Tad pagaidām sveiki, mis Eira. Vai tas ir viss?

—    Jā.

—           Manai izjūtai tas šķiet par maz, par sausu un nedraudzīgu. Es vēlētos ko citu — kādu piedevu pie šī rituāla, kādu rokas spiedienu, piemēram, bet nē — arī tas mani neapmierinātu. Jūs tātad patiešām negribat darīt vairs neko citu, Džeina, kā pateikt — sveiki?

—          Ar to pietiek; viens sirsnīgs vārds var ietvert sevī tikpat daudz kā gara runāšana.

—          Ļoti iespējams; bet tas skan tukši un auksti — šis «sveiki».

«Cik ilgi viņš domā stāvēt, atbalstījies ar muguru pret šīm durvīm?» es sev jautāju. «Man gribas sakravāties.» Šajā brīdī atskanēja pusdienas zvans, un, nepateicis ne vārda, viņš aizmetās prom; dienā es viņu vairs neredzēju, un no rīta es aizbraucu, pirms viņš bija piecēlies.

Nonācu pie Geitshedas vārtsarga mājiņas pirmajā maijā ap pulksten pieciem pēcpusdienā; iegriezos šeit, pirms devos uz kungu māju. Mājiņa bija ļoti tīra un kārtīga; pie ornamentiem izrotātiem logiem karājās mazi, balti priekškariņi, grīda bija nevainojami balti izberzta, kamīna restes un piederumi spoži mirdzēja, un gaiša uguns dega. Besija sēdēja pie pavarda un zīdīja jaunāko bērnu, bet Roberts un viņa mazā māsiņa rotaļājās mierīgi kādā kaktiņā.

—- Lai dievs jūs svētī! Es zināju, ka jūs nāksiet! — misis Līvena iesaucās, kad ienācu.

—           Jā, Besija, — es teicu, viņu noskūpstījusi, — un, cerams, neesmu par vēlu. Kā klājas misis Rīdai? Viņa taču vēl dzīva, cerams?

—   Jā, viņa vēl dzīva un šobrīd liekas vairāk pie apziņas nekā pirms tam. Ārsts saka, ka viņa vēl varot nīkt kādu nedēļu vai pat divas, bet viņš netic, ka viņa galīgi atkopsies.

—    Vai viņa pēdējā laikā vēl mani pieminēja?

—    Šorīt pat viņa atkal prasīja pēc jums un vēlējās, lai jus nākat; pašreiz viņa guļ vai, pareizāk sakot, gulēja pirms desmit minūtēm, kad es biju kungu namā. Parasti viņa visu pēcpusdienu guļ kā letarģijā un atmostas ap sešiem vai septiņiem. Vai jūs negribētu atpūsties šeit kādu stundiņu, mis, un tad uziešu augšā kopā ar jums.

Šajā mirklī ienāca Roberts, un Besija ielika aizmigušo bērnu šūpuli un gāja ar viņu sasveicināties; pēc tam viņa uzstāja, lai noņemu cepuri un padzeru tēju, jo — viņa teica — es izskatoties bāla un nogurusi. Es labprāt pieņēmu viņas piedāvājumu un bez pretošanās ļāvu viņai atbrīvot mani no ceļojuma tērpa, kā mēdzu ļaut viņai izģērbt mani bērnībā.

Senie laiki atdzīvojās manā atmiņā, kad noskatījos, kā Besija rosījās — kā klāja tējas galdu ar saviem labākajiem porcelāna traukiem, kā sagatavoja sviestmaizītes, kā uzgrauzdēja tējas cepumus un pa starpām iebukņīja mazo Robertu vai pastūma sānis mazo Džeinu — tāpat kā mani senās dienās. Besija bija saglabājusi savu straujumu, kustību vieglumu un arī labo izskatu.

Kad tēja bija gatava, es dzīros doties pie galda, bet Besija savā parastajā noteiktajā tonī pavēlēja man palikt sēžam. Viņa teica, ka man jāļaujot sevi apkalpot pie kamīna; un viņa nolika manā priekšā apaļu ķeblīti ar manu tasi un šķīvīti grauzdiņu tieši tāpat, kā viņa pirms daudziem gadiem mēdza mani pacienāt ar kādu nobēdzinātu kārumu; es- smaidīju un paklausīju viņai kā tajos senajos laikos.

Viņa gribēja zināt, vai esmu laimīga Tornfīldholā un kāda ir mana darba devēja; un, kad es viņai pastāstīju, ka man ir tikai darba devējs, tad jautāja, vai viņš ir jauks vīrietis un vai viņš man patīk. Es viņai pastāstīju, ka namatēvs ir diezgan neglīts vīrietis, bet īsts džentlmenis, ka viņš izturas laipni pret mani un es esmu apmierināta. Pēc tam es viņai aprakstīju jautro sabiedrību, kas kopš nesena laika viesojas kungu namā, un šim stāstam Besija sekoja ar lielu interesi līdz pēdējam sīkumam; šādi notikumi viņai patika sevišķi.

Šādās sarunās drīz bija pagājusi stunda; Besija pasniedza man atkal cepuri un mēteli, un viņas pavadība es atstāju sarga mājiņu, lai dotos uz kungu namu. Tāpat viņa mani pirms gandrīz deviņiem gadiem bija pavadījusi lejup pa šo ceļu, pa kuru tagad devos augšup. Tumšā, miglainā, skarbā janvāra rītā biju atstājusi naidīgu namu ar izmisuma un rūgtuma pilnu sirdi — ar sajūtu, ka esmu izstumta un nolādēta, lai meklētu saltu patvērumu Lovudā man svešā, nepazīstamā vietā. Tās pašas naidīgās mājas tagad atkal parādījās manā priekšā; manas izredzes arī vēl tagad bija apšaubāmas, un man joprojām bija sāpju pilna sirds; es vēl jutos kā ceļinieks šajā pasaulē, bet es biju ieguvusi ticību sev un savām spējām un mazāk baidījos apspiestības briesmu; dziļā brūce, ko bija cirtuši ļaunie piedzīvojumi, tagad bija pilnīgi aizdzijusi un naida un atriebības liesma izdzisusi.

— Vispirms jums vajadzētu ieiet brokastu istabā, — Besija sacīja, iedama man vestibilā pa priekšu, — tur būs jaunās lēdijas.

Nākamajā mirklī es atrados šajā telpā. Seit katra mēbele izskatījās tieši tāda pati kā torīt, kad mani pirmo reizi stādīja priekšā misteram Broklherstam; pat paklājs, uz kura viņš bija stāvējis, vēl atradās pie kamīna. Uzmetot skatienu grāmatu plauktam, man šķita, ka varu atšķirt «Britānijas putnu valsts vēstures» sējumus, kas atradās savā vecajā vietā trešajā plauktā, un «Gulivera ceļojumus» un «Tūkstoš un vienu nakti» tieši virs tā. Nedzīvie priekšmeti nebija mainījušies, bet dzīvās būtnes bija pārvērtušās līdz nepazīšanai.

Manu acu priekšā parādījās divas jaunas lēdijas, viena no tām bija ļoti gara — gandrīz tikpat gara kā mis Ingrema, turklāt ļoti tieva, dzeltenīgi bālu seju un bargu sejas izteiksmi. Viņas ārienē slēpās kaut kas askētisks, ko vēl pasvītroja ārkārtīgi vienkārša melna vilnas kleita ar gludiem svārkiem un cietinātu lina apkakli, gludi atpakaļ atsukātie mati un mūķenēm raksturīgā melnkoka kreļļu virkne ar krucifiksu. Nojautu, ka tā noteikti ir Elīza, lai gan garenā, vaska bālā seja gandrīz nemaz neatgādināja viņas kādreizējo izskatu.

Otrā, protams, bija Džordžiāna, bet ne tā Džordžiāna, kuru es atcerējos, — slaidā un meža laumai līdzīgā vienpadsmit gadus vecā meitene. Sī te bija pilnīgi uzplaukusi, stipri tukla, vaska figūrai līdzīga jaunava patīkamiem un samērīgiem vaibstiem, sentimentālām, zilām acīm un sprogainiem, dzelteniem matiem. Viņas tērpa krāsa arī bija melna, bet tā piegriezums tik ļoti atšķīrās no māsas ģērba — tam bija skaistāks kritums un tas daudz labāk piestāvēja —, ka atstāja tikpat modernu iespaidu, cik māsas kleita puritānisku.

Abu māsu sejās parādījās viens — un patiešām tikai viens — mātes vaibsts: tievajai un bezkrāsainajai vecākajai meitai bija mātes dūmu topāza krāsas acis, ziedošajai un miesās kuplākajai jaunākajai meitai mātes žokļu un zoda veidojums — gan varbūt mazliet maigāks, kas viņas citādi baudkārajai un apaļajai sejai tomēr piešķīra neaprakstāmu cietsirdības izteiksmi.

Man ienākot, abas lēdijas piecēlās, lai sasveicinātos ar mani, un abas uzrunāja mani «mis Eira». Elīza sveicienu izteica aprauti un skarbi, bez mazākā smaida; un tad viņa atkal apsēdās, pievērsa acis ugunij un šķita mani aizmirsusi. Džordžiāna piebilda savam «sveiki!» vēl dažus banālus teikumus par ceļojumu un laiku, ko izrunāja diezgan stieptā balsī, vairākkārt nopētīdama mani iesānis no galvas līdz kājām — skatienam slīdot te pār mana dzelteni pelēcīgā merīnaitas kažokmēteļa krokām, te pār manas mazās cepurītes vienkāršo rotājumu. Jaunām lēdijām piemīt īpašs veids likt saprast cilvēkam, cik smieklīgs tas viņām liekas, neizsakot ne vārda. Viņu augstprātīgais skatiens, dzedrā izturēšanās un nevērīgais tonis nepārprotami izsaka šīs jūtas, kaut gan tās netiek komentētas ne ar vienu pašu rupjību vārdos vai darbos.

Atklātai vai apslēptai deguna raukšanai vairs nebija spēka uzbudināt mani kā senāk. Sēdēdama starp savām māsīcām, jutos pārsteigta, cik maz mani ietekmēja vienas lēdijas galīgā vienaldzība un otrās izsmējīgā uzmanība, — nedz Elīza spēja mani pazemot, nedz Džordžiāna satraukt. Tas bija tādēļ, ka man vajadzēja domāt par citām lietām. Pēdējos nedaudzos mēnešos manī bija atmodušās daudzkārt spēcīgākas jūtas nekā tās, ko māsīcas varēja izraisīt, — sāpes un līksmība, kas bija daudzkārt asākas un smeldzošākas nekā viss, kas būtu viņu spēkos man nodarīt vai sagādāt, — tā ka viņu abu izturēšanās nespēja mani ne iepriecināt, ne skumdināt.

— Kā klājas misis Rīdai? — es tāpēc jautāju, mierīgi skatīdamās uz Džordžiānu, kurai šāds jautājums likās dodam pamatu atmest atpakaļ galvu, it kā es būtu atļāvusies negaidītu vaļību.

—    Misis Rīdai? A, jūs domājat mammu; viņa ir ārkārtīgi vārga; šaubos, vai jūs varēsiet apciemot viņu šovakar.

—   Ja jūs tūlīt uzietu augšā viņas istabā, — es teicu, — un pateiktu, ka esmu ieradusies, būtu jums Joti pateicīga. — Džordžiāna gandrīz pietrūkās kājās un atpleta savas zilās acis mežonīgā sašutumā. — Zinu, ka viņai ir noteikta vēlēšanās mani redzēt, — es piebildu, — un negribu atlikt viņas lūguma izpildījumu ilgāk, nekā tas ir vajadzīgs.

—    Māte nevēlas, ka viņu vakaros traucē, — piemetināja Elīza. Es tāpēc drīz piecēlos, neuzaicināta noņēmu cepuri un novilku cimdus un teicu, ka aiziešu tikai pie Besijas, kura acīmredzot atrodas virtuvē, un palūgšu viņu uzzināt, vai misis Rīda noskaņota pieņemt vai nepieņemt mani šovakar. Izgāju ārā un, atradusi Besiju un uzticējusi viņai savu uzdevumu, spēru turpmākos soļus. Līdz šim biju paradusi atkāpties uzpūtības priekšā; ja mani tāpat būtu saņēmuši pirms gada, es būtu nolēmusi Geitshedu jau nākamā rītā atstāt; tagad es tūlīt nospriedu, ka tas būtu aušīgs lēmums. Biju uzņēmusies simt jūdžu garu ceļojumu, lai apciemotu tanti, un tagad man vajadzēja palikt pie viņas, līdz viņa atveseļojas — vai nomirst. Viņas meitu augstprātībai un muļķībai nedrīkstu ļaut sevi ietekmēt; man jārīkojas patstāvīgi. Tādēļ es griezos pie saimniecības vadītājas, lūdzu ierādīt man istabu un pateicu, ka palikšu šeit, domājams, kādu nedēļu, varbūt arī ilgāk, liku koferi ienest manā istabā un pati arī devos turp; kāpņu laukumā sastapu Besiju.

—    Misis ir nomodā, — viņa teica. — Es viņai sacīju, ka esat šeit; nāciet, un paskatīsimies, vai viņa jūs pazīs.

Mani nevajadzēja aizvest uz pazīstamo telpu, kur mani tik bieži ataicināja senās dienās, lai sodītu vai nopeltu. Aizsteidzos Besijai pa priekšu un lēnām atvēru durvis; uz galda dega aizklāta lampa, jo pašreiz sāka kļūt tumšs. Tāpat kā senāk, šeit stāvēja lielā četru pīlāru baldahīna gulta ar dzintarkrāsas priekškariem; turpat bija arī mazgājamais galds, atzveltnes krēsls un kāju soliņš, pie kura man simtiem reižu bija likts nomesties, lai izlūgtos piedošanu par nekad nepastrādātiem pārkāpumiem. Es paskatījos uz zināmo kaktu, gandrīz vai gaidīdama tur redzēt tievo, kādreiz tik ļoti biedējošo rīksti, kura mēdza

tur glūnēt, gaidīdama, kad varēs izlēkt it kā |auns meža gars un sist man pa drebošo roku vai ierauto kaklu. Es piegāju pie gultas; atvilku priekškarus un pārliecos pār augsti sakrautajiem spilveniem.

Ļoti labi atcerējos misis Rīdas seju un cītīgi meklēju pazīstamos vaibstus. Tā ir īsta laime, ka laiks apslāpē atriebības alkas un apklusina dusmu un pretīguma izjūtas: biju atstājusi šo sievieti ar naida un sarūgtinājuma pilnu sirdi un atgriezos pie viņas, izjuzdama tikai zināmu līdzcietību pret viņas lielajām ciešanām un ciešu apņemšanos aizmirst un piedot visus pārdzīvotos nodarījumus, — lai ar viņu izlīgtu un draudzīgi spiestu viņai roku.

Redzēju pazīstamo seju: bargu, nežēlīgu kā aizvien — tur bija arī tas pats raksturīgais skatiens, ko nekas nespēja atmaidzināt, un viegli izliektās, valdonīgās uzacis. Cik bieži šīs acis bija vērojušas mani draudīgi un naidīgi! Un cik Joti atdzīvojās atmiņas par bērnībā pārciestām bailēm un bēdām, kad redzēju skarbos vaibstus tagad! Un tomēr es noliecos un noskūpstīju viņu; viņa skatījās uz mani.

—   Vai tā ir Džeina Eira? — viņa vaicāja.

—   Jā, tante Rīda. Kā jums klājas, mījā tante?

Reiz biju nozvērējusies, ka nekad mūžā nesaukšu viņu vairs par tanti; tagad es neuzskatīju par grēku aizmirst un lauzt šo zvērestu. Satvēru pirkstos viņas roku, kas gulēja uz segas. Ja viņa man būtu laipni paspiedusi roku, es tobrīd būtu izjutusi godīgu prieku. Taču vienaldzīgas dabas nav tik ātri aizkustināmas un dabiskas antipātijas ne tik viegli pārvaramas. Misis Rīda atvilka nost roku un, novērsdama seju no manis, piezīmēja, ka vakars ir silts. Atkal viņa paskatījās uz mani, bet tik ledaini, ka es tūlīt sajutu, ka viņas domas par mani — viņas jūtas pret mani — palikušas neizmainījušās un neizmaināmas. Es sapratu pēc viņas akmenscietā skatiena, kam svešs bija maigums un asaras, ka viņa apņēmusies līdz pēdējam mirklim uzskatīt mani par ļaunu, jo ticēt, ka esmu laba, viņai nesagādātu prieku, tikai aizvainojumu.

Sākumā tas mani sāpināja, pēc tam kaitināja, un beidzot izjutu vēlēšanos viņu pieveikt — būt noteicēja pār viņas ķermeni un gribu. Man acīs saplūda asaras, taisni tāpat kā bērnībā; ar pūlēm tās atturēju. Noliku pie galvgaļa krēslu, atsēdos tajā un pārliecos pār spilvenu.

—          Jūs sūtījāt pēc manis, — es teicu, — un tagad esmu šeit; un esmu apņēmusies palikt šeit tik ilgi, līdz redzēšu, ka jūs sākat atveseļoties.

—    Protams. Vai redzēji manas meitas?

—    Jā.

—    Labi, vari viņām pateikt, ka vēlos, lai tu paliec šeit, līdz varu pārrunāt ar tevi dažus jautājumus, kas mani nomāc; šovakar ir par vēlu un man grūti tos atcerēties. Bet bija kaut kas, ko es gribēju teikt, — kas tas varēja būt…

Šaudīgie skatieni un pārvērstā valoda skaidri liecināja, par kādu vraku pārvērties viņas kādreiz spēcīgais ķermenis. Kļūdama nemierīga, viņa centās ietīties gultas drēbēs; mans elkonis, atbalstīdamies uz segas viena stūra, to neļāva; viņa tūlīt uzbudinājās.

—    Apsēdies kārtīgi! — viņa teica. — Nekaitini mani, turēdama ciet gultas segas! — Vai tu esi Džeina Eira?

—    Esmu Džeina Eira.

—    Man bija vairāk nepatikšanu ar šo bērnu, nekā cilvēks var iedomāties. Uzvelt man šādu nastu! Un cik daudz nepatikšanu meitene man sagādāja katru dienu un katru stundu ar savu neaprēķināmo raksturu un pēkšņām dusmu lēkmēm, un nemitīgo, nedabisko katru manu kustību novērošanu! Es to varu apgalvot, ka reiz viņa runāja ar mani kā vājprātīgā vai kā velns, — neviens bērns nekad nav runājis vai izskatījies tā kā viņa; es priecājos, kad beidzot dabūju viņu ārā no mājām. Ko ar viņu izdarīja Lovudā? Tur izcēlās tīfs un daudzas skolnieces nomira; viņa tomēr nenomira; bet es teicu, ka viņa ir nomirusi, — es vēlētos, kaut viņa būtu nomirusi!

—   Savāda vēlēšanās, misis Rīda; kāpēc jūs viņu tik ļoti ienīstat?

—    Es arvien neieredzēju meitenes māti, jo viņa bija mana vīra vienīgā māsa, kuru viņš ļoti mīlēja; viņš nepaklausīja ģimenes lēmumam atteikties no viņas, kad viņa noslēdza šo nožēlojamo laulību; un, kad pienāca paziņojums par viņas nāvi, viņš raudāja kā muļķis. Viņš lika atvest šurp zīdaini, kaut centos pārliecināt viņu, lai nodod bērnu audzināšanā ārpus mājas un maksā par viņa uzturu. Es ienīdu bērnu no pirmā mirkļa, kad manas acis to ieraudzīja — šo slimīgo, vārgo, nīkulīgo radījumu. Tas činkstēja šūpulī visu nakti — viņš nekliedza dūšīgi kā citi bērni, bet smilkstēja un kunkstēja. Rīds bērnu žēloja, un viņš auklēja un glāstīja to itin kā paša bērnu, patiesību sakot, vēl vairāk nekā paša bērnus tādā vecumā. Viņš aizvien centās pierunāt manus bērnus izturēties draudzīgi pret mazo ubadzi, bet mani mīluļi nevarēja paciest šo vārguli. Tad Rīds dusmojās uz viņiem, kad viņi izrādīja savu nepatiku. Viņa pēdējās slimības laikā viņš bieži lika atnest bērnu pie savas gultas; un tikai stundu pirms nāves viņš lika man zvērēt, ka paturēšu bērnu pie sevis. Tikpat labi man būtu varējuši uzspiest kādu knēveli no nabagu mājas; bet mans vīrs bija vājš pēc dabas, ļoti vājš. Džons nelīdzinājās savam tēvam nemaz, un es par to priecājos; Džons ir tāds kā es un mani brāļi — viņš ir īsts Džibsons. Es tikai vēlos, kaut viņš beigtu mocīt mani ar vēstulēm, kurās viņš prasa naudu! Man vairs nav naudas, ko dot viņam; mēs kļūstam nabagi. Man jāatlaiž puse kalpotāju un jāslēdz viena daļa nama vai jāizīrē. Bet es nevaru saņemties to darīt — bet kā lai mēs citādi iztiekam? Divas trešdaļas no mana ienākuma aiziet procentu samaksai par viņa parādiem. Džons drausmīgi spēlē un aizvien zaudē — nabaga puika! Viņu apsēduši blēži; Džons ir pagrimis un nogājies — viņš izskatās drausmīgs; man kauns, kad redzu viņu.

Viņa uztraucās aizvien vairāk. — Manuprāt, būs labāk, ja atstāšu viņu tagad vienu, — teicu Besijai, kas stāvēja gultas otrā malā.

— Varbūt jums taisnība, mis; bet vakara pusē viņa bieži tā runā; rīta pusē viņa ir mierīgāka.

Es piecēlos. — Paliec! — misis Rīda iesaucās. — Es gribēju pateikt vēl kaut ko. Viņš man draud — nemitīgi draud padarīt galu sev vai man; un dažreiz sapņos redzu viņu guļam uz katafalka, ar lielu brūci kaklā vai ar sa- tūkušu, notašķītu seju. Dīvaini, esmu nonākusi kļūmīgā stāvoklī: man ir smagas rūpes. Ko lai dara? Kur lai dabū naudu?

Besija mēģināja tagad viņu pārliecināt, lai ieņem kādu nomierināšanas līdzekli; viņai tas izdevās ar lielām pūlēm. Drīz pēc tam misis Rīdas uzbudinājums norima un viņa ieslīga pusmiegā. Tad es viņu atstāju.

Aizritēja vairāk nekā desmit dienu, pirms man gadījās atkal saruna ar misis Rīdu. Viņa vai nu murgoja, vai gulēja apātiskā snaudā; un ārsts aizliedza visu, kas varētu uzbudināt viņu. Tikmēr es centos sadzīvot ar Džordžiānu un Elīzu, cik labi varēdama. Sākumā viņas gan izturējās ļoti vēsi un noraidoši. Elīza pusi dienas pavadīja šujot, lasot vai rakstot un reti kad pateica kādu vārdu man vai savai māsai. Turpretim Džordžiāna stundām ilgi stāsti j<> visādus niekus savam kanārijputniņam un mani nemaz neievēroja. Bet es apņēmos neciest izklaidēšanās vai nodarbošanās trūkumu; es biju paņēmusi līdz savus gleznošanas rīkus, un tie man palīdzēja atrast gan vienu, gan otru.

Nodrošinājusies ar krītiņu un krāsu kārbu, un dažām papīra loksnēm, mēdzu apsēsties tālāk no viņām — loga tuvumā un kavēt sev laiku, zīmējot mazas fantāzijas ierosinātas vinjetes, uzskicēdama katru motīvu, kam gadījās pēkšņi ataust manas iztēles nemitīgi mainīgajā kaleidoskopā: mazu jūras skatu starp klintīm, uzlecošu mēnesi un kuģi, kas slīd garām apaļajai ripai, meldru un balto ūdens rožu puduri, no kura paceļas lotosziediem vainagota nāras galva, laumiņu peļkājītes perēklītī zem mežrožu vītnes.

Vienu rītu man iegribējās uzzīmēt seju — es vēl nezināju, kādu, un arī nedomāju par to. Paņēmu mīkstu, melnu zīmuli, sagatavoju to ar strupu galu un sāku zīmēt. Drīz biju uzskicējusi uz papīra platu, izvirzītu pieri un stūrainas sejas kontūras; šis apveids sagādāja man prieku; mani pirksti turpināja cītīgi papildināt to ar atsevišķiem vaibstiem. Zem šīs pieres iederējās biezas, raksturīgas uzacis; tad, gluži dabiski, vajadzēja sekot labi veidotam taisnam degunam ar platām nāsīm, pēc tam izteiksmīgai mutei, kuras lūpas nedrīkstēja būt plānas, un, beidzot, enerģiskam zodam ar skaidri iezīmētu robu vidū; protams, tumšām ūsām arī vajadzēja būt, tāpat arī piķa melniem matiem ar sprogām ap deniņiem un viļņiem virs pieres. Tad pienāca kārta acīm: tās biju atstājusi pēdējam darbam, jo tās vajadzēja izpildīt it sevišķi rūpīgi. Uzzīmēju tās lielas, skaisti veidotas; skropstas uzzīmēju garas un tumšas, acu zīles mirdzošas un lielas. «Labi, taču ne īsti izdevušās,» klusībā teicu sev, kad aplūkoju padarīto. «Acīm jāatspoguļo lielāks spēks un prāts.» Un es padarīju ēnas melnākas, lai gaismas plankumi atmirdzētu spožāki, — pāris vilcieniem guvu gaidītos panākumus. Tā, un līdz ar to manām acīm pavērās drauga seja; un kāda tam nozīme, ka jaunās lēdijas uzgrieza man muguru? Es skatījos uz seju, pasmaidīju par lielo līdzību, nogrimu domās un jutos apmierināta.

•— Vai tas ir kāda jums pazīstama cilvēka portrets? —• jautāja Elīza, kas nepamanīta bija pienākusi tuvāk. Atbildēju, ka tā ir tikai izdomāta galva, un aši pabāzu zīmējumu zem pārējām lapām. Es, protams, meloju: tas patiesībā bija ļoti līdzīgs mistera Ročestera attēls. Bet kāda daļa gār to viņai vai kādam citam bez manis? Džordžiāna arī pienāca klāt, lai paskatītos. Pārējie zīmējumi viņai ļoti patika, bet par portretu viņa teica: — Neglīts vīrietis. — Abas likās ļoti pārsteigtas par manu prasmi. Piedāvāju uzzīmēt abu lēdiju portretus, un abas sēdēja man par modeli zīmuļa skicei. Pēc tam Džordžiāna atnesa savu albumu; apsolīju tajā uzgleznot akvareli; tas viņai tūlīt uzlaboja omu. Viņa uzaicināja mani pastaigāties pa parku. Nebijām vēl ne divas stundas ārā, kad jau bijām ieslīgušas draudzīgā sarunā; viņa pagodināja mani, aprakstot brīnišķīgo ziemu, ko bija pavadījusi Londonā pirms diviem gadiem, — sajūsmu, ko bija izraisījusi, un uzmanību, kāda viņai bija parādīta, — un lika man pat nojaust, ka viņai bija izdevies savaldzināt kādu aristokrātu. Pēcpusdienas laikā viņa ļāva vēl sīkāk izprast šos mājienus; viņa man pastāstīja par daudziem maigiem sarunas brīžiem un attēloja aizkustinošas scēnas; vārdu sakot, šajā dienā viņa, gribēdama mani iepriecināt, izstāstīja veselu sējumu garu romānu par dzīvi smalkā sabiedrībā. Šīs sarunas tagad atkārtojās dienu no dienas, tās aptvēra aizvien vienu un to pašu tematu -r- viņu pašu, viņas mīlestību un ciešanas. Dīvaini, ka viņa nekad nepieminēja mātes slimību, brāļa nāvi vai nožēlojamo ģimenes stāvokli. Viņas prātu visā pilnībā šķita nodarbinām atmiņas par pagājušām izpriecām un cerībām sagaidīt nākamās. Viņa pavadīja katru dienu apmēram piecas minūtes slimās mātes istabā, ne mirkli vairāk.

Elīza joprojām maz runāja; viņai acīmredzot pietrūka laika runāšanai. Nekad neesmu redzējusi rosīgāku cilvēku, kada viņa likās esam, taču grūti bija pateikt, ko viņa dara, vai uzzināt viņas darbīguma rezultātu. Viņai bija modinātājs, kas viņu agri uzmodināja. Nezinu, ar ko viņa nodarbojās pirms brokastīm, bet laiku pēc šīs maltītes viņa iedalīja ļoti noteiktos posmos, un katrai stundai bija paredzēts savs uzdevums. Trīsreiz dienā viņa lasīja mazu grāmatiņu, un drīz uzzināju, ka tā ir «Vispārēja lūgšanas grāmata». Es viņai reiz jautāju, kas viņu šajā sējumā tik ļoti valdzina, un viņa atbildēja: — Liturģijas likumība. — Tad viņa katru dienu trīs stundas ve ltīja izšūšanas darbam, ar zelta pavedieniem veidojot apmali četrstūrainam, koši sarkanam auduma gabalam paklāja lielumā. Kad viņai apjautājos par šī priekšmeta lietderību, viņa man pateica, ka tā esot altāra sega nesen Geitshedas tuvumā uzceltai baznīcai. Divas stundas viņa veltīja personiskajai dienasgrāmatai, divas stundas darbam sakņu dārzā un vienu — savai grāmatvedībai. Viņa acīmredzot neizjūta nekādas prasības ne pēc sabiedrības, ne sarunām; ticu, ka viņa jutās laimīga savā izpratnē; šī ierastā kārtība viņu apmierināja; un nekas neaizkaitināja viņu vairāk par neparedzētu notikumu, kas piespieda viņu izjaukt savu pulksteņa ritma vienmērīgumu.

Viņa man kādu vakaru, būdama runīgāka nekā parasti, pastāstīja, ka Džona uzvedība un ģimenei draudošais sabrukums bijis viņas visdziļāko ciešanu avots, bet ka tagad viņa esot atguvusi mieru — tā viņa sacīja — un pieņēmusi savu lēmumu. Par sava personiska īpašuma saglabāšanu viņa esot parūpējusies, un, tiklīdz māte būšot nomirusi — un, kā viņa vienaldzīgi piebilda, tas esot gluži neiespējams, ka māte varētu izveseļoties vai ilgi nīkt, — tad viņa īstenošot sen lolotu mērķi: viņa meklēšot sev patvērumu, kur viņas precīzās ierašas būšot nemitīgi pasargātas no traucējumiem, un uzcelšot drošu barjeru starp sevi un vieglprātīgo pasauli. Es jautāju, vai Džordžiāna viņu pavadīs.

—. Protams, ne. — Džordžiānai un viņai nav nekā kopēja, nekad arī neesot bijis. Nekādos apstākļos viņa neapgrūtināšot sevi ar māsas sabiedrību. Lai Džordžiāna iet pati savu ceļu, viņa, Elīza, iešot savu.

Kad Džordžiāna neizkratīja man savu sirdi, tad pavadīja lielāko daļu laika, zvilnēdama uz dīvāna un šķendēdamās par garlaicību mājās, atkal un atkal izsakot vēlēšanos, kaut tante Džibsona atsūtītu viņai ielūgumu atbraukt uz Londonu.

— Būtu daudz labāk, — viņa teica, — ja es varētu tikt projām vismaz uz mēnesi vai diviem, kamēr viss būs garām. — Es nejautāju, ko viņa domāja ar «viss būs garām», bet nojautu, ka viņa tēmēja uz mātes gaidāmo nāvi un ar to saistīto drūmo apbedīšanas ceremoniālu. Parasti Elīza nepievērsa nekādu uzmanību māsas laiskumam un žēlabām, it kā šī ņerkšķīgā, gorīgā būtne nemaz neeksistētu. Bet vienu dienu tomēr, kad viņa nolika grāmatvedības burtnīcu un atlocīja savu rokdarbu, viņa pēkšņi nikni nobēra:

— Džordžiāna, tik iedomīgai un aušīgai sievietei kā tev gan nevajadzētu ļaut staigāt pa zemes virsu. Tev nebija tiesības piedzimt, jo tu nedari dzīvē neko derīgu. Tu negribi dzīvot patstāvīgu dzīvi, kā tas saprātīgai būtnei pienākas, tu meklē tikai ar savu kūtro nevarību uzkundzēties kāda cita cilvēka darbīgumam; ja neviens nav atrodams, kas ir ar mieru ļaut šādam resnam, vārgam, uzpūtīgam, nevienam nevajadzīgam radījumam sevi apgrūtināt, tad tu brēc, ka izturas ļauni pret tevi, ka neievēro tevi un ka tu esi nelaimīga. Turklāt tu vēlies, lai tava dzīve ir viena vienīga izprieca un jautru pārmaiņu sniedzēja, citādi pasaule tev šķiet kā cietums. Tu gribi, lai tevi pielūdz, tu gribi, lai ap tevi lakstojas., tu gribi, lai tev glaimo, — tev vajadzīga mūzika, dejas, sabiedrība, citādi tu garlaikojies vai beidzies nost. Vai tad tev nepietiek prāta izdomāt kaut ko, kas padarītu tevi neatkarīgu no citu darba un citu gribas, lai tu varētu dzīvot savu dzīvi? Sadali dienu posmos, dod katram posmam darbu; neatstāj bez nodarbības nevienu ceturtdaļstundu, pat ne desmit vai piecpadsmit minūtes; izmanto katru mirkli, izpildi katru uzdevumu likumsakarīgi un pēc stingras kārtības. Diena būs galā, pirms tu apzināsies, ka tā sākusies, un tev nebūs jābūt pateicību parādā nevienam par to, ka viņš tev ir palīdzējis tikt vaļā no tukša mirkļa. Tad tev nekad nevajadzēs meklēt pie citiem cilvēkiem sabiedrību, sarunas, simpātiju un iecietību, vārdu sakot, tu būsi dzīvojusi, kā neatkarīgai būtnei pienākas. Uzklausi padomu — pirmo un pēdējo, ko es tev dodu, tad ne es tev būšu vajadzīga, ne kāds cits, lai nāk kas nākdams. Neuzklausi padomu, turpini dzīvot kā līdz šim — žēlodamās, gauzdamās un slinkodama — un tad ciet sava idiotisma sekas, lai tās būtu, cik ļaunas un nepanesamas būdamas. Es tev to saku skaidri un gaiši, un klausies, jo es nekad vairs neatkārtošu to, ko tagad pateikšu un ko noteikti izpildīšu: pēc mātes nāves mazgāšu rokas nevainībā attiecībā uz tevi; ar to dienu, kurā viņas zārku aiznesīs uz Geitshedas baznīcas kapenēm, mūsu dzīves būs tik šķirtas, it kā mēs nekad nebūtu pazinušas viena otru. Tev nevajag iedomāties, ka tikai tādēļ, ka mums gadījies piedzimt no vieniem vecākiem, es pacietīšu, ka tu apgrūtināsi mani ar vismazāko prasību. Es tev pateikšu vienu: ja viss cilvēku dzimums — izņemot mūs divas — tiktu noslaucīts no zemes virsas un mēs būtu tikai divas vien, tad es pamestu tevi Vecajā pasaulē un meklētu sev patvērumu Jaunajā.

Viņa apklusa.

— Tu varēji sev aiztaupīt šo tirādes noskaitīšanu, — atbildēja Džordžiāna. — Katrs zina, ka tu esi vispatmīlīgākā un cietsirdīgākā būtne, kas vispār eksistē. Un man zināms tavs ļaunprātīgais naids pret mani; skaidrs pierādījums ir triks, kuru tu nospēlēji man un lordam Edvīnam Vērām: tu nevarēji paciest, ka ēs paceļos sabiedrībā augstāk par tevi, ka man būs tituls un mani uzņems aprindās, kurās tu neuzdrīkstēsies iebāzt savu degunu, un tāpēc tu rīkojies kā spiegs un nodevējs un iznīcināji uz visiem laikiem manas izredzes. — Džordžiāna izvilka kabatas drāniņu un šņaukājās vēl veselu stundu pēc tam; Elīza sēdēja vēsa un nepieejama, uzcītīgi darbodamās.

Tiesa, ir cilvēki, kuri zemu vērtē siltas jūtas; bet šeit bija divi raksturi: viens — jūtu trūkuma dēļ kļuvis nepanesami skarbs, otrs — riebīgi salkans. Jūtas bez saprāta ir ūdeņaina dzira, bet saprāts bez mierinošām jūtam ir pārāk rūgts un ass kumoss cilvēka rīklei.

Bija mikla, vējaina pēcpusdiena. Džordžiāna, romānu lasot, bija aizmigusi uz dīvāna, Elīza aizgājusi uz kādam svētajam veltītu dievkalpojumu jaunajā baznīcā — reliģiskus pienākumus viņa pildīja cītīgi, nebija nekā tāda, kas aizkavētu pildīt to, ko viņa uzskatīja par dievticības pienākumiem; vai skaidrā laikā vai lietainā, bet viņa katru svētdienu gāja trīsreiz uz baznīcu, tāpat kā darbdienās neizlaida nevienu lūgšanas brīdi.

Man ienāca prātā uziet augšā un paskatīties, kā jūtas mirstošā sieviete, kura tur gulēja, gandrīz neviena neievērota; pat kalpotāji veltīja viņai tikai minimālu uzmanību, un pieņemtā kopēja, kuru maz kontrolēja, aizlavījās prom no istabas, kad vien varēja. Besija bija uzticīga, bet viņai vajadzēja domāt par pašas ģimeni, un viņa varēja ierasties kungu namā tikai palaikam. Es atradu slimnieces istabu — kā jau paredzēju — pamestu; šeit neredzēja nevienas kopējas; slimniece gulēja klusi un acīmredzot letarģijā; bālā seja bija dziļi ieslīgusi spilvenos; uguns kamīnā dzisa. Uzbikstīju liesmu, savedu kārtībā gultu, paskatījos mirkli uz cilvēku, kas nevarēja tagad paskatīties uz mani, un tad es aizgāju pie loga.

Lietus, stipri plakšķēdams, sitās pret rūtīm, vējš vētraini brāzmoja. — Šeit guļ cilvēks, — es klusībā noteicu, — kas drīz atradīsies viņpus visu pasaules elementu cīņas. Kurp dosies šis gars, kas pašreiz cīnās, lai atstātu miesas čaulu, kad beidzot būs atraisījies?

Iegrimusi domās par šo lielo noslēpumu, atcerējos Helēnu Bērnsu un atsaucu atmiņā viņas pēdējos vārdus — viņas ticību, viņas pārliecību par visu no miesas atraisījušos dvēseļu vienlīdzību. Domās vēl klausījos viņas tik labi pazīstamo balsi — redzēju viņas bālo, apgaroto tēlu, iekritušo seju un dzidro skatienu, kad viņa paļāvīgi gulēja nāves gultā un čukstus izteica savas ilgas atgriezties sava dievišķā tēva azotē, — kad vārga balss no gultas man aizmugurē čukstēja:

—    Kas tur ir?

Zināju, ka misis Rīda dienām ilgi nebija runājusi; vai viņa atlaba? Devos pie viņas.

—    Tā esmu es, tante Rīda.

—    Kas' — es? — atskanēja atbilde. — Kas tu esi? — Viņa pārsteigta un mazliet izbijusies skatījās uz mani, bet bez uzbudinājuma. — Tu man esi pavisam sveša — kur ir Besija?

■— Viņa ir sardzes namiņā, tante.

—    Tante? — Viņa atkārtoja. — Kas man saka «tante»? Tu neesi neviena no Džibsonēm; tomēr es tevi pazīstu — šī seja un acis, un piere — viss man šķiet pazīstams. Tu izskaties kā — nu, protams, tu izskaties kā Džeina Eira!

Es neteicu nekā; baidījos no pēkšņa satraukuma, ja pateikšu, kas esmu.

—    Tomēr, — viņa piebilda, — baidos, ka maldos; manas domas mani māna; es gribēju satikt Džeinu Eiru un iedomājos līdzību, kuras nav; turklāt astoņu gadu laikā viņai vajadzētu izskatīties Ģitādai. — Tagad es saudzīgi pārliecināju viņu, ka tiešām esmu tas cilvēks, kuru viņa manī nojauta un ar kuru gribēja runāt; un, redzēdama, ka viņa mani saprot un ir pie pilnas apziņas, es paskaidroju, ka Besija sūtījusi savu vīru uz Tornfīldu, lai atvestu mani šurp.

—    Es zinu, ka esmu ļoti slima, — viņa pēc brītiņa teica. — Pirms dažiem mirkļiem mēģināju apgriezties uz otriem sāniem un sapratu, ka nevaru pakustināt nevienu locekli. Būs pareizi, ja atvieglošu savu sirdi, pirms nomirstu. Kas cilvēku maz satrauc, kamēr tas ir vesels, ļoti nomāc tādā stundā, kāda pienākusi man. Vai šeit ir ko pēja vai vēl kāds cits bez tevis?

Nomierināju viņu, ka esam vienas pašas.

—   Nu tā, es tev divas reizes darīju pāri, ko tagad no žēloju. Pirmoreiz, laužot solījumu, kuru devu vīram, ka uzaudzināšu tevi kā pašas bērnu; otrreiz… — viņa aprāvās. — Varbūt tas arī galu galā nav nemaz tik svarīgi, — viņa klusi teica it kā pati sev, — un bez tam varu taču izveseļoties; un tā pazemoties Džeinas priekšā ir mokoši.

Viņa mēģināja mainīt savu stāvokli, bet veltīgi; viņas seja pārvērtās; viņa šķita pārdzīvojam kādu iekšēju satraukumu — varbūt pēdējās cīņas nojausmu.

—    Nu tad tā: man tas jānokārto. Man priekšā ir mūžība, tāpēc labāk, ja viņai to pasaku … Pieej pie manas tualetes kārbiņas, atver to un izņem vēstuli, ko tu tur atradīsi.

Paklausīju viņas norādījumam.

—   Izlasi vēstuli, — viņa teica. Tā bija īsa un saturs šāds:

«Kundze,

lūdzu Jūs būt tik laipnai un atsūtīt man manas brāļameitas Džeinas Eiras adresi un paziņot, kā viņai klājas; mans nodoms ir rakstīt viņai visā drīzumā vēstuli un aicināt atbraukt pie manis uz Madeiru. Providence svētījusi manas pūles nodrošināt sev labu iztiku; un, tā kā esmu neprecējies un bez bērniem, es gribētu adoptēt viņu, kamēr esmu vēl dzīvs, un novēlēt ar testamentu viņai visu, ko pēc savas nāves atstāšu. Ar cieņu

Jūsu Džons Eirs Madeirā.»

Vēstules datums liecināja, ka tā rakstīta pirms trim gadiem.

—    Kādēļ es par to neko neuzzināju? — es jautāju.

—   Tādēļ, ka es tevi pārāk neatvairāmi ienīdu, ka negribēju palīdzēt tev tikt pie turības. Es nevarēju aizmirst, kā tu izturējies pret mani, Džeina, — niknumu, ar kādu tu man uzbruki, toni, kurā paziņoji, ka tu nicini mani vairāk nekā jebkuru citu uz pasaules, nebērnišķīgo skatienu un balsi, kurā tu apgalvoji, ka tev kļūst nelabi, mani tikai iedomājoties, un apsūdzību, ka esmu izturējusies pret tevi ar riebīgu nežēlību. Es nevarēju aizmirst arī manas personiskās izjūtas, kad tu pēkšņi sadumpojies un izgāzi visu niknumu, kas mita tavā dvēselē; toreiz nobijos tā, it kā dzīvnieks, ko biju situsi vai pagrūdusi, pēkšņi skatītos uz mani cilvēka acīm un nolādētu mani cilvēka balsī… Atnes man ūdeni! Pasteidzies!

—    Mīļā misis Rīda, — es teicu, kad pasniedzu viņai veldzi, ko viņa vēlējās, — nedomājiet vairs par to, ļaujiet tam izzust no sava prāta. Piedodiet manu kaislo valodu. Toreiz es biju vēl bērns; kopš tās dienas pagājuši astoņi vai deviņi gadi.

Viņ.i neuztvēra nekā, ko teicu, bet, kad bija padzērusi ūdeni un ievilkusi elpu, tad turpināja:

—    Es tev teicu, ka nevarēju to aizmirst; un tāpēc es tev atriebos, jo, ja tevi būtu adoptējis tavs tēvocis, viņš tev būtu sagādājis vieglu un ērtu dzīvi, un to es nevarēju izturēt. Es viņam aizrakstīju un paziņoju, ka man žēl sagādāt viņam vilšanos, bet Džeina Eira mirusi — viņa nomirusi ar tīfu Lovudā. Tagad dari, kā gribi: aizraksti viņam un atsauc manu apgalvojumu — atklāj manu viltību, cik drīz tu to vēlies. Tu, manuprāt, piedzimi, lai kļūtu man par mocību: manu pēdējo stundu sagandē atmiņas par nodarījumu, kuru es nekad nebūtu pastrādājusi, ja nebūtu bijis tevis.

—    Kaut es jūs varētu pārliecināt par to nedomāt, tante, un uzlūkot mani laipni un iecietīgi!

—    Tev ir ļoti ļauns raksturs, — viņa teica, — un tāds, kuru saprast man nav iespējams līdz pat šai dienai: kā tu varēji deviņus gadus pēc kārtas mierīgi panest ikkatru mocību un desmitajā gadā tik spēji un nikni sacelties, to nevaru saprast.

—    Mans raksturs nav tik ļauns, kā jūs domājat; man ir ātra daba, bet es neesmu ļaunpieminīga. Dažu labu reizi es kā mazs bērns būtu jūs tik labprāt iemīlējusi, ja jūs to būtu pieļāvusi, un es nopietni ilgojos izlīgt ar jums tagad: noskūpstiet mani, tante.

Es tuvināju savu vaigu viņas lūpām; taču viņa nevēlējās tam pieskarties. Viņa žēlojās, ka es viņu nospiedīšu, ja tā pārliekšos pār gultu, un atkal prasīja ūdeni. Kad es nolaidu viņas galvu zemē, — kamēr viņa dzēra, es viņu biju uzslējusi un atbalstījusi ar vienu roku, — es apklāju viņas ledus auksto un miklo roku ar savu plaukstu, bet vārgie pirksti vairījās mana pieskāriena, stiklainās acis — mana skatiena.

—          Mīliet mani vai ienīstiet mani, kā gribat, — es beidzot teicu. — Es jums pilnīgi un godīgi piedodu; tagad lūdziet, lai dievs jums piedod, un nomierinieties.

Nabaga ciešanu pārņemtā sieviete! Tagad viņai bija par vēlu mainīt savu ierasto domāšanas veidu: dzīvojot viņa mani arvien bija ienīduši — arī mirstot viņai vajadzēja mani ienīst.

Tagad ienāca kopēja, un Besija sekoja. Es vēl pakavējos kādu pusstundu cerībā redzēt kādu laipnības zīmi, bet velti. Viņa ieslīga dziļā nemaņā, no kuras vairs neatmodās; ap pulksten divpadsmitiem naktī viņa nomira. Es nebiju klāt, lai aizvērtu viņas acis; nebija klāt arī neviena no meitām. Nākamajā rītā mums pateica, ka viss esot cauri. Viņa pa to laiku jau bija uzlikta uz katafalka. Elīza un es aizgājām atvadīties no viņas; Džordžiāna, kura bija izplūdusi skaļās vaimanās, teica, ka viņa neuzdrošinās to darīt. Te nu klusas un stingas tagad gulēja Sāras Rīdas kādreiz tik spēcīgās un dzīvības pārpilnās miesas; aukstie plaksti sedza cietsirdīgās acis; pierē un bargajos vaibstos vēl slēpās nepielūdzamas dve- seles izteiksme. Šis līķis atstāja uz mani dīvaini nomācošu iespaidu; drūmi un skumji skatījos uz to; tas neizraisīja manī nekādu maigumu, nekādu mieru, nekādu līdzjūtību, neko cerības iedvesošu, nekā, kas būtu pārvarams; izjutu tikai asas sāpes viņas ciešanu dēļ — nevis mana zaudējuma dēļ — un dziļas bezasaru šausmas par šāda veida nāvi.

Elīza skatījās uz savu māti pavisam mierīga. Pēc īsa klusuma brīža viņa teica:

— Ar tādu veselību viņa būtu varējusi nodzīvot līdz sirmam vecumam; viņas mūžu saīsināja bēdas. — Un vienu mirkli viņas lūpas ietrīsējās; savaldījusies viņa pagriezās un kopā ar mani atstāja istabu. Neviena no mums nebija noraudājuši ne asaru.

XXII

Misters Ročesters man bija devis tikai vienu nedēļu ilgu atvaļinājumu; taču pagāja mēnesis, pirms atstāju Geitshedu. Gribēju aizbraukt tūlīt pēc bērēm, bet Džordžiāna ļoti lūdzās, lai palieku, līdz viņa varēs doties uz Londonu, kurp viņu beidzot aicināja viņas tēvocis misters Džibsons, kurš bija ieradies, lai rūpētos par savas māsas bērēm un nokārtotu ar ģimeni saistītos jautājumus. Džordžiāna teica, ka viņai bail palikt vienai ar Elīzu, no māsas viņa nesaņem ne līdzjūtību savā nomāktībā, ne atbalstu bailēs, ne palīdzību sagatavošanās darbos; tāpēc es pacietu viņas gļēvās žēlabas un patmīlīgās gaudas, un pūlējos, cik varēju, šujot viņai tērpus un palīdzot tos sakravāt. Patiesībā — kamēr es tā strādāju, viņa slinkoja; un es klusībā nodomāju: «Ja mums abām būtu nolemts aizvien dzīvot kopā, mīļā māsīc, tad mums vajadzētu nodibināt savas attiecības uz citiem pamatiem. Es neļautu paklausīgi uzspiest sev padotības lomu; es uzdotu tev tavu noteiktu darba tiesu un piespiestu tevi to izpildīt, pretējā gadījumā tas paliktu nepadarīts; es arī prasītu, lai tu savaldītos savās aušīgās, tikai pa pusei patiesās žēlabās. Tikai tāpēc, ka mums jādzīvo kopā neilgs brīdis — un tas iekrīt sevišķi skumjā laikā, — esmu apņēmusies izturēties iecietīgi, lai mūsu kopdzīve būtu panesama.»

Beidzot Džordžiāna aizbrauca; bet tad pienāca Elīzas kārta lūgties, lai palieku vēl vienu nedēļu. Viņa teica, ka viņas plāni aizņemot visu viņas laiku un uzmanību; viņa dzīrās aizbraukt uz kādu svešu vietu. Visu dienu viņa palika savā no iekšpuses aizbultētajā istabā, kravājot čemodānus, tukšojot atvilktnes, sadedzinot papīrus, un nepārmainīja ne ar vienu ne vārda. Viņa vēlējās, lai es rūpējos par mājām, saņemu viesus un atbildu uz līdz- līdzjūtības vēstulēm.

Kādu rītu viņa man paziņoja, ka es varot justies brīva. — Un, — viņa piebilda, — esmu jums ļoti pateicīga par jūsu vērtīgajiem pakalpojumiem un smalkjūtīgo izturēšanos. Ir tomēr liela starpība, vai dzīvo kopā ar tādu cilvēku kā jūs vai ar Džordžiānu; jūs dzīvojat pati savu dzīvi un neesat nevienam par nastu. Rīt, — viņa turpināja, — es aizbraucu uz kontinentu. Tur apmetīšos uz dzīvi Lilles tuvumā kādā dievticīgo mītnē — mūķeņu klosteri, kā jūs teiktu. Tur varēšu būt mierīga un netraucēta. Veltīšu sevi kādu laiku Romas katoļu dogmu pētījumiem un rūpīgi pārbaudīšu, kā šī sistēma ietekmē turienes dzīvi; ja tad atklāšu, kā es puslīdz ceru, ka šī ticība ir vispiemērotākā, lai palīdzētu cilvēkiem nokārtot apzinīgi un kārtīgi dzīves pienākumus, tad pāriešu Romas katoļu ticībā un laikam kļūšu par mūķeni.

Neizrādīju nekādu pārsteigumu par šo lēmumu, nedz

ari mēģināju viņu no tā atrunāt. «Šī profesija jums ir īsti piemērota,» klusībā nodomāju, «novēlu labas sekmes!»

Kad šķīrāmies, viņa teica: — Ardievu, māsīca Džeina Eira, vēlu jums visu labu; jums piemīt zināms saprāts.

Uz to es atbildēju: — Arī jums netrūkst saprāta, māsīca Elīza, bet tas, kas piemīt jums, gada laikā būs dzīvs iemūrēts kādā franču klosterī. Bet man gar to nav daļas, un, ja jūs tas apmierina, — man vienalga.

— Jums taisnība, — viņa atbildēja, un ar šādiem vārdiem abas aizgājām savu ceļu. Tā kā man nebūs vairs iemesla pieminēt Elīzu vai viņas māsu, varu jau pie reizes piebilst, ka Džordžiāna izdevīgi apprecējās ar bagātu, izvirtušu augstākās sabiedrības vīru un ka Elīza patiešām iestājās mūķenes kārtā un šodien ir abatese tajā klosterī, kur viņa pavadīja savu novices laiku un kam novēlēja savu mantību.

Kā cilvēki jūtas, kad viņi atgriežas mājās pēc ilgākas vai īsākas prombūtnes, to es nezināju, nekad man negadījās izbaudīt šo izjūtu. Es zināju, ko tas man kā bērnam nozīmēja — pēc garas pastaigas atgriezties Geitsholā, kur mani rāja par to, ka izskatos pārsalusi vai drūma; un vēlāk uzzināju, ko nozīmēja no baznīcas atgriezties Lovudā — ilgoties pēc bagātīgas maltītes un siltas uguns un nedabūt ne vienu ne otru. Abos gadījumos atgriešanās nebija ne iepriecinoša, ne vēiama; nekad nejutos tā, it kā mani pie šīm vietām pievilktu magnēts, kura spēks kļuva jo lielāks, jo tuvāks mērķis. Atgriešanos Tornfīldā vēl vajadzēja izbaudīt.

257

Mans ceļojums šķita garlaicīgs — ļoti garlaicīgs: nobraucu vienā dienā piecdesmit jūdzes, nakti pārlaidu viesnīcā; otras piecdesmit jūdzes nobraucu nākamajā dienā. Pirmajās divpadsmit stundās domāju par misis Rīdas pēdējiem saprātīgiem mirkļiem, redzēju viņas izķēmoto un nobālušo seju un dzirdēju viņas dīvaini pārvērsto balsi. Ļāvu paslīdēt gar savām gara acīm bēru dienai, zārkam, līķratiem, melnās drēbēs tērpto nomnieku un kalpotāju gājienam — radinieku bija pavisam maz —, atvērtām kapenēm, klusajai baznīcai, svinīgi nopietnajam dievkalpojumam. Pēc tam domāju par Elīzu un Džordžiānu. Vienu redzēju savā priekšā kā pievilkšanas objektu balles zālē, otru kā klostera celles iemītnieci; un es pakavējos pie viņām, analizējot viņu ārienes un rakstura atšķirības. Iebraukšana vakarā lielajā … pilsētā

9 - 2791

pārtrauca šīs domas; nakts tās aizvadīja citā virzienā, kad nolikos savā ceļinieka gultā, — tad atmiņu vietā mani nodarbināja domas par nākotni.

Es tagad dodos atpakaļ uz Tornfīldu, bet cik ilgi es tur palikšu? Ilgi ne — par to biju pārliecināta. Prombūtnes laikā biju uzzinājusi no misis Fērfeksas, ka viesi atstājuši kungu māju; misters Ročesters pirms trim nedēļām aizbraucis uz Londonu, bet viņu gaidīja atgriežamies pēc divām nedēļām. Misis Fērfeksa domāja, ka viņš turp devies, lai sagatavotos kāzām, jo viņš runājis par jaunas karietes iegādāšanu. Viņa rakstīja, ka viņai vēl joprojām doma par mistera Ročestera precēšanos ar mis Ingremu liekoties dīvaina, bet, spriežot pēc tā, ko visi runā un ko viņa pati redz, viņa nevarot ilgāk šaubīties, ka šis notikums gaidāms visdrīzākajā laikā.

«Jūsu šaubas arī būtu dīvainas,» es domās atbildēju. «Es par to vairs nešaubos.»

Uzmācās jautājums, — kurp lai es tad dodos? Sapņoju par mis Ingremu visu nakti. Ļoti spilgtā rīta sapnī redzēju mis Ingremu aizveram manā priekšā Tornfīldas vārtus un pavēlam man iet savu ceļu; un misters Ročesters mierīgi noskatījās, rokas pār krūtīm sakrustojis, un ironiski smīnēja par mis Ingremu un mani.

Nebiju paziņojusi misis Fērfeksai savas ierašanās datumu, jo negribēju, lai man sūta uz Milkotu pretī ratus vai karieti. Biju apņēmusies noiet šo ceļa gabalu lēnā garā kājām. Atstājusi čemodānu zirgu puiša uzraudzībā, pavisam lēnā garā, nepamanīta izgājusi no Džordža viesnīcas jūnija vakarā ap pulksten sešiem, devos projām uz Tornfīldu pa veco ceļu — pa ceļu, kas veda galvenokārt caur tīrumiem un ko tagad maz lietoja.

Vasaras novakare nezaigoja rieta staros, bet bija jauka un mīlīga; gar visu ceļu cilvēki grāba sienu, un debesis, kaut arī nebija bez mākoņiem, tomēr solīja labu laiku; to zilgme bija maiga un vienmērīga, slāņu mākoņi — augsti un gaisīgi. Rietumu pamale arī iepriecināja ar siltiem toņiem nekur nepavīdēja lietu vēstījošs pelēcī- gums —, izskatījās, it ka tur būtu iededzināta uguns, itin kā altāris kvēlotu aiz marmorizētās dūmakas plīvura, pa kura spraugām redzēja mirgojam zeltainu sārtumu.

Priecājos, kad ceļš manā priekšā kļuva aizvien īsāks, priecājos tik ļoti, ka vienu mirkli pat apstājos, lai jautātu sev, ko šāda līksme nozīmē, un atgādinātu, ka tās

nemaz nav nedz manas mājas, kurp eju, nedz pastāvīga dzīves vieta, kur mīļi draugi ilgodamies gaida mani. «Misis Fērfeksa noteikti apsveiks ar laipnu smaidu,» es nospriedu, «un mazā Adela sasitīs plaukstas un skries pretī; bet nemāni sevi, tu taču domā par citu cilvēku, nevis par viņām abām un ļoti labi zini, ka šis cilvēks nedomā par tevi.»

Bet nekas nav tik ietiepīgs kā jaunība! Nekas nav tik akls kā dzīves nepieredze! Tās apgalvoja, ka tas vien ir liels prieks, ja dota iespēja redzēties ar misteru Ročesteru, vienalga, vai viņš uz mani paskatīsies vai ne; šis apstāklis mani skubināja: «Pasteidzies! Pasteidzies! Esi kopā ar viņu, kamēr to drīksti! Tas nebūs ilgāk par dažām dienām vai nedēļām, pēc tam tu būsi . šķirta no viņa uz mūžu!» Es apslāpēju no jauna radušās sirdsmokas — šo baismo lietuvēnu, kam nedrīkstēju ļaut virsroku, — un steidzos tālāk.

Arī Tornfīldas. pļavās ļaudis pašreiz pļāva un grāba sienu; patlaban strādnieki, beiguši darbu, ar grābekļiem pār plecu devās mājup. Jāpāriet pāri tikai divām vai trīs pļavām, tad lielceļam, un būšu pie parka vārtiem. Dzīvžogs zied vienās rozēs! Bet nav laika kādu noplūkt, gribu ātrāk tikt mājās. Paeju garām kuplam ērkšķu krūmam, kura biezi salapojušie ziedošie zari liecas pāri takai; redzu mūrī šauro eju, kurp ved akmens pakāpieni; ieraugu tur sēžam misteru Ročesteru ar grāmatu un zīmuli rokā; viņš raksta.

Nē, viņš nav nekāds gars* tomēr visi mani nervi ir saspīlēti; uz mirkli zaudēju apvaldu. Ko tas nozīmē? Es nevarēju iedomāties, ka, viņu redzot, sākšu trīsēt, zaudēšu valodu 1111 spējas kustēties. Tūlīt iešu atpakaļ, tiklīdz varēšu pakustēties, nedrīkstu kļūt smieklīga. Es zinu citu ceļu uz kungu namu. Bet tam vairs nav nekādas nozīmes, kaut zinātu divdesmit ceļu. Viņš mani ir ieraudzījis.

— Hallo! — viņš uzsauc un noliek grāmatu un zīmuli. — Te nu jūs esat! Nāciet taču tuvāk!

9*

259

Man šķiet, ka es tiešām eju tuvāk, lai gan to neapjaušu; es gandrīz neapzinos savas kustības, un manu prātu nodarbina tikai'viena doma — jāizliekas mierīgai, jāvalda pār savu sejas izteiksmi, kura, kā es jutu, tiecas atklāt to, ko cenšos noslēpt.. Bet man ir plīvurs — es to nolaižu pār seju, pūlos uzvesties daudzmaz savaldīgi.

—    Vai tā ir Džeina Eira? Vai jūs kājām nākat no Mil- kotas? Jā, tas ir viens no jūsu untumiem — neprasīt, lai sūta pretī karieti. Jums patīk pielavīties klāt mājām krēslas stundā, it kā jūs būtu nevis sapņu tēls vai ēna, bet vienkārša mirstīgā, kas, riteņiem klabot, atbraukusi pa ielu un lielceļu. Velns parāvis, ko jūs tur darījāt visu mēnesi?

—    Biju pie savas tantes, ser, viņa nomira.

—    Tā ir Džeinas cienīga atbilde! Lai visi labie gari stāv man klāt! Viņa nāk no citas pasaules — no mirušo valstības; un to viņa man stāsta, kad sastop mani vienu pašu šeit vakara mijkrēslī! Kaut uzdrīkstētos jums pieskarties, lai redzētu, vai esat reāls radījums vai ēna, jūs, lauma! Bet tikpat labi man varētu iegribēties notvert zilu malduguni purvā. Ak jūs, klaiņotāja! Klaiņotāja! — viņš piebilda, mirkli klusējis. — Pamest mani uz veselu mēnesi un aizmirst pavisam! To es varu apzvērēt.

Zināju, ka sastapšanās ar savu darba devēju man sagādās prieku, kaut arī to mazināja bailes, ka viņš drīz vairs nebūs mans darba devējs, un apziņa, ka es viņam nenozīmēju nekā; bet misteram Ročesteram bija tādas spējas (tā man vismaz likās) aplaimot cilvēkus, ka pat drupačas, kuras viņš kaisīja tādiem noklīdušiem un svešiem putniem kā es, likās īsta svētku maltīte. Viņa pēdējie vārdi sniedza man mierinājumu; tie šķita apliecinām, ka viņam tas kaut ko nozīmē, vai es aizmirsu viņu vai ne. Un viņš runāja par Tornfīldu kā par manām mājām! Kaut jel tās būtu manas mājas!

Viņš nepiecēlās no kāpnītes, un es nemaz negribēju lūgt viņam dot man ceļu. Tāpēc tūlīt apjautājos, vai viņš bijis Londonā.

—    Jā, to jūs, liekas, uztvērāt ar sesto prātu?

—    Misis Fērfeksa man par to rakstīja.

—   Vai viņa jums paziņoja arī, ko dzīros tur darīt?

—   Jā, ser; visi zināja jūsu nodomu.

—    Jums jāredz kariete, Džeina, un jāpasaka, vai jums nešķiet, ka tā būs piemērota misis Ročesterai, vai viņa tajā neizskatīsies kā īsta karaliene, ieslīgusi purpura spilvenos. Es vēlētos, Džeina, izskata ziņā būt piemērotāks viņas ārienei. Pasakiet man tagad, būdama maza feja, — vai jūs man nevarētu iedot kādu burvju līdzekli, kādu dziru vai kaut ko tamlīdzīgu, lai pārvērstu mani par skaistu vīrieti.

—    Tas nebūtu nevienas burvestības varā, ser, — es teicu un domās piebildu: «Mīloša acs ir vienīgais vajadzīgais burvju līdzeklis; tādai jūs esat pietiekami skaists; vai, pareizāk sakot, jūsu bargumam piemīt vara, k ;s sniedzas pāri skaistumam.»

Misters Ročesters dažkārt bija izlasījis manas neizteiktās domas ar man neizprotamu vērīgumu; šobrīd viņš nepamanīja manu atbildes skarbumu; viņš man uzsmaidīja ar tikai viņam vienam piemītošo īpatnējo smaidu, kurš atplaiksnīja tikai retos gadījumos, — viņam tas laikam likās par labu parastiem apstākļiem; tas bija īsts, saulains jūtu siltums — ko viņš tagad dāvāja man.

—    Ejiet, Džeina, — viņš teica, pavirzīdamies sānis, lai ļautu man pārkāpt pāri pakāpienam. — Dodieties mājās, atpūtiniet savas mazās, no ceļa nogurušās kājas īsta drauga mājās.

Man tagad neatlika nekas cits kā klusi viņam paklausīt: nebija nekādas vajadzības turpināt sarunu. Tāpēc es, nesacīdama ne vārda, pārkāpu pāri pakāpienam un gribēju viņu mierīgi atstāt. Bet pēkšņi es apstājos — neizprotama vara lika man pagriezties atpakaļ. Es teicu — vai kaut kas manī, man negribot, teica:

—    Paldies, mister Ročester, par jūsu lielo laipnību. Esmu neizsakāmi priecīga būt atkal atpakaļ pie jums, un kur jūs esat, tur ir manas mājas — manas vienīgās mājas.

Tad devos projām tik ātri, ka viņš laikam nevarētu panākt mani, ja arī censtos to darīt. Mazā Adela izturējās aiz priekiem kā pusjukusi, kad ieraudzīja mani. Misis Fērfeksa mani saņēma ar savu parasto, vienkāršo sirsnību, Lī smaidīja, un pat Sofija priecīgi novēlēja man bori soir. Tas bija ļoti patīkami; nav lielākas laimes par apziņu, ka tavi līdzcilvēki tevi mīl, just, ka tava klātiene bagātina viņu dzīvi.

Sajā vakarā es apzināti aizvēru acis nākotnes priekšā, neļāvu ausīm uzklausīt balsi, kas turpināja mani brīdināt, atgādinot tuvo šķiršanos un gaidāmās bēdas. Kad tēja bija padzerta un misis Fērfeksa paņēmusi savu adīkli, un es biju apsēdusies uz zemā soliņa viņai blakus, un Adela, nometusies uz paklāja, man cieši piekļāvās, un savstarpējas draudzības jūtas šķita ietveram mūs zelta miera lokā, es klusībā izdvesu klusu lūgšanu, lai mūsu šķiršanās nebūtu ne pārāk ātra, ne pārāk tāla; bet; kad, mums tā sēžot, nepieteikts ienāca misters Ročesters, kas, skatīdamies uz mums, šķita priecājamies par lādu draudzības ainu, kad viņš teica, ka viņš cerot, ka vecā lēdija tagad jūtas gluži labi, kad viņas audžumeita atkal ir atpaka], un piebilda, ka Adela ir prete a croquer sa petite mciman Anglaise ', es gandrīz vai uzdrīkstējos cerēt, ka viņš varbūt pat pēc savām precībām atļaus mums visām kopīgi viņa aizsardzībā dzīvot kaut kur zem sava jumta un nepadzīs mūs pilnīgi no savas klātbūtnes saulainā siltuma.

Manai pārnākšanai Tornfīldholā sekoja divas apšaubāma miera nedēļas. Neviens nerunāja par kunga precībām, un es neredzēju nekā, kas liecinātu par gatavošanos šādam notikumam. Gandrīz katru dienu jautāju misis Fēr- feksai, vai viņa vēl nekā noteikta nav dzirdējusi par šo jautājumu; viņa arvien atbildēja noliedzoši. Reiz, tā viņa teica, viņa esot misteram Ročesteram tieši jautājusi, kad viņš vedīšot mājās līgavu, bet viņš atbildējis tikai ar joku un ar viņam tik raksturīgo dīvaino skatienu, un viņa nekā nevarot saprast.

Viens apstāklis mani pārsteidza it sevišķi: nebija vairs nekādas braukāšanas šurp turp, nekādas ciemošanās In- gremparkā; tiesa gan, šī muiža atradās divdesmit jūdžu no šejienes — kādas citas grāfistes pašā viņā galā; bet ko gan varēja nozīmēt šis attālums kvēlam mīlētājam? Tik pieredzējušam un nenogurdināmam jātniekam kā misteram Ročesteram tas nozīmētu tikai viena rīta jājienu. Sāku lolot cerības, uz kurām man nebija nekādu tiesību: ka saderināšanās varbūt atsaukta, ka valodas bijušas aplamas, ka vienas vai otras puses vai abu ieinteresēto pušu lēmums grozīts. Bieži skatījos sava darba devēja sejā, lai redzētu, vai tā ir skumja vai dusmīga, bet nevarēju atcerēties tādu laiku, kad tā būtu bijusi tik nenomākta un ļaunu domu neizķēmota kā tagad. Ja es dažos brīžos, kurus ar savu skolnieci pavadīju kopā ar viņu, jutos nomākta vai neizsakāmi skumja, viņš kļuva pat priecīgs. Nekad agrāk viņš nebija mani aicinājis tik bieži pie sevis, nekad agrāk nebija izturējies tik laipni pret mani, un — ak vai! — nekad nebiju viņu mīlējusi tik ļoti.

Pār Angliju valdīja brīnišķīga vasara ar tik dzidrām debesīm, tik spožu sauli, ar kādu reti, pat ļoti reti tika apveltīta mūsu bangām apskalotā zeme. Bija tā, it kā vesela rinda Itālijas dienu ieradušās no dienvidiem kā bars brīnišķīgu gājputnu, kas atpūtai nolaidušies uz Al- bionas [51] klintīm. Siens bija ievākts, lauki visapkārt Torn- fīldai zaļi un nopļauti, ceļi balti un saulē izkaltuši, koki slējās augšup savā sulīgajā plaukumā, dzīvžogi un meži, biezi sakuplojuši un koši sazēluši, spilgti izcēlās pret priecīgām nokrāsām rotātām nopļautām pļavām starp tiem.

Saulgriežu priekšvakarā Adela, nogurusi no pusdienu ilgās meža zemeņu lasīšanas Hejas ceļa malā, aizgāja gulēt līdz ar sauli. Pagaidīju, kamēr viņa aizmieg, un tad, atstājusi viņu, iegāju dārzā.

Bija jaukākā no visām divdesmit četrām stundām — «dzisusi dienas svelmainā kvēle», un vēsa rasa krita uz izslāpušo līdzenumu un saplaisājušam augstienēm. Tur, kur saule bija norietējusi vienkāršā varenumā, mākoņu greznības neaizsegta, svinīgi plašumā pletās purpura blāzma, brīžiem iemirdzēdamās sarkana dārgakmeņa spožumā, likdama liesmaini atspīdēt gan vienā, gan otrā vietā kādai kalna virsotnei, un, izplatīdamās aizvien augstāk un tālāk un kļūdama aizvien bālāka un bālāka, beidzot klājās pāri gandrīz pusdebesij; arī austrumu pamalei bija savs brīnum jauks koši zils daiļums un savs pieticīgs dimants — viena vienīgā uzaustošā vientuļā zvaigzne: drīz tā mirdzuma pārspēs mēnesi; bet vēl tas atradās aiz apvāršņa.

Kādu brīdi pastaigājos pa bruģēto ceļu; bet pēkšņi viegls, man labi pazīstams cigāra aromāts plūda ārā no kāda loga; redzēju, ka bibliotēkas logs mazliet pavērts; apzinājos, ka no turienes mani var novērot, tāpēc es tūlīt iegāju augļu dārzā. Visā muižā nebija neviena cita stūra, kas varētu sniegt lielāku patvērumu un atgādināt Ēdenes dārzu vairāk nekā šis dārzs; tajā bija daudz koku un visi pilnos ziedos; viena puse ļoti augsta mūra šķīra to 110 pagalma; otrā pusē buksusa aleja atdalīja dārzu no maura. Pašā galā atradās diezgan dziļi zemē iegrimis žogs — vienīgais norobežojums pret vientuļiem laukiem; līkuloku ceļš, ko gar abām malām ietvēra lauru koki un kas nobeidzās pie milzīgi liela kastaņkoka, ap kura stumbru bija sols, veda uz šo žogu; šeit cilvēks varēja pastaigāties, neviena nepamanīts. Kamēr krita tāda medusrasa, kamēr valdīja tāds klusums, kamēr biezēja tāda krēsla, jutos tā, it kā varētu šajā patvērumā palikt mūžīgi; bet, ejot gar nožogojumu ietverošiem ziedu un augļu koku stādījumiem, ko pašreiz kā visatsegtāko dārza posmu apspīdēja tikko uzlecošā mēness stari, maniem soļiem pēkšņi vajadzēja apstāties — nevis kādas skaņas vai ainas iztraucētiem, bet atkal brīdinoša aromāta stindzinātiem.

Mežrozītes un dievkociņi, jasmīni, neļķes un rozes jau visu laiku dāvāja vakaram savu vīraka artavu; šī jaunā smarža neplūst nedz no puķēm, nedz no krūmiem, tā plūst — es to labi zinu — no mistera Ročestera cigāra. Raugos visapkārt un klausos. Redzu kokus pārpilnus pusgataviem augļiem. Dzirdu lakstīgalu dziedam silā, kas atrodas kādu pusjūdzi no šejienes; nav redzams neviens stāvs, nav dzirdams neviens solis, bet šī smarža kļūst aizvien stiprāka: man jābēg. Mēģinu atrast dārza vārtiņus, kas ved uz krūmu aleju, un redzu ienākam misteru Ročesteru. Paeju sānis efejām noaugušā nišā; viņš nepaliks ilgi, viņš drīz dosies turp, no kurienes atnāca, un, ja sēdēšu mierīgi, viņš mani neredzēs.

Bet nē — vakara stunda viņu sajūsmina tāpat kā mani un senlaicīgais dārzs valdzina tāpat, un viņš iet tālāk, te paceldams nolīkušos ērkšķogu krūma zarus, lai apskatītu ogas, kas bija tik lielas kā plūmes, te noraudams nogatavojušos ķirsi no treliņu žoga, te noliekdamies pār ziedu puduru, lai ieelpotu smaržu vai apbrīnotu rasas pilienus to kausos. Liels nakts taurenis aizšvirkstina man garām, tad nolaižas uz kāda auga pie mistera Ročestera kājām; viņš ierauga lidoni un pieliecas, lai tuvāk aplūkotu.

«Tagad viņš uzgriezis man muguru,» es nodomāju, «un turklāt ir nodarbināts: varbūt varēšu nepamanīta aizlavī- ties projām, ja iešu pavisam klusu.»

Es uzkāpu uz velēnām apaugušas ceļa malas, lai grants čirkstoņa mani nenodotu; viņš stāvēja starp dobēm jardu vai mazliet tālāk no vietas, kur man vajadzēja iet garām; taurenis acīmredzot saistīja viņa uzmanību. «Tikšu garām pavisam labi,» klusībā nospriedu. Kad šķērsoju viņa ēnu, kuru meta mēness, kas vēl nebija pacēlies visai augstu, misters Ročesters neatskatīdamies mierīgi teica:

—    Džeina, panāciet šurp un paskatieties uz šo zelli.

Es nebiju izraisījusi ne vismazāko troksni, viņam nebija acis mugurā, — vai viņa ēna varēja just? Vispirms satrūkos, tad es piegāju viņam klāt.

—    Paskatieties uz taureņa spārniem, — viņš mudināja, — tas man drīzāk atgādina kādu Rietumindijas kukaini. Tik lielu un mundru nakts klaidoni Anglijā gadās redzēt reti! Tā! Nu viņš aizlidoja!

Naktstaurenis aizplīvoja. Arī es kautri grasījos aiziet, bet misters Ročesters man sekoja, un, kad bijām sasnieguši dārza vārtiņus, viņš teica:

—    Iesim atpakaļ: tādā jaukā vakarā ir grēks sēdēt mājās; un noteikti nevienam nevar iegribēties iet gulēt brīdī, kad saules riets un mēness lēkts sastopas.

Viens no maniem lielākajiem trūkumiem ir tas, ka, neraugoties uz to, ka mana mēle dažkārt pietiekami ātri atrod atbildi, palaikam tomēr ir tā, ka mēle pat nepalīdz pateikt dažus atvainošanās vārdus; un arvien šī kļūme atgadās kritiskos mirkļos, kad veikli pateikts vārds vai ticams iegansts ir sevišķi vajadzīgs, lai izpestītu sevi no mokošas situācijas. Man negribējās pastaigāties šajā stundā vienai pašai ar misteru Ročesteru pa ēnā ieslī- gušo augļu dārzu, bet es nevarēju atrast iemeslu, ar ko aizbildināt aiziešanu. Sekoju viņam gausiem soļiem, visiem spēkiem meklēdama iemeslu atbrīvoties 110 viņa, bet misters Ročesters izskatījās tik nosvērts un arī nopietns, ka sāku kaunēties sava apmulsuma dēļ: ļaunums — ja šeit būtu kaut kas ļauns vai kaut varētu būt gaidāms — šķita tad mītam manī; misters Ročesters nekā tamlīdzīga nedomāja, viņš bija mierīgs.

—    Džeina, — viņš atsāka, kad iegriezāmies lauru koku alejā un lēnā gaitā devāmies sabrukušā žoga un kastaņkoka virzienā. — Tornfīlda taču ir jauka vieta vasarā, vai ne?

—    Jā, ser.

—    Jūs taču droši vien būsiet zināmā mērā pieķērusies šīm mājām — jūs, kam ir acs dabas skaistuma saskatī- šanai un noteikta sliecība uz palikšanu vienā vietā.

—    Es tiešām esmu tām pieķērusies.

—          Un, kaut gan nesaprotu, kā tas gadījies, es redzu, ka zināmā mērā jūs esat ari iemīļojusi mazo, dīvaino meitenīti Adelu un atklāto, godīgo misis Fērfeksu.

—   Jā, ser, savā veidā es mīlu abas.

—    Un jums būtu skumji šķirties no viņām?

—    Jā.

—    2ēl! — viņš noteica, nopūtās un apklusa. — Bet tā tas dzīvē aizvien notiek, — viņš tūlīt turpināja, — tiklīdz cilvēks ir iedzīvojies patīkamā atpūtas vietā, tā viņam kāda balss pavēl piecelties un doties prom, jo atpūtas stunda notecējusi.

—    Vai man jādodas prom, ser? — es vaicāju. — Vai man jāatstāj Tornfīlda?

—   Domāju, ka jums tas jādara, Džeina. Man Joti žēl, bet acīmredzot jums jābrauc projām.

Tas bija trieciens, tomēr es nepieļāvu, lai tas mani sagrauj.

—   Labi, ser, būšu gatava, tiklīdz atskanēs komanda aiziešanai.

—    Tā atskanēs tagad — man tā jādod šovakar.

—    Jūs tātad apprecēsieties, ser?

—   Tie-ši tā — no-teik-ti: ar savu parasto asprātību jūs esat trāpījusi naglai uz galvas.

—    Vai drīz, ser?

—    Ļoti drīz, mana… tas ir — mis Eira; jūs taču vēl atcerēsieties, Džeina, ka mana izturēšanās vai — pareizāk sakot — baumas jums lika skaidri saprast, ka mans nodoms bija savu rūdīta vecpuiša kaklu bāzt svētītā cilpā un stāties svētā laulības kārtā, vārdu sakot, pieglaust pie sirds mis Ingremu (viņa ir tikai abām rokām apskaujama; bet tas nav galvenais — cilvēkam nekad nevar būt par daudz tāda daiļuma, kāda ir mana skaistā Blanša); nu, kā jau teicu — uzklausiet mani, Džeina! Jūs taču nenovēršat galvu, lai meklētu vēl citus naktstauriņus, bet varbūt tomēr? Tā, meitenīt, bija tikai mārīte, kas aizlidoja uz mājām. Gribu jums atgādināt, ka jūs bijāt pirmā, kas man teica ar jums piemītošo piesardzību, ko es jūsos cienu, ar nākotnes nojautu, apdomību un padevību, kas atbilst jūsu atbildīgajam un pakļautajam stāvoklim, — ka būs labāk, ja jūs un mazā Adela aizejat no šejienes, ja es apprecos ar mis Ingremu. Nerunāšu par šajā ierosinājumā ietverto manas mīļotās rakstura noniecinājumu; nudien, kad būsiet tālu prom no šejienes, Džeina, centīšos to aizmirst; es tikai atcerēšos jūsu padoma prātīgumu, ko pieņēmu par mērauklu savai rīcībai: Adelai jādodas uz skolu, un jums, mis Eira, jāatrod jauna vieta.

—    Protams, ser, nekavējoties ievietošu sludinājumu; bet cerams… — gribēju taisni sacīt — cerams, drīkstēšu palikt šeit, kamēr atradīšu sev citu patvērumu. Bet es apklusu, juzdama, ka nevaru uzņemties risku uzsākt garu teikumu, jo mana balss atteicās man pilnībā paklausīt.

—    Ceru apmēram pēc mēneša būt līgavainis, — turpināja misters Ročesters, — un starplaikā pameklēšu pats jums jaunu darbu un jaunu patvērumu.

—   Paldies, ser; man žēl, ka …

—    Nav jāatvainojas! Manuprāt, ja kāda darbiniece pildīja savu pienākumu tik labi kā jūs, tad viņai ir zināmas tiesības prasīt no sava darba devēja mazu atbalstu, ko tas viņai var arī sniegt; es jau no savas nākamās sievasmates dzirdēju par vietu, kura jums, manuprāt, patiks: jāuzņemas misis Dionīzijas Ogalas piecu meitu audzinašana Biternatlodžā, Īrijas grāfistē Konautā. Domāju, ka jums patiks Īrija; stāsta, ka turienieši esot Joti sirsnīgi ļaudis.

—   Tas ir ļoti tālu no šejienes, ser.

—    Tam nav nozīmes — tik prātīga meitene kā jūs necels iebildumus pret garo ceļojumu vai lielo atstatumu.

—   Man nav iebildumu pret ceļojumu, bet pret attālumu, un ja jūra paceļas kā barjera . .*

—    Starp ko?

—   Starp Angliju un Tornfīldu un …

—   Nu?

—   Un jums, ser.

Pateicu to gandrīz nevilšus un, nemaz to nevēlēdamās, sāku liet asaras. Es tomēr neraudāju skaļi, lai to varētu dzirdēt; apspiedu šņukstus. Doma par misis Ogalu un Bi- ternatlodžu lika manai sirdij satrūkties kā no saltuma, taču vēl saltāk mani skāra doma par viļņiem un putām, kam acīmredzot bija lemts bangot starp mani un manu darba devēju, kuram tagad gāju blakus; bet vissaltākā man šķita doma par visplašāko okeānu — par okeānu, ko radīja bagātība, sabiedriskais stāvoklis un paradumi, par to, kas atvērās kā plaisa starp mani un cilvēku, kuru es neatvairāmi mīlēju no visas sirds.

—    Tas ir tāls ceļš, — es atkal teicu.

—    Jā, tā tas ir; un, kad jūs aizbrauksiet uz Biternat- lodžu Konautā, Īrijā, es jūs nekad vairs neredzēšu,

Džeina; tas ir pavisam noteikti. Es nekad nebraukšu uz Īriju, jo man šī zeme neinteresē. Mēs taču bijām labi draugi, Džeina, vai ne?

—   Jā, ser.

—     Un, ja draugi atrodas uz šķiršanās robežas, tad viņi grib pavadīt kopā to mazumiņu laika, kas viņiem atlicis. Nāciet — parunāsimies kādu pusstundu vai brītiņu ilgāk mierīgi un prātīgi par ceļojumu un šķiršanos, līdz zvaigznes virs mums uzsāks savu mirdzošo ceļu; te ir kastaņ- koks, uz tā vecajām saknēm stāv sols. Nāciet, pasēdēsim mierā šovakar, kaut arī mums nekad vairs nebūs lemts kopā pasēdēt šeit. — Viņš lika man apsēsties un apsēdās arī pats.

—    Līdz Īrijai ceļš ir garš, Džeina, un es pats esmu bēdīgs, ka man jāsūta mans draudziņš tādā nogurdinošā ceļojumā; bet, ja es nevaru darīt neko labāku, ko tad lai iesāku? Vai jūs nesaista ar mani kaut kas radniecisks, kā jums šķiet, Džeina?

Šoreiz es neuzdrīkstējos atbildēt, man bija pārpilna sirds.

—    Jo dažbrīd, — viņš teica, — mani attiecībā uz jums pārņem dīvaina sajūta — jo sevišķi, ja esat man tik tuva kā pašreiz; liekas, it kā man kaut kur zem kreisajām ribām butu stīga, kas cieši un neatšķetināmi sasieta ar līdzīgu stīgu, kura atrodas jūsu sīkā auguma atbilstošajā vietā. Un, ja starp mums būs šis vētrainais kanāls un piedevām vēl apmēram divsimt jūdžu zemes, tad baidos, ka šī kopīgā stīga var pārtrūkt; mani pārņem satraucošas bailes, ka tad es pats iekšēji noasiņošu. Bet jūs — jūs mani drīz aizmirsīsiet.

—    To es nekad nevarētu, ser: to jūs zināt… — Es nespēju vairs turpināt.

—    Džeina, vai dzirdat mežā lakstīgalu pogojam? Paklausieties.

Klausoties es konvulsīvi elsoju, jo es vairs nevarēju apspiest to, ko nespēju ilgāk vairs paciest; man vajadzēja.ļaut skumjām vaļu, un neizsakāmās ciešanās es drebēju no galvas lidz kājām. Kad tomēr ierunājos, tad varēju izteikt tikai kaislo vēlēšanos, kaut es nekad nebūtu piedzimusi vai nebūtu nokļuvusi Tornfīldā.

—    Tāpēc ka jums ir tik grūti to atstāt?

Trauksmainas jūtas, ko manī bija atmodinājušas bēdas un mīlestība, tagad prasīja savu tiesu un cīnījās par savn varu, un uzstāja, ka tās drīkst būt pārākas par visām citām, ka tām pienākas gūt uzvaru, dzīvot, sacelties un, beidzot, valdīt; jā — un runāt.

—    Es skumstu, ka man jāatstāj Tornfīlda: es mīlu Tornfīldu — es to mīlu tādēļ, ka šeit es dzīvoju pilnvērtīgu un brīnišķīgu dzīvi, kaut ari tā bija īslaicīga. Mani nemī- dīja kājām. Mani neapspieda. Mani nepieskaitīja pie mazvērtīgajiem raksturiem un neizslēdza no saskarsmes ar visu, kas ir starojošs, spēcīgs un cēls. Esmu runājusi aci pret aci ar to, ko es cienu, ar to, kas mani aplaimo, — ar neviltotu, dzīvu un plaša vēriena garu. Iepazinu jūs, mister Ročester, un mani pārņem bailes un izmisums, zinot, ka būšu no jums atrauta uz visiem laikiem. Es skaidri redzu aizbraukšanas nenovēršamību; un tā ir tikpat nenovēršama kā nāve.

—    Kur jūs saskatāt šo nenovēršamību? — viņš pēkšņi jautāja.

—    Kur? Jūs pats, ser, man to parādījāt.

—    Kādā veidā?

—   Mis Ingremas izskatā, jūsu līgavas — aristokrātiskas un daiļas sievietes izskatā.

—    Manas līgavas! Kādas līgavas? Man nav līgavas!

—    Bet jums tāda būs.

—    Jā! Man būs, būs! — Viņš sakoda zobus.

—    Tad man jāiet projām — jūs pats to teicāt.

—    Nē, jums jāpaliek! Es to zvēru — un šo zvērestu es turēšu.

—    Es jums saku, ka man jāiet projām! — es atcirtu gandrīz kaislā satraukumā. — Vai jūs domājat, ka es varu te palikt, lai jums nekā nenozīmētu? Vai jūs domājat, ka es esmu kāds automāts — mašīna bez jūtām un ka es varu paciest, ja man tiek atrauts kumoss no mutes un pēdējā dzīvības ūdens lāse izlieta no mana kausa? Vai jūs domājat, ka tāpēc, ka esmu trūcīga, neievērojama, neglīta un sīka, man nav ne dvēseles, ne sirds? Jūs maldāties! Man ir tieši tikpat daudz dvēseles kā jums — vismaz tikpat daudz sirds! Un, ja dievs mani būtu apveltījis ar mazliet skaistuma un lielu bagātību, tad es būtu parūpējusies, lai jums būtu tikpat grūti šķirties no manis, cik grūti man tagad ir šķirties no jums. Es tagad nerunāju ar jums saskaņā ar parašām, vispārpieņemtām pieklājības normām vai ar gluži vienkāršām mirstīgā cilvēka prasībām, tas ir mans gars, kas runā ar jūsu garu — tieši tā, it kā mēs abi jau būtu izgājuši cauri nāvei un stāvētu pie dieva kājām — vienlīdzīgi, kādi mēs arī esam!

—    Kādi mēs arī esam, — misters Ročesters atkārtoja,

—    tā, — viņš piebilda, apskaudams mani, piespiezdams pie savas sirds, uzspiezdams savas lūpas uz manām lūpām, — tā, Džeina!

—    Jā, tā, ser, — es atbildēju, — tomēr ne tā, jo jūs esat precējies vīrs — vai tikpat kā precējies vīrs — un jūs precat sievieti, kas ir mazvērtīgāka par jums, tādu, pret kuru jūs neizjūtat simpātijas, kuru jūs, manuprāt, nemaz īsti nemīlat, jo es redzēju un dzirdēju, kā jūs ņirgājaties par viņu. Es nicinātu šādu laulību, un tāpēc es esmu krietnāka par jums, — atļaujiet man doties projām!

—   Kurp, Džeina? Uz Īriju?

—    Jā — uz Īriju. Esmu pateikusi savu viedokli un varu tagad doties, kurp vien man tīkas.

—    Džeina, rimstieties, neārdieties kā sajucis meža putns, kurš savā izmisumā pats plucina sev spalvas.

—    Es neesmu putns un neesmu notverta tīklā; esmu brīva cilvēciska būtne ar neatkarīgu gribu, ko es tagad izmantoju, lai jūs atstātu.

Vēl viena piepūle, un es atbrīvojos; tad paliku stāvam, taisni izslējusies, viņam pretī.

—   Un jūsu griba lai izlemj jūsu likteni, — viņš teica,

—    es jums piedāvāju savu roku, savu sirdi un daļu no visiem maniem īpašumiem.

—   Jūs tēlojat komēdiju, par kuru es tikai pasmejos.

—    Es jūs lūdzu iet visu mūžu man blakus — būt par manu otro es un manu šīspasaules labāko draugu.

—    Šajā ziņā jūs jau esat pieņēmis lēmumu, un no tā jūs nedrīkstat atkāpties.

—    Džeina, apklustiet uz brītiņu, jūs esat pārāk uzbudināta. Arī es apklusīšu.

Vēja brāzma izšalca cauri lauru koku alejai un notrīsēja kastaņas zaros; tad tā aiztraucās tālāk — tālāk, prom nezināmā tālē — un aprima. Lakstīgalas dziesma bija vienīgā šī vakara balss; klausīdamās tajā, es atkal raudāju. Misters Ročesters sēdēja mierīgi, maigi un nopietni skatīdamies uz mani. Pagāja kāds brītiņš, pirms viņš ierunājās; beidzot viņš teica:

—          Apsēdieties man blakus, Džeina, un mēģināsim visu noskaidrot un saprast viens otru.

—           Es nekad vairs neapsēdīšos jums blakus: tagad esmu atrauta no jums un nevaru atgriezties.

—          Bet, Džeina, es jūs lūdzu kļūt par manu sievu; es taču gribu precēt tikai jūs.

Es klusēju: domāju, ka viņš mani izsmej.

—   Nāciet, Džeina, — nāciet šurp.

—   Starp mums stāv jūsu līgava.

Viņš piecēlās un ar vienu soli atradās man blakus.

—           Mana līgava ir šeit, — viņš teica, mani atkal pievilkdams sev klāt, — tāpēc ka mans līdzinieks ir šeit un mans labākais es. Džeina, vai gribat mani precēt?

Es joprojām neatbildēju un joprojām centos atbrīvoties no viņa skāvieniem, jo es viņam joprojām neticēju.

—   Vai jūs šaubāties par mani, Džeina?

—    Noteikti.

—   Jūs neizjūtat uzticību pret mani?

—   Ne vismazāko.

—           Vai esmu melis jūsu acīs? — viņš uzbudināts jautāja. — Mazā skeptiķe, es jūs pārliecināšu. Kādu mīlestību es izjūtu pret mis Ingremu? Nekādu: un to jūs zināt. Kādu mīlestību viņa izjūt pret mani? Nekādu, par ko pacentos pārliecināties; es palaidu valodas, ka mana bagātība nesastāda ne trešo daļu no tā, ko ļaudis iedomājas, un pēc tam es ierados viņas mājās, lai redzētu šo baumu rezultātus; mani saņēma ledaini auksti abas — viņa un viņas māte. Es nevēlējos — es nevarēju apprecēt mis Ingremu. Jūs, dīvainā, jūs, gandrīz pārdabiskā būtne, — jūs es mīlu kā savu miesu un asinis! Jūs, trūcīgā un neievērojamā, sīkā un neizskatīgā, — jūs es lūgtin lūdzos pieņemt mani par savu laulāto draugu.

. — Ko — mani? — Es iesaucos, sākdama pamazām viņa nopietnības un it sevišķi viņa nepieklājīgās atklātības dēļ ticēt viņa vārdu godīgumam. — Mani, kam uz pasaules nav neviena drauga, kam ir tikai jūs — ja jūs esat mans draugs; mani — kam nav neviena šiliņa; man ir tikai tas, ko jūs man iedevāt.

—          Jūs, Džeina. Es gribu jūs sev — pavisam sev. Vai gribat kļūt mana? Pasakiet jā, ātri!

—          Mister Ročester, ļaujiet man ieskatīties jūsu sejā! Pagriezieties pret mēness gaismu.

—   Kāpēc?

—    Tāpēc, ka gribu lasīt jūsu vaibstos; pagriezieties!

—    Nu labi. Bet jūs nevarēsiet izlasīt tajā vairāk kā skribelējumā uz saburzītas papīra lapas. Nu tad lasiet, tikai pasteidzieties, jo es ciešu.

Viņa seja bija Joti satraukta un tumši piesarkusi, vaibsti trīsēja, acis kvēloja dīvainā mirdzumā.

—    Džeina, jūs mani mokāt! — viņš iesaucās. — Ar savu prātošanu un tomēr uzticīgo un cēlo skatienu jūs mani mokāt.

—■ Ka es to varu? Ja jūs esat patiess un jūsu priekšlikums godīgs, tad manas jūtas pret jums var būt tikai pateicība un padevība — tās nevar mocīt.

—   Pateicība! — viņš izsaucās un kaisli piebilda; — Džeina, pieņemiet mani atri! Sakiet — Edvard, sauciet mani vārdā — Edvard, es gribu jūs precēt!

—   Vai jūs runājat nopietni? Vai jūs patiešām mīlat mani? Vai jūs godīgi vēlaties, lai kļūstu jūsu sieva?

—   Jā; un, ja jūsu mierinājumam vajadzīgs zvērests, es zvēru.

—    Tad, ser, gribu jūs precēt.

—    Saki — Edvard, mana mazā sieviņa!

—    Mīļais Edvard!

—    Nāc pie manis — nāc tagad pavisam pie manis, — viņš teica un savā vissirsnīgākajā balsī čukstēja man ausī, savu vaigu piespiedis manam; — Dāvā man laimi — es dāvāšu laimi tev… Lai dievs man piedod! — viņš drīz piebilda. — Un cilvēki lai nejaucas manās darīšanās: man ir Džeina, un to es turēšu ciet.

—   Nav taču neviena, kas jauktos, ser. Man nav radinieku, kas varētu ko iebilst.

—    Nē — tas arī ir vislabākais, — viņš teica. Un, ja es viņu būtu mazāk mīlējusi, tad man viņa vārdi un viņa gandrīz vai mežonīgais gandarījums būtu šķitis kaut kas baismīgs; bet, sēdēdama viņam blakus, atbrīvota no šķiršanas lietuvēna, atsaukta kopdzīves paradīzē, es domāju tikai par svētlaimi, ko man bija lemts baudīt pilniem malkiem. Atkal un atkal viņš jautāja: — Vai tu esi laimīga, Džeina? — Un atkal un atkal es atbildēju:—Jā! — Un tad viņš čukstēja: — Tas līdzsvarosies — tas līdzsvarosies. Vai tad es neatradu viņu bez draugiem, vienaldzīgu un skumju! Vai es viņu nepasargāšu, neaprūpēšu un neiepriecināšu? Vai mana sirds nav pilna mīlestības un lēmumi pastāvīgi? Tas visu izpirks dieva troņa priekšā.

Zinu, ka mans radītājs atzīst to, ko daru. Bot pasaules spriedums… es mazgāšu rokas nevainībā; šo cilvēku uzskati — tiem es nepakļaušos.

Bet kas noticis ar šo vakaru? Mēness vēl nebija norietējis, bet mēs sēdējām pilnīgā tumsā, es gandrīz vai nevarēju saskatīt mistera Ročestera seju, kaut gan tā atradās pavisam tuvu. Un kas kaitēja kastaņkokam? Tas čīkstēja un vaidēja, vējam gaudojot lauru koku alejā un brāzmām skrienot mums pāri.

—    Jāiet iekšā, — misters Ročesters teica. — Laiks mainās. Es varētu ar tevi tā sēdēt līdz pašam rītam, Džeina.

«Un tāpat arī es varētu sēdēt te ar tevi,» klusībā nodomāju. Varbūt es to būtu arī pateikusi, bet šajā mirklī no mākoņa, uz kuru es tikko biju skatījusies, izšāvās gaišs, mirdzošs stars, kam sekoja krakšķis, blīkšķis un pēkšņs grabošs lietus; es tikai centos paglābt savas apžilbušas acis pie mistera Ročestera pleca.

Lietus lija straumēm. Misters Ročesters steigšus vilka mani augšup pa ceļu cauri parkam un mājā iekšā; bet mēs bijām galīgi izmirkuši, pirms paguvām pārkāpt slieksnim. Tieši brīdī, kad viņš vestibilā man noņēma šalli no galvas un izpurināja ūdeni no maniem atrisušiem matiem, misis Fērfeksa iznāca no savas istabas. Nedz es viņu pamanīju tūlīt, nedz misters Ročesters. Lampa bija iedegta. Pulkstenis sita tieši divpadsmit.

—    Pasteidzies noģērbt slapjās drēbes, — viņš teica, — un, pirms tu aizej, ar labunakti — ar labunakti, mana mīļotā!

Viņš mani vairākkārt noskūpstīja. Kad es, atbrīvojusies no viņa skāviena, pacēlu acis, man pretī stāvēja atraitne — bāla, drūma un pārsteigta. Es tikaj uzsmaidīju viņai un steidzos augšup. «Paskaidrojums nāks vēlāk,» sevī noteicu. Tomēr, kad nonācu savā istabā, man iedūrās sirdī doma, ka viņa vismaz pagaidām varētu nepareizi iztulkot to, ko bija redzējusi. Taču līksme drīz vien pārspēja visas citas jūtas, un, lai cik skaļi kauca vējš, lai cik tuvu baismīgi un bieži grandēja pērkons, nikni un žilbi uzliesmoja zibeņi, varenām straumēm gāza lietus divas siundas no vietas, bargai vētrai trakojot, es neizjutu ne baiļu, ne bažu. Misters Ročesters trīs reizes pa šo laiku pienāca pie manām durvīm, lai apjautātos, vai jūtos droša un mierīga, un tas mani nomierināja un deva spēku paciest visu.

Pirms vēl no rīta biju uzcēlusies, mazā Adela ieskrēja pie manis, lai pastāstītu, ka naktī zibens iesperis lielajā kastaņkokā dārza viņā galā un pāršķēlis to uz pusēm.

XXIV

Kad es piecēlos un apģērbos, pārdomāju visu, kas noticis, un jautāju sev, vai tikai tas nav bijis sapnis. Nevarēju būt pārliecināta par īstenību, kamēr nebiju redzējusi misteru Ročesteru un dzirdējusi viņu atkārtojam mīlas apgalvojumus un solījumus.

Sakārtodama matus, skatījos spogulī uz savu seju un ievēroju, ka tā vairs nebija neglīta: vaibstos atainojās cerība un vaigu sārtumā — dzīvība; un manas acis raudzījās tā, it kā skatījušas baudu avotu un aizņēmušās starojumu no tā dzirkstošās virsmas. Bieži biju vairījusies skatīties uz savu darba devēju, jo baidījos, ka viņam varētu nepatikt mans skatiens; bet tagad biju pārliecināta, ka drīkstu pacelt seju uz viņa seju, nebaidīdamās, ka mana izteiksme liktu atdzist viņa mīlestībai. Izņēmu no skapja vienkāršu, bet glītu un gaišu vasaras kleitu, un, kad biju to apģērbusi, man šķita, ka neviens tērps man nekad nebija piestāvējis tik labi, jo nevienu nebiju valkājusi tādā svētlaimīgā noskaņojumā.

Nebiju nemaz pārsteigta, kad, noskrējusi vestibilā, redzēju, ka pagājušās nakts vētrai sekojis spožs jūnija rīts, — pa atvērtajām stikla durvīm plūda iekšā svaiga, spirdzinoša vēja dvesma. Dabai vajadzēja priecāties, kad es jutos tik laimīga. Pa ceļu šurp nāca ubadze ar savu mazo dēlēnu — abi bāli un noskranduši —, un es noskrēju lejā un atdevu viņiem visu naudu, kas atradās manā maciņā, — divus vai trīs šiliņus; lai viņi būtu kādi būdami, bet viņiem vajadzēja dalīties manās gavilēs. Kovārņi ķērca un dziedātājputni vīteroja, bet nekas nebija tik jautrs un skanošs kā mana līksmā sirds.

Misis Fērfeksa mani pārsteidza, jo skatījās ārā pa logu ar skumju seju un nopietnā balsī jautāja: — Mis Eira, vai nāksiet brokastīs? — Maltītes laikā viņa izturējās klusi un vēsi, bet šobrīd es nevarēju izkliedēt viņas aizdomas. Man vajadzēja gaidīt, līdz misters Ročesters sniegs vajadzīgos paskaidrojumus, un tāpat gaidīt vajadzēja viņai. Ieēdu, cik varēju, un pēc tam steidzos augšstāvā. Sastapu Adelu iznākam no mācību istabas.

—    Kur tu ej? Ir taču mācību laiks.

—    Misters Ročesters sūtīja mani uz bērnu istabu.

—    Kur viņš ir?

—   Tur iekšā, — viņa norādīja ar roku uz telpu, kuru viņa bija atstājusi; iegāju iekšā, un tur jau viņš stāvēja.

—    Nāc un pasaki man labrīt, — viņš aicināja. Priecīga viņam tuvojos, un viņš mani apsveica ne tikvien ar pieklājīgu vārdu vai rokas spiedienu, bet ar apskāvienu un skūpstu. Tas likās dabiski, tas likās' neizsakāmi jauki — būt sirsnīgi mīļotai un glāstītai.-

—    Džeina, tu esi ziedoša, smaidīga un daiļa! — viņš teica. — Tiešām daiļa šorīt. Vai tā ir mana mazā, bālā laumiņa? Mans sinepju graudiņš? Šī saulainā meitene ar bedrītēm vaigos un sārtām lūpām, ar zīdainiem, gaiši brūniem matiem un starojošām, gaiši brūnām acīm? (Man bija zaļas acis, lasītāj, bet jums šī kļūdīšanās jāpiedod; viņam tās laikam šķita mainījušas krāsu.)

—    Tā ir Džeina Eira, ser.

—   Un drīz būs Džeina Ročestera, — viņš piebilda, — pēc četrām nedēļām, mīļā, nevienu dienu vēlāk. Vai dzirdi?

Es dzirdēju un nevarēju to īsti aptvert; es noreibu. Sajūta, kas lika man notrīsēt, dzirdot šo paziņojumu, bija kaut kas daudz spēcīgāks nekā tas, kas saistās ar svētlaimi, — tas bija kas tāds, kas satrieca un apdullināja: šī sajūta, manuprāt, bija gandrīz vai bailes.

—   Papriekš tu pietvīki, un nu tu esi nobālusi, Džeina. Kāds tam iemesls?

—   Tas ir tāpēc, ka jūs man devāt jaunu vārdu — Džeina Ročestera, un tas man likās tik dīvaini.

—   Jā, misis Ročestera, — viņš teica, — jaunā misis Ročestera — Fērfeksa Ročestera mīļotā līgava.

—    Tas nevar būt, ser, tas neskan patiesīgi. Mirstīgām būtnēm nav dāvāta pilnīga laime šai pasaulē. Es neesmu piedzimusi citādam liktenim, nekā lemts maniem līdzcilvēkiem, un iedomāties, ka šāds laimīgs liktenis piešķirts man, ir pasaka vai — gaisa pils.

—    … ko varu un gribu pārvērst tiešamībā. Sākšu ar šodienu, Šorīt aizrakstīju savam baņķierim Londonā, lai viņš man atsūta zināmās dārglietas, kas nodotas viņa glabāšanā, — šie priekšmeti ir paaudžu paaudzēm veci ģimenes mantojumi, ko valkā Tornfīldas valdnieces. Pēc pāris dienām ceru ielikt tos tev klēpī, jo tev pienākas katra priekšrocība, katra uzmanība, kuru es dāvātu kāda pēra meitai, ja precētu tādu.

—   Ser, lai paliek dārglietas. Es negribu, ka par tām runā. Dārglietas Džeinai Eirai — skan nedabiski un dīvaini! Es labāk gribētu, kaut man tās nedotu.

—    Es pats aplikšu tev ap kaklu dimantu virkni un rotāšu ar diadēmu tavu pieri — kam tā labi piestāvēs, jo daba tajā ierakstījusi savu aristokrātisma zīmi, Džeina, — un apvīšu rokas sprādzēm tavas tievās locītavas, un greznošu sīkos laumas pirkstiņus gredzeniem.

—    Nē, nē, ser! Domājiet par ko citu un runājiet par citām lietām un citā tonī! Nerunājiet ar mani, it kā es būtu skaistule; esmu tikai jūsu necilā, puritāniskā guvernante.

—   Tu esi skaistule manās acīs un tāda skaistule, pēc kādas taisni mana sirds ilgojas, — smalkjūtīga un glezna.

—   Jūs domājat: vārga un nenozīmīga. Vai nu jūs, ser, sapņojat, vai zobojaties. Dieva dēļ, neizsmejiet mani!

—    Piespiedīšu arī pasauli atzīt tevi par skaistuli, — viņš turpināja, bet es jutos neveikli dzirdēt viņu runājam šajā tonī, kāda runāt viņš tagad bija pasācis, jo jutu, ka viņš vai nu maldināja sevi, vai centās maldināt mani. — Ietērpšu savu Džeinu zīda atlasā un mežģīnēs, un matos viņai būs rozes; bet galvai, ko es mīlu visvairāk, pārklāšu nenovērtējami dārgu plīvuru.

—    Un tad jūs mani vairs nepazīsiet, ser, un es arī vairs nebūšu jūsu Džeina Eira, bet pērtiķēns arlekīna svārkos — ar svešām spalvām pušķojies sīlis. Es negribētu redzēt jūs, mister Ročester, ieģērbtu komedianta kostīmā, tāpat kā negribu redzēt sevi galma dāmas tērpā; un arī tagad es jūs nedēvēju par skaistuli, ser, kaut gan jūs man esat neizsakāmi dārgs: pārāk dārgs, lai es jums glaimotu. Neglaimojiet arī jūs man.

Viņš tomēr, neņemdams vērā manus iebildumus, turpināja to pašu tematu: Vēl šodien es tevi aizvedīšu karietē uz Milkotu, un tur tev būs sev jāizvēlas daži tērpi. Es tev teicu, ka apprecēsimies pēc četrām nedēļām. Laulības noslēgs pavisam klusu tepat tuvējā baznīciņā; un pēc tam mes abi tūlīt aizbrauksim uz Londonu. Pēc īsas uzturēšanās tur, aizvedīšu savu dārgumu uz zemēm, kas atrodas tuvāk saulei, uz Francijas vīna kalniem un Itālijas līdzenumiem; un viņai jāredz viss, kas ir ievērības cienīgs gan no vēsturiskās senatnes, gan jaunajos laikos; viņai arī jāiepazīstas ar dzīvi lielās pilsētās un jāmācās saskatīt savu vērtību taisnīgā salīdzinājumā ar citiem cilvēkiem.

—    Es lai ceļoju — un kopā ar jums, ser?

—    Tev jāpadzīvo Parīzē, Romā un Neapolē, tāpat arī Florencē, Venēcijā un Vīnē — visur tur, kur es klejoju viens, tur atkal pastaigāšos kopā ar tevi; kur gāju kā ar smagiem pakaviem apkalts, tur lai soļus sper arī tavas laumas kājiņas. Pirms desmit gadiem traucos cauri Eiropai kā pustraks un mani pavadoņi bija riebums, naids un dusmas; tagad atgriezīšos turp atveseļojies un šķīstīts kopā ar savu mierinātāju eņģeli.

Es viņu izsmēju, kad viņš to sacīja. — Es neesmu nekāds eņģelis, — es teicu, — un negribu arī tāds būt, pirms neesmu mirusi; gribu būt es pati, mister Ročester; tāpēc jūs nedrīkstat sagaidīt un prasīt kaut ko debešķīgu no manis — jo to jūs nedabūsiet no manis, tāpat kā es to nedabūšu no jums; es to arī nemaz negaidu.

—    Ko tad tu gaidi no manis?

—   Kādu brītiņu jūs varbūt būsiet tāds kā tagad — ļoti mazu brītiņu — un tad kļūsiet vēss, pēc tam untumains; galu galā jūs būsiet bargs, un man būs ļoti jānopūlas, lai jums izpatiktu. Bet, kad jūs būsiet tā īsti apradis ar mani, es jums varbūt atkal… kļūšu mīļa, es saku — kļūšu mīļa, nevis — ka jūs mani mīlēsiet. Paredzu, ka jūsu mīlestība dzirkstīs sešus mēnešus vai mazāk. Esmu lasījusi grāmatās, ko sarakstījuši vīrieši, ka tas ir ilgākais laiks, kurā var pastāvēt precēta vīra kaislā mīla. Un tomēr, par spīti visam, ceru, ka es kā draudzene un biedrene nekad nekļūšu pavisam pretīga savam mīļajam kungam.

—   Pretīga! Es likšu tev atzīt, ka tu man esi ne tikvien mīļa, bet ka es tevi mīlu — patiesīgi, kvēli un uzticīgi.

—    Bet vai jūs neesat nepastāvīgs jūtās, ser?

—    Pret sievietēm, kas mani iepriecina tikai ar daiļu seju, esmu pats velns, tiklīdz atrodu, ka viņām nav ne dvēseles, ne sirds, — kad viņas atklāj man pliekanas, nenozīmīgas dzīves perspektīvas un varbūt pat aprobežotību, nekaunību un sliktu raksturu; bet pret skaidru skatienu un daiļskanīgu valodu, pret dvēseli, kura kvēlo, un dabu, kas liecas, bet nelūst, kas ir vienlaicīgi gan piekāpīga, gan stingra, noteikta un pakļāvīga, — es arvien esmu maigs un uzticīgs.

—    Vai jums kādreiz nācies sastapties ar šāda rakstura cilvēku, ser? Vai jūs kādreiz tādu mīlējāt?

—    Es mīlu to tagad.

—    Bet pirms manis, ja es patiešām kaut cik atbilstu jūsu grūti sasniedzamajam ideālam?

—     Nekad neesmu atradis tev līdzīgu sievieti, Džeina; tu mani iepriecini un valdi pār mani; tu šķietami pakļauj ies, un man patīk piemērošanās spējas, kas tev piemīt; un, kad es ap savu pirkstu tinu šo zīdaino matu šķipsnu, pieskāriens līdzīgi dzirkstij aizskrien pa roku līdz manai sirdij. Esmu tava ietekmē — uzvarēts, un šī ietekme ir daudz svētīgāka, nekā to varu izteikt vārdos; un apziņai būt uzvarētam piemīt tāda burvība, kas paceļas pāri ikkatrai uzvarai, kuru varu gūt es. Kāpēc tu smaidi, Džeina? Ko nozīmē šī neizprotamā, šī pārdabiskā sejas izteiksme?

—    Es pašreiz domāju, ser (jūs man piedosiet šo ideju; tā iešāvās prātā nevilšus), es pašreiz domāju par Hēraklu un Simsonu un viņu apburošajām mīļākām …

—    To tu domāji, tu, mazā meža lauma…

—     Apklustiet, ser! Jūs tieši pašreiz nerunājāt sevišķi prātīgi! Tāpat sevišķi prātīgi nerīkojās minētie džentlmeņi. Bet, ja abi būtu apprecējušies, tad viņi kā precēti vīri, bez šaubām, savu iepriekšējo padevību būtu līdzsvarojuši, rīkojoties bargi kā soģi. Un tāpat, baidos, darīsiet jūs. Nez ko jūs man atbildēsiet pēc gada, kad lūgšu izpildīt man kādu vēlēšanos, kas jums nebūs izdevīga vai patīkama.

—    Lūdz taču man tūlīt kaut ko, Džeina, — kaut arī tas būtu vismazākais sīkums. Es ilgojos, lai tu no manis kaut ko prasi.

—    To arī darīšu, ser; man lūgums jau gatavs.

—    Runā! Bet, kad tu skaties uz mani un smaidi tik mīklaini, tad man laikam vajadzēs zvērēt, ka to izpildīšu, pirms uzzinu, ko, un tādējādi pats padarīšu sevi par muļķi.

_— Nemaz ne, ser; lūdzu tikai vienu: nesūtiet pakaļ dārglietām un nepušķojiet mani ar rozēm; tikpat labi jūs varētu ietvert zelta mežģīnēs savu vienkāršo kabatas lakatiņu.

—         Es varētu tikpat labi likt apzeltīt tīru zeltu. To es zinu; tavu vēlēšanos izpildu — pagaidām. Atsaukšu s.ivii rīkojumu baņķierim. Bet tu vēl neesi prasījusi sev  ko; tu lūdzi, lai atrauju tev dāvanu; pamēģini vēlreiz.

—    Labi, ser, tad esiet tik labs un apmieriniet manu ziņkārību, ko ļoti nodarbina viens noteikts jautājums.

Viņš uzmeta man satrauktu skatienu. — Kāds? Kāds? — viņš strauji izgrūda. — Ziņkārībai var rasties bīstami lūgumi. Cik labi, ka nezvērēju izpildīt katru vēlēšanos…

—    Šajā gadījumā ar to nevar būt saistīts nekas bīstams, ser.

—    Nu tad jautā, Džeina! Bet labāk gan vēlos, lai man prasa atdot pusi īpašuma, nevis atklāt kādu noslēpumu.

—    Bet, karali Ahasver, ko lai es iesāku ar pusi jūsu īpašuma? Vai domājat, ka esmu augļotājs, kurš īpašuma iegūšanu uzskata par izdevīgu kapitāla ieguldījumu? Es daudz vairāk ilgojos jūsu pilnīgās uzticības. Jūs taču neizslēgsiet mani no savas uzticības, ja uzskatāt mani par savas sirds cienīgu.

—    Dāvāšu tev visu savu uzticību, ja jautājums ir tā vērts, Džeina; bet, dieva dēļ, neprasi, necenties uzkraut sev lieku nastu! Neilgojies indes — nekļūsti man par īstu Ievas meitu!

—    Kāpēc ne, ser? Jūs man tikko apgalvojāt, ka jums patīk būt uzvarētam un cik labprāt Jaujat sevi pārliecināt. Vai jums nešķiet, ka man vajadzētu šo atzīšanos labāk izmantot un sākt ar glaimiem un lūgšanos, pēc tam raudāt un gražoties, ja tas izrādītos vajadzīgi, lai tikai pārbaudītu savas varas spēku.

—    Uzdrošinies ķerties pie šāda eksperimenta! Izmanto ļaunprātīgi savu varu, esi pārdroša — un spēle beigusies.

—    Vai patiešām, ser? Jūs ātri atkāpjaties. Cik bargs jūs pašreiz izskatāties! Jūsu uzacis tagad tik biezas kā mani pirksti un piere atgādina to, kas reiz kādā neparastā dzejolī bija raksturots kā drebošs, zilgans negaisa mākonis. Tāds laikam būs jūsu precēta vīra izskats, ser, ko?

—    Un, ja šī ir tava precētas sievas seja, tad es kā kristīgs cilvēks būšu spiests atteikties no nodoma saistīties ar vienkāršu meža laumu vai uguns garu. Bet ko tad tu īstenībā gribēji zināt, tu mazais radījums? Pasaki!

—    Te nu bija, tagad jums nepiemīt vairs ne mazākās pieklājības; bet man daudz labāk patīk skarbums nekā glaimi. Es labāk esmu mazais radījums nekā eņģelis.

Jautājums, kas mani nodarbina, ir tāds: kāpēc jūs tā nopūlējāties, lai liktu man ticēt, ka vēlaties precēt mis Ingremu?

—    Tad tas ir viss? Paldies dievam, ka nav nekas ļaunāks! — Un nu viņa piere atkal noskaidrojās; viņš noskatījās smaidīdams uz mani un glāstīja man matus, it kā būdams ļoti apmierināts, redzot, ka briesmas atvairītas. — Domāju, ka drīkstu atzīties, — viņš turpināja, — pat ja izraisīšu tavu sašutumu, Džeina, — es taču redzēju, cik nikna tu vari būt, kad esi sašutusi. Vakar vakara tu saltajā mēness gaismā kvēloji, kad sacēlies pret likteni un pieprasīji, lai tavs stāvoklis tiek atzīts par līdzvērtīgu manējam. Džeina, starp citu, tā taču biji tu, kas izteica bildinājumu.

—    Protams, to es darīju. Bet tagad, lūdzu, pievērsīsimies, ser, mis Ingremai.

—    Nu tad tā, es tikai izlikos, ka lakstojos ap mis Ingremu, jo gribēju, lai tu iemīlētos tik bezprātīgi manī, kā es biju iemīlējies tevī; un es zināju, ka greizsirdība būs mans labākais sabiedrotais šā mērķa sasniegšanā.

—    Lieliski! Tagad jūs esat mazs — ne sprīdi lielāks par mana mazā pirkstiņa galu. Tas nudien ir nedzirdēts kauns, drausmīgs negods — rīkoties šādi. Vai jūs nemaz nedomājāt par mis Ingremas jūtām, ser?

—1 Viņai nav citu jūtu kā tikai — augstprātīga pašpārliecinātība; un to vajadzēja pazemot. Vai tu biji greizsirdīga, Džeina?

—    Tas nav svarīgi, mister Ročester, vai biju vai ne — jums tas nevar būt interesanti. Atbildiet man vēlreiz pavisam godīgi. Vai domājat, ka mis Ingrema jūsu negodīgās lakstošanās dēļ necietīs? Vai nejutīsies tagad piekrāpta un atstāta?

—    Izslēgts! Es taču tev pastāstīju, ka tieši pretēji — viņa bija tā, kas pameta mani. Tiklīdz viņa uzzināja par manu maksātnespēju, tā viņas mīlestības kvēle tūlīt atdzisa, nē — izdzisa.

—    Jums ir dīvains aprēķinātāja raksturs, mister Ročester. Baidos, vai jūsu principi dažējādā ziņā nav ekscentriski.

—    Manus principus man neviens nav ieaudzinājis, Džeina. Rūpīgas kopšanas trūkuma dēļ tie varbūt nav visos punktos īsti pareizi.

—         Bet nu vēlreiz visā nopietnībā: vai drīkstu baudīt man nolemto lielo laimi, nebaidoties, ka citam kādam jācieš mokošas sāpes, kādas nesen izjutu pati?

—   To tu drīksti, manu labo, mazo meitenīti Nav visā pasaulē otras būtnes, kas izjūt pret mani tādu tīru mīlestību kā tu, jo uzticēšanās tavai mīlestībai ir sāpju remdinošs balzams manai dvēselei.

Piespiedu savas lūpas rokai, kas gulēja uz mana pleca. Es ļoti mīlēju misteru Ročesteru — daudz vairāk, nekā vārdi spēj izteikt.

—   Paprasi man ko vairāk, — viņš pēkšņi teica, — man prieks, ja man kaut ko lūdz un es varu to izpildīt.

Man atkal bija gatavs lūgums: — Pastāstiet par saviem nodomiem misis Fērfeksai, ser; vakarnakt viņa redzēja mani kopā ar jums vestibilā un bija sašutusi. Paskaidrojiet viņai visu, pirms atkal sastopos ar viņu. Man sāp, ja tik labai sievietei rastos par mani nepareizs spriedums.

—   Aizej savā istabā un uzliec cepuri, — viņš atbildēja, — es gribu, lai kopā ar mani šorīt dodies uz Milkotu; un, kamēr tu sagatavosies braucienam, es apskaidrošu vecās lēdijas prātus. Vai viņa domāja, Džeina, ka tu mīlestības dēļ atteicies no pasaules un turklāt vēl priecājies?

—   Manuprāt, viņa domāja, ka esmu aizmirsusi savu un jūsu sabiedrisko stāvokli.

— Stāvokli! Stāvokli! Tavs stāvoklis ir manā sirdī, un tas ir augstāks par tiem, kas gribētu nomelnot tevi tagad vai nākotnē. Ej.

Drīz biju apģērbusies; un, kad dzirdēju misteru Ročesteru atstājam misis Fērfeksas istabu, steidzos turp. Vecā lēdija bija lasījusi savu ikrīta bībeles nodaļu pamācību visai dienai, un bībele vēl gulēja atšķirta uz galda, brilles uzliktas tai virsū. Viņa šķita aizmirsusi savu nodarbību, ko mistera Ročestera paziņojums bija pārtraucis; viņas acis, pievērstas pretējai tukšai sienai, liecināja par pārsteigumu, ko negaidītā vēsts bija sagādājusi viņas mierīgajam raksturam. Ieraugot mani, viņa atjēdzās, viņa mēģināja izmocīt smaidu un ar grūtībām izdvesa dažus laimes novēlējuma vārdus; bet smaids izdzisa, un teikums aprāvās nepabeigts. Viņa uzlika brilles, aizvēra bībeli un atbīdīja krēslu no galda.

—   Esmu tik pārsteigta, — viņa uzsāka, — ka gandrīz nezinu, ko jums pateikt, mis Eira. Noteikti neesmu sapņojusi, vai varbūt tomēr? Dažkārt man uznāk miegs, kad sēžu viena pati un iedomājos notikumus, kas nekad nav atgadījušies. Man vairāk nekā vienu reizi, kad laidos snaudā, šķita, ka mans dārgais vīrs, kas nomira pirms piecpadsmit gadiem, ienācis manā istabā un apsēdies man blakus; un pat dzirdēju viņu saucam mani vārdā — Alīse, kā viņš mēdza darīt. Vai jūs man tagad varat pateikt, vai tā ir patiesība, ka misters Ročesters lūdzis, lai jūs viņu precat< Nesmejieties par mani. Bet es tiešām domāju, ka viņš ienāca šeit pirms piecām minūtēm un teica, ka pēc mēneša jūs kļūšot viņa sieva.

To pašu viņš teica arī man, — es atbildēju.

—          - Tātad tomērl Vai jūs viņam ticat? Vai pieņēmāt viņa bildinājumu?

—   Jā.

Viņa skatījās uz mani gluži apjukusi.

—    To es nebūtu varējusi iedomāties. Viņš ir lepns vīrs; visi Ročesteri bija lepni, un viņa tēvs vismaz mīlēja arī naudu. Viņš pats arī arvien dzīvoja taupīgi. Vai viņš jūs grib precēt?

—   Tā viņš man teica.

Misis Fērfeķsa noskatīja mani no galvas līdz kājām: viņas acīs es izlasīju, ka tās nevar atrast manī pietiekami spēcīgu valdzinājumu, kas attaisnotu šādu lēmumu.

-— Es nekā nesaprotu! — viņa turpināja. — Bet tai, bez šaubām, jābūt patiesībai, ja jūs tā sakāt. Kā tas izdosies, to nevaru pateikt; to es tiešām nezinu. Tādos gadījumos liela nozīme tam, lai abu partneru sabiedriskais un mantības stāvoklis būtu vienāds; un šeit vēl pievienojas vairāk nekā divdesmit gadu liela vecuma starpība. Viņš varētu gandrīz būt jūsu tēvs.

—    Nē, nudien ne, misis Fērfeksa! — es aizkaitināta iesaucos. — Viņš nepavisam neatgādina tēvu! Neviens, kas redz mūs kopā, nevienu mirkli nevarētu iedomāties kaut ko tādu. Misters Ročesters izskatās tik jauns un arī ir tik jauns kā dažs labs divdesmit piecus gadus vecs vīrietis.

—    Vai viņš tiešām grib jūs precēt aiz mīlestības? — viņa vaicāja.

Mani tik ļoti aizvainoja viņas vēsums un viņas šaubas, ka man acīs sariesa asaras.

—    Man žēl jūs sāpināt, — atraitne turpināja, —• bet jūs esat tik jauna un tik maz pazīstat vīriešus, es gribētu jums ieteikt piesargāties. Ir vecs sakāmvārds, ka «ne viss ir zelts, kas spīd»; un es baidos, ka šajā gadījumā šis tas izrādīsies pavisam citādi, nekā jūs vai es iedomājamies.

—    Kādēļ? Vai esmu kāds izdzimums? — es jautāju. — Vai tad nav iespējams, ka misteram Ročesteram ir patiesīgas jūtas pret mani?

—     To nedomāju; jūs esat ļoti izskatīga meitene un pēdējā laikā kļuvusi vēl glītāka, un es ticu, ka misteram Ročesteram jūs patīkat. Jau labu laiku vēroju, ka jūs viņam esat kaut kas līdzīgs luteklim. Bet man šī acīm redzamā labvēlība brīžiem sagādāja bažas jūsu dēļ, un es jau dažu labu reizi gribēju jums ieteikt piesargāties; bet es nevēlējos pat domās pieļaut kāda ļaunuma varbūtību. Zināju, ka šāda doma jūs varētu satriekt, varbūt pat aizvainot; turklāt jūs arvien bijāt tik atturīga, tik ļoti pieklājīga un saprātīga, un es cerēju, ka jums pilnīgi var uzticēt pašai būt nomodā par sevi. Nespēju nemaz pateikt, ko izcietu vakar vakarā, kad meklēju jūs pa visu māju un nevarēju atrast nekur ne jūs, ne misteru Ročesteru un kad pēc tam ap pulksten divpadsmitiem redzēju jūs ienākam kopā ar viņu.

—    Nedomājat vairs par to, — es viņu nepacietīgi pārtraucu, — pietiek, ka viss notika, kā pienākas.

—    Gribas cerēt, ka arī galu galā viss būs, kā pienākas, — viņa sacīja, — bet ticiet man, jūs nevarat būt pietiekami uzmanīga. Pacentieties ieturēt zināmu distanci pret misteru Ročesteru; uzticieties viņam tikpat maz kā pašai sev. Džentlmeņi viņa sabiedriskajā stāvoklī nemēdz apprecēt savu bērnu guvernantes.

Tagad es pa īstam sāku dusmoties; par laimi, šai brīdī ieskrēja Adela.

—    Atļaujiet man braukt — atļaujiet arī man braukt līdz uz Milkotu! — viņa sauca. — Misters Ročesters to negrib, kaut gan jaunajā karietē ir tik daudz vietas. Palūdziet viņam, mademoiselle, lai atļauj man braukt!

—    To darīšu, Adela. — Un es aizsteidzos projām kopā ar meitenīti priecīga, ka tieku vaļā no drūmās padomdevējas. Kariete bija sagatavota, tā pašreiz tuvojās mājas durvīm, un misters Ročesters staigāja nama priekšā šurp turp, Pilots viņam sekoja pa pēdām.

—    Adela taču drīkst mums doties līdz, vai ne, ser?

—    Es viņai pateicu, ka nedrīkst. Negribu knēveļus! Gribu tikai tevi.

—   Ļaujiet viņai tomēr braukt, mister Ročester, lūdzu: tā būs labāk.

—    Nebūs vis; viņa mūs traucēs.

Šos vārdus viņš teica skarbi, valdonību pauda acis un balss. Mani vēl stindzināja misis Fērfeksas atvēsinošais brīdinājums; kaut kas nenoteikts un neaptverams slāpēja manas cerības. Es gandrīz zaudēju visu savas varas apzināšanos par viņu. Jau dzīros automātiski paklausīt viņam bez jebkādiem iebildumiem, bet, kad viņš palīdzēja man iekāpt ratos, viņš paskatījās man sejā.

—    Kas noticis? — viņš vaicāja. — Viss gaišums apdzisis. Vai tu patiešām gribi, lai bērns brauc līdzi? Vai tas tevi apbēdinās, ja meiteni atstāsim mājās?

—    Es labāk gribētu, lai viņa brauc līdz, ser.

—   Nu tad skrien pēc savas cepurītes un kā zibens esi atpakaļ! — viņš uzsauca Adelai.

Viņa paklausīja, skriedama, cik ātri varēdama.

—    Galu galā vienam rīta traucēklim nav lielas nozīmes, — viņš teica, — ja iedomājos, ka drīz man būs tiesības uz tevi, visu manu mūžu man piederēs — tavas domas, vārdi un klātbūtne.

Kad Adela, iecelta karietē, ņēmās mani skūpstīt, lai šādi apliecinātu pateicību par iejaukšanos, Ročesters viņu tūlīt apsēdināja stūrī sev blakus otrā pusē. No turienes viņa skatījās turp, kur sēdēju es; tāds bargs kaimiņš meiteni pārāk ierobežoja; viņam, kas pašreiz bija sliktā garastāvoklī, meitenīte neuzdrošinājās pat ne čukstus uzticēt savus novērojumus, ne palūgt kādu paskaidrojumu.

—    Atļaujiet viņai apsēsties man blakus, — es lūdzu, — viņa jūs varbūt traucēs, ser; šajā pusē vēl daudz vietas.

Viņš meitenīti pasniedza man, it kā viņa būtu kāds klēpja sunītis. — Es viņu tomēr sūtīšu skolā, — viņš teica, bet nu jau smaidīdams.

Adela dzirdēja viņa vārdus un jautāja, vai viņai būs jādodas uz skolu sans mademoiselle '.

—    Jā, — viņš atbildēja, — noteikti sans mademoiselle, jo es aizvedīšu mademoiselle uz apaļo mēnesi, un tur es sameklēšu kādu alu baltajā ielejā starp ugunsvēmēju kalniem, un tur mademoiselle apmetīsies uz dzīvi kopā ar mani un tikai ar mani.

—   Viņai tur nebūs nekā, ko ēst, jūs nomērdēsiet viņu badā, — Adela piezīmēja.

—    Es vākšu viņas vajadzībām mannu no rīta līdz vakaram; un ielejas un augstienes uz mēness ir nosētas ar mannu.

—    Bet viņai gribēsies sasildīties. Kur viņa dabūs uguni?

—    Uguns taču rodas visos mēness kalnos; kad viņai sals, uznesīšu viņu kāda kalna galotnē un nolikšu krātera malā.

—    O, qu'elle y sera mal — peu comfortable! [52] Un kur viņa dabūs kleitas, ja viņa būs savējās novalkājusi, kā viņa dabūs jaunas?

Misters Ročesters notēloja apmulsumu. — Hml — viņš noburkšķēja. — Ko tu darītu tādā gadījumā, Adela? Palauzi mazliet galvu. Ko tu domā, vai balts un rožains mākonis nederētu tērpam? Un no varavīksnes taču varētu izgriezt Joti skaistu šalli.

—    Viņai klājas daudz labāk tur, kur viņa ir pašreiz, — Adela teica, kādu brīdi gudrojusi, — bez tam viņai drīz apniktu dzīvot vienai pašai ar jums uz mēness. Ja es būtu mademoiselle, es nekad nebūtu ar mieru doties turp kopā ar jums.

—    Bet viņa jau pateica, ka ir ar mieru; viņa man deva savu vārdu.

—    Bet jūs nemaz nevarat aizdabūt viņu turp, uz mēnesi neved neviens ceļš, līdz mēnesim ir tikai gaiss; un ne jūs, ne viņa neprot lidot.

—    Adela, paskaties tagad tur uz to lauku.

Mēs tikmēr jau atradāmies tālu aiz Tornfīldas vārtiem un ripojām viegli prom pa līdzeno Milkotas ceļu, kur negaisa lietus bija nomazgājis putekļus un atsvaidzinājis zemo dzīvžogu krūmus un slaidie koki abpus ceļa mirdzēja spilgti savā lietus atspirdzinātajā zaļumā.

—    Pa to lauku, Adela, es apmēram pirms divām nedēļām vienā vēlā vakarā pastaigājos — tajā vakarā, kad tu dienā man palīdzēji sagrābt sienu augļu dārzā; un, kad es no siena ārdīšanas jutos noguris, tad apsēdos ežmalā; tur es izņēmu mazu grāmatiņu un zīmuli un sāku rakstīt par nelaimi, kas man pirms daudziem gadiem uzbruka, un par to, ka vēlos, lai pienāktu laimīgas dienas;

rakstīju ļoti cītīgi, lai gan dienas gaisma jau slīdēja prom no lapas, kad pa ceļu kaut kas nāca un apstājās dažus jardus 110 manis. Pacēlu skatienu. Tā bija maza būtne ar tīmekļa plīvuru ap galvu. Pamāju ar roku, lai pienāk klāt; drīz tā stāvēja blakus maniem ceļiem. Es neteicu ne vārda viņai, 1111 viņa neteica nekā man, bet es lasīju viņas acīs, un viņa lasīja manējās, un mūsu bezvārdu sarunai bija apmēram šāds saturs. Svešā būtne teica, ka esot lauma un nākot no Feju valstības; viņas uzdevums esot padarīt mani laimīgu, bet man kopā ar viņu jāatstāj parasta pasaule, lai dotos uz pavisam vientuļu vietu — piemēram, uz mēnesi, un viņa pameta ar galvu uz mēness sirpi, kas tobrīd pacēlās virs Hejas kalna; būtne stāstīja par alabastra alu un sudraba ieleju, kur mēs varētu dzīvot. Atbildēju, ka es labprāt dotos turp, bet atgādināju viņai — tieši tā kā tu tikko man —, ka man nav spārnu, lai varētu lidot.

«Ai,» atbildēja lauma, «tas nav svarīgi! Lūk, talismans, kas novērsīs visas grūtības,» — un viņa man pasniedza skaistu zelta gredzenu. • «Uzvelc to,» viņa teica, «savas kreisās [53] rokas zeltnesī, un es būšu tava, un tu — mans; un mēs atstāsim zemi un radīsim sev savas debesis tur.» Viņa atkal pamāja ar galvu uz mēnesi. Šis gredzens sov- rina izskatā tagad atrodas manā bikšu kabatā, Adela, bet mans nodoms to drīz pārvērst atkal par gredzenu.

—    Bet kāda daļa manai mademoiselle gar to? Mani n©T interesē lauma; jūs taču teicāt, ka gribat mademoiselle aizvest uz mēnesi.

Stunda, kuru mēs pavadījām Milkotā, mani mazliet nogurdināja. Misters Ročesters piespieda mani ieiet lielā zīda preču tirdzniecības namā; tur viņš lika man izraudzīties kādu pusduci zīda tērpu. Man riebās šī nodarbība, un es lūdzu, lai viņš atliek šo pirkumu, bet nē — man vajadzēja to nokārtot tūlīt. Ar savu enerģiskā čukstā izteikto lūgumu sasniedzu to, ka pusduci samazināja līdz diviem tērpiem, bet tos viņš zvērēja izvēlēties pats. Bailīgi sekoju viņa skatienam, kas slīdēja pār košajām precēm: viņš izraudzījās dārgu mirdzoša ametista krāsas zīda kleitu un krāšņu rožaina atlasa kleitu. Atkal es viņam čukstus teicu, ka viņš tikpat labi var nopirkt man pie viena arī zelta tērpu un sudraba cepuri, ko es neuzdrošināšos valkāt tāpat kā tikko izraudzītās drēbes. Ar lielām grūtībām — jo viņš bija ciets kā krams — man beidzot izdevās viņu pierunāt izraudzītos tērpus apmainīt pret vienkārša melna atlasa un pērļu krāsas zīda kleitām. — Šobrīd lai tas tā notiek, — viņš teica, bet viņš vēl redzēšot mani kā puķu dobi laistāmies brīnišķa mirdzumā.

Es ļoti priecājos, kad dabūju viņu projām 110 zīda preču tirgotavas un pēc tam no juveliera veikala; jo vairāk viņš man pirka, jo vairāk mani vaigi kaisa aiz nepatikas un pazemojuma. Kad atkal iekāpām karietē un es uzbudināta un nomocījusies atmetos spilvenos, man ienāca prātā, ka es daudzo drūmo un priecīgo notikumu gaitā biju aizmirsusi mana tēvoča Džona Eira misis Rīdai rakstīto vēstuli un viņa nodomu adoptēt mani un iecelt par savu mantinieci. «Tas patiešām būtu atvieglojums,» es nodomāju, «ja naudas ziņā būtu kaut mazdrusciņ neatkarīga; es nevaru paciest, ka misters Ročesters tiecas uzpost mani kā lelli vai man kā otrai Danajai' jāsēž un jāpiecieš, ka katru dienu pār mani līst zelta lietus. Tiklīdz atgriezīšos mājās, aizrakstīšu uz Madeiru un pastāstīšu tēvocim Džonam, ka precēšos un ar ko; ja man būtu izredzes, ka spētu kādu dienu mistera Ročestera mantību vēl palielināt, man būtu vieglāk atļaut viņam sevi uzturēt tagad.» Un, mazliet nomierinājusies pēc šīm pārdomām (neaizmiršu savu nodomu izpildīt tajā pašā dienā), es atkal uzdrošinājos sastapties ar sava kunga un mīļotā skatienu, kurš nemitīgi meklēja manas acis, kaut novērsu gan seju, gan skatienu. Viņš smaidīja; un, kaut ari man viņa smaids atgādināja sultāna smaidu, kādu tas svētlaimes un mīlestības mirklī veltī verdzenei, kuru tikko aplaimojis ar zeltu un dārgakmeņiem, es spēcīgi satvēru roku, kura nemitīgi meklēja manējo, un atgrūdu to atpakaļ, no spējās piepūles nosarkusi.

—    Jums nemaz nav tā jāskatās, — es teicu, — ja jūs to darīsiet, es līdz savai pēdējai stundai valkāšu tikai savas vecās Lovudas drēbes. Tad laulībās ģērbšu šo mēļi svītroto kokvilnas kleitu — un jūs varēsiet no pērļu pelēka zīda likt pašūt sev rīta svārkus un no melnā atlasa vestes.

Viņš smējās, berzēja rokas. — Tas tik ir prieks — redzei un dzirdēt viņu tādu. Vai viņa ir oriģināla? Vai viņa ir valdzinoša? Man negribētos apmainīt šo sīko angļu meiteni pat pret veselu lielturka harēmu ar visām gaceles acīm apveltītām, daiļām mīlas priesterienēm un visu pārējo.

Šī orientālā aina mani atkal aizkaitināja. — Man nav ne vismazākā nodoma aizstāt jums harēmu, — es atcirtu, — tādēļ neuzskatiet mani par tāda aizvietojumu; ja jūsu gaumē ir kaut kas tamlīdzīgs, tad, ser, dodieties bez liekas kavēšanās tūlīt prom uz Stambulas tirgiem un izdodiet tur verdzeņu pirkšanai savu lieko naudu, kuru jūs acīmredzot nespējat apmierinoši izlietot šeit.

—    Un ko tu darīsi, Džeina, kamēr es kaulēšos par tik un tik daudz tonnu miesas un tik bagātīgu melno acu asortimentu?

—    Es sagatavošos misionāres darbam, lai dotos pasaulē un sludinātu brīvību visiem, kas dzīvo verdzībā, jūsu harēma iemītnieces ieskaitot. Mācēšu tur iekļūt un izraisīt sacelšanos, un tad jūs pats, jūs, trīs zirgu astēm pušķotais pašā, atrādīsieties vienā mirklī mūsu rokās; un es nekādā ziņā nepieļaušu, lai jūs atbrīvo no važām, pirms nebūsiet parakstījis likumu — viscēlāko un liberālāko likumu, kāds jebkad ir pasludināts.

—    Es būtu ar mieru atdoties tavas žēlastības varai, Džeina.

—    Jus no manis nesagaidītu nekādu žēlsirdību, mister Ročester, ja jūs to lūgtu šādiem skatieniem. Kamēr jūs skatāties tādām acīm, man skaidrs, ka jūs, kaut arī piespiedu kārtā piekristu tādam likumam, to pēc brīvlaišanas tūlīt pārkāpsiet.

—    Bet, Džeina, ko tu gribi no manis? Baidos, ka tu bez laulībām altāra priekšā gribi noslēgt vēl personisku

laulības līgumu ar mani. Tu, kā noprotu, acīmredzot gribi uzstādīt īpašus noteikumus. Un kādi tie būtu?

—    Prasu sev tikai neatkarīgu domāšanu, ser; lai to nenomāc nekādas saistības. Vai atceraties, ko stāstījāt par Selīnu Varansu? Par dimantiem un dārgām drēbēm, ko jūs devāt viņai? Es negribu būt jūsu angļu Selīna Va- ransa. Turpināšu būt Adelas guvernante; ar to sev nopelnīšu uzturu un dzīvokli, un piedevām trīsdesmit mārciņas gadā. Ar šo naudu gribu maksāt par savu personisko garderobi, un jums man nav jādāvā nekas cits kā…

—    Kas?

—   Jūsu cieņa; un, ja es jums dāvinu savējo, tad nolīdzināts būs arī šis parāds.

'— Iedzimtas nesaudzīgas atklātības un neviltotas dabiskas pašcieņas ziņā tev pasaulē nebūs līdzinieka, — viņš noteica. Tieši tobrīd tuvojāmies Tornfīldai. — Vai tu negribētu šodien ēst pusdienas kopā ar mani? — viņš jautāja, kad iebraucām pa vārtiem.

—    Nē, pateicos, ser.

—    Un kādēļ «nē, pateicos», ja drīkstu jautāt?

—    Līdz šim nekad neesmu pusdienojusi kopā ar jums, ser, un es neredzu iemesla, kādēļ lai darītu to tagad, kamēr…

—    Kamēr kas? Tev patīk runāt aprautiem teikumiem.

—    Kamēr citādi vairs nebūs iespējams.

—    Vai tu domā, ka es ēdu kā cilvēkēdājs vai vampīrs, ja izvairies ēst manā sabiedrībā?

—   Par to neesmu domājusi, ser, bet man gribētos vēl vienu mēnesi dzīvot taisni tāpat kā līdz šim.

—   Tu nekavējoties izbeigsi savu vergošanu kā guvernante.

—    Kā tad! Atvainojiet, ser, to nedarīšu. Turpināšu savu darbu kā līdz šim. Izvairīšos gadīties jums dienā ceļā, tāpat kā esmu paradusi to darīt; un vakaros jūs varat likt mani atsaukt, ja jums ir vēlēšanās mani redzēt, un tad es nākšu, citā laikā ne,

—    Man vajadzīgs smēķis, Džeina, vai drusciņ šņaucam- tabakas, lai nomierinātos pēc visa dzirdētā, pour me don- ner une conlenance \ kā teiktu Adela, un man diemžēl nav klāt ne cigāru etvijas, ne tabakas dozes. Bet uzklausies — čukstu: tagad ir tava kārta, mazā despote, bet drīz pienāks manējā; un, kad es tevi būšu notvēris, lai tu būtu mana un es tevi varētu turēt ciet, tad — tēlaini izsakoties — pielikšu tevi pie ķēdes, kāda ir šī (viņš pieskārās savai pulksteņa ķēdei). Jā, mana mīļotā laumiņa, nēsāšu tevi pie savas sirds, lai mans dārgums nepazūd.

Viņš to teica, palīdzēdams izkāpt man no karietes; un, kamēr viņš pēc tam izcēla ārā Adelu, es iegāju namā un ātri devos pa kāpnēm augšā.

Vakarā viņš parastā laikā aicināja mani pie sevis. Biju sagatavojusi viņam nodarbību, jo biju nolēmusi nepavadīt visu laiku intīmās sarunās. Atcerējos viņa skaisto balsi un zināju, ka viņš labprāt dzied — kā parasti labi dziedātāji. Es pati nebiju nekāda dziedātāja un, pēc viņa bargā sprieduma, arī nekāda mūziķe; bet man patika klausīties labu priekšnesumu. Tiklīdz mijkrēslis — romantikas brīdis — sāka aizklāt logus ar savu tumši zilo, zvaigznēm nosēto karogu, tā es piecēlos, atvēru klavieres un sirsnīgi lūdzu viņu katrā ziņā nodziedāt man dziesmu. Viņš teica, ka es esot untumaina raganiņa un viņš dziedāšot labāk citu reizi; bet es pārliecināju viņu, ka neviena cita reize nebūs tāda kā šī.

—   Vai tev patīk mana balss? — viņš jautāja.

—    Ļoti. — Patiesībā es nemaz negribēju glaimot viņa patmīlai, bet aiz lietišķiem apsvērumiem es šoreiz gribēju to stiprināt un veicināt.

—   Tad, Džeina, tev jāspēlē pavadījums.

—   Labi, ser, pacentīšos to darīt.

Es arī tiešām mēģināju to darīt, bet viņš tūlīt nobīdīja mani nost no krēsla un nosauca par «mazu neprašu». Kad viņš bez jebkādām ceremonijām mani bija nobīdījis no krēsla — ko es taisni vēlējos —, viņš apsēdās manā vietā un spēlēja pavadījumu pats, jo viņš prata tikpat labi spēlēt kā dziedāt. Es patvēros loga nišā un tur sēdēju un skatījos uz klusajiem kokiem, neskaidri saredzamo mauru, kamēr viņš savā samtainajā balsī dziedāja aizkustinošu romanci:

Visīstā mīla, kādu mums Lemts kādreiz sirdi just. Kā jūras viļņu bangojums Man sirdī neapklust.

Kad atnāc — uzplaukst viss un zied, Kad projām ej — viss kalst; Ja nosebojies mazuliet, Sirds stingā ledū salst

Tikt milēts tā, kā mīlu es, Man šķita svētlaime, No visas sirds un dvēseles Pēc kuras jātvīkst te.

Bet pēkšņi iegula starp mums Liels tālums, šķirdams mūs, Kā okeāna brāzmojums, Kas šķaida ūdeņus,

Kā taka, kura ļaundarus It baigā silā viļ; Šķir likums, vara, ienaids mūs Kā bezdibenis dziļš.

Man visi draudi bija nieks Un šķēršļi — arīdzan; Es briesmās jutos drosminieks, Viss pārvarams bij man.

Tad varavīksne iedegās, Tai sekoja mans skats Un neatlaidās vairs no tās, Kas bij kā gaišums plats.

Un mākoņos sāk gaisma aust Un tumsu uzveic tā, Nekur vairs sāpes nevar jaust Sai gaismas ietvarā.

Nu rimis viss. Lai mirkli šai Tas, kas reiz šķēršļi bij, Surp atlido kā pārciestais Un vēstī atriebil

Lai likums karātavas ceļ. Lai ienaids pīšļos grūst, Lai kādus spēkus vara smeļ, Man bailes garām plūst.

Par ķīlu uzticībai nu Man viņas roka būs, Un laulība ar zvērestu Gan dzīvē — nāvē vieno mūs.

Sirds gavilē aiz svētlaimes Un lepnā priekā trīc; Tikt mīlēts tā, kā mīlu es — Nu sapnis piepildīts.

Viņš piecēlās un tuvojās man, un es redzēju, ka viņa seja tvīka un viņa vanaga acis mirdzēja, un maigums un kaislība dvesa no ikkatra viņa vaibsta. Es tūlīt nodrebēju bailēs — tad atjēdzos. Nevēlējos nekādu mīlas scēnu, nevēlējos kvēlu jūtu apliecinājumu; bet tieši tas man draudēja. Vajadzēja turēt gatavībā aizstāvēšanās vairogu — tādēļ asināju savu mēli; un, kad viņš nostājās man blakus, es skarbi jautāju:

—    Ko tad jūs galu galā tagad gribat precēt?

—   Šādu dīvainu jautājumu es no savas mīļotās Džeinas negaidīju.

—    Patiešām! Man tas šķiet ļoti dabisks un nepieciešams jautājums; dziesma stāstīja par sievu, kas mirst reizē ar vīru. Ko jūs gribējāt izteikt ar šādu pagānisku domu? Man nav nolūka mirt reizē ar vīru — varat man to ticēt.

—    Es taču ilgojos, es taču lūdzu, lai ļauj man dzīvot! Nāve taču nav domāta tādam kā es.

—    Nāve lemta katram. Man ir tādas pašas tiesības nomirt kā jums, kad pienāks mana stunda, bet es gaidīšu šo laiku un neskriešu uguns liesmās kā indiešu atraitne.

—   Vai tu man vari piedot šo egoistisko domu un pierādījumam ļaut tevi noskūpstīt?

—   Nē, man būtu patīkamāk, ja jūs man to aiztaupītu.

Tagad es dzirdēju, ka viņš mani nosauca par «cietsirdīgu būtni», piebilzdams, ka ikkatra cita sieviete aiz sajūsmas būtu izkususi kā vaska svece, dzirdot dziedam viņai tādu slavas dziesmu.

Nēmos pārliecināt viņu, ka esmu pēc dabas cietsirdīga — ļoti nežēlīga un ka viņš bieži dabūs par to pārliecināties, turklāt esmu nolēmusi parādīt viņam visdažādākos sava rakstura trūkumus, pirms būs pagājušas nozīmētās četras nedēļas, lai viņš skaidri redz, kādu darījumu viņš noslēdzis, kamēr vēl ir laiks atkāpties.

—    Vai tu reiz būsi mierīga un runāsi saprātīgi?

—    Būšu pavisam mierīga, ja jūs to vēlaties; bet, kas attiecas uz saprātīgu runāšanu, tad varu sev glaimot, ka tieši to es pašreiz daru.

Viņš saīga un nošņācās.

«Ļoti labi,» es nodomāju, «tu vari skaisties un ārdīties, cik gribi; bet esmu pārliecināta, ka tas ir pareizākais veids apieties ar tevi. Mīlu tevi vairāk, nekā spēju izteikt vārdos, bet negribu ieslīgt smieklīgā jūtelībā; ar savu dzēlīgo asprātību atturēšu no šī bezdibeņa malas arī tevi. Vēl vairāk, ar kodīgām dzēlībām man noteikti izdosi* s starp tevi un mani ieturēt distanci, kas ir nepieciešamak \ par visu citu, lai nodrošinātu mums īstu abpusēju laimi.»

Tā es viņu pamazām apkaitināju, un, kad viņš savā aizvainotībā bija atkāpies līdz telpas pretējai sienai, tad es piecēlos, savā parastā cieņas pilnā balsī sacīdama: — Ar labunakti, ser, — devos ārā pa sānu durvīm un aizgāju uz savu istabu.

Šādi uzsākto sistēmu lietoju visā mūsu pārbaudes laikā, turklāt ar vislabākajiem panākumiem. Viņš tādēļ, patiesību sakot, kļuva diezgan īgns un kašķīgs, bet es redzēju, ka visā visumā šādas attiecības viņu lieliski izklaidēja un ka jēra padevība un baloža jūtīgums gan glaimotu viņa despotismam, bet sagādātu daudz mazāk prieka viņa spriešanas spējām, asajam prātam un pat neatbilstu viņa gaumei.

Citu cilvēku klātbūtnē es, tāpat kā līdz šim, izturējos godbijīgi un klusi; citāda uzvedība būtu nevietā; vienīgi mūsu vakara stundu sarunas laikā es viņu kaitināju un aizvainoju. Viņš, tāpat kā parasti, lika man ierasties pie viņa precīzi pulksten septiņos, lai gan, kad ierados tagad, viņa lūpas vairs neizteica tik medainus vārdus kā «dārgumiņ» un «mīļumiņ»; labākie vārdi, ar kuriem viņš mani apveltīja, bija «izaicinošā lelle», «ļaunā lauma», «meža- gars», «mītenis» un tamlīdzīgi. Glāstu vietā saņēmu grimases, rokas spiediena vietā — kniebienu augšdelmā; viņš mani vairs nenoskūpstīja uz vaiga, bet sāpīgi paraustīja aiz auss. Man tas bija pa prātam. Šobrīd es daudz labprātāk samierinājos ar šiem nikniem mīlestības apliecinājumiem nekā ar maigākiem. Misis Fērfeksa, kā redzēju, manu izturēšanos atzina par pareizu, viņas bailes manis dēļ zuda, tāpēc biju pārliecināta, ka rīkojos, kā vajag. Misters Ročesters gan atkārtoti apgalvoja, ka es viņu drīz pārvērtīšot par kauliem un ādu, ja tā turpināšot, un draudēja, ka vistuvākā laikā viņš man atriebsies par manu pašreizējo uzvedību. Es par šiem draudiem tikai klusībā pasmējos un nodomāju: «Tagad vismaz es tevi varu turēt grožos, ko — par to es esmu pārliecināta — varēšu arī nākotnē; ja viens līdzeklis zaudēs iedarbības spēku, tad vajadzēs atrast citu.»

Bet jāatzīstas, ka mans uzdevums nebija no vieglajiem; bieži būtu viņu labprātāk iepriecinājusi, nevis mocījusi.

Mans nākamais virs kļuva visa mana pasaule, pat vairāk nekā pasaule — viņš bija manas svētlaimības cerība. Viņš stāvēja starp mani un ikkatru dievticīgu domu, tāpat kā aptumsums nostājas starp cilvēku un sauli. Un tajās dienās es novarēju atzīt dievu viena viņa radījuma dēļ, ko biju padarījusi par savu elku.

XXV

Derību mēnesis bija pagājis, tā pēdējās stundas bija skaitītas. Vairs nevarēja atlikt dienu, kas tuvojās, — mūsu kāzu dienu, un tai viss bija sagatavots. Man vismaz nekas nebija vairs darāms: mani čemodāni sakravāti, aizslēgti, pārsieti stāvēja nolikti vienā rindā gar manas mazās istabas sienu; rīt ap šo laiku tie jau būs tālu no šejienes ceļā uz Londonu; un tāpat tālu būšu arī es (ja dievs gribēs) vai, pareizāk izsakoties, nevis es — būs kāda Džeina Ročestera, sieviete, kuru es nepazinu. Pie somām vajadzēja vēl tikai piestiprināt adreses zīmītes; te nu tās ir — šīs četras taisnstūra plākshītes uz kumodes. Misters Ročesters pats uz katras uzrakstīja: «Misis Ročestera, …viesnīca Londonā»; nevarēju piedabūt sevi piestiprināt tās vai likt tās piestiprināt. «Misis Ročestera!» Tāda vēl neeksistēja; tā piedzims tikai nākošajā dienā pēc pulksten astoņiem no rīta, un es gribēju gaidīt tikmēr, līdz būšu pārliecināta, ka viņa dzīva un vesela ieraudzījusi pasaules gaismu, pirms nododu viņai visu šo mantību. Pietika jau ar to, ka no mana skapja iepretī mazgājamam galdam vajadzēja pazust melnajai kleitai un salmu cepurei no Lovudas laikiem, atbrīvojot vietu drēbēm, kam vajadzēja piederēt viņai; jo vēl man nepienācās ne greznais līgavas tērps, ne pērļu pelēkā zīda kleita, ne lepnais plīvurs, kas nokarājās no drēbju pakaramā. Aizveru skapi, lai noslēptu dīvaino, pasakaino ietērpu, kas tur atradās, jo šajā vakara stundā — pulkstenis jau rādīja deviņi las meta spokainu mirdzu pār manu ēnā slīgstošo istabu. «Es tagad atstāšu tevi vienu, tu baltais sapni,» domās noteicu. «Jūtos kā drudzī; dzirdu vēju gaudojam; iziešu ārā, lai tas mani izpurina.»

Bet tā nebija tikai sagatavošanās steiga, kas man lika justies kā drudzī, arī ne lielo pārvērtību nojauta — jaunā dzīve, kurai vajadzēja sākties rīt. Arī šiem apstākļiem bija zināma loma nemieram un uzbudinājumam, kas šajā vēlajā stundā dzina mani laukā parkā, bet vēl viens — trešais iemesls satrauca manu prātu vairāk nekā tikko minētie.

Mani nomāca dīvaina un biedējoša sajūta. Kaut kas bija noticis, ko es nevarēju saprast; neviens, izņemot mani, nezināja vai nebija pats redzējis to, kas notika pagājušajā naktī. Mistera Ročestera naktī nebija mājās, un viņš nebija atgriezies vēl līdz šim: darījumu kārtošanas dēļ viņš bija aizbraucis uz nelielu divas vai trīs saimniecības aptverošu muižu, kas viņam piederēja trīsdesmit jūdzes no šejienes, — šos darījumus viņam vajadzēja nokārtot personiski, pirms viņš, kā nodomāts, atstās Angliju. Es tagad gaidīju viņa atgriešanos, gribēdama izkratīt viņam savu sirdi un uzzināt no viņa atrisinājumu mīklai, kas mani Joti satrauca. Pacieties, lasītāj, kamēr viņš pārnāk, un tad, kad uzticēšu savu noslēpumu viņam, to uzzināsi arī tu.

Es devos uz augļu dārzu — uz patvērumu, kurp mani dzina vējš, kas visu dienu stipri un neatlaidīgi pūta no dienvidiem, n. atnesdams ne piliena lietus. Vējš, naktij iestājoties, nevis aprima, bet šķita pat pieņemamies spēkā un skaļi auroja; koki nemitīgi liecās vienā virzienā un stundas laikā nespēja nevienu pašu reizi iztaisnoties, tik nemitīgas bija brāzmas, kas lieca kuplās galotnes ziemeļu virzienā, — un mākoņi slīdēja no pola uz polu, cits citam sekojošiem blīviem vāliem; pa visu šo jūlija dienu nebija redzēts ne vismazākais plankums zilas debess.

Tādā kā mežonīgā prieka reibumā skrēju vējam pa priekšu, un mans nemiers pazuda orkānā, kas neizsakāmi stipri trakoja gaisā. Dodoties pa lauru koku aleju lejup, nonācu pie zibens saspertā kastaņkoka, kas slējās augšup melns un draudīgs. Stumbrs, pa vidu gareniski pāršķelts, spokaini vaidēja. Atcirstās puses nebija atlūzušas viena no otras, jo stingrie pamati un spēcīgās saknes kokā lejas daļā saturēja tās nešķirtas kopā; kaut gan dzīvotspējas kopīgais strāvojums bija pārtraukts — un dzīvības sula nevarēja vairs plūst —, kaut gan varenie zari abās pusēs bija miruši un nākamziemas vētras noteikti nogāzīs zemē vienu pusi vai abas, tās — to vēl tomēr varēja ar pilnām tiesībām teikt — veidoja vienu koku, gan sapostītu, tomēr postā vienotu.

— Jus darījāt pareizi, turēdamies tik cieši viens pie otra, — es teicu, it kā šie milzīgie skangali būtu dzīvi radījumi un varētu mani dzirdēt. — Un, kaut arī jūs izskatāties ievainoti un apdeguši, un pārogļojušies, jūsos tomēr noteikti glabājas vēl neliela dzīvības dvaša, kam par iemeslu ir jūsu turēšanās pie uzticīgām, godīgām saknēm; jums nekad vairs neplauks zaļas lapas — jūs nekad vairs neredzēsiet putnus vijam ligzdas un dziedam dziesmas jūsu zaros, jūsu prieka un mīlestības laiks pagājis, bet jūs neesat vientuļi: jums katram ir savs līdzgaitnieks, kas jūt līdzi otra sabrukumam. — Kad pacēlu skatienu uz skangaliem, mēness vienu mirkli parādījās tajā vietā pie debesīm, kas atradās taisni pretī koka plaisai, spīdekļa ripa bi ja sārta kā asins un pa pusei aizklāta; mēness šķita uzmetam man drūmu, mulsu skatienu un tūlīt atkal paslēpās dziļā mākoņu kupenā. Vētra ap Tornfīldu pēkšņi norima, bet tālu pār mežiem un ūdeņiem aizskanēja garas, mežonīgas un melanholiskas gaudas; uzmācās skumjas, tās klausoties, un es no turienes aizbēgu.

Klaiņoju pa augļu dārzu šurp turp, salasīju ābolus, ar kuriem zāle ap koku saknēm bija biezi nobārstīta, tad nodarbojos kādu brīdi ar to, ka šķiroju gatavos augļus no negatavajiem; pēc tam ienesu tos iekšā un novietoju pieliekamajā telpā. Vēlāk iegriezos bibliotēkā, lai pārliecinātos, ka uguns kamīnā iedegta, jo, kaut gan bija vasara, misteram Ročesteram patika, lai tādā drūmā vakarā, viņam pārnākot, plīvotu jautra uguns; to es zināju; jā, uguns pirms kāda laika bija aizdedzināta un labi dega. Noliku viņa atzveltnes krēslu kamīna stūrī, piebīdīju klāt galdu, aizvilku priekškarus un liku ienest aizdegšanai sagatavotas sveces. Juzdamās nemierīgāk nekā citkārt, kad biju paveikusi šos darbus, es nespēju nedz nosēdēt mierīgi, nedz palikt mājās; mazais galda pulkstenis istabā un vecais stāvpulkstenis vestibilā vienā laikā nosita desmit.

— Cik vēls! — es noteicu. — Aizskriešu līdz parka vārtiem; brīžiem uzspīd mēness, tad varēšu tālu pārskatīt lielceļu. Varbūt viņš tieši nāk, un, ejot viaņm pretī, saīsināšu mokošās neziņas mirkļus.

Vējš gaudoja augstajos kokos, kas ietvēra parka vārtus; tomēr, cik tālu es varēju pārredzēt ceļu pa labi un pa kreisi, viss bija kluss un pamests; vienīgi mākoņu ēnas slīdēja ceļam pāri, mēnesim parādoties, ceļš likās tikai gara, balta līnija, ko neatdzīvināja neviens kustīgs punkts.

Kamēr es tā skatījos, manas acis aizplīvuroja bērnišķīgas asaras — vilšanās un nepacietības asaras; nokaunējusies es tās ātri notrausu. Apstājos; mēness tagad pilnīgi ieslēdzās savā kambarī un cieši aizvilka blīvu mākoņu priekškaru; nakts satumsa; vētras pātagots, lietus lija straumēm.

—    Kaut jel viņš nāktu! Kaut jel viņš beidzot nāktu! — es saucu, drūmas nojautas vajāta. Gaidīju viņu atgriežamies pirms tējas, bet nu jau bija tumšs; kas varēja viņu aizkavēt? Vai kaut kas noticis? Atkal man ienāca prātā vakarnakts atgadījums. Uzskatīju to par brīdinājumu no nelaimes. Baidījos, ka manas cerības ir pārāk spožas, lai īstenotos; un es tik ļoti priecājos par savu laimi; tagad iedomājos, ka manam liktenim, kas bija pārsniedzis savu kulmināciju, nu vajadzēja atkal pasliktināties.

«Mājās atgriezties vismaz tagad nevaru,» es nodomāju, «nevaru sēdēt pie kamīna, kamēr viņš pakļauts bargam laikam; labāk nogurdināšu savas kājas nekā sāpināšu savu sirdi; iešu tālāk un satikšu viņu.»

Devos uz priekšu; gāju ātri, bet nekur tālu netiku: pirms biju nostaigājusi ceturtdaļjūdzi, dzirdēju pakavu dipoņu; jātnieks tuvojās pilnā riksī, suns skrēja blakus. Prom ļaunās nojautas! Tas bija viņš — beidzot klāt, sēdēdams Mesrūra mugurā, Pilota pavadībā. Viņš ieraudzīja mani, jo mēness bija ieslīdējis zilās debesīs un tagad peldēja pa ūdenim līdzīgo dzidrumu. Misters Ročesters noņēma cepuri un vicināja to virs galvas. Tagad es skrēju viņam pretim.

—    Ko tu neteiksi! — viņš iesaucās, sniegdams pretim roku un noliekdamies no segliefri. — Tu tātad nevari iztikt bez manis, tas ir skaidri redzams. Uzkāp uz mana zābaka purngala, sniedz pretī abas rokas, kāp zirgā!

Es paklausīju; prieks padarīja mani veiklu, es uzlēcu uz zirga viņam priekšā. Saņēmu sirsnīgu atkalredzēšanās skūpstu un mazliet lielīgos uzvarētāja prieka izpaudumus, ko pacietu, cik labi vien varēju. Viņš tomēr pārtrauca savas gaviles, lai jautātu: — Vai kas noticis, Džeina, ka tu man nāc pretī tādā stundā? Vai noticis kas ļauns?

—    Nē, bet es domāju, ka jūs nekad ne pārnāksiet. Nevarēju izturēt gaidīšanu mājās, jo sevišķi, kad plosās tāds lietus un vējš.

—    Lietus un vējš — tas tiesa! Jā, no tevis plūst ūdens kā no nāras; apņem manu mēteli; bet, Džeina, tev ir drudzis, tavi vaigi un rokas deg kā uguns. Jautāju tev vēlreiz: vai kaut kas nav kārtībā?

—    Tagad ir labi, es vairs nebaidos un neesmu arī nelaimīga.

—    Tātad tu izjuti bailes Un biji nelaimīga.

—    Ļoti; bet es jums visu pastāstīšu pamazām, ser, un es jau zinu, ka jūs mani tikai izsmiesiet manu moku dēļ.

—    Es par tevi sirsnīgi pasmiešos, kad būs pagājusi rītdiena; .itrāk to neuzdrošinos darīt, vēl neturu rokās savu ilgoto balvu. Te nu tu esi, kas visu pagājušo mēnesi biji gluma ka zutis un ēršķaina kā meža roze! Nevarēju tev ne pieskarties, tūlīt saņēmu dzēlienu; un tagad man šķiet, ka turu rokās nomaldījušos jēriņu; tu atstāji ganāmpulku, lai meklētu savu ganu, vai ne, Džeina?

—    Es ilgojos pēc jums, bet nedižojieties. Nu mēs esam Tornfīldā; tagad ļaujiet man nokāpt.

Viņš mani nocēla uz bruģētās piebrauktuves. Kad Džons paņēma zirgu un misters Ročesters sekoja man vestibilā, viņš lūdza mani steidzīgi uzvilkt ko sausu un tad ienākt pie viņa bibliotēkā; viņš mani vēlreiz apturēja, kad dzīros iet augšā pa kāpnēm, un lika apsolīt, ka nepalikšu ilgi projām; es arī nepaliku ilgi, pēc nedaudziem mirkļiem atgriezos. Atradu viņu pie vakariņu galda.

—    Apsēdies un pakavē man laiku, Džeina. Ja dievs dos, šī ir pēdējā maltīte, kuru tu iebaudīsi Tornfīldā.

Apsēdos viņam blakus, bet pateicu, ka nevaru neko ieēst.

—    Vai tas ir tādēļ, ka tevi satrauc ceļojuma gaidas, Džeina? Vai domas par braucienu uz Londonu tev laupa ēstgribu?

—    Šovakar neesmu skaidrībā par savām gaidām, ser, un es gandrīz nezinu, kādas domas nodarbina manu prātu. Dzīvē man tagad viss liekas nereāls.

—    Izņemot mani! Es taču esmu pietiekami materiāls — pieskaries man.

—    Jus, ser, esat tajā visspokainākais; jūs esat tikai sapnis.

Smiedamies viņš sniedza man roku. — Vai tas ir sapnis? — viņš jautāja, pielikdams to pavisam tuvu klāt manām acīm. Viņam bija labi veidota, muskuļaina un spēcīga plauksta un garš, stiprs dilbs.

—    Jā, kaut gan es tai pieskaros, viss tomēr ir sapnis, — es teicu, aizbīdot roku no sejas. — Ser, vai esat paēdis?

—    Jā, Džeina.

Patrinkšķināju zvanu un liku aiznest paplāti. Kad atkal bijām divi vien, uzbikstīju uguni, un tad es paņēmu zemu soliņu, lai apsēstos pie sava kunga kājām.

—    Ir gandrīz pusnakts, — es teicu.

—          Jā; bet atceries, Džeina, ka tu man apsolīji nakti pirms manām kāzām pavadīt nomodā kopā ar mani.

—           To es darīju un savu solījumu izpildīšu; pakavēšos šeit vismaz vienu vai divas stundas. Man nav nekādas patikas doties pie miera.

—    Vai tev viss sagatavots?

—   Viss, ser.

—           Man tāpat, — viņš atbildēja, — man viss nokārtots; un rīt no rīta atstāsim Tornfīldu kādu pusstundu pēc mūsu atgriešanās no baznīcas.

—    Ļoti labi, ser.

—           Cik dīvaini smaidot tu saki vārdus «ļoti labi», Džeina! Un kādi sārti plankumi tev ir vaigos! Un cik svešādi tev spulgo acis! Vai tu esi vesela?

—    Domāju, ka esmu.

—    Tu domā! Kas tev kaiš? Pasaki taču, kā tu jūties.

—           To nevaru, ser; nav vārdu, kas izteiktu, kā es jūtos. Man gribētos, lai šī stunda nekad nebeidzas; kas zina, kādu nelaimi var atnest nākošā?

—          Tā taču ir grūtsirdība, Džeina! Tu esi vai nu pārāk satraukta, vai pārguruši.

—    Vai tad jūs, ser, esat mierīgs un laimīgs?

—    Mierīgs? Nē, bet laimīgs — līdz sirds dziļumiem.

Es paskatījos uz viņu, lai redzētu laimes atspulgu viņa sejā; tā bija uzbudināta un pietvīkusi.

—           Es lūdzu tevi man uzticēties, Džeina, — viņš teica, — atbrīvo savu prātu no katras nastas, kas to nomāc, daloties tajā ar mani. No kā tu baidies? Ka nebūšu tev labs vīrs?

—   Tā gan ir pēdējā doma, kas man varētu ienākt prātā.

—          Vai baidies no jaunās sabiedrības, kurā tu ieiesi? Vai no jaunās dzīves, kurā tu dodies?

—   Nē.

—           Tu mani pārsteidz, Džeina. Tavs izskats un satrauktā valoda mani mulsina un sāpina. Gribu paskaidrojumu!

—             Nu tad, ser, — klausieties. Jūs vakarnakti nebijāt 'mājās?

—   Nebiju, un tu jau norādīji pirms brīža, ka manā prombūtnē kas noticis — droši vien nekas nozīmīgs, bet, vārdu sakot, tas tevi izbiedēja. Pastāsti to man. Varbūt misis Fērfeksa lev ko pateica? Vai dzirdēji kalpotājus mēļojam — un tava jūtīgā pašcieņa aizvainota?

—   Nē, sor. — Pulkstenis nosita divpadsmit; nogaidīju, līdz galda pulkstenis beidza sudrabskaņo zvanīšanu un vecais stāvpulkstenis aizsmakušos, čerkstošos sitienus, un tad turpināju:

—    Es vakar visu dienu daudz rosījos un jutos savā ne- mitīgā darbībā Joti laimīga, jo mani nenomāc bailes, kā jūs domājāt, par jauno vidi un kaut ko tamlīdzīgu, to uzskatu par kaut ko brīnišķīgu — ja varu cerēt dzīvi nodzīvot kopā ar jums, tāpēc ka es jūs mīlu. Nē, ser, atturieties tagad no glāstiem — ļaujiet man netraucēti stāstīt. Vakar es stingri paļāvos uz dievišķīgo providenci un ticēju, ka visi notikumi norisināsies par labu jums, un man bija skaista diena, ja atceraties — rāmais gaiss un skaidrās debesis ļāva man justies mierīgai attiecībā uz jūsu drošību ceļojuma laikā. Pēc tējas pastaigājos kādu brīdi pa piebrauktuvi, domādama par jums; un jūs man bijāt tik tuvs, ka man nemaz nepietrūka jūsu reālās klātbūtnes. Domāju par dzīvi, kas man paveras, — par jūsu dzīvi, ser, par esību, kas ir bagātāka un straujāka par manējo, gluži tāpat, kā jūras dzelme ir dziļāka par atvariem upē, kas, tecēdama pa šauru gultni, ieplūst jūrā. Nesaprotu, kāpēc morālisti dēvē šo pasauli par bezcerīgu tuksnesi; man tā ziedēja kā rožu dārzs. Tieši ap saules rietu gaiss kļuva vēss un pie debesīm savilkās mākoņi, iegāju iekšā. Sofija mani uzsauca augšā apskatīties kāzu tērpu, kas tikko bija atnests, un zem tā es kārbā atradu jūsu dāvanu — plīvuru, kuru jūs savā karaliskajā izšķērdībā bijāt atsūtījis no Londonas, jo, tā kā es, liekas, iebildu pret rotaslietām, jūs nolēmāt piespiest mani pieņemt kaut ko tikpat dārgu. Es smaidīju, kad to atlocīju, un domāju, kā gan varētu jūs paķircināt par jūsu aristokrātisko gaumi un pūlēm ietērpt savu plebejisko līgavu dižciltīgās tērpā. Iztēlojos, kā es jūsu priekšā parādīšos vienkāršā, nekādiem izšuvumiem nerotātā mežģīņu lakatā, ko pati uztamborēju savas necilās galvas apsegšanai, un jautāšu, vai tā nav pietiekami laba sievai, kura savam vīram pūrā nevar atnest ne bagātību, ne skaistumu, ne bagātus radus. Skaidri iztēlojos, kāds jūs izskatīsieties, un dzirdēju jūsu dedzīgās republikāņa atbildes un augstprātīgo apgalvojumu, ka jums nav nepieciešams palielināt savu turību vai paaugstināt sabiedrisko stāvokli, apprecot naudas maisu vai kronētus radus.

—    Cik labi tu mani pazīsti, raganiņa! — misters Ročesters teica. — Bet kādi tev, izņemot izšuvumus, ir iebildumi pret plīvuru? Vai tu tajā atradi indi vai dunci, ka tu tagad izskaties tik nelaimīga?

—     Nē, nē, ser; bez auduma smalkuma un dārguma es tajā neatradu neko citu kā Fērfeksa Ročestera lepnumu, un tas mani nemaz nesatrauca, jo pie šī dēmona izskata esmu jau pieradusi. Taču, ser, kad satumsa, sacēlās vējš — vakar vakarā tas nepūta tā kā šodien — mežonīgi un stipri, bet nelaimi vēstījoši un žēli, kas likās daudz baismīgāk. Ilgojos, kaut jūs jau būtu mājās. Ienācu šajā istabā, bet tukšais krēsls un aukstais kamīns uzvēdīja vēsumu. Kādu brīdi, kad jau biju atlikusies gultā, nevarēju aizmigt — mani mocīja baiļu pilns satraukums. Nemitīgi pieaugošā vētra šķita pārmācam kādu citu žēlabainu skaņu, ko uztvēra mana auss; bet es sākumā nevarēju saprast, vai tā skan mājās vai ārpusē, bet, tiklīdz vējš mazliet aprima, šī neizprotamā, skumjā skaņa atkal atkārtojās; beidzot nospriedu, ka tam jābūt kādam sunim, kas gaudo kaut kur tālumā. Jutos atvieglota, kad skaņa apklusa. Aizmiegot es vēl turpināju murgot par tumšo, drūmo nakti. Es arī nemitējos ilgoties pēc jums, un mani mocīja dīvaina, skumja sajūta, it kā mūs šķirtu kāda barjera. Ieslīgusi pirmajā miegā, gāju pa man nepazīstamu līču loču ceju; ap mani valdīja necaurredzama tumsa; lietus mani caurcaurēm izmērcēja; bez tam man sagādāja grūtības manā uzraudzībā atstāts mazs bērns — sīks radījums, kas bija par mazu un vārgu, lai ietu savām kājām, un kas manās vēsās rokās drebēja un žēli vaidēja. Man bija tāda sajūta, ser, it kā jūs atrastos uz tā paša ceļa lielu gabalu man priekšā, un es saņēmu visus spēkus, lai jūs panāktu, un centos un atkal centos saukt jūsu vārdu un lūgt apstāties — bet nespēju pakustēties, un mani saucieni nedzirdēti apklusa; bet jūs, to es jutu, attālinājāties arvien vairāk un vairāk.

—    Un šie sapņi nomāc tevi vēl tagad, Džeina, kad esmu pie tevis? Mazais, bailīgais, radījums! Aizmirsti sapņu ainas un domā tikai par reālo laimi! Tu saki, ka mīli mani, Džeina; jā — to es nekad neaizmirsīšu, un tu nevari vairs

30 t

to noliegt. Sos vārdus tavas lūpas nav izteikušas nedzirdami. Es tos dzirdēju skaidri un maigi, varbūt mazliet par nopietnu, bet mīlīgi kā mūziku. «Man šķiet, ka cerības dzīvot visu mūžu kopā ar jums ir kaut kas brīnišķīgs, Edvard, tāpēc ka es jūs mīlu!» Vai tu mani tiešām mīli, Džeina? Atkārto vēlreiz!

—    Jā. Es jūs mīlu, ser, — mīlu no visas sirds.

—   Ja, — viņš teica, brīdi klusējis, — ir gan dīvaini, bet šis teikums iespiedās manās krūtīs sāpīgi. Kādēļ? Man liekas, ka tu to izteici ar tādu nopietnu, gandrīz ticīgu pārliecību, tāpēc ka tavs pašreiz uz mani augšup vērstais skatiens ir pilns ticības, patiesības un padevības; tas ir tieši tā, it kā man blakus stāvētu kāds gars. Skaties vien dusmīgi uz mani, Džeina, tā, kā tu proti skatīties; uzsmaidi man vienu no saviem pēkšņajiem, kautrajiem, izaicinošajiem smaidiem, saki, ka tu mani ienīsti, — ķircini un kaitini mani; dari, ko gribi, tikai nemēģini mani aizkustināt: es labāk gribu būt aizkaitināts nekā apbēdināts.

—   Es jūs kaitināšu un ķircināšu, cik jūsu sirdij tīk, kad būšu pabeigusi savu stāstu; bet uzklausiet mani līdz galam.

—    Es domāju, Džeina, ka tu man visu esi pastāstījusi. Es domāju, ka tavs grūtsirdības cēlonis ir sapnī.

Kratīju galvu.

—    Ko! Vai tad ir vēl kas? Bet man negribas ticēt, ka tas ir kaut kas nozīmīgs. Es tevi jau iepriekš brīdinu, ka esmu diezgan neticīgs. Turpini!

Viņa acīm redzamais nemiers un rūpju pilnā nepacietība mani pārsteidza, bet es turpināju stāstīt.

—    Redzēju vēl otru sapni, ser: ka Tornfīldhola pārvērtusies par drūmu drupu kaudzi, par patvēruma vietu sikspārņiem un pūcēm. Man šķita, ka no skaistās fasādes pāri palikusi tikai gliemežvākam līdzīga siena. Es it kā maldījos mēnesnīcā pa telpām, kas bija noaugušas ar zāli; brīžiem paklupu pret marmora kamīnu, brīžiem pret nokritušam mājas dzegas atliekām. Ietinusies lakatā, joprojām nēsāju rokās mazo svešo bērnu; negribēju viņu nolikt zemē, lai manas rokas bija, cik nogurušas būdamas, — un, kaut gan bērna svars neļāva man doties uz priekšu, man viņu vajadzēja turēt rokās. Pēkšņi izdzirdēju uz ceļa zirgu rikšos skrienam. Biju pārliecināta, ka jājat jūs, bet jūs bijāt aizceļojis pirms gadiem uz kādu tālu zemi. Neprātīgā steigā, gribēdama redzēt jūs no augšas, es uzkāpu uz mūra; akmeņi man zem kājām aizripoja, efejas stīgas, pie kurām es turējos, pārtrūka, bērns bailēs apķērās man ap kaklu un gandrīz vai nožņaudza mani; beidzot tomēr uzrāpos augšā. Es jūs redzēju tālu uz baltā ceļa kā sīku plankumiņu, kas ar katru mirkli attālinājās arvien vairāk un vairāk. Vējš pūta tik stipri, ka ilgāk vairs nevarēju nostāvēt. Apsēdos uz šaurās dzegas, šūpoju izbiedēto bērnu savā klēpī, un tad jūs iegriezāties lielceļa līkumā; es paliecos, lai paskatītos vēl pēdējo reizi uz jums; te mūris sagrīļojās, sajutu grūdienu; bērns noslīdēja no maniem ceļiem, es zaudēju līdzsvaru, kritu un atmodos.

—    Tagad taču, Džeina, ir viss?

—    Nē, tas ir tikai ievads, ser; stāsts vēl sāksies. Kad pamodos, manas acis apžilbināja gaismas stars; nodomāju — ir jau diena. Bet maldījos; tā bija tikai sveces gaisma. Pieņēmu, ka istabā ienākusi Sofija. Uz mazgā jamā galda stāvēja svece, un skapis, kurā pirms gulētiešanas biju iekārusi kāzu tērpu un plīvuru, bija vaļā; sadzirdēju tur kaut ko līdzīgu čaukstēšanai. Jautāju: «Sofij, ko tu tur dari?» Neviens neatbildēja; bet pie skapja ieraudzīju kādu sievieti — tā paņēma sveci, pacēla to augsti un pārskatīja drēbes, kas karājās uz pakaramiem. «Sofij! Sofij!» es atkal saucu, bet viss palika kluss. Uzslējos gultā pussēdus un mazliet paliecos uz priekšu — sākumā pārsteigta, pēc tam izbijusies; un beidzot man asinis sastinga dzīslās. Mister Ročester, tā nebija Sofija, tā nebija Lī, tā nebija misis Fērfeksa, tā nebija — nē, un vēl tagad esmu pārliecināta par to, ka tā pat nebija dīvainā Greisa Pūla.

—    Bet lai vajadzēja būt kādai no viņām, — misters Ročesters mani pārtrauca.

—    Nē, ser, es jums visā nopietnībā apgalvoju — tā bija kāda cita. Būtni, kas atradās man pretim, es Tornfīldas sienās vēl nekad nebiju sastapusi: tādu sievietes stāvu es nepazinu.

—   Apraksti to, Džeina.

—    Ser, tā šķita spēcīga liela auguma sieviete ar bieziem, melniem matiem, kas nokarājās pār muguru. Nezinu, kādu ģērbu viņa valkāja, bet tas bija balts un gluds; tikai es nevaru pateikt, vai tā bija kleita, palags vai līķauts.

—   Vai redzēji viņas seju?

—    Sākumā ne. Bet pēkšņi viņa noņēma no pakaramā manu plīvuru, pacēla augšup, ilgi skatījās uz to un tad pārmeta sev pār galvu un pagriezās pret spoguli. Sajā mirklī es tumšajā, garenajā stiklā skaidri saskatīju viņas sejas un vaibstu atspulgu.

—    Un kāda izskatījās šī seja?

—    Man tā šķita briesmīga un baiga. Nekad mūžā neesmu redzējusi tādu seju! Tā bija neaprakstāma seja — tie bija mežonīgi vaibsti. Kaut varētu aizmirst šos asinīm pierietušo acu šaudīgos skatienus un drausmīgi uzblīdušos sejas pantus!

—    Rēgi parasti ir bāli, Džeina.

—    Sis rēgs, ser, bija tumši sarkans, lūpas uztūkušas un tumšas, piere dziļi izvagota, tumšās uzacis augstu paceltas virs asinīm pierietušajām acīm. Vai lai es jums pasaku, ko tas man atgādināja?

—   Pasaki!

—   Pretīgo ģermāņu spoku — vampīru.

—   Ko šis rēgs darīja?

—    Ser, tas noņēma manu plīvuru no savas baigās galvas, pārplēsa uz pusēm, nometa abas puses zemē un mīdīja tās kājām.

—    Un pēc tam?

—    Pēc tam tas atvilka logu aizkarus un paskatījās ārā: varbūt juta, ka aust rīts, jo, satvēris atkal sveci, tas devās uz durvīm. Tieši pie manas gultas sievietes tēls apstājās; ugunīgās acis nikni skatījās uz mani — tad viņa pielika sveci pavisam tuvu klāt manai sejai un nopūta to manā acu priekšā. Apzinājos, ka traģiskais ģīmis pārliecies pār mani, un tad es zaudēju samaņu. Tā bija otrā reize manā mūžā — tikai otrā, ka es noģību aiz šausmām.

— Kas bija pie tevis, kad tu nāci pie samaņas?

—    Neviens, ser, tikai gaišā dienas gaisma. Piecēlos, apskaloju galvu un seju un vienā paņēmienā izdzēru veselu glāzi ūdens, jutos gan mazliet vārga, bet ne slima un nolēmu, ka nestāstīšu nevienam citam par šo parādību kā tikai jums. Bet tagad, ser, pasakiet man — kas bija šī sieviete?

—    Sifc tēls bija tavas pārkairinātās fantāzijas auglis, tas ir skaidrs. Man jāizturas ļoti saudzīgi pret tevi, mana dārgā;'tādi nervi kā tavējie nav radīti robustai dzīvei.

—    Ser, esiet pārliecināts, ka maniem nerviem nekas nekaiš; viss notikums ir reāls, viss notika tieši tā.

—   Un iepriekšējie sapņi — vai tie ari bija reāli? V<ii Tornflldhola ir drupu kaudze? Vai mani no tevis šķir neuzveicami šķēršļi? Vai tad es tevi pametu bez asarām — bez skūpsta — bez vārda?

—   Vēl ne.

—    Vai es to dzīros darīt? Tu taču zini, ka jau sākusies diena, kas mūs abus saistīs nesaraujamām saitēm; un, tiklīdz būsim vienoti, tev vairs neuznāks šādas baiļu lēkmes — to es tev garantēju.

—    Baiļu lēkmes, ser! Vēlos, kaut varētu ticēt, ka tās bija tikai tās; vēlos to vairāk nekā jebkad, ja pat jūs nevarat man paskaidrot šīs drausmīgās viešņas noslēpumu.

—   Un tāpēc, ka es to nevaru, Džeina, tas arī noteikti nebija nekas reāls.

—    Bet, ser, kad es, šorīt pieceļoties, teicu sev to pašu un kad es pārlaidu skatienu pār istabu, lai atgūtu drosmi un mundrumu, skaidrā dienas gaismā atrodot katru pazīstamu lietu savā vietā, tad redzēju uz paklāja kaut ko guļam, kas pierādīja mana pieņēmuma nepareizību, — redzēju plīvuru, kas bija no augšas līdz apakšai pārplēsts divās daļās.

Jutu misteru Ročesteru satrūkstamies un notrīsam; viņš spēji apvija rokas ap mani: — Paldies dievam, — viņš iesaucās, — ka briesmonis, kas ieradās pie tevis pagājušajā naktī, saplēsa tikai plīvuru! Ai, ja iedomājos, kas būtu varējis notikt!

Viņš cīnījās pēc elpas un spieda mani sev klāt tik cieši, ka es gandrīz nevarēju ievilkt gaisu. Daži mirkļi pagāja klusuciešot, tad viņš jautri turpināja:

—    Tā, Džeina, es tev visu paskaidrošu. Tas bija pus- sapnis, pusīstenība: tavā istabā sieviete būs, bez šaubām, ienākusi, un šī sieviete varēja — tai vajadzēja būt Grei- sai Pūlai. Tu pati saki, ka viņa ir dīvains radījums; pēc visa tā, ko tu par viņu zini, tev ir pamats apzīmēt viņu par tādu — pēc tā, ko viņa gribēja nodarīt man, ko nodarīja Meisonam. Pusmiegā tu pamanīji viņas ienākšanu un izrīkošanos, bet, būdama satraukta un uzbudināta līdz pēdējai iespējai, tu piedēvēji viņai spocīgu izskatu, kāds viņai nemaz nav: garie, atrisušie mati un uzblīdusi, niknā seja, un pārcilvēciski lielais augums bija tavas slimīgās fantāzijas izgudrojums; lietuvēna izraisītā ļaunprātīgā plīvura saplēšana ir reāls notikums; kaut ko tādu viņa var pastrādāt. Redzu, ka tu gribi jautāt, kādēļ es paciešu šādu sievieti savās mājās; kādreiz pēc mūsu precībām es tev to pateikšu, tagad ne. Vai esi tā ar mieru? Vai piekriti manam lēmumam atklāt tev šo noslēpumu vēlāk?

.Mirkli pārdomāju, un, taisnību sakot, viņa paskaidrojums man likās vienīgi iespējamais; apmierināta es ar to nebiju, bet viņam par prieku centos izlikties, ka esmu nomierinājusies, kāda patiesībā arī biju, tāpēc atbildei viņam uzsmaidīju. Un, tā kā pulkstenis jau sen rādīja pāri vienam, dzīros viņu beidzot atstāt.

—   Vai Sofija neguļ pie Adelas bērnu istabā? — viņš vaicāja, kad aizdedzināju sveci.

—   Jā, ser.

—    Un Adelas gultiņā pietiek vietas tev. Tev šonakt jādalās gultā ar viņu, Džeina; nav taču nekāds brīnums, ka notikums, kuru tu man pastāstīji, padarījis tevi nervozu, un es negribu, ka tu guli viena; apsoli man iet uz bērnu istabu.

—   Ļoti labprāt, ser.

—    Un aizbultē rūpīgi durvis no iekšpuses. Uzmodini Sofiju, kad uziesi augšā, ar ieganstu, ka gribi, lai viņa tevi laicīgi pamodina rīt no rīta, jo tev jāpabrokasto un jāpagūst apģērbties līdz pulksten astoņiem. Un tagad — prom drūmās domas, un aizgaiņā muļķīgās rūpes, Džeina! Vai nedzirdi, ka vējš norimis un tagad tikai vēl maigi zuz, un ari lietus vairs nesitas rūtīs; paskaties (viņš pacēla aizkaru) — ir brīnišķīga nakts.

Tā arī bija. Puse debess mirdzēja skaidra un dzidra; vējš, iegriezies rietumos, tagad dzenāja mākoņus sev pa priekšu garās, sudrabainās virknēs austrumu virzienā. Mēness spīdēja miermīlīgi.

—    Nu, — misters Ročesters teica, skatīdamies pētījoši man acīs, — kā mana Džeina jūtas tagad?

—    Nakts ir mierīga un rāma, ser, un tāda pati esmu es.

—    Un šodien tu nesapņosi par šķiršanos un sāpēm, bet par laimīgu mīlestību un svētlaimīgu vienotību.

Šis pareģojums piepildījās tikai pa pusei: es gan nesapņoju par bēdām, taču tikpat maz arī par prieku un laimi, jo es vispār negulēju. Apskāvusi mazo Adelu, sargāju bērnības snaudu — tik mierīgu, nevainīgu — un gaidīju nākamo dienu; visi mani dzīvības spēki bija nomodā un uzbudināti; un, tiklīdz uzlēca saule, piecēlos arī es. Atceros, kā Adela apvija man rokas ap kaklu, kad es viņu atstāju. Atceros, ka noskūpstīju viņu, atņemdama viņas mazās rokas; un es lēju asaras, savāda aizkustinājuma sagrābta; tad atstāju viņu, jo baidījos, ka manas elsas varētu iztraucēt bērna joprojām dziļo miegu. Meitenīte man šķita manas līdzšinējās dzīves atspulgs un vīrietis, kuru tagad, svētku drēbēs uzposusies, gatavojos sastapt, — manu vēl nezināmo nākotnes dienu biedējošais, bet apjūsmotais simbols.

XXVI

Pulksten septiņos ieradās Sofija, lai mani pārģērbtu; šī pienākuma veikšana viņai prasīja tiešām daudz laika — tik daudz, ka misters Ročesters, acīmredzot nepacietīgs manas kavēšanās dēļ, uzsūtīja kādu augšā apjautāties, kādēļ es nenāku. Sofija pašlaik piestiprināja plīvuru (galu galā tomēr vienkāršo plīvuru) ar sprādzi pie maniem matiem; izslīdēju no viņas rokām, cik ātri vien es varēju.

—    Pagaidiet! — viņa franciski iesaucās. — Paskatieties vismaz uz sevi spoguli! Jūs ne reizi neesat iemetusi tajā aci.

Tāpēc es pie durvīm atskatījos: ieraudzīju spogulī balti tērptu, aizplīvurotu stāvu, kas tik maz līdzinājās man, ka uztvēru to gandrīz it kā kādas svešinieces attēlu. — Džeina! — kāda balss sauca, un es steidzos lejup. Kāpņu pakājē mani sagaidīja misters Ročesters.

Viņš ieveda mani ēdamistabā, aplūkoja vērīgi no galvas līdz kājām un apgalvoja, ka es esot skaista kā lilija un ne tikai viņa dzīves lepnums, bet arī veldze acīm, un, paziņojis, ka viņš man atvēlot vēl desmit minūtes brokastīm, pašķindināja zvanu. Ienāca kāds nesen pieņemts mājkalpotājs, sulainis.

—   Vai Džons sagatavojis karieti braukšanai?

—   Jā, ser.

—   Vai bagāža nonesta lejā?

—   To pašreiz nes, ser.

—    Aizejiet uz baznīcu un paskatieties, vai misters Vuds (mācītājs) un ķesteris jau ir tur; steidzieties atpakaļ un pasakiet!

Baznīca, kā lasītājs zina, atradās tieši pretī parka vārtiem; sulainis drīz atgriezās.

—   Misters Vuds ir sakristejā, ser, un pašreiz ietērpjas pluviālā un stolā.

—    Un kariete?

—    Pašreiz jūdz zirgus.

—   Braukšanai uz baznīcu tā mums nebūs vajadzīga, bet tai jābūt gatavai mirklī, kad atgriezīsimies; visām kārbām un pārējai bagāžai jābūt iekrautai un piesprādzētai un kučierim jāsēž uz bukas.

—   Jā, ser.

—    Džeina, vai esi gatava?

Piecēlos. Mūs nepavadīja ne līgavaiņa vedēji, ne līgavas māsas, ne radi mūs sagaidīja vai svinīgi ieveda. Mēs bijām vieni — misters Ročesters un es. Misis Fērfeksa stāvēja vestibilā, kad gājām cauri. Es labprāt būtu pārmijuši kādu vārdu ar viņu, bet mana roka atradās dzelzs tvērienā: mani vilka uz priekšu tik ātri, ka tikko paguvu sekot; un, ieskatījusies mistera Ročestera sejā, jutu, ka viņš necietīs ne mirkli kavēšanās. Nez vai vēl kāds līgavainis izskatījās tāds kā viņš — tik pārpilns mērķtiecības un nikna lēmuma — un vai vēl kāds zem sarauktām uzacīm slēpa tik liesmojošas un degošas acis.

Es nezinu, vai diena bija skaista vai ne. Kad devāmies pa piebrauktuvi lejup, es neskatījos ne uz debesīm, ne uz zemi. Mana sirds bija ījaanās acīs, un tās raudzījās tikai mistera Ročestera sejā. Gribēju saskatīt neredzamo parādību, kam viņš mūsu gājiena laikā raidīja niknus un drūmus skatienus, gribēju izpētīt domas, kuru varai viņš nepaklausīja un pretojās.

Pie kapsētas vārtiņiem viņš apstājās: viņš atklāja, ka man trūkst elpas. — Vai esmu nežēlīgs savā mīlestībā? — viņš jautāja. — Pakavējies mirkli, atbalsties uz manis, Džeina.

Un nu skaidri varu atcerēties veco, pelēko dievnamu, kas rāmi pacēlās manā acu priekšā, kovārni, kurš riņķoja ap torņa smaili, iesārtās rīta debesis aizmugurē. Vēl mazliet atceros zaļās kapu kopiņas; un neesmu arī aizmirsusi divus svešiniekus, kas lēnām staigāja starp zemajiem kapu kalniņiem, cenzdamies izlasīt uzrakstus uz nedaudzajiem sūnām apaugušajiem piemiņas akmeņiem. Ievēroju viņus tāpēc, ka brīdī, kad viņi mūs pamanīja, viņi aizgāja aiz baznīcas, un es nešaubījos, ka viņi devās turp, lai ieietu pa sānu joma durvīm un noskatītos laulības ceremoniju. Misters Ročesters viņus nebija pamanījis;

viņš nopietni skatījās man sejā, no kuias vienā mirkli laikam gan atplūda visas asinis, jo apjautu, ka piere man kļūst mikla, vaigi un lūpas — ledus aukstas. Kad atguvos, turklāt ātri, viņš saudzīgi veda mani pa šauro ceļu uz baznīcas portālu.

Ienācām klusajā, vienkāršajā baznīciņā. Garīdznieks, tērpies baltā pluviālā un stolā, jau gaidīja pie altara kāpnēm, ministrants stāvēja blakus. Valdīja klusums, tikai attālā stūrī kustējās divas ēnas. Mans pieņēmums izrādījās pareizs: svešinieki bija iegājuši pirms mums un tagad stāvēja pie Ročesteru ģimenes kapenēm ar mugu- iām pret mums, skatīdamies caur režģiem uz veco, laika gaitā nomelnējušo marmora pieminekli, kas attēloja eņģeli, kurš, ceļos nometies, sargāja pilsoņu karu laikā pie Mārstonas kritušā Demera de Ročestera un viņa sievas Elizabetes pīšļus.

Bijām nostājušies savā vietā pie altāra pakajes treliņiem. Izdzirdusi piesardzīgus soļus, pametu ātru skatienu pāri plecam: viens no svešiniekiem — acīmredzot džentlmenis — tuvojās altārim. Dievkalpojums sākās. Drīz izskaidrojums par laulības nozīmi bija beidzies, un garīdznieks panāca soli uz priekšu, un, mazliet pieliekdamies pret misteru Ročesteru, turpināja:

—    Es jums abiem jautāju un prasu (jo par to jums vajadzēs . atbildēt drausmīgās pastarās tiesas priekšā, kad visu siržu noslēpumi atklāsies), vai kādam no jums nav zināms kāds šķērslis, kurš liedz jums apvienoties likumīgā laulībā un kurā jūs neatzīstaties, jo zināt, ka laulība, kas nav noslēgta dieva vārdā, nav arī dieva savienota un ikkatra tāda laulība ir nelikumīga.

Viņš apklusa, kā tas pieņemts. Kad gan kāda atbilde pārtrauc klusumu pēc šī teikuma? Droši vien simt gadu laikā ne reizi. Un garīdznieks, kas nebija pacēlis acis no savas grāmatas un tikai vienu mirkli aizturēja elpu, gribēja turpināt — viņa roka jau izstiepās pret misteru Ročesteru, un, kad lūpas atvērās, lai jautātu: — Vai tev ir laba un brīva griba ņemt klātesošo sievieti par savu laulāto sievu? — izdzirdēju sev blakus skaidru un skaņu balsi sakām:

—   Laulības nevar notikt. Es liecinu, ka pastāv šāds šķērslis.

Garīdznieks pacēla skatienu uz runātāju un stāvēja kā mēms, ministrants • tāpat. Misters Ročesters mazliet sagrīļojās, it kā zemestrīce būtu riograndusi zem viņa kājām, un tad, nostādamies stingrāk un nepavērsdams ne galvu, ne skatienu, viņš teica: — Turpiniet.

Dziļš klusums sekoja šim vārdam, kuru viņš bija izteicis zemā, bet klusā balsī. Misters Vuds atbildēja:

—    Es nevaru turpināt, nepārbaudījis to, kas tika apgalvots, un nepārliecinājies par tā patiesību. •

•— Ceremonija nevar notikt! — pavisam tuvu atskanēja kāda balss. — Varu savu apgalvojumu pamatot; pastāv nepārvarams šķērslis šīs laulības noslēgšanai.

Misters Ročesters to dzirdēja, bet nepievērsa tam uzmanību; viņš stāvēja stingri un stīvi un tikai sakustējās, lai satvertu manu roku. Cik karsts un stiprs bija šis tvēriens — un cik ļoti atgādināja neapstrādātu marmoru viņa bālā un platā piere šobrīd! Un kā staroja viņa acis — mierīgi, modri un tomēr nikni savās dziļākajās dzīlēs!

Misters Vudš šajā acumirklī šķita apmulsis. — Un kāda veida ir šis šķērslis? — viņš jautāja. — Varbūt to iespējams pārvarēt vai atspēkot?

—    Nez vai, — skanēja atbilde. — Es to nosaucu par nepārvaramu, un es runāju pārdomāti.

Runātājs iznāca priekšā un atbalstījās pret treliņiem. Viņš turpināja, izsacīdams katru vārdu skaidri, mierīgi, noteikti, bet ne skaļi:

—    So šķērsli rada tikai tas, ka pastāv jau agrāk noslēgta laulība. Misteram Ročesteram ir sieva, kas ir vēl dzīva.

Pēc šiem klusi izrunātiem vārdiem mani nervi sāka trīsēt, kā nekad nebija trīsējuši, pat pērkoniem gran- dot, — manas asinis izjuta šo vārdu drausmīgo varu, kā nekad agrāk nebija izjutušas salnu vai karstumu, bet es savaldījos un nebaidījos nokrist nemaņā zemē. Skatījos uz misteru Ročesteru un piespiedu viņu skatīties uz mani. Viņa seja bija necaurredzama klints, acis kā dzirkstis un krams; viņš nekā nenoliedza; šķita, ka viņš gribēja visam spītēt. Bez vārda runas, bez smaida, pat it kā neuztverot mani kā dzīvu būtni, viņš tikai apskāva manu vidukli ar savu roku un piespieda mani cieši sev pie sāniem.

—    Kas jūs esat? — viņš jautāja traucētājam.

—    Mans vārds ir Brigss — advokāts no Londonas.

—   Un jūs man gribat uzspiest sievu?

i— Es jums gribu atgādināt jums pielaulātās sievas esamību; viņa ir jūsu sieva likuma priekšā, kaut jūs to neatzīstat.

—   Esiet tik laipns un sniedziet man tuvākas ziņas par šo dāmu — par viņas vārdu, ģimeni un pašreizējo dzīves vietu.

—   Protams. — Misters Brigss mierīgi izvilka dokumentu no svārkkabatas un oficiālā, nazālā balsī lasīja:

—    Apgalvoju un varu pierādīt, ka … gadā (datēts pirms piecpadsmit gadiem) Edvards Fērfekss Ročesters no Tornfīldholas … grāfistē un no Ferdīnmenoras … grāfistē Anglijā salaulāts … baznīcā Speništaunā Jamaikā ar manu māsu Bertu Antuaneti Meisonu, lieltirgotāja Džo- nesa Meisona un viņa sievas Antuanetes — pēc tautības kreolietes — meitu. Attiecīgais ieraksts atrodams minētās baznīcas reģistra grāmatā, noraksts ir pie manis. Paraksts: Ričards Meisons.

—   Tas — ja dokuments ir īsts — var pierādīt, ka biju precējies, bet tas nepierāda, ka tajā minētā sieviete vēl ir dzīva.

—   Pirms trim mēnešiem viņa bija dzīva, — advokāts atbildēja.

—    Kā jūs to zināt?

—   Fakta apliecināšanai man ir liecinieks, kura apgalvojumu jūs nevarēsiet noliegt.

—    Parādiet viņu — vai ejiet pie velna!

—   Es viņu tūlīt parādīšu, viņš jau ir šeit; mister Mei- son, esiet tik laipns un panāciet šurp.

Izdzirdēdams šo vārdu, misters Ročesters grieza zobus, bez tam viņu raustīja spēcīgi, konvulsīvi drebuļi: stāvēdama viņam blakus, jutu, ka viss viņa augums kratās naida vai izmisuma trīsās. Otrais svešinieks, kurš līdz šim brīdim bija turējies aizmugurē, tagad pienāca klāt; pār advokāta plecu raudzījās bāla seja — jā, tas patiešām bija Meisons. Misters Ročesters atskatījās un cieši nolūkojās viņā. Mistera Ročestera acis, kā jau bieži pieminēju, bija melnas; dziļā nomāktībā tagad tajās dega dzeltenbrūna, nē, asinssarkana liesma, un sejā — melnīgsnējos vaigos un bālajā pierē iesitās kvēle, ko šķita raidām sirdī aizdegtās, visu apvijošās uguns liesmas; un misters Ročesters mazliet sakustējās, pacēla spēcīgo roku — viņš būtu varējis nogāzt Meisonu, notriekt zemē uz baznīcas grīdas, ar nežēlīgu sitienu izdzēst šā cilvēka dzīvību, bet

Meisons atkāpās un vārgi iesaucās: — Kungs dievs! — Salts nicinājums pēkšņi pārņēma misteru Ročesteru — viņa dusmu lēkme norima, it kā salnas nokosta; viņš tikai jautāja: — Kas tev sakāms?

Nedzirdama atbilde pārvēlās pār Meisona bālajām lūpām.

—    Tas ir īsts velna darbs, ja tu nevari skaidri atbildēt. Es jautāju vēlreiz: kas tev sakāms?

—    Seri Ser! — garīdznieks viņu pārtrauca. — Neaizmirstiet, ka atrodaties svētā vietā. — Tad, pievērsdamies misteram Meisonam, viņš jautāja mierīgi: — Vai jūs noteikti zināt, ka šī džentlmeņa sieva vēl ir dzīva?

—    Drosmi! — mudināja advokāts. — Nu, sakiet taču!

—    Viņa pašreiz dzīvo Tornfīldholā, — Meisons atbildēja mazliet skaidrāk. — Redzēju viņu tur aprīlī. Es esmu viņas brālis.

—    Tornfīldholā! — garīdznieks iesaucās. — Neticami! Es esmu sens šī novada iedzīvotājs, ser, un nekad vēl neesmu dzirdējis par kādu Tornfīldholā mītošu misis Ro- česteri.

Redzēju mistera Ročestera lūpas saviebjamies drūmā sīpaidā, un viņš nomurmināja:

—    Nē, nudien! Es par to rūpējos, lai neviens neko neuzzina par viņu, vismaz ne tādā uzvārdā. — Iegrimis domās, viņš kādu brīdi apspriedās ar sevi; viņš pieņēma lēmumu un to pasludināja skaļi:

—    Pietiek — tagad lai izsprāgst viss ārā kā no šautenes. Vud, aizveriet savu grāmatu un noģērbiet pluviālu un stolu; Džon Grīn (pievērsdamies ministrantam), atstājiet baznīcu; šodien nekādas laulības nenotiks. — Uzrunātais paklausīja.

Misters Ročesters turpināja cieti un dzedri: — Bigāmija ir neglīts vārds — kaut gatavojos būt bigāmists; bet liktenis mani pārtrumpoja vai providence atturēja, varbūt noticis tieši tā. Šobrīd neesmu daudz labāks par velnu un, kā mans mācītājs teiktu, esmu pelnījis visbargāko dieva sodu — nebeidzamas elles mokas un nepārtrauktus sirdsapziņas pārmetumus. Džentlmeņi, mans plāns nav izdevies! Ko šis advokāts un viņa klients apgalvo, ir patiesība: esmu jau precējies, un sieviete, kuru esmu apprecējis, ir dzīva! Vud, jūs sakāt, ka nekad neesat dzirdējis, ka mājā jums iepretī dzīvo kāda misis Ročestera; bet es domāju, ka jūsu ausīs ne vienreiz vien nonāca baumas par noslēpumaino vājprātīgo, kas tiek turēta stingrā apsardzībā. Varbūt jums kādi ļaudis arī pienesa valodas, ka viņa ir mana ārlaulībā dzimusī pusmāsa, citi — ka viņa ir mana atstumtā mīļākā. Es jums tagad paziņoju, ka viņa ir mana sieva, kuru apprecēju pirms piecpadsmit gadiem, — viņas vārds ir Berta Meisona; viņa ir šī enerģiskā vīra māsa, tieši šī vīra, kura drebošās rokas un kājas un nobālusī seja parāda, kādu drosmīgu sirdi dažs labs vīrietis nes savās krūtīs. Galvu augšā, Dik, — nebaidies no manis! Es drīzāk varētu roku pacelt pret sievieti nekā pret tevi. Berta Meisona ir vājprātīga, viņa arī nāk no vājprāta apsēstas ģimenes, kur ir idioti un plānprāši trijās paaudzēs. Viņas māte, kreoliete, bija gan vājprātīga, gan dzērāja — ko uzzināju pēc tam, kad biju apprecējis viņas meitu, jo līdz tam brīdim ģimenes noslēpumus man noklusēja. Kā paklausīgs bērns Berta abējādā ziņā bija iedzimusi savā mātē. Man bija valdzinoša dzīvesbiedre — tikla, saprātīga, kautrīga; varat iedomāties, ka biju laimīgs vīrs. Piedzīvoju brīnišķīgas scēnas! O, es guvu debešķīgu pieredzi, ja tikai jūs to zinātu! Bet es jums neesmu nekādus turpmākus paskaidrojumus parādā. Brigs, Vud, Meison, — es jūs visus uzaicinu atnākt uz manu muižu un apciemot misis Pūlas pacienti un manu sievu! Jums jāredz, kas tas ir par radījumu, kuru blēdīgā veidā mani mudināja apprecēt, un tad jūs varat spriest, vai man bija tiesības pārraut šīs saites un meklēt līdzjūtību būtnē, kas ir vismaz cilvēciska. Šī meitene, — viņš turpināja, skatīdamies uz mani, — nezināja nekā vairāk par šo riebīgo noslēpumu kā jūs, Vud; viņa ticēja, ka viss norit godīgi un likumīgi, un viņa pat sapņos nevarēja iedomāties, ka tiks šķietami salaulāta ar nožēlojamu krāpnieku, kurš jau saistīts pie ļauna, vājprātīga un gandrīz kustoniska laulātā drauga! Nāciet visi līdz, sekojiet man!

Joprojām turēdams mani stingrā tvērienā, viņš atstāja baznīcu; visi trīs džentlmeņi nāca nopakaļ. Pie vestibila parādes durvīm redzējām stāvam karieti.

—     Aizbrauc to atpakaļ uz ratnīcu, Džon, — misters Ročesters mierīgi sacīja, — tā šodien nebūs vajadzīga.

Kad ienācām vestibilā, misis Fērfeksa, Adela, Sofija un Lī mums nāca pretī, lai mūs apsveiktu.

—          Prom visi! — saimnieks kliedza. — Prom ar saviem apsveikumiem! Kam tie vajadzīgi? Ne jau man! Man tie nāk piecpadsmit gadu par vēlu!

Viņš gāja tālāk un devās pa kāpnēm augšup, turēdams vēl joprojām manu roku un vēl joprojām rādīdams ar mājieniem, lai džentlmeņi viņam seko, ko viņi arī darīja. Mēs uzkāpām otrā stāvā, izgājām cauri gaitenim, nonācām trešā stāvā; zemās, melnās durvis, kuras misters Ročesters atslēdza ar savu patentatslēgu, ielaida mūs gobelēniem izkārtajā istabā ar lielo gultu un veco apgleznoto skapi.

—   Tu pazīsti šo vietu, Meison, — teica mūsu vedējs. — Seit viņa tevi ievainoja ar nazi un sakoda.

Viņš pacēla sienas tepiķus, atklādams skatieniem otras durvis; arī tās viņš atvēra. Bezlogu telpā kamīnā, kas bija nodrošināts ar augstu un stipru režģi, dega uguns un no griestiem nokarājās ķēdē iekārta lampa. Greisa Pūla stāvēja, pārliekusies pār uguni, viņa acīmredzot cepa kaut ko uz pannas. Dziļajā tumsā telpas pretējā galā ievērojām šurp turp skrejošu stāvu. Vai tas bija kustonis vai cilvēks, to ar pirmo acu uzmetienu nevarēja pateikt; tas šķita skrienam uz visām četrām kājām, kampa kaut ko ar muti un rūca kā dīvains meža dzīvnieks; bet tas bija ieģērbts drēbēs; galvu un seju slēpa biezi, iesirmi, tumši mati, kas nokarājās kā krēpes.

—    Labrīt, misis Pūla, — misters Ročesters sacīja. — Kā jums klājas? Un kā izturas šodien jūsu aizbilstamā?

—   Ciešami, ser, paldies, — Greisa atbildēja, noliekot verdošo ēdienu uz kamīna dzegas. — Viņa gan ir nikna, bet netrako.

Mežonīgs kliedziens šo labvēlīgo ziņojumu šķita apgāžam^ apģērbtā hiēna pacēlās un izslējās taisni.

—   A, ser, viņa jūs pazīst! — Greisa iesaucās. — Būtu labāk, ja jūs šeit neuzkavētos.

—   Tikai dažus mirkļus, Greisa, dažus mirkļus tev tomēr jāļauj man palikt.

—   Nu tad piesargājieties, ser! Dieva dēļ, piesargājieties!

Vājprātīgā iebaurojās, tad atglauda pinkainās matu šķipsnas no sejas un satracināta skatījās uz apmeklētājiem. Es labi pazinu šo tumši sarkano seju, uzblīdušos vaibstus. Misis Pūla iznāca pretī.

—    Nost no ceļa! — misters Ročesters teica, atbīdīdams

Greisu Pūlu. — Cerams, viņai nav nazis pie rokas? Es piesargāšos.

—    Nekad nevar zināt, kas viņai ir, ser; viņa ir tik viltīga, ka mirstīgais nespēj uzminēt viņas gājienus.

—    Mums labāk vajadzētu atstāt viņu mierā, — čukstēja Meisons.

—    Ej pie velna! — atteica viņam svainis.

—    Uzmanību! — Greisa kliedza. Visi trīs džentlmeņi reizē atkāpās. Misters Ročesters pagrūda mani aiz savas muguras; vājprātīgā palēcās un mežonīgi ātri sagrāba viņu aiz rīkles, un zobiem iekodās vaigā; viņi cīnījās. Vājprātīgā bija liela auguma sieviete, gandrīz tikpat gara kā viņas pielaulātais vīrs un pie tam tukla; cīņā viņa izrādījās vīrišķīgi spēcīga, un vairāk nekā vienu reizi viņai gandrīz izdevās nožņaugt misteru Ročesteru, lai viņš būtu, cik atlētisks būdams. Viņš gan varētu pieveikt trako ar labi tēmētu sitienu, bet viņam negribējās sist; viņš gribēja uzvarēt tikai cīkstoties. Beidzot viņam izdevās sagrābt sievieti aiz abām rokām, Greisa Pūla pasniedza virvi, un viņš sasēja tās viņai uz muguras; ar otru virvi, kas pagadījās pa rokai, viņš piesēja vājprātīgo pie krēsla. Visa šī operācija norisinājās, vājprātīgās mežonīgiem kaucieniem skanot un viņai krampjaini pretojoties. Tad misters Ročesters pagriezās pret skatītājiem; viņš nolūkojās uz viņiem ar rūgtu un bezcerīgu smaidu.

—    Tā ir mana sieva, — viņš teica. — Tādi ir vienīgie laulāto apskāvieni, kuri man gaidāmi, tādi ir glāsti, kas iepriecinās mani atpūtas mirkļos! Un te ir laime, ko vēlējos iegūt (viņš uzlika roku man uz pleca), — šī jaunā meitene, kura stāv tik nopietna un klusa pekles vārtos un mierīgi noskatās dēmona trakošanā. Es ilgojos pēc viņas kā pēc pārmaiņas pēc šās asās baudas. Vud un Brigs, paraugieties uz šo atšķirību! Salīdziniet šīs skaidrās acis ar sarkanām, izvalbītām bumbām tur, šo seju — ar masku tur, šo augumu — ar gaļas blāķi tur un tad tiesājiet mani, jūs, evaņģēlija sludinātāj, un jūs, likuma aizstāvi, un atcerieties: ar kādu tiesu jūs tiesāsiet, ar tādu tiksiet tiesāti jūs! Bet tagad lasieties! Man vēl mans dārgums jāieslēdz.

Mēs visi atkāpāmies. Misters Ročesters palika vēl brīdi, lai dotu jaunus norādījumus Greisai Pūlai. Kāpdams lejup pa kāpnēm, advokāts uzrunāja mani.

—          Jūs, cienīgā, — viņš teica, — esat atbrīvota no jebkādas vainas. Jūsu tēvocis priecāsies, to uzzinot, — ja viņš vēl tiešām būs dzīvs, kad misters Meisons atgriezīsies Madeirā.

—    Mans tēvocis! Kas viņam kaiš? Vai jūs viņu pazīstat?

—    Misters Meisons viņu pazīst. Misters Eirs vairākus gadus bija viņa firmas korespondents Fungšalā[56]. Kad jūsu tēvocis saņēma vēstuli, kurā jūs paziņojāt viņam par paredzamām laulībām ar misteru Ročesteru, nejauši pie viņa atrasties gadījās misteram Meisonam, kas tobrīd atpakaļceļā uz Jamaiku uzturējās Madeirā veselības uzlabošanas labā. Misters Eirs sarunas gaitā par to ieminējās, jo zināja, ka mans klients pazīst kādu džentlmeni, vārdā Ročesters. Misters Meisons, būdams pārsteigts un apbēdināts, kā jūs varat iedomāties, pastāstīja misteram Eiram patieso stāvokli. Man diemžēl jāpaziņo, ka jūsu tēvocis atrodas slimības gultā, no kuras viņš, ņemot vērā viņa kaites raksturu — dilonis — un stadiju, kādu tā sasniegusi, laikam vairs nepiecelsies. Tādēļ viņš nevarēja pats steidzīgi doties uz Angliju un atbrīvot jūs no lamatām, kurās bijāt iekļuvusi, bet viņš lūgtin lūdza misteram Meisonam nezaudēt laiku un spert attiecīgus soļus, lai aizkavētu viltus precības. Viņš misteru Meisonu atsūtīja pie manis, lai palīdzu. Rīkojos ar vislielāko steigu un esmu pateicīgs liktenim, ka neierados par vēlu; arī Jums, bez šaubām, jābūt pateicīgai. Ja es nebūtu pārliecināts, ka jūsu tēvocis būs miris, pirms jūs sasniegsiet Madeiru, es jums ieteiktu pavadīt misteru Meisonu atpakaļceļā, bet pašreizējā stāvoklī uzskatu par labāku, ka jūs paliekat Anglijā tikmēr, kamēr pienāk ziņa no mistera Eira vai par viņu. Vai mums vēl kas kārtojams? — viņš jautāja Meisonam.

—    Nē, nē! Iesim projām, — atskanēja bailīga atbilde, un, nevēlēdamies sagaidīt misteru Ročesteru, lai atvadītos, viņi izgāja ārā pa vestibila parādes durvīm. Garīdznieks vēl uzkavējās, lai izteiktu dažus pamācības vai pārmetuma vārdus savam augstprātīgajam draudzes loceklim. Izpildījis pienākumu, arī viņš atstāja namu.

Dzirdēju viņu aizejam, stāvēdama pavērtajās durvīs savā istabā, kurā tagad biju iegājusi. Kad visi nepiederošie bija prom, es aizvēru durvis un aizbultēju tās no iekšpuses, lai neviens mani netraucētu, un tad es sāku — ne raudāt, ne vaimanāt, tam es vēl biju pārāk mierīga — automātiski ģērbt nost kāzu tērpu un tā vietā uzvilkt vienkāršo vilnas kleitu, kuru valkāju vakar, kad domāju, ka tā ir pēdējā reize. Pēc tam es apsēdos; jutos vārga un nogurusi; atbalstīju elkoņus pret galdu un ļāvu galvai noslīgt uz rokām. Un nu es domāju; līdz šim brīdim es tikai biju dzirdējusi, redzējusi un kustējusies — devusies līdzi augšup un lejup, kurp mani veda vai vilka, biju vērojusi notikumus risināmies citu pēc cita, atklājumus sekojam atklājumiem, bet nu es domāju.

Rīts bija aizritējis diezgan mierīgi, par spīti īsajai scēnai ar vājprātīgo; epizode baznīcā bija norisinājusies klusi; nebija nedz kaislību Izvirdumu, nedz skaļu vārdu maiņu, nedz strīdu un aizvainojumu, nedz izaicinājumu, nedz asaru un elsu; runāja nedaudz; mierīgā tonī tika celti iebildumi pret laulības noslēgšanu; bija atskanējuši daži nopietni, īsi jautājumi, ko izteica misters Ročesters; tādā pašā veidā advokāts sniedza atbildes un paskaidrojumus; pēc tam uzstājās liecinieks; tad dzirdēja atklātu atzīšanos, ka teiktais atbilst patiesībai; pēc tam redzējām dzīvo pierādījumu; traucētāji aizgāja, un viss bija beidzies.

Sēdēju savā istabā kā parasti — tāda pati, kā biju, bez jebkādām acīm redzamām pārmaiņām. Nebiju ievainota vai sakropļota. Tomēr — kur palikusi vakardienas Džeina Eira? Kur viņas dzīve, viņas cerības?

Džeina Eira, kas ar kvēlām gaidām bija raudzījušies nākotne, Džeina Eira — gandrīz jaunlaulāta sieva — atkal bija noslēgusies, vientuļa meitene. Nākotne bija pelēka, cerības — izpostītas. Ziemas aukstums bija uznācis vasaras vidū, balts decembra putenis aizvirpuļojis pāri jūnija pļavām, sals sastindzinājis briestošos ābolus, vējš nolauzis krāšņās rozes'; ziedošās pļavas un labības laukus tagad klāja palss līķauts, ceļi bija aizsniguši un neizbrie- nami, un meži, kas pirms divpadsmit stundām šūpoja zaļās lapotnes un maigi smaržoja kā tropu birzis, tagad staveja kaili, stingi un balti nosniguši kā priežu sili Norvēģijas ziemā. Visas manas cerības bija pagalam — tās nogalinājis viltīgais liktenis, tāpat kā Ēģiptē vienā naktī tika nogalināti visi jaunpiedzimušie. Atcerējos savus lolotos sapņus, kas vēl vakar tik koši ziedēja un mirdzēja; šodien tie gulēja gluži kā līķi, nekustīgi, bāli un salti, un nekad vairs nevarēs atdzīvoties. Skatījos uz savu mīlestību: šīs jūtas, kuras piederēja misteram Ročesteram, kuras viņš bija izraisījis, sala manā sirdī kā slims bērns aukstā šūpulī. Mani pārņēma sāpes un satraukums. Mana mīlestība nedrīkstēja tiekties pretī mistera Ročestera skavām, nedrīkstēja sasildīties pie viņa krūtīm. Nekad viņš neatgriezīs šīs jūtas, jo mana ticība bija iedragāta, uzticēšanās sagrauta! Misters Ročesters manās acīs vairs nebija tas, par kādu es viņu uzskatīju. Es neapsūdzēju viņu nodevībā, neapgalvoju, ka viņš mani piekrāpis, bet viņš man vairs nebija neaptraipītas patiesības ideāls, un man vajadzēja viņu atstāt. To zināju pavisam skaidri. Kad, kā un kurp bēgt, es vēl nezināju, bet viņš pats, bez šaubām, drīz sūtīs mani prom no Tornfīldas. Acīmredzot viņš nebija mani īsti mīlējis; bijusi tikai spēja aizraušanās, bet tā atdūrās pret šķēršļiem, un es vairs neesmu viņam vajadzīga. Man pat bija bail tikties ar viņu.

Biju aizvērusi acis, pat aizslēpusi tās ar plaukstām; likās — domas veļas man pāri kā tumši, mutuļojoši paisuma viļņi. Sirdssāpju izmocīta, vārga, bez gribas spēka es, liekas, gulēju platas, izžuvušas upes gultnē; dzirdēju, ka no kalniem brāžas lejā straume un tuvojas man, bet man nebija nedz spēka, nedz spara glābties no tās. Gulēju kā nemaņā, ilgodamās nāves. Manī vēl vārgi trīsēja viena vienīga doma — atmiņas par dievu; tās atdzīvojās mēmā lūgšanā, tās vārdi gausi iznira manā apmiglotajā apziņā, man vajadzēja izrunāt tos skaļi, bet nebija spēka.

«Neatstāj mani, jo bēdas ir tuvu un nav neviena, kas palīdz!»

Jā, bēdas tiešām bija tuvu! Un, tā kā es nelūdzu, lai debesis tās novērš, nelocīju ceļus un nepavēru lūgsnā lūpas, tās gāzās pār mani — varenā, bangainā straumē šļācās man pāri. Rūgtā atziņa par izpostīto dzīvi, iznīcināto mīlestību, zudušām cerībām, sadragāto ticību — tas viss pārmāca mani gluži kā melni, virpuļojoši pali. So briesmīgo stundu nav iespējams aprakstīt. Tā tiešām bija — «visi tavi plūdi nāca pār mani».

XXVII

Tuvojās vakars. Es beidzot pacēlu galvu un, pavērusies apkārt, redzēju, ka rieta saule jau zeltī istabas sienas; tad es jautāju: «Ko lai tagad iesāku?»

Atbilde, ko deva mans prāts, bija noteikta un draudīga: «Tūlīt atstāj Tornfīldu!» Es aizspiedu ausis. Es sev teicu, ka pašreiz nevaru ciest tādus vārdus. «Tā ir maza bēda, ka neesmu Edvarda Ročestera jaunlaulātā sieva,» es sev apgalvoju. «Mani raušus izrāva no vissvētlaimī- gākiem sapņiem, un es atklāju, ka tie visi ir tukši un mānīgi, — tas ir drausmīgi, bet to es varu izturēt un pārvarēt, turpretī tas, ka man viņš nenovēršami jāatstāj tūlīt un uz visiem laikiem, stāv pāri maniem spēkiem. To es nevaru izdarīt.»

Tomēr iekšējā balss apliecināja, ka es to varu, es tā izdarīšu. Es cīnījos ar savu lēmumu, gribēju būt vārga, lai izvairītos no jauna ciešanu ceļa, kas man pavērās, — taču nepielūdzamā saprāta balss apgalvoja, ka tas ir tikai pirmais solis, un draudēja iemest mani neizmērojamā posta bezdibenī.

—   Tad liec, lai mani viņam atrauj! — es kliedzu. — Lai kāds man palīdz.

«Nē, tev pašai tas jādara, neviens tev nepalīdzēs. Tev pašai jāizrauj sev labā acs, jānocērt sev labā roka! Tava sirds kļūs par upuri, bet tu — par priesterieni, kas to ziedo.»

Es piecēlos, lai aizbēgtu no briesmīgās vientulības, uz kādu mani notiesājis šis nežēlīgais soģis, no klusuma, kurā skan šī bargā balss. Man reiba galva; kad izslējos, jutu, ka aiz bēdām un paguruma tikko turos kājās. Visu šo dienu nebiju nedz ēdusi, nedz dzērusi, jo no rīta man vēl negribējās ēst. Asi iesmeldzās doma, ka tik ilgi jau esmu ieslēgusies, bet neviens nav'nācis apvaicāties, kā es jūtos, neviens nav aicinājis lejā. Pat mazā Adela nebija klauvējusi pie durvīm, pat misis Fērfeksa nebija mani meklējusi. — Draugi vienmēr aizmirst tos, ko piemeklējusi nelaime, — es nočukstēju, atvilkdama bultu un iedama ārā. Uz sliekšņa es paklupu. Man joprojām reiba galva, acis bija aizmiglojušās, locekļi bezspēcīgi. Nespēju noturēties un pakritu, bet ne uz grīdas — kāda roka mani satvēra. Es pacēlu galvu — mani atbalstīja misters Ročesters, kas sēdēja uz krēsla pie manas istabas durvīm.

—    Beidzot tu iznāc ārā, — viņš teica. — Jau ilgi tevi šeit gaidu un klausos, bet nedzirdēju nevienu kustību, nevienu elsu, — vēl piecas minūtes šā nāves klusuma, un es būtu uzlauzis durvis. Tātad tu vairies no manis? Tu ieslēdzies un bēdājies viena? Labāk būtu nākusi pie manis un izteikusi asus pārmetumus! Tu esi strauja, es gaidīju kādu scēnu. Gaidīju asaru straumes, bet vēlējos, lai tās plūstu pie manas krūts. Turpretī tagad tās lijušas uz nejūtīgās grīdas vai tavā mutautiņā. Bet es maldos — tu vispār neesi raudājusi! Redzu bālu vaigu un nodzisušu skatienu, bet neredzu asaru pēdas. Acīmredzot tava sirds raudāja asiņainas asaras?

Nu, Džeina, neviena pārmetuma? Nedz bēdu, nedz sarūgtinājuma? Nekā, kas aizskartu manas jūtas vai izraisītu niknumu? Tu rāmi sēdi tur, kur tevi apsēdināju, un skaties uz mani gurdu, tukšu skatienu. Džeina, man ne prātā nav nācis tevi tā apvainot. Ja vīrs, kuram ir tikai viena maza aitiņa, kas viņam mīja kā paša bērns, ar ko viņš ēd un dzer no vienas bļodas un kas guļ viņam pie krūtīm, — ja šis vīrs aiz pārskatīšanās to nokauj, tad viņš savu noziedzīgo kļūdu nevar nožēlot vairāk nekā es. Vai tu man jebkad spēsi piedot?

Lasītāj, es piedevu viņam tūlīt, tai pašā brīdī. Viņa acīs bija tik dziļa nožēla, balsī — tik patiesa līdzjūtība, katrā kustībā tik vīrišķīga enerģija, turklāt visā viņa būtnē jautās tik uzticīga mīlestība, ka es viņam piedevu visu. Bet klusēdama — tikai sirds dziļumos.

—    Tagad tu zini, ka esmu nelietis, Džeina! — viņš skumīgi iesaucās, droši vien brīnīdamies par manu iecirtīgo klusēšanu un padevību, kas gan drīzāk bija izskaidrojama ar vārgumu nekā nevēlēšanos runāt.

—    Zinu, ser.

—    Nu tad pasaki man to skaidri un atklāti, nesaudzē mani!

—    Nevaru, esmu nogurusi, jūtos slima. Iedodiet man ūdeni. — Viņš tā kā nopūtās, tā kā nostenējās, pacēla mani uz rokām un nonesa lejā. Sākumā es pat neaptvēru, kurā istabā atrodos; galva man griezās, acis bija aizmiglojušās. Pēkšņi samanīju dzīvinošu siltumu, — lai arī bija vasara, es biju gluži sastingusi no aukstuma. Viņš pielika man pie lūpām glāzi vīna, es iedzēru malku un jutu, ka atkal atdzīvojos. Pēc tam viņš piespieda mani kaut ko ieēst, un drīz es pilnīgi atspirgu. Redzēju, ka esmu bibliotēkā un sēžu viņa krēslā, bet viņš stāv man cieši blakus. «Ja es tagad varētu bez lielām sāpēm aiziet no dzīves, tas būtu vislabākais,» es nodomāju. «Tad man vairs nevajadzētu pārraut visas savas sirds stīgas, aizejot no

mistera Ročestera, jo man tomēr būs viņš jāatstāj. Bet es negribu viņu atstāt, es nevaru viņu atstāt!»

—    Kā tu tagad jūties, Džeina?

—    Daudz labāk, ser. Drīz būs pavisam labi.

—    Iedzer vēl malku vīna, Džeina.

Es paklausīju; tad viņš nolika glāzi uz galda, nostājās man pretim un vērīgi paskatījās uz mani. Pēkšņi viņš, kaut ko nesaprotamu izsaucies, pilns kvēla satraukuma novērsās no manis. Viņš ātri pagājās pa istabu un atkal atgriezās pie manis; viņš noliecās pār mani, it kā gribētu mani noskūpstīt, bet es atcerējos, ka tagad glāsti nav pieļaujami. Novērsos un atvairīju viņu.

—   Ko! Ko tas nozīmē? — viņš nepacietīgi iesaucās. — Es zinu! Tu negribi skūpstīt Bertas Meisonas viru? Tu uzskati, ka mani glāsti un apskāvieni pienākas citai!

—    Vismaz man vairs ne, ser, man nav tiesību uz tiem.

—   Kādēļ, Džeina? Es tev aiztaupīšu nogurdinošu izskaidrošanos un atbildēšu tavā vietā. Tāpēc, ka man jau ir sieva, tu sacītu. Vai es uzminēju?

—    Jā.

—    Ja tu tā doma, tad tev acīmredzot ir dīvains uzskats par mani. Tātad tu turi mani par viltīgu intrigantu, par zemisku un bezkaunīgu izvirtuli, kas zvērējis nesavtīgu mīlestību, lai tevi ievilinātu izliktās lamatās, pavestu un laupītu tev godu. Ko tu uz to saki? Redzu, ka tu nevari pateikt nekā. Pirmkārt, tāpēc, ka tu vēl esi ļoti vārga un tikko spēj paelpot, un, otrkārt, tu vēl nevari pierast pie tā, ka tev mani jāapsūdz un jānopulgo, bez tam tu esi tuvu asarām, un, ja sāksi runāt, tās tūlīt plūdīs straumēm; bet tev nav nekādas vēlēšanās pārmest, pierādīt vai izraisīt scēnas; tu pašreiz domā par to, kā rīkoties, — runāšanu tu uzskati par bezjēdzīgu. Es tevi pazīstu, un es piesargāšos.

—    Ser, es negribu nekā uzsākt pret jums, — es atbildēju, bet drebošā balss mani brīdināja, ka vēl nedrīkstu gari runāt.

—    Pēc tavas saprašanas ne, bet pēc manas — tu gra- sies mani pazudināt. Es esmu precēts vīrs — tu taču to gribēji teikt —, un kā precētu vīru tu mani atgrūd, centies izvairīties no manis; tu taču nupat baidies noskūpstīt mani. Tu gribi kļūt man sveša, dzīvot zem šā jumta tikai kā Adelas guvernante. Ja es tev pateiktu kādu laipnu vārdu un draudzīgas jūtas tev atkal mostos pret mani,

tu sacītu: «Šis vīrietis mani gandrīz padarīja par savu metresi. Man pret viņu jābūt cietai kā klints un saltai kā ledus.» Un tu kļūsi par klinti un ledu.

Noklepojos, lai piešķirtu balsij stingrību, tad atbildēju: — Viss ap mani ir pārvērties, ser, tāpēc jāpārvēršas arī man — par to nevar būt šaubu; lai paglābtos no mokošajām svārstībām un pastāvīgām cīņām ar sirds tieksmēm un atmiņām, ir tikai viena izeja — Adelai vajadzīga jauna guvernante.

—    Adela ies skolā — to jau esmu nokārtojis; mans nolūks nav arī mocīt tevi ar nomācošām atmiņām par Tornfīldholu, šo nolādēto vietu, šīm pretīgajām kapenēm, kur dzīva nāve brēc pret skaidrām debesīm, — par šo sasmakušo akmens pekli, kur valda tikai viens īsts velns, kas ir ļaunāks nekā vesels leģions iedomātu velnu. Džeina, tu nepaliksi te, un arī es te nepalikšu. Cik žēl, ka mēs satikāmies Tornfīldholā, kur mājo rēgs. Vēl tevi nepazinu, kad pavēlēju kalpotājiem slēpt no tevis visu, kas attiecas uz šo nolādēto vietu, — es baidījos, ka neviena guvernante nebūs ar mieru dzīvot pie Adelas, zinādama, kas mīt šai namā. Es nevaru aizvest slimnieci uz citurieni — kaut gan man pieder vēl viena veca muiža Fērdinmēnorā, kas ir vēl nomaļāka un klusāka, tur es varētu vājprātīgo pilnīgi noslēpt no pasaules, ja mežainā un purvainā apkārtne nebūtu kaitīga veselībai. Droši vien miklās sienas drīz būtu mani atbrīvojušas no šīs nastas, bet katrs grēcinieks grēko pēc sava prāta, un man nav tieksme uz slepenu noslepkavošanu, pat tajos gadījumos ne, kad mani plosa bezgalīgs ienaids.

Taču noslēpt no tevis vājprātīgās klātbūtni bija tas pats, kas apsegt bērnu ar mēteli un nolikt zem indīga koka; šīs fūrijas elpa vien saindē gaisu. Bet tagad es noslēgšu Tornfīldholu, aiznaglošu parādes durvis un aizsi- tīšu pirmā stāva logus ar dēļiem; došu misis Pūlai divsimt mārciņu gadā, lai viņa paliek te dzīvot pie manas sievas, kā tu dēvē šo drausmīgo raganu. Par naudu Greisa spēj darīt daudz, bez tam te pārnāks dzīvot viņas dēls, krodzinieks, lai viņai nebūtu tik vientulīgi; viņš varēs arī mātei palīdzēt trakuma lēkmju gadījumos, kad mana sieva, ļaunā gara apsēsta, grib naktī cilvēkus gultās sadedzināt, mesties tiem virsū ar nazi vai pārkost rīkli…

—    Ser, — es viņu pārtraucu, — jūs esat netaisns pret šo nelaimīgo sievieti, jūs runājat par viņu ar riebumu,

ar atriebīgu naidu. Tas ir cietsirdīgi, — viņa taču nav vainīga, ka ir sajukusi prātā.

—    Džeina, mana mīļā, dārgā (tā es tevi saukšu, jo tā taču ir), tu nezini, ko tu runā, atkal mani pārproti. Es jau neienīstu viņu tāpēc, ka viņa ir vājprātīga. Ja tu būtu vājprātīga, vai es tevi ienīstu? v

—    Domāju gan, ser.

—    Tad tu maldies, tu mani nemaz nepazīsti, nezini, kādu mīlestību es spēju izjust. Ikkatra tava miesas šūna man ii tik mīļa un dārga kā paša miesa, vienalga, vai slima vai kropla. Tava dvēsele man ir vislielākais dārgums un, ja tā saslimtu, paliktu man tikpat dārga; ja tu plosītos, tevi savaldītu mani apskāvieni, nevis trako- krekls; tavs pieskāriens pat ārprāta lēkmē man sagādātu tādu pašu patiku. Ja tu man uzbruktu tik nikni kā šorīt šī sieviete, es apskautu tevi ne tikai maigi, bet arī spēcīgi. Es neatkāptos no tevis ar riebumu, kā atrāvos no viņas, bet tavos miermīlīgos brīžos tev nebutu cita uzrauga un kopēja kā vienīgi es. Pret tevi es izturētos ar nenogurstošu maigumu, pat ja tu man nekad neuzsmaidītu, un man nekad neapniktu skatīties tev acīs, kaut arī tās mani vairs nepazītu. Bet kādēļ mani nodarbina šādas domas? Es taču runāju par to, ka aizvedīšu tevi prom no Tornfīldas. Tu zini, ka viss ir sagatavots tūlītējai aizbraukšanai. Rīt tu aizbrauksi. Es lūdzu tevi vēl izturēt tikai vienu nakti zem šī jumta, Džeina, un tad tu atstāsi šīs mājas noslēpumus un šausmas uz visiem laikiem! Man zināms drošs patvērums, kur mani nevajās ienīstās atmiņas, nevēlami traucētāji vai mēlnesība un neslava.

—    Ņemiet Adelu pie sevis, ser, — es viņu pārtraucu, — tad ļus nebūsiet tik vientuļš.

Ko tu ar to gribi teikt, Džeina? Es taču tev sacīju, k.i sutišu Adelu skolā. Kāpēc man vajadzīga bērna sa- biedrība, turklāt tas nav mans bērns, bet kādas franču dejotājas ārlaulības meita. Kādēļ tu man uzmāc šo meiteni? Kāpēc gribi, lai viņa mani izklaidē?

—    Jūs runājāt, ka gribat nošķirties no pasaules, ser, bet vientulība un atsvešināšanās ir mokošas, tās nav priekš jums.

—    Vientulība! Atsvešināšanās! — viņš saskaities atkārtoja. — Es redzu, ka mums jāizskaidrojas. Ko nozīmē šī sfinksas izteiksme tavā sejā? Tu taču dalīsies manā vientulībā. Vai nu tu saproti?

Es pakratīju galvu. Vajadzēja krietni daudz drosmes, lai, redzot, ka viņš aizvien vairāk satraucas, uzdrošinātos izrādīt šo mēmo atteikumu. Viņš skraidīja pa istabu, bet pēkšņi kā zemē iemiets apstājās. Viņš nopētīja mani ciešu un neatlaidīgu skatienu. Es novērsu acis un sāku raudzīties ugunī, cenzdamās pieņemt mierīgu un paļāvīgu sejas izteiksmi.

—    Atkal samezglojums Džeinas raksturā! — viņš beidzot teica daudz rāmākā balsī, nekā gaidīju. — Līdz šim zīda diegs slīdēja gludi, bet es zināju, ka agri vai vēlu gadīsies kāds mezgls un radīs sarežģījumus. Te nu tie ir! Tūkstošiem ieganstu neapmierinātībai, izmisumam un nebeidzamām bēdām. Ak dievs! Kaut man būtu tikai daļiņa no Simsona spēka, lai pārrautu šos samudžinājumus!

Viņš atsāka soļošanu pa istabu, bet drīz apstājās tieši man pretim.

—    Džeina, vai gribi uzklausīt prātīgu padomu? (Viņš noliecās pār mani un pieskārās ar lūpām manai ausij.) Ja negribi, tad es par sevi negalvoju. — Viņa balss bija aizsmakusi, skatiens kā cilvēkam, kas gatavs pārraut neciešamās važas un ļaut vaļu savai nesavaldībai. Sapratu, ka vēl viens mirklis, vēl viens niknuma uzplūds — un es vairs netikšu ar viņu galā. Vienīgi tagad, šai aizritošajā mirklī, es vēl varēju saņemt viņu grožos un saturēt. Tikai viena kustība, kas liecinātu par naidu, bailēm vai bēgšanu, — un viss būs zaudēts gan man, gan viņam. Bet es nebaidījos, it nemaz nebaidījos. Jutu tādu kā iekšēju spēku, kādu slēptu ietekmi, kas mani balstīja. Tas tiešām bija kritisks brīdis, taču tam bija dīvains valdzinājums: tā varbūt jūtas indiānis, kas savā vienkoča laivā drāžas pāri krācēm. Satvēru viņa sažņaugtās rokas, atliecu krampjaini saliektos pirkstus un maigi teicu:

—    Apsēdieties, es runāšu ar jums, cik ilgi vien jums patiks, un uzklausīšu visu, ko jūs gribat sacīt, vienalga, vai prātīgu vai neprātīgu.

Viņš apsēdās, bet joprojām klusēja. Es jau sen cīnījos ar asarām, zinādama, ka viņam būs netīkami redzēt mani raudam. Bet tagad nolēmu Jaut asarām vaļu. Ja raudāšana viņu satrauks, jo labāk. Tāpēc vairs nevaldījos un no sirds sāku šņukstēt.

Pēc nedaudziem mirkļiem dzirdēju viņu nopietni lūdzam mani nomierināties. Atbildēju, ka nevaru, kamēr viņš ir tik saniknojies.

—    Es nemaz neesmu dusmīgs, Džeina. Es tikai tevi pārāk mīlu, bet tava sejiņa pauda tik ledainu apņēmību, ka es to nevarēju izturēt. Rimsties un nosusini asaras!

Atmaigusī balss liecināja, ka viņš ir uzveikts; es arī nomierinājos. Viņš mēģināja atsliet galvu pret manu plecu, bet es nejāvu. Pēc tam viņš grasījās pievilkt mani sev klāt, bet es nejāvu arī to.

—    Džeina! Džeina! — viņš teica tik bezgala skumīgi, ka man notrīsēja katra nervu šķiedriņa. — Tātad tu mani nemīli? Vai tu vērtēji tikai manu sabiedrisko stāvokli un godu — būt par manu sievu? Tagad, kad tu domā, ka es vairs tev nederu par vīru, tu atraujies no mana pieskāriena, it kā es būtu krupis vai pērtiķis.

Šie vārdi dzēla kā nātres. Bet ko es varēju teikt vai darīt? Droši vien nevajadzēja neko nedz teikt, nedz darīt. Bet mani tirdīja sirdsapziņas pārmetumi, un, gribēdama veldzēt viņa aizvainotās jūtas, es nespēju apvaldīt vēlēšanos liet balzamu brūcē, ko biju cirtuši.

—    Nē, es jūs mīlu! — es iesaucos. — Mīlu vairāk nekā jebkad. Bet es nedrīkstu nedz izrādīt jums šīs jūtas, nedz lolot tās savā sirdī un runāju par tām ar jums pēdējo reizi.

—    Pēdējo reizi, Džeina! Kā? Tu taču mani vel mīli! Vai tu domā, ka, dzīvodama kopā ar mani un redzēdama katru dienu, tomēr izturēsies pret mani vēsi un noraidoši?

—    Nē, ser. To es, protams, nevarētu, tādēļ redzu tikai vienu izeju. Bet es baidos, ka jūs ļoti sadusmosieties, ja es to pateikšu.

—    Runā mierīgi! Ja es trakošu, tu varēsi izraudāties.

—    Mister Ročester, man jūs jāatstāj.

—    Uz cik ilgu laiku, Džeina? Uz dažiem mirkļiem, lai sakārlolu matus — tie ir atrisuši — un atvēsinātu seju, jo vaigi tev kaist?

—    Man jāatstāj Adela un Tornfīlda. Man jāšķiras no jums uz visiem laikiem, jāsāk jauna dzīve starp svešiem ļaudīm un svešā vietā.

—     Protams. Vai es tev neteicu to pašu! Tikai mums uz visiem laikiem nevis jāšķiras, bet jāsavienojas. Un, runājot par jaunu dzīvi, — tāda arī sāksies. Tu kļūsi par manu sievu. Es neesmu precējies, tu būsi misis Ročestera gan būtībā, gan formāli. Kamēr dzīvošu, būšu uzticīgs tikai tev vienai vienīgai. Tu aizbrauksi uz Dienvidfran- ciju un apmetīsies baltā savrupmājā, kas man pieder

Vidusjūras krastā. Tur tu dzīvosi laimīgu, drošu un pavisam mierīgu dzīvi. Nebaidies, ka gribu ievilināt tevi grēkā un padarīt par savu metresi. Kādēļ tu krati galvu, Džeina? Esi prātīga, citādi es par sevi vairs nevaldīšu.

Viņa balss un rokas drebēja, platās nāsis trīsēja, acis zvēroja. Tomēr es uzdrošinājos runāt.

—    Ser, jūsu sieva ir dzīva, jūs pats to šorīt apstiprinājāt. Ja es dzīvotu ar jums tā, kā jūs vēlaties, es kļūtu par jūsu metresi. Apgalvot pretējo būtu viltus vai meli.

—    Džeina, tu aizmirsti, ka es neesmu lēndabīgs. Es neesmu nedz pacietīgs, nedz salts un bezkaislīgs. Aiz līdzjūtības pret mani un sevi uzliec pirkstu uz mana pulsa! Vai jūti, kā tas sitas? Piesargies!

Viņš parāva uz augšu aproci un stiepa man pretī roku; asinis viņam bija atplūdušas no lūpām un vaigiem, seja — līķa bālumā. Jutos galīgi izmisusi. Uztraukt viņu, pretojoties viņa gribai, bija cietsirdīgi, bet piekāpties es arī nevarēju. Es rīkojos tā, kā rīkojas katra cilvēciska būtne, kas nonākusi galīgā izmisumā, — meklēju palīdzību pie tā, kas ir varenāks par mani. Nevilšus pār manām lūpām nāca vārdi; «Dievs, palīdzi man!»

—    Esmu nelga! — misters Ročesters pēkšņi iesaucās. — Nemitīgi mēģinu viņu pārliecināt, ka neesmu precējies, un nepaskaidroju, kādēļ! Es aizmirstu, ka viņa nekā nezina nedz par šo sievieti, nedz par apstākļiem, kas mani mudināja noslēgt šo liktenīgo laulību. Ak, esmu pārliecināts, ka Džeina man piekritīs, kad zinās visu to, ko zinu es! Dod savu roku, Džeina, lai es tevi ne vien redzu, bet arī jūtu, un es tev īsumā pastāstīšu lietas būtību. Vai tu vari mani uzklausīt?

—   Jā, ser, stundām ilgi, ja vēlaties.

—    Es lūdzu tikai mirkļus. Džeina, vai tu kādreiz esi dzirdējusi vai varbūt zini, ka es neesmu ģimenē vecākais dēls, ka man bija brālis, vecāks par mani?

—    Atceros, misis Fērfeksa man reiz to pateica.

•— Un vai esi dzirdējusi, ka mans tēvs bija skops un mantrausīgs?

—   Jā, esmu dzirdējusi, ka viņš bijis tāds.

—    Nu, Džeina, un tāpēc viņš gribēja saglabāt īpašumu nesadalītu un pat nepieļāva tādu domu, ka arī man jāatstāj kāda daļa. Visam vajadzēja pāriet mana brāļa Rolanda rokās. Tomēr viņš nevarēja samierināties arī ar domu, ka viens no viņa dēliem būs nabags. Tāpēc man vajadzēja izdevīgi apprecēties. Viņš sāka meklēt man piemērotu līgavu. Misters Meisons, bāgāts Rietumindijas tirgotājs un plantators, bija viņa sens paziņa. Tēvs zināja, ka šim vīram pieder lieli īpašumi; viņš ievāca tuvākas ziņas un noskaidroja, ka misteram Meisonam ir dēls un meita un tēvs došot meitai pūrā trīsdesmittūkstoš mārciņu. Tas bija pietiekami daudz. Pēc studiju beigšanas mani aizsūtīja uz Jamaiku, lai es tur apprecētos ar meiteni, kas man jau bija izraudzīta. Mans tēvs nekā nebilda par viņas naudu, bet stāstīja, ka mis Meisonu viņas daiļuma dēļ uzskatot par Speništaunas lepnumu. Tie nebija meli. Viņa tiešām bija skaista sieviete Blanšas Ingremas stilā — liela auguma, majestātiska tumšmate. Viņas ģimene un arī viņa pati vēlējās iegūt mani, jo es nācu no labas dzimtas. Man viņu rādīja viesībās lepni ģērbušos, mēs reti satikāmies vienatnē un ļoti maz sarunājāmies. Viņa mani cildināt cildināja un visādi valšķinājās, vēlēdamās mani savaldzināt. Visi viņas sabiedrības vīrieši šķita jūsmojam par šo skaistuli un apskaužam mani. Es apžilbu, jutos kā apmāts, mani jutekļi bija sakairināti, un, būdams nepiedzīvojis, zaļš un nepieredzējis jauneklis, iedomājos, ka mīlu viņu. Nav lielāka neprāta par to, kas cilvēku mudina būt pārākam sabiedrībā, turklāt iekāre, jaunības neapdomība un aklums vedina darīt visādas aplamības. Viņas radi veicināja manu lakstošanos, sāncenši aizskāra patmīlību. Viņa darīja visu, lai mani ievilinātu. Es nepaguvu attapties, kad laulības jau bija notikušas. Ak, es netaisnojosl Bet, atceroties šo rīcību, jūtu pret sevi dziļu nicinājumu. Es viņu nemaz nemīlēju, nemaz necienīju, es viņu īstenībā pat nepazinu. Nebiju pārliecināts, vai manai sievai vispār piemīt kāds tikums. Ne- blju šaja skaistulē manījis nedz kautrību, nedz sirsnību, nedz labsirdību, nedz smalkjūtību. Tomēr es biju viņu apprecējis! Aklais, nožēlojamais stulbenis! Būtu daudz mazāks grēks, ja es varētu … Bet es nedrīkstu aizmirst, kam es to stāstu.

Līgavas māti nekad nebiju redzējis un domāju, ka viņa ir mirusi. Kad medus mēnesis bija pagājis, uzzināju, ka esmu alojies: viņa bija vājprātīga un atradās trako namā. Atklājās, ka ir arī jaunākais brālis, galīgs idiots. Vecākais brālis, kuru tu šeit redzēji, — es nevaru viņu ienīst, kaut gan nicinu visu šo ģimeni, jo viņa vārgajā garā tomēr mājo zināms godīgums un viņš nemitīgi rūpējas par savu nelaimīgo māsu, turklāt pret mani reiz juta tīri su- nisku uzticību, — droši vien atradīsies kādu dienu tādā pašā stāvoklī. Mans tēvs un brālis Rolands to visu zināja, bet viņi domāja tikai par trīsdesmittūkstoš mārciņām un bija sazvērējušies pret mani.

Visi šie atklājumi šausmināja mani, bet, izņemot zemisku noklusēšanu, es savai sievai nekā cita nevarēju pārmest, lai arī atskārtu, ka viņas raksturs ir galīgi svešs manējam, ka man riebjas viņas gaume, ka viņas prāts ir aprobežots, pliekans un nespēj tiekties pēc kaut kā augstāka. Drīz sapratu, ka nevaru pavadīt kopā ar viņu nevienu patīkamu vakaru, pat nevienu stundu, ka draudzīga saruna mūsu starpā nav iespējama, jo, lai es runātu ko runādams, viņa tūlīt piešķīra tam Visam rupju, banālu, aplamu un muļķīgu jēgu. Pārliecinājos arī, ka man nekad nebūs mierīga un kārtīga ģimenes dzīve, jo neviena kalpone nevarēja izturēt viņas pēkšņos un nedibinātos dusmu uzplūdus vai izpildīt aušīgās, pretrunīgās pavēles. Un pat tad es viņu nenosodīju. Es centos viņu labot, ietekmēt, glabāju sevī savu nožēlu un riebumu un apspiedu dziļo nepatiku, kas mani grauza.

Džeina, es tevi neapgrūtināšu ar pretīgiem sīkumiem. Pietiks ar nedaudziem vārdiem, lai tu saprastu, ko es izjutu. Es nodzīvoju ar šo sievieti četrus gadus, un visu šo laiku viņa mani nemitīgi mocīja. Viņas sliktās tieksmes pastiprinājās un attīstījās drausmīgā ātrumā, netikumi vairojās ar katru dienu. Tos varēja nomākt tikai ar cietsirdību, bet es negribēju kļūt cietsirdīgs, varmācīgs. Cik nožēlojami niecīgs bija viņas saprāts, bet cik velnišķīgi spēcīga miesaskārībai Cik briesmīgu postu tā sagādāja man! Berta Meisona, īsta savas izvirtušās mātes meita, lika man izciest visas tās pretīgās un pazemojošās mocības, kādām pakļauts vīrietis, kas saistīts ar netikli negausīgu sievieti.

Pa to laiku nomira mans brālis un drīz arī tēvs. Tagad es biju kļuvis bagāts — bet līdz ar to nožēlojami nabadzīgs. Es taču biju saistīts ar rupju, netiklu un samaitātu radījumu. Likums un sabiedrība uzskatīja šo sievieti par manu sievu, un es nekādi nevarēju atbrīvoties no viņas likumīgā ceļā, kaut gan ārsti tagad atklāja, ka mana sieva ir ārprātīga un tās izlaidīgās pārmērības, kādam viņa ļāvās, paātrinājušas gara slimības attīstību, kuras iedīgli viņā slēpās. Džeina, vai tev grūti klausīties manā stāstījumā? Tu izskaties gandrīz slima. Varbūt atlikt to uz citu dienu?

—    Nē, ser, pabeidziet tagad. Man jūsu žēl, no visas sirds žēl.

—    Džeina, dažu cilvēku žēlums ir pazemojoša ubagu dāvana, kuru gribas iemest sejā tiem, kas to piedāvā. Bet to parasti parāda bezjūtīgas, patmīlīgas sirdis; tajā apvienots sapīkums par netīkamo gaušanos un stulbs naids pret cietējiem. Bet tava līdzjūtība nav tāda, Džeina; pavisam citādas izjūtas šajā mirklī atspoguļojas tavā sejā, citādas izjūtas kvēlo tavās acīs un liek sirdij pukstēt straujāk un rokām drebēt. Tava līdzjūtība, mana dārgā, ir mīlošas mātes ciešanas, viņas sāpes, ko dzemdējušas augstāka un cildenāka kaisle. Šo līdzjūtību es pieņemu, Džeina. Lai šo sāpju bērns nāk pie manis, es to saņemu atplestām rokām.

—    Bet turpiniet, ser. Ko jūs darījāt, kad atklājāt, ka viņa ir ārprātīga?

—    Džeina, es atrados uz pilnīga izmisuma robežas. Tikai pašcieņas atliekas apstādināja mani bezdibeņa malā. Pasaules acīs es, bez šaubām, biju nešķīsts bezgodis, bet savas sirdsapziņas priekšā es biju tīrs, jo nekad pilnīgi nepadevos viņas samaitātajai dzīvei un netiklajām kaislībām. Tomēr sabiedrība joprojām saistīja manu vārdu ar viņas vārdu, es joprojām ik dienas saskāros ar viņu. Viņas derdzīgā elpa maitāja gaisu, ko es elpoju, turklāt es nevarēju aizmirst, ka reiz biju viņas vīrs, — šīs atmiņas bija un palika neizsakāmi pretīgas. Vēl vairāk, apzinājos, ka nekad nevarēšu k)ūt citas un labākas sievas vīrs, kamei viņa būs dziva, un, kaut gan viņa bija piecus gadus vecāka par mani (viņas ģimene un viņas tēvs bija piekilipuši mani arī attiecībā uz viņas vecumu), viņa droši vien nodzīvos ilgāk nekā es, jo fiziski viņa bija tikpat veselīga, cik garīgi vāja. Un tā divdesmit sešu gadu vecumā atrados pilnīgā bezcerībā.

Kādu nakti mani atmodināja viņas griezīgie kliedzieni (kopš ārsti viņu bija atzinuši par ārprātīgu, viņu, protams, vajadzēja turēt ieslēgtu); bija svelmaini karsta Rie- tumindijas nakts. Tādas naktis parasti tajos platuma grādos mēdz būt pirms orkāniem; nespēdams aizmigt, es piecēlos un atvēru logu. Gaiss likās sēra tvaiku piesātināts — nevienas svaigas pūsmiņas. Istabā ielidoja moskīti un piepildīja to ar savu vienmuļo sīkoņu; jūra, kuras šalkas varēju sadzirdēt, bija bangaina kā pirms zemestrīces, melni mākoņi joņoja tai pāri. Mēness iegrima viļņos kā liela, nokveldēta lode, tas it kā uzmeta pēdējo asinīm pieplūdušo skatienu pasaulei, kas drebēja negaisa gaidās. Šis noskaņojums un šī ainava mani fiziski nomāca, turklāt ausīs man visu laiku skanēja lāsti, kurus izkliedza ārprātīgā. Viņa reizēm pievienoja lāstiem arī manu vārdu, bez tam ar tādu velnišķīgu naidu un tādiem epitetiem, ka pat neviena ielasmeita neņemtu mutē šādus teicienus. Mūs šķira divas istabas, bet Rietumindijā sienas loti plānas, tas nespēja apslāpēt šās vilkates kaucienus.

«Šāda dzīve,» es sev beidzot teicu, «ir īsta elle! Šis gaiss, šīs skaņas plūst no pekles bezdibeņiem! Man ir tiesības atbrīvoties no tā visa, jo es to spēju. Manas mokas beigsies, ja es atbrīvošu savu garu no miesas nastas. Es nebaidos no elles uguns, kam tic fanātiķi; nekas nevar būt sliktāks par to, kas ir tagad, es aiziešu no šās pasaules un atgriezīšos pie sava debesu tēva.»

Es to teicu, nometies uz ceļiem, vērdams vaļā ceļa somu, kur glabājās vairākas pielādētas pistoles. Biju apņēmies nošauties. Bet šāds nodoms manu prātu nodarbināja tikai vienu mirkli. Tā kā es nebiju psihiski slims, šī ārkārtējā un drausmīgā izmisuma lēkme, kas bija izraisījusi vēlēšanos izdarīt pašnāvību, tūlīt izzuda. Svaigs jūras vējš, kas pūta no Eiropas, pa atvērto logu ielauzās manā istabā, sacēlās vētra, lietus lija straumēm, pērkons ducināja un zibeņi zibeņoja — gaiss kļuva tīrs. Tad es pieņēmu stingru lēmumu. Staigādams savā dārzā starp slapjajiem apelsīnu kokiem, starp pilošajiem granātu un ananasu kokiem tropu rītausmas staros, es sāku apsvērt, Džeina… un tagad klausies, jo pats vi ēdums man tajā stundā ieteica un parādīja pareizo ceļu.

Spirdzinošais vējš no Eiropas vēl joprojām šalkoja atspirgušajās lapās, un Atlantijas okeāns dunēja brīvi un uzvaroši. Mana sen izžuvusi un izslāpusi sirds, šajā mūzikā klausoties, atvērās jo plaši un pieplūda ar dzīvinošām asinīm — visa mana būtne ilgojās atjaunošanās — mana dvēsele alka skaidrības. Es jutu savas cerības atdzimstam un atskārtu, ka atjaunošanās ir iespējama. Stāvēdama zem ziedošajiem zariem sava dārza galā, skatījos uz jūru, kas bija zilāka nekā debesis. Tur bija Eiropa, tur atvērās gaišas tāles.

«Brauc projām,» teica cerība, «dzīvo atkal Eiropā, tur neviens nezina, cik aptraipīts ir tavs vārds un cik pretīga nasta tev uzkrauta. Ņem ārprātīgo līdzi uz Angliju, nodrošini viņai labu kopšanu un, ievērojot vajadzīgo piesardzību, turi ieslodzītu Tornfīldholā; pēc tam tu vari ceļot, uz kuru zemi gribi, un nodibināt jaunas saistības, kādas vien tu vēlies. Šī sieviete, kas tik ļaunprātīgi izmantoja tavu pacietību, kas aptraipīja tavu vārdu, apkaunoja tavu cieņu, izpostīja tavu jaunību, — šī sieviete nav tava sieva, nedz arī tu esi viņas vīrs. Sagādā viņai to, kas nepieciešams, un tad tu būsi izpildījis savu pienākumu dieva un cilvēku priekšā. Lai viņas vārds, viņas saistība ar tevi tiek nodota aizmirstībai! Tev nav nekādas vajadzības runāt par to. Gādā par viņas drošību un ērtībām, glabā viņas pazemojošo noslēpumu un atstāj viņu!»

Es tā arī darīju. Nedz tēvs, nedz brālis nebija saviem paziņām stāstījuši par manām precībām. Jau pirmajā vēstulē, ko viņiem sūtīju, pastāstīju par savu attieksmi pret šīm laulībām un riebumu pret tām. Pazīdams savas sievas raksturu un iedzimtību, es sev paredzēju drūmu un apkaunojošu nākotni, tāpēc neatlaidīgi lūdzu turēt šīs precības slepenībā. Drīz šīs sievietes, kuru mans tēvs bija izraudzījis man par sievu, necienīgā rīcība kļuva tāda, ka viņam atlika vienīgi kaunēties par tādu vedeklu. Viņš centās ne vien noklusēt manu laulību, bet slēpt to tikpat cītīgi kā es.

Tātad atvedu šo sievieti uz Angliju. Tas bija šausmīgs ceļojums — uz kuģa kopā ar tādu nezvēru. Priecājos, kad beidzot biju nogādājis viņu Tornfīldā un laimīgi novietojis trešajā stāvā tai istabā, kuras atdalīto telpu viņa desmit gados pārvērtusi par īstu mežonīga zvēra alu, par ļauna gara mitekli. Sākumā nevarēju atrast kopēju, jo tai vajadzēja būt tādai sievietei, uz kuras uzticīgo klusēšanu es varētu pilnīgi paļauties. Ārprāta lēkmes, kas uznāca manai sievai, droši vien atklātu noslēpumu. Viņai bija arī mierīgi periodi, tie reizēm ilga dažas dienas, reizēm pat nedēļas, un tad viņa nemitīgi mani lamāja. Beidzot es salīgu Greisu Pūlu no Grīmsbijas vājprātīgo iestādes. Viņa un ārsts Karters (viņš pārsaitēja Meisona brūces tajā naktī, kad vājprātīgā uzbruka savam brālim) ir vienīgie, kuriem visu uzticēju. Misis Fērfeksa droši vien kaut ko nojauš, bet īsti nekā nezina. Greisa visumā ir laba kopēja, kaut gan viņas personiska netikuma dēļ — no kā viņu acīmredzot nekas nevar izārstēt un kas ir nervozās profesijas sekas — viņas modrība ne vienreiz vien tikusi iemidzināta un noslāpēta. Ārprātīgā ir gan viltīga, gan ļaunprātīga. Viņa nekad nepalaiž garām izdevību izmantot savas kopējas neuzmanību. Reiz viņa pievāca nazi, ar kuru gandrīz nodūra savu brāli, divas reizes piesavinājās savas istabas atslēgas un naktī no tās izlavījās. Pirmajā gadījumā viņa mēģināja mani sadedzināt gultā, otrā — ieradās pie tevis. Pateicos providencei, kas tevi sargāja, — vājprātīgā izgāza savas dusmas tikai uz tavu līgavas tērpu, kurš varbūt izraisīja viņā neskaidras atmiņas par viņas pašas kāzām. Bet, iedomājoties, kas būtu varējis notikt, kad šis radījums, kurš man šorīt klupa pie rīkles, bija pārliecies ar savu nikno, dusmās piesarkušo seju pār manas dūjas ligzdu, man dzīslās sastingst asinis …

—    Un ko jūs tad darījāt, ser? — es jautāju, kad viņš apklusa. — Ko iesākāt, kad bijāt ārprātīgo novietojis šeit? Kurp jūs tad devāties?

—    Ko es darīju, Džeina? Pārvērtos par mūžīgu klaidoni. Kurp es devos? Sāku šaudīties pa pasauli kā mald- uguns pār purvu. Izbraukāju visu Eiropu, apmeklēju daudzas valstis. Mani bija apsēdusi vēlēšanās atrast labu un saprātīgu sievieti, ko es varētu iemīlēt, — pilnīgu pretstatu tai fūrijai, ko atstāju Tornfīldā.

—- Bet jūs taču nedrīkstējāt precēties, ser.

—    Nolēmu, ka drīkstu, un biju stingri pārliecināts, ka ne vien drīkstu, bet tas man jādara. Sākumā negribēju nevienu maldināt, kā maldināju tevi. Biju nodomājis izstāstīt iemīļotajai sievietei visu un atklāti iegūt viņas mīlestību. Tas man šķita pavisam loģiski, ka mani jāuzskata par pilnīgi brīvu cilvēku, kam tiesības mīlēt un tikt mīlētam, un es nekad nešaubījos, ka sastapšu sievieti, kura sapratīs manu stāvokli un pieņems mani, kaut arī pār mani gulsies šis lāsts.

—    Nu un, ser?

—    Kad tu kļūsti ziņkārīga, Džeina, tad es nevaru apvaldīt smaidu. Tu ieplet acis kā nepacietīgs putnēns un nemierīgi sakusties, it kā nevarētu sagaidīt vārdisku atbildi un tev vislabprātāk gribētos visu izlasīt tieši otra cilvēka sirdī. Bet, pirms es turpinu, pasaki man, ko tu gribi teikt ar šo: «Nu un, ser?» Tā ir īsa replika, un to tu bieži lieto: tā jau daudzkārt mani pamudinājusi uz bezgalīgi garu runāšanu. Es pats lāgā nezinu, kādēļ tā mani tik ļoti ietekmē.

—   Es gribēju teikt: kas notika vēlāk? Kā jūs rīkojāties? Kā jums veicās?

—    Skaidrs. Un ko tu gribētu uzzināt?

—   Vai atradāt tādu sievieti, kas jums iepatikās? Vai jūs viņu bildinājāt, un ko viņa teica?

—    Es tev varu atbildēt tikai uz to, vai atradu sievieti, kas man iepatikās, un vai viņu bildināju. Bet, k« viņa teiks, tas vēl ir nākotnes miglā tīts. Desmit gadus es klīdu apkārt, dzīvodams te vienā galvaspilsētā, te citā — dažreiz Pēterpilī, biežāk Parīzē, paretam Romā, Neapolē nn Florencē. Nodrošināts ar naudas līdzekļiem un pasi ar senas ģimenes vārdu, es varēju izvēlēties sabiedrību pēc saviem ieskatiem, nevienas durvis man nepalika aizvērtas. Meklēju savu sievietes ideālu starp angļu lēdijām, franču grāfienēm, itāļu sinjorām un vācu baronesēm, bet nekur, nekur tādu neradu. Dažbrīd kādai sievietei skatiens, balss skaņa vai veidols likās solām mana sapņa piepildījumu, bet drīz pieredzēju vilšanos. Nedomā, ka meklēju fizisku vai garīgu pilnību. Es ilgojos tikai pēc sievietes, kas būtu pilnīgs pretstats kreolietei. Tomēr meklēju veltīgi. Visu šo sieviešu vidū nebija nevienas, kuru es, pat brīvs būdams, atceroties savu rūgto pieredzi, būtu lūdzis apprecēties ar mani. Vilšanās radīja manī tieksmi vairs ne ar ko nerēķināties. Sāku meklēt izklaidēšanos, tomēr nekad nenonācu līdz izvirtībai. Visāda veida pārmērības man bija pretīgas. Nodošanās pārmērībām bija manas Rietumindijas Mesalīnas [57] galvenā īpašība. Dziļais riebums gan pret viņu, gan pret visu to, kas viņu atgādināja, iegrožoja pat manus priekus. Katra bauda, kas robežoja ar izlaidību, šķita mani tuvinām viņai un viņas netiklībai, un es no tās vairījos.

Tomēr man bija grūti dzīvot vienam. Tāpēc sāku meklēt sev metreses. Pirmo izraudzījos Selīnu Varansu, — vēl viena epizode, ko atceroties vīrieti pārņem nicinājums pret sevi. Tu jau zini, kas viņa bija un kā mani sakari ar viņu izbeidzās. Viņai bija divas pēcteces: itāliete Dži- asinta un vāciete Klāra, kas abas tika atzītas par ļoti daiļām. Bet ko man bija vērts viņu skaistums jau pēc dažām nedējām? Džiasinta bija rupja un kaprīza, pēc trim nedējām viņa man apnika. Klāra bija klusa un pazemīga, bet seklām interesēm un garīgi aprobežota. Man nebija ar viņu nekā kopēja. Labprāt iedevu viņai pietiekami lielu naudas summu, lai viņa varētu kaut ko uzsākt, un tā mēs šķīrāmies draudzīgi. Bet, Džeina, redzu pēc tavas sejas, ka tev tas viss lāgā nepatīk. Tu jau uzskati mani par vieglprātīgu un netikumīgu uzdzīvotāju, vai ne?

—    Jūs man tagad tiešām vairs neesat tik mījš kā agrāk, ser. Vai jums nemaz neienāca prātā, ka šāds dzīvesveids ir nosodāms? Vispirms ar vienu metresi, tad ar otru? Jūs par to runājat tā, it kā tas būtu kaut kas visai parasts.

—    Nē, tā tas nav. Man šāda dzīve nepatika. Tā bija necienīga, es nekad vairs negribētu tādai pievērsties. Iegādāties metresi ir tas pats, kas nopirkt verdzeni. Gan viena, gan otra pēc dabas un katrā ziņā pēc sabiedriskā stāvokja atrodas uz zemākas pakāpes, un intīmi sakari ar tām ir pazemojoši. Tagad man kauns domāt par tām dienām, ko pavadīju ar Selīnu, Džiasintu un Klāru.

Es izjutu šo vārdu patiesīgumu un izdarīju šādu secinājumu: ja es kādreiz aizmirstu savu pašcieņu un visas pamācības, kas man jebkad teiktas, un — vienalga, aiz kāda iegansta, kāda kārdinājuma dēļ — kļūtu par šo sieviešu nožēlojamu pēcteci, viņš ar laiku justu pret mani tādu pašu derdzīgumu, ar kādu tagad atceras viņas. Es neizteicu šīs domas vārdos, bet pie šādas atziņas nonācu. Es to dziļi ieslēdzu sirdī, lai tā tur glabājas un kārdinājuma brīžos ir man atbalsts.

—    Bet, Džeina, kādēļ tu nesaki: «Nu un, ser?» Es vēl neesmu beidzis. Tu izskaties tik barga. Redzu, ka tu joprojām mani nosodi. Bet ļauj man izstāstīt visu! Pagājušā gada janvārī, sen atbrīvojies no visām metresēm, darījumu dēļ atgriezos Anglijā — īgnā, sarūgtinātā garastāvoklī, kāds piederas vientuļam klaidonim, ko izmocījušas nemitīgās vilšanās un kas pilns naida pret visiem cilvēkiem un it sevišķi pret sieviešu dzimumu (jo gudras, mīlošas un uzticīgas sievietes esamību jau uzskatīju par nepiepildāmu sapni).

Kādā saltā ziemas novakarē jāju uz Tornlīldholu. Uz šo nolādēto vietu! Negaidīju tur nedz prieku, nedz atpūtu. Netālu no muižas uz šaurā Hejas ceļa ieraudzīju uz ež-. malas vientuļi sēžam sīciņu būtni. Pajāju garām, veltījis tai tikpat maz uzmanības, cik apgrieztajiem vītoliem otrpus ceļa. Man nebija nekādas priekšnojautas, ko tā man reiz nozīmēs. Neviena iekšēja balss nebrīdināja mani, ka necilā izskatā tur mani gaida manas dzīves šķīrēj tiesnese — mans labais vai ļaunais gars. Nenojautu to pat tad, kad viņa pēc Mesrūra klupiena pienāca man klāt un nopietnā izskatā piedāvāja savu palīdzību. Sīciņa meitene, gandrīz bērns! Likās, it kā kaņepju putniņš lēkātu pie manām kājām un piedāvātu aiznest mani uz saviem trauslajiem spārniņiem. Es viņu atraidīju, bet sīkā būtne neatkāpās. Tā palika stāvam man blakus, skatījās uz mani un runāja ar dīvainu neatlaidību un uzstājību. Man vajadzēja pieņemt palīdzību, turklāt no šīs rokas; un tā man arī palīdzēja.

Tiklīdz biju atbalstījies uz trauslā pleca, tā mani pārņēma jauna izjūta, it kā manī ielītu jauns spars. Nopriecājos, kad uzzināju, ka šai laumai jāatgriežas pie manis — ka viņa pieder pie mana nama, citādi, ja viņa, atbrīvojusies no manas rokas, pazustu aiz krūmāja, es pārdzīvotu savādu nožēlu. Dzirdēju tevi pārnākam mājās tovakar, Džeina, lai gan tev droši vien nebija ne miņas, ka es par tevi domāju un tevi gaidīju. Nākošajā dienā es tevi slepeni novēroju, kad tu ar Adelu rotaļājies gaitenī. Atceros — todien putināja un jūs nevarējāt iet pastaigāties. Sēdēju savā istabā, durvis stāvēja pusvirus, es visu dzirdēju un redzēju. Kādu laiku tava uzmanība bija pievērsta tikai Adelai; tomēr man šķita, ka tavas domas klīst citur. Bet tu izturējies ļoti pacietīgi pret meiteni, mana mazā Džeina, ilgi sarunājies ar viņu un izklaidēji. Kad viņa beidzot tevi atstāja, tu tūlīt ieslīgi sapņos un sāki lēnām staigāt pa gaiteni. Šad tad, paiedama garām logam, tu pameti acis uz biezajām sniegpārslām, tu ieklausījies vēja auros un atkal turpināji klusām staigāt un sapņot. Man šķita, ka šie nomoda sapņi nebija drūmi, jo mirkļiem tavas acis priecīgi iemirdzējās, tavos vaibstos atspoguļojās viegls satraukums, kas neliecināja par rūgtu, īgnu un grūtsirdīgu prātošanu; tavs skatiens drīzāk liecināja, ka tu nododies jaunības sapņojumiem, kad pats jaunības gars lidinās augšup uz cerību spārniem, tiekdamies pretī debesīm. Misis Fērfeksas balss, kura vestibilā runāja ar kādu no kalpotājiem, tevi beidzot atmodināja. Un cik dīvaini tu šajā mirklī pasmaidīji, Džeina! Šajā smaidā atai- nojās apbrīnojams saprāts. Tas bija šķelmīgs un šķita pazobojamies par saviem sapņiem. Tu it kā sacīji sev: «Mani sapņi ir brīnišķīgi, bet es nedrīkstu aizmirst, ka tie ir pavisam nereāli. Savā iztēlē es redzu sārtas debesis un ziedošu paradīzes dārzu, bet es skaidri apzinos, ka man jāiet akmeņains ceļš un ap mani savelkas draudoši, tumši negaisa mākoņi.» Tu noskrēji lejā un lūdzi misis Fērfeksai, lai dod tev kādu darbu — skaitīt saimniecības izdevumu rēķinus vai ko tamlīdzīgu. Es dusmojos uz tevi, jo līdz ar to tu pazudi no mana redzes loka.

Ar nepacietību gaidīju vakaru, kad varēšu aicināt tevi ierasties pie manis, Nojautu, ka sastapšu neierastu, pilnīgi jaunu raksturu; es vēlējos to dziļāk izpētīt un tuvāk iepazīt. Tu ienāci istabā ar kautru, bet neatkarīgu izskatu, biji ģērbusies tikpat vienkārši kā pašreiz. Uzvedināju tevi uz valodām un drīz noskaidroju tevī dīvainu pretrunu. Tavs apģērbs un tava uzvedība bija stingras audzināšanas rezultāts; tava izturēšanās bieži bija nedroša, tomēr liecināja, ka tev piemīt dabiska takta izjūta, bet tu neesi radusi pie sabiedrības; tu ļoti sargājies kādas kļūmes vai neveiklības dēļ atstāt nepatīkamu iespaidu, taču, kad tevi uzrunāju, tavas acis tieši, bezbailīgi un skaidri raudzījās sarunas biedra sejā; katrā skatienā, ko tu uzmeti man, atspoguļojās drosme un vērīgums. Kad mēģināju ar visdažādākajiem jautājumiem iedzīt tevi strupceļā, tu atradi lietišķas un noteiktas atbildes. Tu acīmredzot ļoti drīz apradi ar mani. Es ticu, ka tu nojauti, ka tevi un tavu īgno $arba devēju saista simpātijas, Džeina. Tu tik pārsteidzoši ātri nomierinājies un kļuvi vēlīga pret mani. Kad es burkšķēju, tu neizrādīji nedz bailes, nedz izbrīnu, nedz arī nepatiku par manu nīgrumu un slikto omu; tu mani novēroji un šad tad pasmaidīji tik apburošā šķelmībā, ko nevar aprakstīt. Es jutos gan iepriecināts, gan satraukts par to, ko atradu tevī, man patika tas, ko redzēju, un es gribēju redzēt vēl. Tomēr ilgu laiku turējos no tevis tālāk un reti meklēju tavu sabiedrību. Biju gudrs epikūrietis un vēlējos paildzināt iepriecinājumu, ko man sagādāja jaunā un valdzinošā iepazīšanās. Turklāt brīžiem mani vajāja bailes — ja izturēšos pārāk nesaudzīgi pret šo puķi, tās ziedlapiņas novītis un valdzinošais svaigums izgaisīs. Toreiz es vēl nezināju, ka šā zieda burvība nav iznīcīga, bet šis zieds drīzāk atgādina nesadragājamu dārgakmeni. Turklāt gribēju pārliecināties, vai tu meklēsi manu sabiedrību, ja es no tevis vairīšos, — bet tu nemeklēji. Tu paliki klases istabā tikpat mierīgi kā tavs rakstāmgalds un molberts; un, ja man gadījās nejauši tevi sastapt, tu pagāji man garām tik aši un nevērīgi, cik atjāva pieklājība. Tava parastā sejas izteiksme tajās dienās atspoguļoja do- mīgumu, Džeina, ne drūmu, jo tu nebiji slima, bet arī ne līksmu, jo tev bija maz cerību un nekāda uzjautrinājuma. Mani interesēja, ko tu domā par mani, vai tu vispār domā par mani. Lai to izdibinātu, sāku tev atkal pievērst uzmanību. Tavā skatienā parādījās priecīgs siltums, kad tu sarunājies ar cilvēkiem, un pēc tā spriedu, ka tu esi sabiedriskas dabas; drūmi tevi noskaņoja tikai vientuļā klases istaba un skumjā, vienveidīgā dzīve. Atļāvos prieku izturēties laipni pret tevi. Mana laipnība tūlīt uzlaboja tavu garastāvokli, sejas izteiksme atmaiga, kļuva glās- maina. Man patika, kad tavas lūpas cildenā pateicībā izrunāja manu vārdu, Tais dienās man sagādāja īstu prieku, Džeina, nejauši tevi sastapt. Tu izturējies apburoši bikli un skatījies uz mani ar mazliet mulsu, neuzticīgu skatienu. Tu nezināji, kādā omā es esmu: vai tēlošu kungu un būšu bargs — vai draugu un parādīšu labvēlību; ap šo laiku tu man jau biji kļuvusi pārāk mīļa, lai gribētu tēlot bargu kungu. Un, kad es tev laipni sniedzu pretim roku, tava jaunā, maigā sejiņa staroja tik gaiši un priecīgi, ka man bieži vajadzēja ļoti savaldīties, lai nepiespiestu tevi pie savas sirds.

—    Nerunājiet vairs par tām dienām, ser, — es viņu pārtraucu, slepeni notraukdama asaras. Viņa vārdi mani spīdzināja, jo es zināju, kas man jādara, turklāt drīz. Bet visas šīs atceres un visa viņa jūtu atklāsme padarīja manu uzdevumu tikai vēl grūtāku.

—   Tev taisnība, Džeina, — viņš atbildēja. — Kāpēc mums jākavējas pagātnes atmiņās, ja tagadne ir daudz drošāka un nākotne daudz gaišāka.

Dzirdot šo neprātīgo apgalvojumu, es nodrebēju.

—   Tagad tu redzi, kāda ir lietas būtība, vai ne? — viņš turpināja. — Pēc tam kad jaunību un vīra gadus biju pārlaidis gan neizsakāmās mokās,, gan bezcerīgā vientulībā, esmu pirmo reizi atradis cilvēku, kuru varu uzticīgi mīlēt, — esmu atradis tevi. Tu esi mana dvēsele, mans labākais «es», mans sargeņģelis — pie tevis mani saista stipra mīlestība. Es zinu, ka tu esi laba, apdāvināta, piemīlīga. Kvēla un nopietna kaisle pārņēmusi manu sirdi. Tā liek man tiekties pēc tevis, jo tu esi manas dzīves spēka avots, mērķis un jēga un, degdama tīrām, gaišām liesmām, saliedē mūs abus vienā būtnē.

Tieši tāpēc, ka tādas bija manas jūtas, nolēmu tevi apprecēt. Apgalvot, ka man jau ir sieva, ir skaidrs izsmiekls; tu tagad zini, ka tā bija tikai pretīgs dēmons. Nebija pareizi, ka mēģināju tevi maldināt, bet es baidījos no ietiepības, kas piemīt tavam raksturam. Es arī baidījos no tev iepotētajiem aizspriedumiem; gribēju, lai tu jau esi pavisam mana, pirms uzdrošinos atklāt tev noslēpumu. Tas bija gjēvi: man vajadzēja vispirms vērsties pie tava cildenuma un augstsirdības, kā daru tagad, vajadzēja vaļsirdīgi tev atklāt savu moku pilno dzīvi, aprakstīt salkumu un slāpes pēc augstākas un pilnvērtīgākas dzīves, parādīt tev nevis savu apņēmību (šis vārds ir pārāk neizteiksmīgs), bet savu nepārvaramo tieksmi pēc uzticīgas un pašaizliedzīgas mīlestības, ja arī mani mīl uzticīgi un pašaizliedzīgi. Tikai pēc tam man vajadzēja lūgt tevi pieņemt manu uzticības solījumu un dot man savu, Džeina, — dod man to tagad!

Klusums.

—    Kādēļ tu neatbildi, Džeina?

Man vajadzēja izturēt īstu uguns pārbaudi. Šķita, ka nokveldēta dzelzs roka žņaudz manu sirdi. Drausmīgs mirklis, pilns cīņas, tumsas un svelmes! Neviens cilvēks pasaulē nevar vēlēties uzticīgāku mīlestību kā tā, ko dāvāja man, un to, kurš mani tā mīlēja, es dievināju. Tomēr man vajadzēja atteikties no mīlestības un no sava dievekļa. Viens drausmīgs vārds skanēja man ausīs, atgādinot mokošo pienākumu: «Jābēg!»

—    Džeina, vai tu saproti, ko es prasu no tevis? Tikai solījumu: «Es piederēšu jums, mister Ročester.»

—    Mister Ročester, es nepiederēšu jums.

Atkal ilgs klusums.

—    Džeina! — viņš iesāka ar tādu maigumu, kas man aiz bēdām lika gandrīz vai sabrukt šausminošās bailēs, jo šī klusā balss līdzinājās satracināta lauvas elsām. — Džeina, vai tu tiešām gribi aiziet pasaulē pa vienu ceļu un ļaut man aiziet pa citu?

—   Jā, ser.

—    Džeina (viņš noliecās un apskāva mani), arī vēl tagad?

—    Jā, ser.

—   Un tagad? — viņš maigi noskūpstīja man pieri un

vaigu.

—   Jā, ser. — Es strauji un noteikti atbrīvojos no viņa

apskāviena.

—    Ai, Džeina, tas ir sāpīgi! Tas — tas ir nepareizi. Pareizi būtu mani mīlēt.

—   Nepareizi būtu pakļauties jūsu gribai.

Viņa uzacis nikni saraucās, seja saviebās. Viņš piecēlās, bet valdījās. Atbalstu meklēdama, es uzliku roku uz krēsla atzveltnes; es drebēju, baidījos — bet paliku nelokāma.

—    Vienu mirkli, Džeina. Iedomājies, kas mani gaida, kad būsi aizgājusi. Kopā ar tevi no manis aiziet visa laime. Kas tad paliek? Par sievu man ir tikai šī ārprātīgā augšstāvā; tikpat labi tu mani vari atstāt pie kāda līķa kapsētā. Ko lai es daru, Džeina? Kur lai rodu draugu un cerības?

—    Dariet tā, kā es daru: paļaujieties uz dievu un sevi. Ticiet debesīm. Ceriet, ka tur atkal sastapsimies.

—   Tātad tu nepiekāpsies?

—    Nē.

—    Tātad tu nolem mani briesmīgai dzīvei un mocekļa nāvei? — Viņa balss kļuva skaļāka.

—    Es jums iesaku bezgrēcīgu dzīvi un novēlu jums mierīgu nāvi.

—    Tad tu man laupi mīlestību un glābiņu! Tu atgrūd mani atpakaļ jutekliskas kaisles varā, netikumībā?

—    Mister Ročester, šo likteni es jums novēlu tikpat maz, cik vēlētu to sev. Mēs esam dzimuši, lai cīnītos un ciestu — gan jūs, gan es! Samierinieties! Jūs mani aizmirsīsiet ātrāk nekā es jūs.

—    Tātad tu domā, ka esmu melis! Tu aptraipi manu godu! Es paziņoju — nekad tevi neatstāšu, bet tu pasaki man acīs, ka drīz tevi aizmirsīšu! Par cik ačgārniem uzskatiem, par cik aplamiem spriedumiem liecina tavi vārdi! Vai tad ir labāk iedzīt savu tuvāko izmisumā nekā pārkāpt cilvēku radītu likumu — ja ar to nevienam netiek nodarīta pārestība? Jo tev nav ne radu, ne paziņu, kurus tu, dzīvojot ar mani, varētu aizvainot.

Tā bija taisnība; pēc šiem vārdiem mana sirdsapziņa un mans saprāts nodeva mani un apsūdzēja noziegumā, tāpēc ka es viņam atsacīju. Tie runāja gandrīz tikpat skaļi kā mana sirds, un sirds uzstājīgi prasīja savu.

«Piekāpies!» tā teica. «Padomā par viņa bēdām! Padomā, kādām briesmām tu viņu pakjauj, atstājot vienu! Atceries viņa straujo dabu! Padomā par to, kāds izmisums un bezcerība sekos šīm bēdām! Mierini viņu! Glāb viņu! Saki viņam, ka viņu mīli un viņam piederēsi! Kam pasaulē daļa gar tevi? Kuru tava rīcība aizvainos?»

Tomēr es sev nelokāmi atbildēju. «Mani pašu tas aizvainos. Jo vientuļāka, jo atstātāka, jo neaizsargātāka esmu, jo vairāk man jāsaglabā pašcieņa. Es paklausīšu dieva likumam, kuru cilvēki atzinuši. Es palikšu uzticīga principiem, kurus pieņēmu, kad biju pie pilna prāta, jo tagad esmu neprātīga. Likumi un principi nav doti tiem brīžiem, kad cilvēks nav nonācis kārdināšanā; tie doti tādiem brīžiem kā šis, kad miesa un dvēsele dumpībā saceļas pret likumu un principu bardzību. Lai cik tie bargi, es tos nepārkāpšu. Ja es pēc sava prāta varētu tos grozīt, kāda tiem būtu nozīme? Tiem tomēr ir paliekama nozīme — tam es aizvien ticēju — un, ja tagad neticu, tad tikai tāpēc, ka esmu neprātīga, galīgi neprātīga; manās dzīslās rit uguns, un sirds nevaldāmi joņo. Šai brīdī varu pietverties vienīgi pie sen atzītām pārliecībārn. un pie tām es turēšos.»

Es nepiekāpos. Misters Ročesters, vērodams manu seju, to saprata. Viņa niknums bija sasniedzis galējo robežu, viņam vajadzēja tikai mirkli tam ļauties, lai par sekām neatbildētu. Viņš ātri pienāca man klāt, sagrāba manu roku un apskāva manu vidukli. Likās, viņš sadedzinās mani ar savām acu liesmām. Es šajā mirklī jutos kā smildziņa, ko apņem liesmu svelmainā elpa. Tomēr es joprojām valdīju pār sevi un man bija cieša pārliecība, ka esmu pilnīgā drošībā. Par laimi, dvēselei ir savi vēstnieki, bieži neapzināti, bet aizvien uzticami — tās ir acis. Pacēlu acis, paskatījos šai kaisles izvaibstītajā sejā, un no manām krūtīm izlauzās nopūta. Viņa skaujas man sagādāja sāpes, mani spēki bija gandrīz izsīkuši.

— Nekad, — viņš teica, zobus griezdams, — nekad neesmu redzējis būtni, kas būtu tik trausla un tajā pašā laikā tik nelokāma. Jūtu viņu savās rokās kā tievu niedrīti (un viņš sāka mani purināt no visa spēka), varētu viņu saberzt starp diviem pirkstiem — bet ko tas līdzētu, ja es viņu salauztu vai samīdītu? Ielūkojieties šais acīs — jums pretī raugās apņēmīga, nelokāma un brīva būtne! Tā raugās manī ne vien ar drosmi, bet arī ar sāpīgu uzvaras apziņu. Lai nodarītu ko nodarīdams viņas čaulai, piekļūt viņai pašai es nevaru — šai patvaļīgajai, lieliskajai būtnei! Ja es salauzīšu, ja sadragāšu šo trauslo sprostu, tad mana vardarbība tikai atbrīvos ieslodzīto. Varu iekarot tikai viņas mājokli, bet iemītniece aizbēgs no tā, pirms paspēšu kļūt par šā mājokļa īpašnieku. Bet es ilgojos tieši pēc tevis, Džeina, tava gara, tik pārpilna gribas un enerģijas, tiklības un šķīstuma, es gribu tevi visu, ne tikai tavu trauslo augumu. Tu pati varētu, ja tu vēlētos, atnākt pie manis un pieglausties manai sirdij, bet, notverta pretēji gribai, tu iz- gaisīsi no manām skavām kā smarža, es nepagūšu to pat ieelpot. Ak, nāc pie manis, Džeina, nāc!

To pateicis, viņš atlaida mani vaļā un tikai skatījās uz mani. Šim skatienam bija daudz grūtāk pretoties nekā apskāvieniem. Taču būtu neprāts tagad pakļauties. Man bija drosme pretoties viņa niknumam un to apvaldīt. Tagad man vajadzēja uzvarēt arī viņa sāpes! Devos uz durvju pusi.

—    Tu aizej, Džeina?

—   Aizeju, ser.

—    Tu mani atstāj?

—    Jā.

—    Tu negribi nakt pie manis?… Tu negribi but mana mierinātāja, mana glābēja?… Mana mūžīgā mīlestība, manas kvēlās alkas, mana izmisīgā lūgšana, — vai tas viss tev nekā nenozīmē?

Kāds neizsakāms saviļņojums skanēja viņa balsī! Cik grūti bija stingri atkārtot: «Aizeju.»

—    Džeina!

—    Mister Ročester!

—    Nu tad ej, es ar to samierinos, — bet atceries, ka tu mani šeit pamet bezgalīgās mokās. Ej augšā savā istabā, pārdomā vēlreiz visu, ko es tev teicu, Džeina, un padomā par manām ciešanām… padomā par mani!

Viņš novērsās un iemetās ar seju dīvānā. — Ak, Džeina! Mana cerība, mana mīlestība, mana dzīvība! — atskanēja no viņa lūpām. Pēc tam izdzirdēju dobjas, smagas elsas.

Jau biju sasniegusi durvis, bet, lasītāj, es gāju atpakaļ —• gāju atpakaļ tikpat noteikti, kā biju aizgājusi. Nometos viņam blakus uz ceļiem, pavērsu viņa seju pret sevi, noskūpstīju viņu uz vaiga, noglaudīju viņa matus.

— Lai dievs jūs svētī, mans dārgais kungs! — es teicu. — Lai dievs jūs pasargā no netaisnības lin ļauna, lai viņš jūs vada un mierina, lai atmaksā, jums bagātīgi par man parādīto laipnību.

— Mazās Džeinas mīlestība man būtu vislabākā atmaksa, — viņš atbildēja. — Mana sirds ir salauzta, ja viņas nav. Bet Džeina man dāvās savu mīlestību! Jā — dāsni tin augstsirdīgi.

Asinis ielija viņam sejā, acis zibsnīja; viņš pielēca kājās, izstiepa rokas, bet es izvairījos no skāvieniem un tūlīt atstāju istabu.

«Ardievu!» iesaucās mana sirds, kad es devos projām. Un izmisums piebilda: «Ardievu uz mūžu!…»

Nebūtu ticējusi, ka šajā naktī varēšu gulēt, bet miegs mani uzveica, tikko nolikos gultā. Sapņi mani aiznesa bērnībā, šķita, ka guļu Geitshedas sarkanajā istabā, ka nakts ir tumša un manu dvēseli māc dīvainas bailes. Gaismas strēle, kas pirms daudziem gadiem noveda mani nemaņā, atkal likās slīdam pa sienu uz augšu un trīsuļojot apstājamies tumšo griestu vidū. Pacēlu galvu un paskatījos: jumta vietā pār mani guboja mākoņi, augsti un drūmi; vājais atspulgs bija tāds, kāds mēdz būt tad, kad no mākoņu gūzmas spraucas laukā mēness. Gaidīju to parādāmies, gaidīju dīvainā satraukumā, it kā uz spīdekļa būtu uzrakstīts mans liktenīgais spriedums. Beidzot mēness lēca, bet nekad mēness tā neiznirst no mākoņiem. Vispirms ieraudzīju kādu roku, tā atbīdīja melnās mākoņu krokas, tad pie zilajām debesīm parādījās balts tēls un nolieca pār zemi savu starojošo pieri. Parādība skatījās uz mani, tā uzrunāja manu dvēseli; vārdi it kā nāca no bezgalīga tāluma, tomēr likās tik tuvu, it kā atskanētu manā sirdī.

—    Mana meita, bēdz no kārdinājuma!

—    Māt, es to darīšu.

Tā es atbildēju, atmodusies no nemaņai līdzīgā sapņa. Vēl bija nakts, bet jūlija naktis ir īsas; drīz pēc pusnakts aust rīts. «Labāk ātrāk ķeršos pie uzdevuma, kas man jāveic,» es nodomāju. Piecēlos. Apģērbties nevajadzēja, jo biju noāvusi tikai kurpes. Sameklēju kumodē savu veļu, medaljonu un gredzenu. Meklējot šīs mantas, manas rokas piedūrās pērļu rotai, ko misters Ročesters bija piespiedis man pieņemt pirms dažām dienām. To atstāju turpat, tā nepiederēja man, bet iedomātajai līgavai, kas bija izgaisusi kā dūmi. Pārējos priekšmetus sasēju sainītī; naudas maku ar divdesmit šiliņiem (visu savu bagātību) iebāzu kabatā. Sasēju salmu cepures lentas, saspraudu šalli, paņēmu sainīti un kurpes, kuras vēl neuzāvu, un klusām izgāju no istabas.

— Ardievu, mīļā misis Fērfeksa! — es čukstēju, iedama garām vecītes durvīm. — Ardievu, mīļā Adela! — noteicu, uzmetusi skatienu bērnistabai. Neuzdrošinājos ieiet iekšā un meitenīti apskaut. Vajadzēja piesargāties, jo es zināju, cik modra dzirde ir šīs mājas saimniekam.

Es būtu pasteigusies garām mistera Ročestera durvīm, bet pie šī sliekšņa mana sirds pēkšņi stājās un mani soļi arī bija spiesti apstāties. Istabā nevaldīja miers, tās iemītnieks nemitīgi staigāja šurp turp; atkal un atkal viņš smagi nopūtās, kamēr es stāvēju un klausījos. Seit, šajā istabā, būtu mana debesu valstība — mana šīs pasaules debesu valstība, ja vien es to vēlētos. Man vajadzētu tikai ieiet un sacīt:

«Mister Ročester, es gribu jūs mīlēt un palikt kopā ar jums līdz nāvei,» — un ar šiem vārdiem manas lūpas kļūtu par svētlaimes avotu. Es par to domāju.

Labais kungs, kas tagad nevar gulēt, ar nepacietību gaida nākamo dienu. No rīta viņš aicinās mani pie sevis, bet es jau būšu projām. Viņš liks mani meklēt, taču veltīgi. Viņš jutīsies atstāts, uzskatīs savu mīlestību par atraidītu. Viņš cietīs, varbūt kritīs izmisumā. Arī par to es domāju. Mana roka sniedzās pēc tverekļa, es tomēr atvilku roku atpakaļ un devos tālāk.

Skumji kāpu lejā. Zināju, kas man jādara, un automātiski to darīju: sameklēju atslēgu sānu durvīm, kas veda uz virtuvi, sameklēju arī pudelīti ar eļļu un spalvu, ieeļļoju slēdzeni un atslēgu. Pēc tam iedzēru malku ūdens un apēdu gabaliņu maizes, jo varbūt man vajadzēs nostaigāt lielu gabalu kājām un mani spēki, nesen pārgurdi- nāti, nedrīkstēja sabrukt. Visu to es veicu bez jebkāda trokšņa. Atvēru durvis, izgāju ārā, tad klusi tās aizvēru. Pagalmā jau vīdēja gaisma. Lielie vārti bija aizvērti un aizslēgti, bet mazās sānu durtiņas tikai aizbultētas. Caur tām es izgāju, aizvēru tās un atrados ārpus Tornfīldas.

Kādu jūdzi tālāk viņpus laukiem aizstiepās lielceļš, kas veda prom no Milkotas; tas bija ceļš, kuru nekad nebiju izmantojusi, bet bieži ievērojusi un sev jautājusi, nez kurp gan tas ved; uz turieni es tagad devos. Nedrīkstēju nodoties nedz pārdomām, nedz pamest skatienu atpakaļ. Nevienu domu nedrīkstēju veltīt nedz pagātnei, nedz nākotnei. Pagātne bija brīnišķīgi jauka, bet arī neizsakāmi skumja dzīves lappuse, taču ar vienu izlasītu rindu pietiktu, lai iznīcinātu manu drosmi un salauztu sparu. Nākotne rādījās drausmīgi tukša, kaut kas līdzīgs zemei, kam pāri gājuši grēku plūdi.

Steidzos gar laukiem un dzīvžogiem, un pļavām; jau lēca saule. Man šķiet, ka bija mīlīgs vasaras rīts; atceros, ka kurpes, kuras apāvu, kad izgāju no mājām, drīz bija izmirkušas rasā. Taču es neskatījos nedz uz lecošo sauli, nedz uz skaidrajām debesīm, neievēroju dabu, kas modās. Cilvēks, kuru ved uz ešafotu, nedomā par puķēm, kas zied ceļa malā, bet par bluķi un cirvi, par galvas nociršanu, par kapa bedri, kas gaida, — un es domāju par drūmo bēgšanu un gaidāmo maldīšanos bez mājām un ar sirdssāpēm atcerējos, ko biju pametusi. Nekā vairs nevarēju darīt. Tagad iedomājos misteru Ročesteru: viņš savā istabā vēro saullēktu pilns cerību, ka es drīz nākšu, lai pateiktu, ka palikšu pie viņa un piederēšu viņam. Es ilgojos piederēt viņam, ilgojos atgriezties! Vēl nebija par vēlu, es vēl varēju viņam aiztaupīt rūgtās pamestības sāpes. Biju pārliecināta, ka mana bēgšana vēl nav atklāta, varēju atgriezties un kļūt par viņa mierinātāju, viņa prieku, viņa glābēju no posta, varbūt pat no pazušanas. Raizes par viņa pamestību bija daudz Jaunākas nekā mana pamestība. Tās mani mudināja atgriezties. Doma par atgriešanos kā atskabargaina bulta dūrās man krūtīs, tā mani plosīja; kad centos to izvilkt, tā draudēja mani nogalināt, atmiņas urba to aizvien dzijāk sirdī. Krūmos un birztalās sāka dziedāt putni. Putni bija uzticīgi, putni bija mīlestības simbols! Kas biju es? Savās sirds mokās un pārcilvēciskajos centienos turēties pie saviem principiem es sevi nicināju. Neguvu mierinājumu pareizas rīcības pašapziņā, neguvu mierinājumu pat pašcieņā. Es biju aizvainojusi, sāpinājusi un pametusi savu kungu. Biju ļauna pati savās acīs. Tomēr es nespēju atgriezties. Pa šo ceļu mani acīmredzot ved dievs. Kaislās bēdas bija salauzušas manu gribu, apklusinājušas sirdsapziņu. Raudāju skaļā balsī, turpinādama savu vientuļo ceļu, steigdamās kā drudža murgu apmāta. Taču garīgais vārgums drīz pārgāja fiziskā vārgumā, manas kājas saļodzījās, un es pakritu. Dažus mirkļus gulēju, seju iespiedusi miklās velēnās. Mani pārņēma bailes vai varbūt cerība, ka šeit nomiršu; bet drīz atģidos un rāpoju uz priekšu, tad atkal uzslējos kājās, tikpat neatlaidīgi kā pirms tam vēlēdamās sasniegt lielceļu.

Kad beidzot to sasniedzu, man vispirms vajadzēja apsēsties ceļmalā, lai atpūstos; un, kamēr sēdēju, saklausīju ratu rīboņu un ieraudzīju tuvojamies diližansu. Piecēlos un pavicināju ar roku, diližanss apturēja. Jautāju kučierim, kur viņš brauc, un kučieris minēja kādu tālu vietu, — zināju, ka misteram Ročesteram nav ar to nekāda sakara. Apvaicājos, par kādu summu kučieris būtu ar mieru paņemt mani līdzi; viņš teica — par trīsdesmit šiliņiem, bet man bija tikai divdesmit; nu, viņš mēģināšot iztikt ar to pašu. Bez tam viņš atļāva man apsēsties iekšā, jo diližanss bija tukšs. Es iekāpu, viņš aizvēra durtiņas, un mēs aizbraucām.

Mīļo lasītāj, lai tev nekad nav jāizjūt tas, ko toreiz izjutu es! Lai tavas acis nekad nelej tik karstas, mokošas un sirdi plosošas asaras, kādas plūda no manējām! Lai tu nekad nebūtu spiests piesaukt visvareno tādās bezcerīgās un ciešanu pārpilnās lūgšanās, kādas tajā stundā raidīju pret debesīm! Lai tev nekad nebūtu jābaidās kļūt par posta un nelaimes nesēju cilvēkam, kuru tu mīli vairāk par visu!

XXVIII

Pagājušas divas dienas. Ir vasaras vakars. Kučieris mani izsēdināja krustcelēs, ko sauc par Vitkrosu; viņš nevarēja vest mani tālāk par to naudu, ko viņam iedevu, bet nebija ne šiliņa vairāk. Kariete pa šo laiku jau būs nobraukusi kādu jūdzi — nu stāvu- šeit viena. Pēkšņi atklāju, ka esmu aizmirsusi savu sainīti diližansa bagāžniekā, kur to drošības dēļ iemetu; tur tas palika, tur tas arī paliks; tagad esmu zaudējusi visu.

Vitkrosa nav pilsēta, nav pat ciems; tas ir tikai akmens stabs, kas uzsliets četru lielceļu krustojumā un nobalsināts — droši vien tāpēc, lai būtu labāk saredzams gan no tālienes, gan tumsā. Tam galā ir četri dēlīši, kas norāda uz visām pusēm: tuvākā pilsēta, spriežot pēc uzrakstiem, atrodas desmit jūdžu no šejienes, vistālākā — divdesmit jūdžu. Pēc šo pilsētu nosaukumiem saprotu, kurā grāfistē esmu nokļuvusi. Tā ir viena no zie- meļVidienes grāfistēm — nomaļš, vietumis kalnains, vietumis purvains novads. Visapkārt plešas virsājs; pār dziļo ieleju paceļas kaili kalni, kas aizviļņo tālumā. Apvidus acīmredzot ir maz apdzīvots, neredzu neviena cilvēka ejam pa ceļiem; tie — balti, plati un vientuļi — ved uz austrumiem, rietumiem, ziemeļiem un dienvidiem, tie visi šķērso tīreli, kur aug virši, biezi un kupli līdz pat ceļa malai. Taču gadījuma pēc šeit var uzrasties kāds ceļinieks, un es negribu, lai kāds mani tagad ierauga; svešinieki brīnītos, ko es te viena bezmērķīgi stāvu pie ceļa staba. Mani izjautātu, es varētu dot tikai tādu atbildi, kas liktos neticama un izraisītu aizdomas. Šajā mirkli neviena saite vairs nesaista mani ar cilvēku sabiedrību, nekāds valdzinājums, nekādas cerības nevilina mani tur, kur dzīvo tādas pašas būtnes kā es. Neviens no tiem, mani ieraugot, neveltītu man kādu laipnu domu vai laba novēlējumu. Man nav neviena cita tuvinieka, tikai mūsu visu māte — Daba. Piekļaušos pie viņas krūts un lūgšu mieru.

Devos iekšā virsājā pa taciņu, kas šķērsoja brūno augsni, bridu pa to uz priekšu, līdz ceļiem grimdama biezajos augos; sekojot takas līkločiem, uzgāju nomelnējušu, sūnām apaugušu granīta bluķi un apsēdos pie tā. Visapkārt slējās augstas, viršiem apaugušas nogāzes; granīta bluķis pacēlās pār manu galvu, augšā pletās debesis.

Pagāja kāds laiks, pirms jutos mierīga pat šai nošķirtajā patvērumā, baidījos, ka tuvumā varētu būt kāds no bara noklīdis meža dzīvnieks vai ka mani varētu pamanīt kāds mednieks vai malu mednieks. Kad vēja brāzma traucās pāri šai vientuļajai vietai, es tramīgi pacēlu galvu, iedomājusies, ka man virsū drāžas vērsis; kad iesvilpās vālodze, man šķita, ka svilpo cilvēks. Tomēr, redzēdama, ka manas iedomas ir nepamatotas, juzdamās mierīgāka, nakts klusumam iestājoties, kļuvu paļāvīgāka. Līdz šim nebiju domājusi nekā, biju tikai klausījusies, vērojusi, baiļojusies; tagad atguvu spējas visu skaidri apjēgt.

Ko lai es daru? Kur lai eju? Cik mokoši jautājumi, ja nekā nav ko darīt un nav arī kur iet — kad manām nogurušajām, drebošajām kājām vēl vajadzēja nostaigāt garu ceju, pirms sasniegšu cilvēku mitekli, kad vēl vajadzēja meklēt palīdzību pie vienaldzīgas žēlsirdības, pirms varēšu dabūt naktsmājas; būs vajadzīga lūgšanās, lai atmodinātu līdzjūtību; gandrīz noteikti vajadzēja rēķināties ar noraidījumiem, pirms mans stāsts tiks uzklausīts vai kāds no lūgumiem apmierināts.

Pārlaidu roku virsājam — tas bija sauss un vēl silts no vasaras dienas karstuma. Paskatījos uz debesīm — tās bija skaidras; viena zvaigzne rāmi mirguļoja pār klints aizu. Jau krita rasa, bet es to tikko samanīju, nejutu arī ne mazākās vēja pūsmas. Daba likās izturamies pret mani labvēlīgi un laipni; man šķita, ka viņa mīl mani — kaut esmu izstumtā; un es, kas varēja no cilvēkiem gaidīt tikai aizdomas, noraidījumus, apvainojumu, piekļāvos viņai bērna sirsnībā. Vismaz šonakt es būšu viņas viešņa — jo esmu taču viņas bērns; māte dos man naktsmājas, neprasīdama nedz naudu, nedz atlīdzību. Man vēl bija gabaliņš maizes, atlikums no klaipiņa, ko pusdienas laikā, braucot cauri kādai pilsētai, biju nopirkusi par kabatā atrastu peniju — savu pēdējo monētu. Šur tur redzēju gatavas brūklenes mirdzam viršos kā tumšas pērles; salasīju pilnu sauju ogu un apēdu kopā ar maizi. Manu izsalkumu, kas pirms tam bija mokošs, šī vienkāršā maltīte gan neapmierināja, taču mazliet remdināja. Beigusi ēst, noskaitīju vakara lūgšanas un pēc tam izvēlējos guļas vietu.

Virši blakus klintij bija saauguši ļoti biezi; kad no- gūlos, manas kājas iegrima tajos; ieskāvuši mani no visām pusēm gluži kā siena, tie neļāva piekļūt nakts gaisam. Pārlocīju savu šalli un apsedzos ar to; pagalvim noderēja zems, sūnām apaudzis pauguriņš. Tā iekārtojoties, es vismaz nakts sākumā nesalu.

Mans miegs būtu mierīgs, ja man nebūtu tik skumja sirds. Tā žēlojās par savu asiņojošo brūci, pārrautajām stīgām. Tā drebēja par misteru Ročesteru un viņa likteni, tā raudāja par viņu dziļā līdzjūtībā; tā tiecās pēc viņa neklusināmās ilgās, bezspēcīga kā sašauts putns tā joprojām cilāja salauztos spārnus, velti mēģinādama aizlidot pie iemīļotā.

Mokošo domu nogurdināta, es piecēlos uz ceļiem. Bija iestājusies nakts, tās spīdekļi uzausuši, — rāma, klusa nakts, pārāk mierīga un skaidra, lai cilvēks varētu izjust bailes. Mēs zinām, ka dievs ir visur, taču vispārliecinošāk izjūtam viņa klātieni tad, kad viņa darbu dižums parādās mūsu acu priekšā savā visneizmērojamākā varenībā; un tieši skaidrās nakts debesīs, kur dieva neskaitāmās pasaules iet savu kluso gaitu, mēs visskaidrāk izjūtam viņa bezgalību, viņa visvarenību, viņa visurklā- tieni. Biju piecēlusies ceļos, lai lūgtu dievu par misteru Ročesteru. Paveroties augšup, es caur asarām ieraudzīju vareno Piena Ceļu. Atcerēdamās,' no kā tas sastāv, — ka neskaitāmas saules sistēmas joņo tur, izplatījumā, atstādamas tikai blāvi vizošu sliedi, — izjutu dieva varenību un spēku. Es ticēju, ka viņa spēkos ir pasargāt visu, ko viņš ir radījis; izjutu dziļu pārliecību, ka neaizies bojā nedz zeme, nedz arī kāda no dvēselēm, kas mīt uz tās. Un mana lūgšana pārvērtās pateicības vārdos: visas dzīvības pirmradītājs bija arī dvēseļu glābējs. Misters Ročesters atradās drošībā: viņš piederēja dievam, un dievs viņu pasargās. Es atkal pieglaudos pakalna krūtīm un drīz vien miegā aizmirsu savas bēdas.

Tomēr nākamajā dienā trūcība nostājās man pretī visā savā netīkamā kailumā. Putni sen bija atstājuši ligzdas, bites sen bija aizlidojušas vākt medu, kamēr rasa vēl nav nožuvusi; garās rīta ēnas jau bija sarukušas un saule lēja pār debesīm un zemi starojošu gaismu, kad es atmodos un paskatījos apkārt.

Cik klusa, silta, brīnišķīga diena! Kā zeltīts tuksnesis pletās plašais lauks. Viss bija saules gaismas pārplūdināts. Kaut varētu palikt šeit un pārtikt no šās spozmes, dzīvot no šā mirdzuma. Ieraudzīju ķirzaku aizskrienam pa klintsbluķi, redzēju strādīgo biti ložņājam starp saldajām brūklenēm. Ja es būtu bite vai ķirzaka, es te atrastu piemērotu barību un pastāvīgu pajumti. Bet es biju cilvēks, un man bija cilvēka vajadzības, es nedrīkstēju palikt šeit, kur nebija nekā, ar ko tās apmierināt. Es piecēlos un atskatījos uz guļvietu, kuru biju pametusi. Lūkodamās nākotnē bez cerībām, tagad vēlējos tikai vienu — kaut radītājs pagājušajā naktī būtu uzskatījis par pareizu miegā aizsaukt manu dvēseli pie sevis. Tad šai nogurušajai miesai, ko nāve būtu atbrīvojusi no tālākām cīņām ar likteni, atliktu vienīgi klusi sairt pīšļos un pamazām sajaukties ar šā virsāja smilti. Bet dzīvība ar visām savām mokām, prasībām un pienākumiem vēl nebija mani pametusi. Dzīves nasta bija jānes, vajadzības jāapmierina, pienākums jāpilda. Es devos ceļā.

Atkal nonākusi Vitkrosas krustcelēs, gāju pa ceļu ar muguru pret sauli, kas tagad bija augsta un svelmēt svelmē ja. Man nebija citu apsvērumu, pēc kā vadīties. Gāju ilgi, un, kad man šķita, ka esmu padarījusi pietiekami daudz, lai uzdrīkstētos ar mierīgu sirdsapziņu padoties nogurumam, kurš mani jau māca, pārtraukt šo piespiedu virzīšanos uz priekšu un, apsēžoties uz akmens, ļauties apātijai, kas stindzināja sirdi un locekļus, — es pēkšņi izdzirdēju zvana skaņas, baznīcas zvana skaņas.

Es pagriezos zvanīšanas virzienā, un tur romantisku kalnāju vidū, kuru mainīgo apveidu jau kādu stundu vairs nebiju ievērojusi, redzēju ciema jumtus un baznīcas torni. Visā ielejā man pa labi pletās ganības, tīrumi un meži; mirdzoša upe vijās cauri visdažādākiem zaļumiem — briestošām druvām, tumšiem mežiem, gaišām, saulainām pļavām. Izdzirdēju ratu rīboņu un, atkal paskatījusies uz ceļu, ieraudzīju smagi piekrautus ratus, kas lēnām brauca kalnā; aiz ratiem gans dzina divas govis. Mani apņēma cilvēku dzīve un darbs. Arī man vajadzēja turpināt cīņu — aizstāvēt savu dzīvību un strādāt kā visiem pārējiem.

Ap diviem pēcpusdienā es iegāju ciematā. Tā vienīgās ielas galā atradās mazs veikals ar dažiem maizes klaipiem skatlogā. Kā man kārojās rieciena maizes! Paēdusi es varbūt atgūtu kaut cik spēka, bez ēšanas bija grūti turpināt ceļu. Tiklīdz atkal atrados starp sev līdzīgiem, man atgriezās vēlēšanās pēc gribas un enerģijas. Cik apkaunojoši būtu noģībt aiz bada uz ielas pašā ciemata vidū! Vai man nebija nekā, ko varētu iemainīt pret vienu klaipiņu? Brīdi pārdomāju. Man bija zīda lakatiņš, ko biju apsējusi ap kaklu, man bija arī cimdi. Bet lāgā nevarēju iedomāties, kā cilvēki rīkojas, nonākuši galējā trūkumā. Vai kāds pieņems no manis šīs lietas? Droši vien ne, bet vajadzēja mēģināt.

Iegāju veikalā; tur stāvēja sieviete. Redzēdama pieklājīgi ģērbušos personu, acīmredzot lēdiju, viņa laipni naca pretī. Ar ko viņa varot pakalpot? Mani uzveica kauns, mēle nespēja izteikt lūgumu, kam biju sagatavojusies. Es neuzdrošinājos piedāvāt viņai valkātus cimdus vai saburzītu lakatu, bez tam es jutu, ka tas būtu bezjēdzīgi. Es tikai palūdzu atļauju vienu mirklīti apsēsties, jo biju ļoti nogurusi. Vīlusies cerībās redzēt pircēju, sieviete dzedri apmierināja šo lūgumu. Viņa norādīja uz sēdekli; es tajā ieslīgu. Man gribējās raudāt, bet, apzinādamās, ka šāda vājuma izpausme te nepiederas, es apvaldīju asaras. Pēc brītiņa apjautājos, vai šai ciematā ir kleitu vai veļas šuvēja?

—    Jā, divas vai trīs. Bet mums ar tām pietiek.

Es pārdomāju. Sapratu, ka esmu sasniegusi pēdējo robežu. Atrados aci pret aci ar skaudro nepieciešamību. Turklāt bez līdzekļiem, bez draugiem, bez naudas. Man vajadzēja kaut ko uzsākt. Bet ko? Man vajadzēja meklēt darbu. Bet kur?

Apvaicājos, vai kaimiņos kādam nav vajadzīga kalpone.

Nē, viņa nekā neesot dzirdējusi.

Ar ko šeit iedzīvotāji galvenokārt nodarbojas? Ko dara vairākums?

Daži esot laukstrādnieki; krietna daļa strādājot arī mistera Olivera adatu fabrikā un lietuvē.

Vai misters Olivers nodarbina ari sievietes?

Nē, tas esot vīriešu darbs.

Ko dara sievietes?

—    Nezinu, — skanēja atbilde. — Daži dara šo, citi to. Trūcīgie iztiek, kā var.

Viņai acīmredzot bija apnikusi mana taujāšana, un tiešām — kas man deva tiesības viņu apgrūtināt? Veikalā ienāca daži kaimiņi; mans sēdeklis acīmredzot bija vajadzīgs citiem. Es aizgāju.

Devos tālāk pa ielu, pa ceļam apskatot visas mājas pa labi un pa kreisi, bet nevarēju izdomāt nevienu ieganstu vai pamatojumu, lai kādā ieietu. Klīdu ap ciematu, gan attālinādamās, gan atkal tajā atgriezdamās. Galīgi pārguruši un izsalkusi, iegriezos kādā sānieliņā un apsēdos pie dzīvžoga. Tomēr pēc dažiem mirkļiem es atkal piecēlos un atkal devos meklēt kādu patvērumu vai vismaz padomdevēju. Ielas galā pletās glīts mauriņš, kura priekšā bija dārzs, ļoti kopts un vienos ziedos. Pie tā apstājos. Kādas tiesības man bija tuvoties baltajām durvīm vai pieskarties spožajam klauvēklim! Vai drīkstēju cerēt, ka šās mītnes iedzīvotāji man palīdzēs? Tomēr piegāju klāt un pieklauvēju. Laipna izskata, kārtīgi ģērbusies jauna sieviete atvēra durvis. Tādā balsī, kāda varēja būt tikai galīgi pārgurušam un visas cerības zaudējušam cilvēkam, — klusā un drebošā balsī es jautāju, vai viņiem nav vajadzīga kalpone.

—    Nē, — sieviete atbildēja, — mēs neturam kalponi.

—    Vai jūs nepateiktu, kur varu dabūt kaut kādu darbu? — es turpināju. — Esmu šeit sveša, man šajā puse nav paziņu. Meklēju darbu, vienalga, kādu.

Bet viņas pienākums nebija domāt par mani vai meklēt man darbu, turklāt mans izskats, dīvainais stāvoklis un lūgums viņai varēja likties visai aizdomīgs. Viņa pakratīja galvu. Ļoti žēl, bet viņa nevarot man sniegt nekādas ziņas. Baltās durvis aizvērās — Joti klusi un pieklājīgi, tomēr es paliku ārpusē. Ja tās butu palikušas vajā tikai mazliet ilgāk, es droši vien būtu palūgusi gabaliņu maizes, jo tagad jutos gluži nespecīga.

Es nevarēju pieļaut domu, ka būs jāatgriežas nemīlīgajā ciematā, bez tam tur nebija nekādu cerību dabūt palīdzību. Es labprātāk būtu devusies uz mežu, kuru redzēju netālu un kura biezās ēnas solīja laipnu pajumti; bet es biju tik nomocījusies, tik izvārguši, mani gremza tik skaudrs izsalkums, ka pašuzturēšanās instinkts lika man klaiņot ap cilvēku mītnēm, kur pastāvēja kāda iespēja dabūt kaut ko ēdamu. Zināju, ka vientulība man nebūs vientulība, atpūta nebūs atpūta, kamēr izsalkums, šis vanags, plosīs mani no iekšienes.

Es gan tuvojos namiem, gan attālinājos no tiem, atgriezos un atkal devos projām, visu laiku apzinoties, ka man nav nekādas tiesības kaut ko prasīt, nekādas tiesības gaidīt, lai kāds justu līdzi manam vientuļajam liktenim. Kamēr es tā klaiņoju apkārt kā noklīdis un izsalcis suns, diena jau sliecās pret vakaru. Šķērsodama kādu tīrumu, ieraudzīju sev pretī baznīcas zvanu torni. Steidzīgi devos turp. Netālu no kapsētas dārza vidū stāvēja neliela, bet pamatīgi celta ēka; nešaubījos, ka tā bija mācītāja māja. Atcerējos, ka cilvēki, nonākuši tādā vietā, kur viņiem nav draugu, dažkārt griežas pie mācītāja pēc padoma un palīdzības. Garīdznieka pienākums taču ir palīdzēt — vismaz ar labu padomu — tiem, kuriem palīdzība vajadzīga. Domāju, ka man ir zināmas tiesības meklēt padomu šeit. Tāpēc, no jauna saņēmusi drosmi un pēdējos spēkus, devos turp. Piegājusi pie mājas, pieklauvēju pie virtuves durvīm. Tās atvēra kāda veca sieviete. Es jautāju, vai šī ir mācītāja māja.

—   Jā.

—    Vai mācītājs mājās?

—   Nē.

—   Vai viņš drīz atgriezīsies?

—    Nē, viņš ir aizbraucis.

—    Vai tālu?

—    Ne pārāk, kādas trīs jūdzes. Viņu aizsauca uz Mar- šendu, kur pēkšņi nomira viņa tēvs. Varbūt viņš tur paliks pāris nedēju.

—    Vai mācītāja kundze nav mājās?

—   Nē, nav neviena, tikai es. Esmu saimniecības vadītāja.

Bet viņai, mīļais lasītāj, man nebija iespējams lūgt to palīdzību, bez kuras man draudēja bojā eja. Vēl es nespēju ubagot un atkal aizvilkos projām.

Vēlreiz es atraisīju lakatiņu un iedomājos klaipiņus maiznīcā. Kaut dabūtu vismaz garoziņu! Ar vienu kumosu man pietiktu, lai remdinātu sāpīgo izsalkumu. Nevilšus atkal pagriezos ciemata virzienā, atkal uzmeklēju veikalu un iegāja tajā, un, kaut arī bez veikalnieces tur bija citi cilvēki, es uzdrošinājos izteikt lūgumu: vai viņa man neiedotu klaipiņu maizes par šo lakatu?

Sieviete paskatījās uz mani ar neslēptām aizdomām. Nē, šādā veidā viņa nekad neesot pārdevusi savu preci.

Gandrīz izmisīgi lūdzu, lai viņa man iedod kaut pus- klaipiņu; viņa atteicās to darīt. Kā viņa varot zināt, kur es dabūjusi šo lakatu?

Varbūt viņa būtu ar mieru ņemt manus cimdus?

Nē, ko viņa ar tiem lai iesāk?

Lasītāj, nav patīkami kavēties pie šiem sīkumiem. Ir cilvēki, kas apgalvo, ka viņiem sagādājot baudu atcerēties pagātnē pārdzīvotās ciešanas, bet man vēl tagad grūti domās atgriezties pie šā manas dzīves posma: morāls pazemojums kopā ar fiziskām ciešanām — tās ir pārāk smagas atmiņas, lai labprāt pie tām kavētos. Es nenosodu tos, kas mani atgrūda. Jutu, ka to varēja gaidīt un tur nekā nevarēja līdzēt: parasts ubags jau bieži izraisa aizdomas, bet labi ģērbts lūdzējs tās rada noteikti. Es gan nelūdzu neko citu kā darbu. Bet kam bija pienākums mani nodrošināt ar to? Protams, ne jau tiem cilvēkiem, kuri mani redzēja pirmo reizi mūžā un nezināja, kas es esmu. Un, runājot par sievieti, kura negribēja apmainīt savu maizi pret manu lakatu, jāatzīst, ka viņa rīkojās pareizi, ja viņai šāds piedāvājums likās aizdomīgs vai

maiņa neizdevīga. Bet atļaujiet man izteikties īsāk. Man grūti par to stāstīt.

Mijkrēslī gāju garām kādai lauku mājai, kur atvērtajās durvīs sēdēja zemnieks un ēda vakariņas — maizi un sieru. Es apstājos un teicu:

—    Vai jūs man neiedotu gabalu maizes? Esmu ļoti izsalkusi.

Viņš uzmeta man pārsteigtu skatienu, bet, neteikdams ne vārda, nogrieza no klaipa biezu riku un iedeva to man. Acīmredzot viņš mani neturēja par ubadzi, bet nolēma, ka esmu untumaina lēdija, kurai pēkšņi iegribējies nogaršot lauku maizi. Tiklīdz biju aizgājusi tālāk no mājas, apsēdos zemē un apēdu maizi.

Nevarēju cerēt, ka dabūšu patvērumu zem kāda jumta, tādēļ meklēju naktsmājas mežā, kuru jau iepriekš pieminēju. Bet šī nakts man nebija vēlīga, atpūtu neguvu: zeme bija mikla, gaiss — auksts; bez tam vairākas reizes mani traucēja garāmgājēji, tā ka atkal un atkal vajadzēja mainīt guļvietu; velti biju cerējusi rast mieru un patvērumu. Rīta pusē sāka līt, un visa nākamā diena bija drēgna. Neprasi no manis, lasītāj, dot sīku parskatu arī par šo dienu; es tāpat meklēju darbu, tāpat mani atraidīja, tāpat mani mocīja izsalkums; tikai vienu reizi es dabūju paēst. Pie nelielas lauku mājas durvīm redzēju mazu meitenīti, kura dzīrās mest no katla biezputru cūkas silē.

—    Vai tu neiedotu to man? — es jautāju.

Meitenīte pārsteigta paskatījās uz mani. —> Māt! — viņa iesaucās. — Te ir viena sieviete, viņa prasa man putru!

—    L<ibi, meitiņ, — atbildēja balss no mājas, — dod vien, ja viiia ir ubadze. Cūka jau tik un tā vairs neēdīs.

Meitenīte izkratīja auksto putru manās rokās, un es to kāri apēdu.

Kad drēgnais mijkrēslis satumsa, es apstājos uz vientuļas takas, pa kuru jau vairāk nekā stundu biju vilkusies.

—    Man zūd pēdējie spēki, — es sev teicu. — Jūtu, ka vairs nevaru tālāk paiet. Vai arī šī nakts man būs jāpavada kā izstumtai? Vai man šai lietū atkal jāliek galva uz aukstās, izmirkušās zemes? Baidos, ka cits nekas neatliks. Kas mani pieņems? Bet tas būs drausmīgi, jo esmu izsalkusi, novārgusi, pārsalusi, nevienam gar mani nav daļas, man nav ne vismazākās cerības dzirksts. Ļoti iespējams, ka nesagaidīšu rītu. Kāpēc es nevaru samierināties ar drīzu nāvi? Kāpēc cīnos par nevajadzīgu dzīvi? Tāpēc, ka es zinu, ticu, ka misters Ročesters ir dzīvs; turklāt nomirt aiz bada vai aukstuma — tas ir tāds liktenis, kam cilvēka daba nevar padoties. Ak, visvarenais! Dod man vēl mazlietiņ spēka! Palīdzi, vadi mani!

Manas blāvās acis slīdēja pār drūmo, miglā tīto apkārtni. Nopratu, ka biju aizklīdusi tālu projām no ciemata. Bija pazuduši no redzes loka pat apstrādātie lauki, kas to ietvēra. Zemes ceļi un takas mani atkal bija atveduši tīrelī. Vēl tikai šaura strēmele slikti apstrādātu lauku, tikpat smilšainu un neauglīgu kā virsājs, kuram tie bija nesen atkaroti, šķīra mani no tumšajiem kalniem.

«Labāk nomirt tur augšā nekā uz ielas vai dzīva lielceļa,» es nodomāju. «Labāk lai vārnas un kovārņi sa- knābā manu miesu, nekā to ieliek nespējnieku patversmes zārkā un tā sapūst kopējā nabagu kapā.»

Tāpēc es pavērsos pret kalniem. Es aizgāju līdz tiem. Tagad man vajadzēja tikai atrast kādu ieplaciņu, kurā es varētu iegulties, lai būtu vismaz paslēpta no citu acīm, ja arī ne drošībā. Bet kalnu pakāje bija līdzena, tikai tās nokrāsa bija atšķirīga — zaļa vīdēja tur, kur meldri un sūnas klāja purvāju, melna — kur sausā zemē auga vienīgi virši. Mijkrēslī es tikko varēju saskatīt šīs nokrāsas, uztvēru vienīgi gaišākus un tumšākus plankumus, jo tās bija nobālušas līdz ar dienas gaismu.

Mans skatiens joprojām klīda pār purvu un tīreli, kas pārgāja meža biezoknī, kad pēkšņi tumsā aiz purvāja un klintīm iespīdējās uguntiņa. «Tā ir malduguns,» es nospriedu un gaidīju, ka tā tūlīt pazudīs. Taču tā spīdēja pavisam mierīgi — ne attālinādamās, ne arī tuvodamās. «Tas varbūt ir ugunskurs, kas nupat iededzies,» es nodomāju. Sāku vērot, vai uguns uzliesmos vai ne; bet nē, tā nekļuva nedz lielāka, nedz mazāka. «Droši vien svece deg kādās mājās,» es beidzot nolēmu. «Bet, ja arī tā būtu, es vairs nevaru turp nokļūt. Tas ir pārāk tālu; ja arī šī vieta atrastos tikai vienu soli no manis — ko tas dotu? Es pieklauvētu pie durvīm, bet tās tūlīt aizcirstos.»

Es nogūlos un paslēpu seju viršos. Kādu mirkli gulēju nekustīgi. Nakts vējš brāzās pār kalniem un pār mani un

iegaudojies apklusa tālumā; lija lietus, un es izmirku līdz ādai. Ak, ja es varētu sastingt un ļauties nāves žēlsirdībai, tad tas varētu mani kapāt, es vairs nekā nejustu. Bet mans vēl dzīvais ķermenis drebēja šai aukstajā lietus gāzmā. Tāpēc es drīz piecēlos.

Gaisma joprojām spīdēja, gan vāji, bet neatlaidīgi mirgodama caur lietu. Es atkal mēģināju iet un lēnām vilku savas nogurušās kājas pretī šai gaismai. Tā veda mani šķērsām pāri kalnam, cauri platam dumbrājam, kas ziemā ir nepārejams un pat tagad, vasaras vidū, dūņains un līgans. Divas reizes es pakritu, bet katrreiz piecēlos un, saņēmusi visus spēkus, gāju uz priekšu. Šī gaisma bija manas pēdējās cerības. Man vajadzēja to sasniegt!

Šķērsojusi purvu, tumsā saskatīju baltu strēli, kas stiepās pāri tīrelim. Devos turp; tas bija ceļš, kas veda tieši uz gaismu, kura tagad spīdēja kaut kur augšā, pašā pakalna galā, ko apņēma koki, acīmredzot egles, tumsā tik tikko samanīju to apveidus un skujas. Kad pienācu tuvāk, mana ceļarādītāja zvaigzne pazuda: cik varēju spriest, kāds šķērslis bija nostājies starp mums. Es izstiepu roku un sataustīju kaut kādu blīvu masu, tas bija no neaptēstiem akmeņiem celts zems mūris, bet virs tā — kaut ko līdzīgu latiņu žogam un aiz tā — augstu, ērkšķainu dzīvžogu. Taustoties virzījos talak. Pēkšņi priekšā parādījās kaut kas palsnējs — darza vārtiņi; tie atvērās, līdzko tiem pieskāros. Abās pusēs melnēja aslapainās palmas vai īves puduri.

izgājusi cauri vārtiņiem un pagājusi garām krūmiem, ieraudzīju tumša, zema un diezgan gara nama siluetu. Bet vaduguns vairs nespīdēja. Viss bija tumšs. Varbūt iemītnieki devušies pie miera? Es baidījos, ka tā tas ir. Durvis meklēdama, iegriezos ap stūri. Un atkal laipnās gaismas stars spiedās cauri maza, aizrežģota loga romb- veidīgām rūtīm. Logs atradās apmēram pēdu no zemes un izskatījās vēl mazāks, jo to apvija efeja vai kāds cits ložņaugs; tā lapas vietām pilnīgi noklāja visu šo mājas sienu. Logs bija tik šaurs un lapām apsegts, ka aizkari vai slēģi nemaz nebija vajadzīgi; pieliekusies un pabīdījusi sānis pār logu nokārušās lapas, ielūkojos iekšā. Ieraudzīju istabu ar balti noberztu, smiltīm nokaisītu grīdu. Uz riekstkoka bufetes bija sarindoti alvas šķīvji, tajos rotājās sārti atspulgi no pavarda, kurā dega kūdra. Redzēju vēl sienas pulksteni, nekrāsotu priedes galdu un

dažus krēslus. Uz galda dega svece, kuras spožā gaisma bija kalpojusi man par vaduguni. Sveces gaismā adīja zeķi paveca sieviete, kas gan izskatījās mazliet robusta, bet bija pedantiski tīra — kā visa viņas apkārtne.

Visai šai ainai es pārlaidu vienīgi acis — tajā nebija nekā neparasta. Manu interesi daudz vairāk saistīja grupa pie pavarda. Tā sārtajā atspīdumā un mierīgajā siltumā sēdēja divas jaunas, piemīlīgas sievietes, katrā ziņā īstas lēdijas, viena — zemā šūpuļkrēslā, bet otra — uz ķeblīša; abas valkāja sēru tērpus — ar krēpu apdarinātas kleitas, kuru drūmais melnums jo sevišķi izcēla viņu skaistos kaklus un sejas; liels, vecs pointers bija uzlicis savu vareno galvu uz vienas meitenes cejiem; otras meitenes klēpī saritinājies snauda melns kaķis.

Vienkāršā virtuve šķita dīvaina uzturēšanās vieta šādām lēdijām. Kas viņas bija? Viņas nevarēja būt pie galda sēdošās pusmūža sievietes meitas, jo tā izskatījās laucinieciska, bet meitenes liecināja par dižciltību un cēlumu. Savu mūžu nebiju redzējusi šīs sievietes, tomēr, aplūkojot viņu sejas, man katrs vaibsts likās pazīstams. Es nevarēju nosaukt viņas par daiļām; šim apzīmējumam viņas bija pārāk bālas un nopietnas; kad abas tā sēdēja, pārliekušās pār grāmatu, viņas izskatījās domīgas, gandrīz vai bargas. Uz galdiņa starp viņām atradās vēl viena svece un divi lieli sējumi, kurus viņas bieži šķirstīja, acīmredzot salīdzinādamas kādu jēdzienu, ko meklēja mazākās grāmatās, kuras turēja rokās, — tā rīkojas cilvēki, kas ar vārdnīcu lasa kādu grāmatu svešvalodā. Tas viss notika ļoti klusu, it kā visas personas būtu ēnas, bet vāji apgaismotā istaba — glezna; valdīja tāds klusums, ka dzirdēju pelnus krītam caur režģiem un pulksteni tikšķam patumšā stūrī; man pat šķita, ka varu saklausīt adāmadatu klikšķus. Tādēļ, kad beidzot kāds pārtrauca šo neparasto mieru, es balsi varēju skaidri sadzirdēt.

— Paklausies, Diāna, — viena no cītīgajām lasītājām sacīja. — Francis un vecais Dāniels pavada kopā nakti, un Francis pastāsta sapni, no kura viņš atmodies ar šausmām. Paklausies! — Un klusā balsī viņa nolasīja dažus teikumus, no kuriem es nesapratu ne vārda, jo tā bija man nepazīstama valoda; nebija nedz franciski, nedz latīniski, bet, vai tā bija grieķu vai vācu valoda, to es nezināju.

—   Cik spēcīgi! — viņa teica, kad bija beigusi. — Esmu

sajūsmā!

Otra meitene, kura bija pacēlusi galvu un klausījās māsā, klusām atkārtoja tikko nolasīto rindu, skatīdamās ugunī. Vēlāk arī es iemācījos šo valodu un iepazinu šo grāmatu, tādēļ gribu nocitēt šo rindu, jo, kad dzirdēju to pirmo reizi, tā man atgādināja sitienus pa metālu — bez jebkādas jēgas.

Abas atkal klusēja.

—          Vai pasaulē ir tāda zeme, kur ļaudis šitā runā? — vecā sieviete jautāja, paceldama skatienu no adikļa.

—           Jā, Hanna. Šī zeme ir daudz lielāka nekā Anglija. Un tur cilvēki runā tieši tā.

—           Es vispār nezinu, kā viņi cits citu var saprast. Un, ja viena no jums aizbrauktu turp, nez vai varētu saprast, ko tur runā?

—           Mēs droši vien kaut ko saprastu, bet ne jau visu, jo neesam tik gudras, kā tu domā, Hanna. Mēs nerunājam vāciski un šajā valodā nevaram lasīt bez vārdnīcas.

—    Un kāds jums no tā tiek labums?

—           Mēs gribam šo valodu mācīt citiem, vismaz tās pamatus, kā mēdz teikt; tad mēs nopelnīsim vairāk naudas nekā tagad.

—           Var jau būt. Bet tagad beidziet mācīties; šovakar jau esat daudz darījušas.

—           Es arī tā domāju, vismaz jūtos nogurusi. Vai tu arī, Mērij?

—           Un kā vēl! Tas tomēr ir ļoti sasprindzināts darbs — mācīties svešvalodu vienīgi ar vārdnīcu.

—          Tev taisnība. Jo sevišķi tādu valodu kā vācu valoda. Kad beidzot pārnāks Sent-Džons?

—    Droši vien drīz, pulkstenis ir tieši desmit. — Mērija

paskatījās mazā zelta pulkstenī, ko viņa izvilka no jostas. — Cik stipri līst! Hanna, esi tik laba un palūkojies, vai viesistabā nav apdzisis kamīns.

Sieviete piecēlās un atvēra durvis, pa kurām neskaidri saskatīju gaiteni. Drīz pēc tam dzirdēju, ka viņa kādā attālākā istabā biksta uguni; viņa ātri atgriezās.

—    Ak, bērni! — viņa teica. — Man tagad sirds sažņaudzas, kad ieeju tajā istabā. Tā ir tik vientuļa un atstāta, turklāt tas tukšais krēsls, kas nolikts kaktā…

Viņa noslaucīja acis priekšautā; abas meitenes, kas izskatījās nopietnas jau pirms tam, tagad kļuva pavisam skumīgas.

—    Bet viņš tagad atrodas labākā pasaulē, — Hanna turpināja. — Nav ko nožēlot, ka viņa vairs nav starp mums. Katram var novēlēt tik mierīgu nāvi.

—    Tu saki, viņš mūs nemaz nepieminēja? — viena no meitenēm vaicāja.

—    Viņš nepaspēja, bērni, jūsu tēvu aizsauca vienā mirklī. Dienu iepriekš viņš nejūties īsti lāgā, bet nekas nopietns nebijis, un, kad misters Sent-Džons jautājis, vai viņš negrib ataicināt vienu no jums, viņš tikai pasmējies. Tieši pirms divām nedēļām viņš no rīta jutis tādu kā smagumu galvā, atgūlies un aizmidzis uz mūžu. Viņš bija gandrīz pavisam stings, kad jūsu brālis iegāja viņa istabā. Ai, bērni, tas nu ir pēdējais no vecā celma, jo jūs un misters Sent-Džons esat pavisam citādi nekā aizgājēji; tiesa, jūsu māte bija ļoti līdzīga jums, arī tāda pati skolota. Tu esi kā izlieta pēc viņas, Mērij, bet Diāna vairāk izskatās pēc tēva.

Man abas meitenes likās tik vienādas, ka nobrīnījos, kur vecā kalpone (tā es dēvēju šo sievieti) redz atšķirību. Abām bija gaiša sejas krāsa un abas — slaidas. Abas atstāja smalku un inteliģentu iespaidu. Taisnība, vienai meitenei mati bija mazliet tumšāki nekā otrai un citādi sasukāti. Mērijas gaiši brūnie mati bija šķirti vidū ar celiņu un gludi sapīti; Diānas tumšākie mati kupliem viļņiem slīga pār kaklu.

Pulkstenis nosita desmit.

—    Jūs droši vien gribat vakariņas, — Hanna piebilda. — Misters Sent-Džons arī gribēs ēst, kad pārnāks.

Un viņa sāka klat galdu. Abas lēdijas pieceļas; viņas acīmredzot dzīrās atgriezties viesistabā. Līdz šim tik uzmanīgi viņas vēroju, viņu izskats un saruna manī radīja tik dzīvu interesi, ka gandrīz biju aizmirsusi savu nožēlojamo stāvokli. Tagad to spēji atcerējos. Pretstatā redzētajam jutos vēl atstātāka, vēl nelaimīgāka. Man likās pilnīgi neiespējami modināt līdzjūtību šīs mājas iemītniekos, likt noticēt manām vajadzībām un ciešanām, lugt, lai man atvēl brīdi atpūtas pēc ilgās klaiņošanas. Sataustījusi durvis, es nedroši pieklauvēju, apzinādamās, ka manas cerības ir tikai ziepju burbuli. Hanna atvēra.

—          Ko jums vajag? — viņa pārsteigta jautāja, nopētīdama mani gaismā, ko meta svece viņas rokā.

—   Vai varētu runāt ar jūsu saimniecēm? — es teicu.

—          Pasakiet labāk, ko jums no viņām vajag. No kurienes jūs nākat?

—    Es neesmu šejieniete.

—    Kas jums te meklējams šādā stundā?

—          Atjaujiet man pārgulēt šķūnī vai kur citur un neliedziet kumosu maizes.

Tas, no kā baidījos, notika. Hannas sejā atspoguļojās aizdomas. — Gabalu maizes es jums iedošu, — viņa teica, mirkli klusējusi. — Bet klaidoni laist iekšā mājā! Kur tas redzēts?

—    Atjaujiet, lūdzu, man parunāt ar jūsu saimniecēm.

—           Nē, to negaidiet! Ko viņas var darīt jūsu labā? Jums nevajag tik vēlu blandīties apkārt! Pēc kā tas izskatās!

—           Bet kurp lai es eju, ja jūs mani aizdzenat? Ko lai daru?

—           Esmu pārliecināta, ka jūs zināt, kur iet un ko darīt! Nepalaidiet tikai nagus! Te būs penijs. Bet nu taisieties, ka pazūdat!

—           Peniju es nevaru ēst, un man nav spēka iet tālāk. Netaisiet ciet durvis! Dieva dēļ, netaisiet ciet!

—    Kas vēl nebūs! Lietus sitas iekšā …

—          Pasakiet jaunajām lēdijām… Lūdzu, ļaujiet man runāt ar viņām …

—          Nekādā ziņā! Jūs neesat nekāda pieklājīgā, citādi neceltu tādu troksni. Ejiet prom!

—    Bet es nomiršu, ja jūs mani padzīsiet!

—           Tādas tik ātri nemirst! Baidos, ka jums prātā ļauni nolūki, ja nakts laikā ložņājat ap godīgu cilvēku namiem. Pasakiet saviem palīgiem — kramplaužiem vai citiem blēžiem, ka mēs neesam mājās vienas pašas, kopā ar mums ir arī viens džentlmenis un suņi, un šautenes. —

Un godīgā, bet nepielūdzamā kalpone aizcirta durvis un aizbultēja tās no iekšpuses.

Tas bija pārmērs! Sajutu asas, spējas sāpes, izmisumā mana sirds draudēja pārtrūkt. Galīgi nomocījusies, nespēdama vairs nostāvēt, es noslīgu zemē uz slapjajiem pakāpieniem. Es vaidēju, lauzīju rokas un raudāju neizsakāmās ciešanās. Ak, briesmīgais nāves rēgs! Ak, pēdējā stunda, kas tuvojas man tik drausmīgā veidā! Šī pamestība, šī atstumt ība no visiem! Uz brīdi zaudēju ne tikai pēdējo cerības dzirksti, bet arī pēdējo pilienu enerģijas; bet drīz es atkal pūlējos saņemties.

—    Man atlicis tikai nomirt, — es noteicu, — taču es paļaujos uz dievu. Centīšos mierīgi izpildīt viņa gribu.

Šos vārdus es ne tikai domāju, bet izrunāju skaļi un, noglabājusi dziļi. sirdī visas savas bēdas, mēģināju savaldīties.

—    Visiem cilvēkiem jāmirst, — ierunājās kāda balss man cieši blakus. — Bet ne visi ir nolemti tādam nožēlojamam, priekšlaicīgam galam, kāds būtu jums, ja jūs šeit nobeigsieties aiz bada.

—    Kas tur runā? — es jautāju, nobijusies no negaidītās skaņas, nevarēdama vairs noticēt kādai palīdzībai vai cerības iespējai. Man blakus stāvēja kāds cilvēks, bet mel- num melnā nakts un mana vājinātā redze neļāva to saredzēt. Atnācējs, skaļi klauvēdams, pieprasīja, lai viņu ielaiž.

—    Vai jūs, mister Sent-Džon? — Hanna sauca.

—   Jā, jā, ver ātrāk vaļā!

—    Jūs droši vien esat galīgi nosalis un izmircis tādā draņķa laikā! Nāciet tik iekšā! Jūsu māsas jau pavisam noraizējušās jūsu dēļ, apkārt klaiņo visādi salašņas. Tikko šeit bija kāda ubadze — nudien, viņa vēl nav aizgājusi! Tepat nolikusies gulēt. Celieties augšā! Kaunieties! Lasieties prom, es jums saku!

—    Klusu, Hanna! Man ar šo sievieti jārunā. Tu izpildīji savu pienākumu, nelaižot viņu mājā, tagad ļauj man izpildīt savu pienākumu, viņu ielaižot. Stāvēju tuvumā un visu dzirdēju. Man šķiet, ka tas ir gluži neparasts gadījums; man vismaz tas jānoskaidro. Jaunā sieviete, piecelieties un ejiet man pa priekšu namā!

Ar mokām es paklausīju. Drīz pēc tam es stāvēju tajā pašā uzkoptajā virtuvē pie tā paša pavarda trīsēdama un izvārguši, apzinādamās, ka atstāju visai dīvainu iespaidu, — neapkopusies, salijusi un nosalusi. Abas lēdijas, viņu brālis misters Sent-Džons un vecā kalpone pē- tīgi skatījās uz mani.

—          Sent-Džon, kas viņa ir? — dzirdēju vienu lēdiju jautājam.

—          Nezinu, atradu viņu pie durvīm, — atskanēja atbilde.

.— Viņa izskatās galīgi bāla, — Hanna piezīmēja.

—           Tik bāla kā drēbe vai nāve, — viņš atbildēja. — Sieviete tūlīt kritīs gar zemi. Apsēdiniet viņu!

Man tiešām reiba galva, es sagrīļojos, bet man piebīdīja klāt krēslu. Es vēl nebiju zaudējusi samaņu, kaut gan vairs nevarēju pateikt ne vārda.

—          Varbūt malks ūdens viņu atspirdzinās? Hanna, atnes ūdeni!

—   Viņa ir galīgi pārguruši. Tik bāla un vājiņa!

—    īsts rēgs!

—   Vai viņa ir slima vai tikai izbadējusies?

—          Manuprāt, izbadējusies. Hanna, vai tas ir piens? Iedod man to un gabaliņu maizes!

Diāna (pazinu viņu pēc garajām sprogām, kas aizsedza uguni, kad viņa pārliecās pār mani) nolauza gabaliņu maizes, iemērca to pienā un pielika man pie lūpām. Viņas seja" bija pavisam tuvu manējai; es redzēju tajā atspoguļojamies līdzjūtību, un viņas straujā elpa liecināja, ka viņa ir satraukta. Viņas vienkāršajos vārdos skanēja tāda pati veldzējoša līdzjūtība: — Mēģiniet to apēst.

—          Jā, mēģiniet, — Mērija laipni atkārtoja; Mērijas roka noņēma manu salijušo cepuri un atbalstīja manu galvu. Es ēdu, ko viņas piedāvāja, sākumā pa kumosiņam, bet drīz ar lielu kāri.

—           Uzreiz nedodiet par daudz, apvaldiet viņu, — brālis brīdināja. — Tagad pietiek! — Un viņš atbīdīja tasi ar pienu un šķīvīti ar maizi.

—          Vēl mazdrusciņ, Sent-Džon. Paskaties, kāds izsalkums viņas acīs!

—          Pašlaik vairāk ne, māsa. Redzēsim, vai viņa tagad spēj runāt, — pajautā, kā viņu sauc.

Es jutu, ka varu runāt, un atbildēju: — Mani sauc — Džeina Eliota. — Joprojām baidīdamās, ka mani var atrast, jau agrāk izgudroju sev citu vārdu.

—    Kur jūs dzīvojat? Kur ir jūsu tuvinieki?

Es klusēju.

—    Vai varam aizsutit pakaļ kādam, kas jūs pazīst?

Es kratīju galvu.

—    Ko jūs pati varat pastāstīt par sevi?

Tagad, kad beidzot biju pārkāpusi šā nama slieksni un atrados aci pret aci ar tā saimniekiem, es vairs nejutos kā izstumta un visas pasaules nicināta klaidone. Es nolēmu nomest ubadzes masku un atkal izturēties, kā biju paradusi. Atguvos arvien vairāk; un, kad misters Sent- Džons lūdza, lai pastāstu kaut ko par sevi, es pēc īsa brīža atbildēju:

—   Ser, šovakar es nevaru jums neko sīkāk pastāstīt par sevi.

—    Bet ko jūs gribat, lai jūsu labā daru? — viņš jautāja.

—   Nekā, — es atbildēju. Man spēka pietika tikai īsām atbildēm. Tad sarunā iejaucās Diāna.

—    Vai jūs gribat teikt, — viņa jautāja, — ka mēs jums esam snieguši nepieciešamo palīdzību un tagad varam raidīt jūs atkal projām lietainā naktī klīst pa purviem?

Es paraudzījos uz viņu. Viņai, manuprāt, bija īpatnēja seja, kurā atainojās iekšējs spēks un labsirdība. Pēkšņi man radās drosme. Atbildējusi viņas līdzjūtīgajam skatienam ar smaidu, teicu: — Es jums uzticos. Zinu, ka arī tad, ja es būtu noklīdis suns, jūs mani neizdzītu no mājas šādā naktī; tāpēc es nemaz nebaidos. Dariet ar mani, ko uzskatāt par pareizu, tikai aiztaupiet man, lūdzu, garu izklāstu — man grūti elpot un aizžņaudzas kakls, kad runāju. — Visi trīs klusēdami vēroja mani.

—    Hanna, — misters Sent-Džons beidzot teica, — lai viņa pagaidām pasēž tepat, tu nejautā viņai neko. Pēc minūtēm desmit iedod viņai atlikušo pienu un maizi. Mērija un Diāna, ieiesim viesistabā un apspriedīsim šo notikumu.

Viņi izgāja. Drīz pēc tam atgriezās viena no meitenēm — kura, to es vairs nevarēju noteikt. Mani pārņēma tīkams gurdums, kamēr sēdēju pie spožās uguns. Klusinātā balsī viņa deva dažus rīkojumus Hannai. Drīz pēc tam, kalponei palīdzot, ar pūlēm uzgāju augšā pa kāpnēm; man novilka izmirkušās drēbes, un mani noguldīja siltā, sausā gultā. Cauri bezgalīgajam nogurumam uzplaiksnīja pateicīgs prieks; piesaukusi dievu, es tūlīt aizmigu.

Visai miglaini atceros, kas notika nākamajās trīs diennaktīs. Es gan atminu dažas izjūtas, ko pārdzīvoju šajā laikā, bet uztvert toreiz varēju nedaudz un darīt nespēju neko. Apjautu, ka atrodos mazā istabā un guļu šaurā gultā. Bija tāda sajūta, ka esmu pieaugusi pie šīs gultas; es gulēju nekustīgi kā akmens, un, ja mani no guļvietas gribētu izraut, tas būtu gandrīz tas pats, kas mani nogalināt. Es nemanīju laika ritumu — kā rīts pāriet dienā, diena — vakarā. Es gan manīju, ka istabā kāds ienāk vai to atstāj; es pat varēju pateikt, kas šie cilvēki ir; es sapratu, kas tika runāts, kad runātājs stāvēja man tuvu, bet nevarēju atbildēt: man bija grūti pavērt lūpas vai pakustināt locekļus. Hanna, kalpone, mani apmeklēja visbiežāk. Viņas ierašanās mani satrauca. Es jutu, ka mana klātiene šai mājā viņu sadusmo, ka viņa nesaprot mani, izturas pret mani ar aizspriedumu. Diāna un Mērija parādījās istabā vienu vai divas reizes dienā. Stāvot pie manas gultas, viņas mēdza čukstus pārmīt īsus teikumus:

—   Cik labi, ka mēs viņu uzņēmām!

—   Jā, viņa no rīta būtu atrasta mirusi mūsu durvju priekšā, ja būtu atstāta visu nakti ārā. Gribētos zināt, ko viņa ir izcietusi.

—   Jā, nabadzīte, redzams, daudz pārcietusi.

—    Spriežot pēc viņas izteicieniem, viņa, manuprāt, ir izglītota; viņas izruna ir nevainojama un drēbes, kaut slapjas un netīras, ir maz valkātas un glīti pašūtas.

—    Viņai ir dīvaina seja — kalsna un nopietna, tomēr tā man patīk; es varu iedomāties, ka viņas sejiņa ir piemīlīga, kad viņa ir vesela un mundra.

Nevienu reizi nedzirdēju viņu sarunā kaut pušplēstu vārdu, kas liecinātu, ka viņas nožēlo savu viesmīlību — vai tur mani aizdomās, vai izjūt pret mani nepatiku. Tas mani nomierināja.

Misters Sent-Džons ienāca tikai vienu reizi: viņš pavērās manī un teica, ka mans letarģiskais stāvoklis uzskatāms par pārmērīgas un ilgstošas piepūles sekām. Viņš neuzskatot par vajadzīgu ataicināt ārstu: daba pati palīdzot sev vislabāk. Viņš teica, ka mani nervi esot bijuši pārāk saspringti un visam organismam pagaidām vajadzīgs tikai mierīgs miegs. Par slimību šeit nevarot būt ne runas. Viņš esot pārliecināts, ka es diezgan strauji atkopšoties, tiklīdz būs uzveikts nogurums. Šo viedokli viņš izteica nedaudzos vārdos, mierīgā, rāmā balsī un, brīdi klusējis, piebilda tāda cilvēka tonī, kurš nebija radis gari runāt: — Diezgan neparasta seja; tajā nav nekādu pazīmju, kas liecinātu par vulgaritāti vai pagrimumu.

—   Tieši pretēji, — Diāna atbildēja. — Patiesību sakot, Sent-Džon, es izjūtu patiesas simpātijas pret nabaga mazo dvēselīti. Vēlētos, kaut mēs varētu viņai arī turpmāk palīdzēt.

—    Diezin vai tas būs iespējams, — skanēja atbilde. — Droši vien atklāsies, ka šai jaunajai lēdijai gadījušās domstarpības ar tuviniekiem un viņa tos pārsteidzīgi atstājusi. Varbūt mums izdodas pierunāt viņu atgriezties pie savējiem, ja viņa nav pārāk stūrgalvīga. Bet es saskatu viņas sejā vilcienus, kas liecina par stingru raksturu. — Viņš dažus mirkļus nopētīja mani; pēc tam piebilda: — Viņa liekas saprātīga, bet nekādā ziņā nav skaista.

—    Viņa ir slima, Sent-Džon.

—   Slima vai vesela — viņa vienmēr būs neizskatīga. Vaibstiem trūkst samērības un pievilcības.

Trešajā dienā jutos labāk, bet ceturtajā jau varēju runāt, kustēties, gultā uzslieties sēdus un pagrozīties. Hanna ap pusdienas laiku, kā man šķita, atnesa auzu tumi un grauzdiņus. Ēdiens man garšoja, tam nepiemita tā pretīgā piegarša, kuru laikam izraisīja karsonis un kura sagandēja visu, ko iebaudīju. Kad Hanna aizgāja, jutu spēkus atgriežamies; es it kā atspirgu. Bezdarbība mani nomāca. Es vēlējos piecelties, bet ko es varēju apģērbt? Tikai savas miklās un aptašķītās drēbes, kurās biju pārnakšņojusi uz zemes un pakritusi dumbrājā. Kaunējos parādīties šādā ietērpā saviem labdariem. Šis pazemojums man tika aiztaupīts.

Uz krēsla pie gultas atradās visi mani apģērba gabali tīri un sausi. Mana melnā zīda kleita izgludināta karājās pie sienas. Traipi bija iztīrīti, viss izskatījās pavisam pieklājīgi. Pat kurpes un zeķes bija notīrītas un savestas kārtībā. Istabā atradās mazgājamais galds un ķemme, un suka matu sakārtošanai. Pēc nogurdinošām pūlēm, ik pēc mirkļa atpūzdamās, es beidzot apģērbos. Kleita karājās uz mana auguma, jo biju ļoti novājējusi, bet es apņēmu šalli un, atguvusi atkal cienīgu izskatu (nebija palicis neviens traips, neviena pēda, kas liecinātu par nekārtību,

ko es tik ļoti ienīdu un kas man šķiet pazemojoša), turēdamās pie margām, pa akmens kāpnēm nokāpu šaurā, zemā gaitenī un beidzot nokļuvu virtuvē.

Tā bija pilna tikko ceptas maizes smaržas un spožas uguns siltuma. Hanna pašreiz cepa maizi. Aizspriedumi, kā zināms, visgrūtāk izskaužami no tādām sirdīm, kuru augsni nekad nav uzirdinājusi un padarījusi auglīgu audzināšana; tur tie ātri uzdīgst un zaļo un kuplo kā nezāle starp akmeņiem. Sākumā Hanna patiešām izturējās vēsi un noraidoši, vēlāk mazliet atmaiga, bet tagad, kad redzēja mani ienākam tīri un glīti ģērbtu, pat pasmaidīja.

—           Ko, jūs jau esat uzcēlusies? — viņa jautāja. — Tātad jums klājas labāk. Ja gribat, varat apsēsties manā krēslā pie pavarda.

Viņa norādīja uz šūpuļkrēslu, un es apsēdos. Viņa cītīgi rosījās, šad tad iesānis uzmezdama man pētīgu skatienu. Izvilkusi klaipus no krāsns, viņa pagriezās pret mani un uzstājīgi vaicāja:

—    Vai jūs jau esat ubagojusi, pirms ieradāties te?

Mirkli mani pārņēma sašutums, bet, atcerēdamās, ka

apvainoties ir nevietā un es tiešām šeit biju ieradusies kā ubadze, atbildēju mierīgi, tomēr ar skarbu pieskaņu balsī:

—          Jūs maldāties, uzskatīdama mani par ubadzi. Es neesmu ubadze — ne vairāk kā jūsu jaunās lēdijas.

Brīdi klusējusi, viņa sacīja: — Es to nesaprotu: jums laikam nav ne māju, ne «skanošā», vai ne?

—           Ja kādam nav māju vai «skanošā» (jūs laikam domājat naudu), tas nebūt nenozīmē, ka viņš ir ubags — kā jūs šo vārdu saprotat.

—    Vai jūs esat skolota? — viņa pēc tam jautāja.

— Jā, esmu.

—    Bet vai pansionāta skolā esat mācījusies?

—    Biju pansionātā astoņus gadus.

Viņa plati iepleta acis.

—    Kādēļ tad jūs nevarat pati sev pelnīt maizi?

—           Līdz šim pelnīju un ceru, ka drīz atkal pelnīšu. Ko jūs darīsiet ar ērkšķogām? — es vaicāju, kad viņa atnesa grozu ar ogām.

—    Pildīšu kūkas.

—    Dodiet, es tās pārlasīšu.

—    Nē, es neļaušu jums neko darīt.

—    Bet man ir kaut kas jādara. Dodiet taču šurp!

Viņa bija ar mieru un atnesa man pat tīru dvieli, ko

pārklāt pār manu kleitu, lai es, kā viņa teica, to nenotašķītu.

—           Jūs neesat radusi pie kalpones darbiem, to es redzu pēc jūsu rokām, — viņa piezīmēja. — Varbūt jūs bijāt šuvēja?

—           Nē, jūs maldāties. Bet nav svarīgi, kas es biju, nelauziet galvu manis dēļ. Pasakiet labāk, kā sauc šīs mājas!

—    Daži tās sauc pār Māršendu, citi par Mūrhauzu.

—           Un džentlmeni, kas šeit dzīvo, sauc par misteru Sent-Džonu?

—           Nē, viņš te nedzīvo, viņš tikai mūs apciemo. Viņš dzīvo Mortonā, savā draudzē.

—           Vai tai ciematiņā, kas atrodas dažas jūdzes no šejienes?

—    Jā.

—    Un kas viņš ir?

—    Viņš ir mācītājs.

Man ienāca prātā mācītājmājas vecās saimniecības vadītājas atbilde, kad lūdzu atļauju runāt ar garīdznieku.

—    Un šī māja tātad piederēja viņa tēvam?

—           Jā, vecais misters Riverss dzīvoja te, pirms viņa te dzīvoja viņa tēvs un vectēvs, un vecvectēvs.

—           Tātad šis džentlmenis saucas misters Sent-Džons Riverss.

—    Jā, Sent-Džons ir kaut kas līdzīgs kristāmvārdam.

—    Un viņa māsas saucas Diāna un Mērija Riversas?

—    Jā.

—    Viņu tevs ir miris?

—    Nomira pirms trim nedēļām no triekas.

— Vai viņiem nav mātes?

—    Māte sen mirusi.

—    Vai jūs jau ilgi dzīvojat šai ģimenē?

—    Trīsdesmit gadu. Uzaudzināju visus trīs.

—           Tas pierāda, ka jūs esat uzticīga un godīga kalpone. Es jūs par to cienu, kaut gan jūs bijāt tik nelaipna un nosaucāt mani par ubadzi.

Viņa atkal pārsteigta skatījās uz mani.

—           Es, redzams, nošāvu greizi, — viņa teica, — bet tagad skraida apkārt tik daudz blēžu, ka cilvēkam jāuzmanās; tāpēc jums man jāpiedod.

—    Un kaut gan, — es turpināju diezgan bargi, — jūs gribējāt padzīt mani tādā naktī, kurā neviens pat nedzen laukā suni.

—    Nūja, tas nebija labi. Bet ko es, cilvēks, varēju citu darīt? Es domāju vairāk par bērniņiem nekā par sevi, Nabadzītes! Tagad nav vairs neviena cita, kas par viņām rūpējas, tikai es. Gribot negribot jābūt stingrai.

Brīdi es bargi klusēju.

—   Nenosodiet nu mani tik traki, — viņa atkal ierunājās.

—    Es tomēr jūs nosodu, — es sacīju. — Un es jums pateikšu, kāpēc. Ne tik daudz par to, ka jūs atteicāties man dot pajumti vai uzskatījāt mani par krāpnieci. Bet jūs man tikko pārmetāt, ka man nav «skanošā» un mājas. Taču daži no vislabākajiem cilvēkiem, kas jebkad dzīvojuši šai pasaulē, bijuši tikpat trūcīgi kā es un, ja jūs esat kristiete, tad jums nav jāuzskata nabadzība par noziegumu.

—    Jā, taisnība, tas man nav jādara, — viņa teica. — Arī misters Sent-Džons aizvien tā saka; tagad redzu, ka izturējos netaisnīgi, jo jūs nemaz neesat tāda, kā man sākumā likās. Jūs esat ļoti patīkama un pieklājīga jaunkundze.

—   Labi, pietiks. Es jums piedodu. Sniedziet man roku.

Viņa ielika savu miltos novārtīto, sastrādāto roku manā plaukstā; tagad viņas vienkāršā seja atpļauka sirsnīgā smaidā, un ar šo mirkli mēs kļuvām draugi.

Hannai acīmredzot palika tērzēt. Kamēr es pārlasīju ogas, Hanna gatavoja mīklu kūkām, izstāstīja dažādus notikumus par savu viņā saulē aizgājušo kungu un «bērniņiem», kā viņa dēvēja jaunās meitenes un viņu brāli.

Vecais misters Riverss bijis pēc dabas ļoti vienkāršs cilvēks, viņa stāstīja, bet īsts džentlmenis, turklāt no ļoti vecas dzimtas. Māršenda piederēja Riversiem kopš se-, niem laikiem, kopš tā uzcelta — vairāk nekā pirms divsimt gadiem; no ārienes tā izskatās maza un pieticīga, nekādā ziņā nav salīdzināma ar mistera Olivera lielo muižu Mortonas ielejā. Taču viņa atceroties vēl tos laikus, kad Bila Olivera tēvs pats braukājis apkārt pa zemēm, piedāvādams šujamadatas, turpretī Riversi jau bijuši muižnieki karaļu Henriju laikos, par ko katrs varot pārliecināties pēc Mortonas baznīcas grāmatām. Tiesa, vecais kungs bijis vienkāršs cilvēks, tāds pats kā visi

šejienieši. Viņš bijis labs saimnieks, aizrāvies ar medībām un citām tamlīdzīgām lietām. Bet kundze bijusi pavisam citāda. Viņa vienmēr lasījusi un kaut ko mācījusies; arī bērni atsitušies mātē. Visā apkaimē neesot neviena viņiem līdzīga, nekad arī neesot bijis. Viņiem iepaticis mācīties — visiem trim — jau no tā brīža, kad sākuši runāt. Viņi arvien bijuši «kaut kas īpašs». Kad misters Sent-Džons pieaudzis, viņš gribējis iestāties universitātē un kļūt par mācītāju, bet meitenes, tikko pabeigušas skolu, tūlīt nolēmušas strādāt par mājskolotājām; viņas saimniecei pastāstījušas, ka viņu tēvs pirms vairākiem gadiem zaudējis lielāko dalu savas naudas; viņš to uzticējis kādam vīram, kas pēc tam bankrotējis, un, tā kā tēvs vairs nebija pietiekami bagāts, lai atstātu mantojumu, viņām vajadzēja pašām rūpēties par sevi. Meitenes gandrīz nemaz nedzīvojot mājās un tagad atbraukušas tikai uz īsu laiku sakarā ar tēva nāvi. Bet viņas loti mīlot Māršendu un Mortonu, un virsāju, un mūsu kalnus. Viņas bijušas Londonā un daudzās citās lielās pilsētās, bet arvien apgalvojot, ka te, mājās, dzimtenē, ir vislabāk. Bez tam abas aizvien tik labi satiekot, nekad neesot nedz strīdējušās, nedz pārmijušas skarbākus vārdus. Otras tik saticīgas ģimenes nemaz pasaulē neesot.

Beigusi pārlasīt ērkšķogas, es jautāju, kur ir abas lēdijas un viņu brālis.

—   Aizgājuši uz Mortonu; bet pēc pusstundas viņi būs atpakaļ uz tēju.

Visi trīs tiešām pēc laiciņa atgriezās un nāca cauri virtuvei. Misters Sent-Džons, mani ieraudzījis, klusēdams palocījās un devās tālāk, bet abas meitenes apstājās. Mērija ar dažiem mierīgiem un laipniem vārdiem izteica savu prieku par to, ka esmu tiktāl atspirgusi un varējusi nonākt lejā; Diāna satvēra manu roku un pakratīja galvu.

—   Vajadzēja pagaidīt, kamēr es jums atļauju piecelties un nokāpt zemē, — viņa teica. — Jūs vēl joprojām izskatāties ļoti bāla — un tik tieviņa! Nabaga bērns! Nabaga meitene!

Diānas balss, manuprāt, skanēja kā baloža dūdošana. Mirdzošajās acīs bija prieks lūkoties. Viņas seja man likās burvīga. Mērijas seja arī bija apgarota, vaibsti tikpat daiļi, taču viņas izturēšanās, kaut arī laipna, tomēr bija mazliet atturīga. Diānas izskatā un runā bija kaut kas valdonīgs, bija redzams, ka viņai ir enerģisks rak- slurs. Man vienmēr bija paticis pakļauties kādai autoritātei, protams, saprātīgai, un paklausīt stiprai gribai, ja to atļāva mana sirdsapziņa un pašcieņa.

—    Ko jūs šeit darāt? — viņa turpināja. — Te nav jūsu vieta! Mērija un es gan dažreiz sēžam virtuvē, jo, kad esam mājās, mums gribas justies brīvām, bet jūs esat mūsu viešņa, un jums jāuzturas viesistabā.

—    Es arī šeit jūtos ļoti labi.

-- Te Hanna tā rosās, ka apputina jūs ar miltiem.

—    Bez tam virtuvē jums ir par karstu, — Mērija piebilda.

—    Protams! — māsa apstiprināja. — Tāpēc nāciet, jums jāpaklausa! — Un, joprojām turēdama ciet manu roku, viņa lika man piecelties un iet viņai līdzi uz blakus istabu.

—    Pasēdiet šeit, — viņa teica, — kamēr noģērbjam virsdrēbes un pagatavojam tēju. Tā arī ir privilēģija, ko sev atļaujamies, kad esam savā vientuļajā tīreļa mājā; pašas sevi apkalpojam, kad mums ir noskaņojums vai kad Hanna ir aizņemta ar cepšanu, vārīšanu, mazgāšanu vai gludināšanu.

Viņa aizvēra durvis un atstāja mani vienu ar misteru Sent-Džonu, kas sēdēja iepretim, turēdams rokā grāmatu vai avīzi. Es uzmanīgi apskatīju vispirms viesistabu, bet pēc tam tās saimnieku.

Viesistaba bija diezgan maza un ļoti vienkārši iekārtota, bet tā izstaroja omulību, jo tajā valdīja spodrība un kārtība; vecmodīgie krēsli spīdēt spīdēja, un riekstkoka galds laistījās kā spogulis. Daži izbalējuši portreti, kuros attēloti seno laiku vīrieši un sievietes, greznoja tapsētās sienas; stiklotā skapī atradās dažas grāmatas un veca porcelāna servīze. Visā istabā nebija neviena lieka rotājuma, nevienas citas modernas mēbeles, tikai divi šujam- galdiņi un viens rožkoka dāmu sekretārs, kas stāvēja pie sienas. Gan mēbeles, gan paklājs un aizkari — viss bija nolietots, bet ļoti labi saglabāts.

Misters Sent-Džons, kas sēdēja tikpat nekustīgi kā attēli apsūbējušajos portretos, nenovērsdams acis no lappuses, ko lasīja, cieši sakniebis lūpas, — bija visai ērti aplūkojams. Viņš atgādināja statuju, nevis cilvēku. Viņš bija jauns, starp divdesmit astoņiem un trīsdesmit gadiem, garš un slaids; viņa seja bija ļoti neparasta: pareizi, samērīgi vaibsti, taisns, klasisks deguns, īsta atēnieša mute un zods, — viena no tām ļoti reti sastopamām angļu sejām, kas tik līdzīgas antīkiem modeļiem. Nav nekāds brīnums, ka viņu pārsteidza manas sejas ne- samērīgums pretstatā viņa paša sejas harmoniskajiem vaibstiem. Viņam bija lielas un zilas acis, ko ieskāva tumšas skropstas; pār augsto pieri, kas bija ziloņkaula bālumā, nokārās gaišas, sajukušas matu cirtas.

Valdzinošs attēls, vai ne, lasītāj? Tomēr oriģināls diezin vai atstātu pakļāvīgas, jūtīgas vai rāmas dabas cilvēka iespaidu. Kaut arī viņš tagad sēdēja tik mierīgi, viņa mute un piere, un trīsošās nāsis pauda kaut ko tādu, kas, manuprāt, liecināja par nemieru, nepiekāpību vai fanātismu. Sent-Džons Riverss neteica man neviena vārda, pat nepaskatījās uz mani, līdz atgriezās viņa māsas. Diāna, kas, rūpēdamās* par tēju, staigāja iekšā un ārā, atnesa tikko izceptu kūku.

—    Apēdiet to tūlīt, — viņa teica. — Jūs droši vien esat izsalkusi. Hanna saka — jūs kopš brokastīm neesat ēdusi neko citu kā šķīvi putras.

Es neatteicos, jo man atkal bija atmodusies veselīga ēstgriba. Misters Riverss aizvēra grāmatu, pienāca pie galda un apsēdies pievērsa man savu zilo, izteiksmīgo acu skatienu. Tagad šis skatiens pauda atklātu ziņkāri un uzstājību, kas liecināja, ka viņš līdz šim tīšprāt, nevis aiz kautrības vairījies uz mani lūkoties.

•— Vai esat ļoti izsalkusi? — viņš jautāja.

—   Jā, ser.

Man bija paradums uz īsiem jautājumiem atbildēt īsi, uz tiešiem — tieši.

—    Jums tas nāca par labu, ka vieglais karsonis lika jums pēdējās trīs dienas atturēties no ēšanas. Būtu ļoti bīstami uzreiz remdināt jūsu mokošo izsalkumu. Tagad jūs jau drīkstat ēst, kaut gan joprojām jāievēro mērenība.

—    Ceru, ka man nevajadzēs ilgi ēst uz jūsu rēķina, ser, — atskanēja mana neveiklā, pat nepieklājīgā atbilde.

—    Nē, — viņš dzedri noteica, — tikko jūs būsiet pateikusi savu tuvinieku adresi, mēs paziņosim viņiem un aizgādāsim jūs mājās.

—    Man jums skaidri un gaiši jāatzīstas, ka tas nav manos spēkos; man nav nedz māju, nedz tuvinieku.

Visi trīs paskatījās uz mani, taču bez aizdomām; jutu, ka viņu acīs atainojas nevis neticība, bet drīzāk ziņkāre. Es gan runāju par jaunajām lēdijām. Sent-Džona acis, lai gan ļoti skaidras un dzidras, tomēr bija grūti caurredzamas. Šķita, ka viņš tās izmanto citu domu izdibināšanai, nevis savu atklāsmei; šis vērīguma un noslēgtības apvienojums vairāk mulsināja nekā iedrošināja.

—    Vai jūs gribat sacīt, — viņš jautāja, — ka jums nav neviena tuvinieka?

—    Jā. Neviena saikne nesaista mani ar kādu cilvēku. Man nav tiesību prasīt pajumti nevienā Anglijas namā.

—   Jūsu vecumā tas ir visai neparasti!

Šajā brīdī manīju, ka viņš skatās uz manām rokām, kuras es sakrustotas turēju uz galda. Brīnījos, ko viņš tur ieraudzījis. Viņa vārdi man tūlīt to atklāja.

—    Vai jūs vēl neesat precējusies? Vai esat vecmeita?

Diāna iesmējās.

—    Ko vēl ne? Viņai taču nevar būt vairāk par septiņpadsmit astoņpadsmit gadiem, Sent-Džon! — viņa sacīja.

—    Man drīz būs deviņpadsmit, bet es neesmu precējusies. Nē.

Jutu, ka sārtums ielīst man vaigos, jo minējums par precībām atmodināja manī rūgtas un satraucošas atmiņas. Visi ievēroja manu apjukumu un saviļņojumu. Diāna un Mērija smalkjūtīgi novērsa acis no manas pietvīkušās sejas, bet viņu daudz saltākais un bargākais brālis turpināja uz mani skatīties, līdz es nobālu un gandrīz sāku raudāt.

—    Kur jūs pēdējā laikā dzīvojāt? — viņš tad jautāja.

—    Kāpēc tu tik daudz prašņā, Sent-Džon? — čukstēja Mērija. Taču viņš, pārliecies pār galdu, joprojām lūkojās manī, un viņa ciešais, urbīgais skatiens neatlaidīgi prasīja atbildi.

—    Es nevaru nosaukt vietu, kur dzīvoju, un tā cilvēka vārdu, kura namā dzīvoju, — tas ir mans noslēpums, — es īsi atbildēju.

—    Jums, manuprāt, ir pilnas tiesības šo noslēpumu neatklāt nedz Sent-Džonam, nedz kādam citam izvaicātā- jam, — ieminējās Diāna.

—    Tomēr, ja es nezinu nekā par jums un jūsu pagātni, tad nekādi nevaru jums palīdzēt, — viņš teica. — Bet palīdzība taču jums vajadzīga, vai ne?

—    Man tā vajadzīga, un es to meklēju, bet, ser, vēlētos, lai patiesi labs cilvēks palīdz man atrast darbu, kuru varu izpildīt, un lai atalgojums būtu tāds, ka es nodrošinātu sevi kaut vai ar visnepieciešamāko.

—    Es nezinu, vai esmu patiesi labs cilvēks vai ne, bet es gribu jūs atbalstīt, cik tas ir manos spēkos, ja jums ir tik godīgi nolūki. Tāpēc vispirms pasakiet man, kādu darbu līdz šim strādājāt un ko protat.

Tikmēr biju izdzērusi tēju. Dzēriens mani ]oti atspirdzināja, gluži tāpat kā vīns milzi. Tas deva maniem pārpūlētajiem nerviem jaunu sparu un palīdzēja droši un mierīgi atbildēt šim jaunajam, uzstājīgajam soģim.

—    Mister Rivers, — es teicu, pievērsdamās viņam un skatīdamās uz viņu tāpat, kā viņš skatījās uz mani — atklāti un bez mulsuma. — Jūs un jūsu māsas parādījāt man lielu laipnību — lielāko, ko cilvēks var parādīt savam līdzcilvēkam; jūs mani ar savu cēlsirdīgo viesmīlību izglābāt no nāves. Sī labdarība dod jums neierobežotas tiesības uz manu pateicību un zināmā mērā arī tiesības prasīt, lai es jums uzticos. Es jums pastāstīšu par to ceļinieci, kam jūs devāt patvērumu, tik daudz, cik tas iespējams, neapdraudot nedz savu dvēseles mieru, nedz morālo un fizisko drošību, nedz arī aizvainojot citus.

Esmu bārene, garīdznieka meita. Mani vecāki nomira, pirms paspēju viņus iepazīt. Esmu uzaugusi radinieku aizbildniecībā un guvusi izglītību labdarības iestādē. Es jums pat nosaukšu skolu, kurā pavadīju sešus gadus, būdama audzēkne, un divus, būdama audzinātāja, — tā ir Lovudas bāreņu patversme :.. širas grāfistē, droši vien esat par to dzirdējis, mister Rivers. Re- verends Roberts Broklhersts ir šīs iestādes pārzinis.

—    Esmu dzirdējis par misteru Broklherstu un redzējis šo skolu.

—    Atstāju Lovudu apmēram pirms gada, lai kļūtu par guvernanti kādā krietnā ģimenē. Es dabūju labu vietu un jutos laimīga. Taču biju spiesta atstāt šo vietu pirms četrām dienām, kad ierados pie jums. Savas aizbraukšanas iemeslus nevaru un nedrīkstu jums atklāt; tas būtu lieki un pat bīstami, turklāt izklausītos neticami. Es šajā gadījumā neesmu vainojama, tāpat mani nevar apsūdzēt nekādā pārkāpumā, gluži tāpat kā jebkuru no jums. Bet es tiešām esmu nelaimīga un vēl ilgi tāda būšu, jo katastrofa, kas mani aizdzina no mājām, kuras man likās īsta paradīze, bija dīvaina un drausmīga. Apsverot savu aiziešanu, bija tikai divi mērķi — aizbēgt un paslēpties;

(.ii nolūkā man vajadzēja pamest visu savu mantību, paņēmu līdzi tikai mazu sainīti, kuru steigā un dvēseles satraukumā atstāju karietē, kas mani atveda līdz Vitkro- sai. Tāpēc nokļuvu šajā novadā pilnīgi bez līdzekļiem. Divas naktis pārgulēju zem klajas debess un divas dienas gāju uz priekšu, ne reizi nepārkāpjot kādas mājas slieksni; tikai divas reizes pa šo laiku dabūju kaut ko ieēst, un, kad es aiz izsalkuma, pārguruma un izmisuma biju tuvu pēdējam elpas vilcienam, jūs, mister Rivers, neļāvāt man nomirt badā jūsu namdurvju priekšā un atvēlējāt man patvērumu zem sava jumta. Es zinu visu, ko jūsu māsas darīja manā labā, jo ne mirkli nebiju zaudējusi samaņu savā šķietamajā bezapziņā, un es viņām īstās, sirsnīgās līdzjūtības dēļ esmu tikpat dziļu pateicību parādā kā jums jūsu kristīgās žēlsirdības dēļ, mister Rivers.

—    Neļauj viņai tik daudz runāt, Sent-Džon, — teica Diāna, kad es apklusu. — Viņai acīmredzot uztraukums nāk par ļaunu. Apsēdieties te uz dīvāna, mis Eliota.

Nevilšus satrūkos, izdzirdusi pieņemto vārdu, jo biju to gandrīz jau aizmirsusi. Misters Riverss, kam, šķiet, nekas nepaslīdēja garām nepamanīts, to tūlīt ievēroja.

—    Jūs teicāt, ka jūs sauc — Džeina Eliota? — viņš vaicāja.

—    Jā, — es atbildēju, — tas ir vārds, kurā saukties es šobrīd uzskatu par lietderīgu, bet tas nav mans īstais vārds, un, kad to dzirdu, tad tas man skan neparasti.

—    Savu īsto vārdu jūs nepateiksiet?

—    Nē. Vairāk par visu es baidos, ka mani neatrod, un vairos no visiem paskaidrojumiem, kas varētu atrašanu veicināt.

—    Esmu pārliecināta, ka jūs rīkojaties pilnīgi pareizi, — sacīja Diāna, — bet tu, brāli, atstāj viņu brīdi mierā.

Tomēr pēc dažiem mirkļiem Sent-Džons turpināja iztauju tikpat mierīgi un neatlaidīgi kā iepriekš.

—    Jūs negribat būt ilgi atkarīga no mūsu viesmīlības? Es redzu, ka jūs vēlaties cik vien iespējams drīz atbrīvoties no manu māsu līdzjūtības, bet galvenais — no manas žēlsirdības. (Ļoti labi saprotu starpību un neņemu to ļaunā.) Jūs gribat būt neatkarīga?

—    Jā. Es jau to pateicu. Ierādiet man kādu darbu vai miniet vietu, kur meklēt darbu. Tas ir viss, ko pašreiz lūdzu. Pēc tam jaujiet man iet kaut vai uz visnožēlojamāko būdu, bet tikmēr atļaujiet man palikt šeit, jo es baidos atkal pārdzīvot visas bezpajumtnieka mocības.

—    Protams, jūs šeit paliksiet, — teica Diāna, uzlikdama savu bālo roku man uz galvas.

—    Protams, paliksiet, — Mērija atkārtoja ar atturīgu sirsnību, kas šķita viņas raksturīgākā īpašība.

—    Manām māsām, kā redzat, sagādā prieku rūpēties par jums, — misters Sent-Džons teica, — tikpat kā sagādātu prieku kopt pusnosalušu putniņu, kuru ziemas vējš ietriecis viņu logā. Es vairāk piekrītu jūsu prasībai gādāt pašai par sevi un pacentīšos kaut ko darīt jūsu labā; bet ņemiet vērā, ka manas iespējas ir ļoti ierobežotas. Es esmu tikai lauku mācītājs trūcīgā draudzē, mana palīdzība var būt vienīgi necila. Un, ja jūs varbūt nicināt vienkāršu darbu, tad meklējiet ietekmīgāku atbalstu, nekā iespējams piedāvāt man.

—    Viņa jau teica, ka ir ar mieru darīt katru godīgu darbu, ko spēj veikt, — Diāna atbildēja manā vietā, — un tu zini, Sent-Džon, ka viņai nav neviena cita aizgādnieka. Gribot negribot viņai jāsamierinās ar tādu īgņu kā tu.

—    Esmu ar mieru būt šuvēja vai kalpone, vai bērnu- meita, vienalga, kas, ja nevar dabūt nekā piemērotāka, — es atbildēju.

—    Labi, — misters Sent-Džons dzedri noteica. — Ja tas ir jūsu nodoms, apsolu jums palīdzēt; es to darīšu, kad varēšu un kā varēšu.

Tad viņš atkal pievērsās grāmatai, kuru pirms tējas bija lasījis. Es drīz devos atpakaļ uz savu istabu; es tik daudz biju runājusi un tik ilgi sēdējusi, ka mani spēki jau bija galā.

XXX

Jo vairāk es iepazinu Mūrhauzas iemītniekus, jo vairāk tie man patika. Pēc dažām dienām jutos tik daudz atveseļojusies, ka varēju palikt augšā visu dienu un pat iziet ārā pastaigāties. Varēju piedalīties visos Diānas un Mērijas darbos, sarunāties ar viņām, cik gribēju, un palīdzēt, kad viņas to man atļāva. Šādas savstarpējas attiecības dāvāja man uzmundrinošu prieku, kādu tagad izjutu pirmo reizi mūžā, — prieku, ko izraisa pilnīga gaumes, izjūtu un uzskatu saskaņa.

Man patika tās pašas grāmatas, kas viņām, mani iepriecināja tas pats, kas sajūsmināja viņas, ko atzina viņas, to cienīju arī es. Viņas mīlēja savas nomaļās mājas. Arī es izjutu spēcīgo un neatvairāmo burvību, kas apņēma šo mazo, pelēko, senlaicīgo namu ar zemo jumtu, aizrež- ģotiem logiem un laika zoba sagrauztajiem mūriem, sirmajām eglēm, kuras auga slīpi, lai paglābtos no kalnu vējiem, un dārzu, ko apēnoja aslapu palmas un īves, tāpēc tur varēja ziedēt tikai vispieticīgākās puķes. Diānai un Mērijai patika zilsārtais virsājs, kas ieskāva māju, un dziļā ieleja, kurp no vārtiņiem veda akmeņaina taka, izlocīdamās vispirms cauri paparžu audzei un tad pāri kuplu viršu ielokotām noriņām, kur ganījās pelēkas aitas un pinkaini jēriņi. Abas meitenes maigi un sirsnīgi mīlēja šo ainavu. Es sapratu šīs izjūtas un dalījos tajās dedzīgi un patiesi. Es izbaudīju šās vietas valdzinājumu, tās vientulības svētumu. Manas acis tīksminājās ap viļņaino kalnu rakstu, savdabīgo nokrāsu, ko pakalniem un ielejām piešķīra sūnas un ziedošās pļavas, milzīgās papardes un gleznainie granīta klints bluķi. Tas viss man, tāpat kā viņām, bija neizsmeļams tīra un skaidra prieka avots. Brāzmainās vētras un vieglās vēja pūsmas, apmākušās un saulainās dienas, rīta un vakara blāzma, mēnesnīca un tumšās bezzvaigžņu naktis izraisīja manī tādu pašu jūsmu kā viņās un tāpat veldzēja dvēseli.

Mēs sapratāmies labi arī pašās mājās. Abas meitenes bija daudz izglītotākas un vairāk lasījušas nekā es, bet es ļoti centos sekot viņām pa zināšanu ceļu, kuru viņas jau bija nogājušas. Es rīšus apriju grāmatas, kuras viņas man deva, un vakaros es izjutu dziļu gandarījumu, pārrunājot dienā izlasīto. Mūsu domas sakrita, uzskati papildināja cits citu, vārdu sakot, mūsu starpā valdīja pilnīga saskaņa.

Mūsu trijotnē visur pirmā un valdošā bija Diāna. Fiziski viņa mani daudzkārt pārspēja: viņa bija skaista, spēcīga. Viņā jautās tāda enerģija un dzīves spara pārpilnība, kas radīja manī apbrīnu un pārsteigumu. Pievakarē vēl varēju kādu brīdi runāt, bet, tiklīdz mans mundruma un runātīguma uzplūds pārgāja, es apsēdos uz soliņa pie Diānas kājām, atslēju galvu pret viņas ceļiem un klausījos, kā viņa un Mērija sīki pārspriež tematu, ko biju skārusi tikai virspusēji. Diāna piedāvājās mācīt man vācu valodu. Man patika mācīties viņas vadībā, es redzēju, ka viņa labprāt māca; skolotājas loma viņai piestāvēja, turpretī man piestāvēja skolnieces loma. Mūsu raksturi papildināja cits citu, un galu galā mūsu starpā radās dzija, vienprātīga pieķērība. Māsas atklāja, ka es protu gleznot, un tūlīt atdeva man savus zīmuļus un krāsu kārbas. Mana prasme — vienīgā, kurā es viņas pārspēju, — pārsteidza un sajūsmināja viņas. Mērija mēdza sēdēt man blakus un stundām ilgi vērot, kā es gleznoju; pēc tam viņa gribēja, lai es mācu viņai zīmēt; viņa, kā izrādījās, bija cītīga, spējīga un uztvērīga skolniece. Šādā sabiedrībā un šādās nodarbībās dienas šķita kā stundas, bet nedēļas — kā dienas.

Sirsnīgās attiecības, kas tik dabiski un ātri izveidojās starp abām māsām un mani, neskāra misteru Sent-Džonu. Viens no iemesliem mūsu savstarpējai atturībai acīmredzot bija tas, ka viņš uzturējās mājās samērā reti; lielu daļu sava laika viņš, domājams, veltīja slimo un trūcīgo draudzes locekļu apmeklējumiem, bet to mājas bija izkaisītas pa visu apkaimi.

Vissliktākais laiks, likās, nespēja atturēt viņu no dvēseļu gana pienākumiem; vienalga, vai gāza lietus vai bija saule, viņš, pabeidzis ikrīta studijas, paņēma cepuri un tēva vecā medību suņa Karlo pavadībā devās pildīt savu mīlestības vai pienākuma misiju, — es nezinu, kā viņš to dēvēja. Dažkārt, kad laiks bija sevišķi slikts, māsas mēģināja viņu atrunāt. Tādās reizēs viņš mēdza atbildēt ar īpatnēju, drīzāk svinīgu nekā jautru smaidu.

— Ja vējš vai lietutiņš traucēs man pildīt šos vieglos pienākumus — kā tad varu uzskatīt sevi par sagatavotu tam mērķim, ko esmu spraudis?

Diāna un Mērija parasti atbildēja ar dziļu nopūtu un iegrima skumjās pārdomās.

Taču bez viņa biežās prombūtnes bija vēl otrs šķērslis, kas kavēja draudzību ar viņu: viņš bija atturīgs, sevī noslēdzies, sadrūmis, pat īgns. Kaut gan viņš aizrautīgi pildīja savus dvēseļu gana pienākumus un dzīvoja nevainojamu dzīvi, viņš tomēr acīmredzot neizjūta tādu garīgu apskaidrotību un iekšēju apmierinājumu, kas būtu gandarījums par īstu kristietību un filantropiju. Nereti vakaros, sēdēdams loga priekšā pie sava papīriem nokrautā galda, viņš pēkšņi pacēla skatienu no grāmatas vai nolika spalvu un, atbalstījis galvu rokās, nodevās kādām neizprotamām domām; tomēr bija redzams, ka tās viņu satrauc un mulsina, jo viņa acis reizēm savādi iemirdzējās un redzokļi izpletās.

Man šķita, ka daba nebija apveltījusi viņu ar tādām pašām spējām izjust aplaimojumu kā viņa māsas. Vienu reizi — tikai vienu vienīgu reizi viņš manā klātienē stāstīja, cik spēcīgi viņš izjūtot kalnu skarbo valdzinājumu, cik ļoti jau kopš bērnības mīlot savu dzimto māju tumšo jumtu un vecos mūrus; tomēr balsī un vārdos bija vairāk īgnuma un grūtsirdības nekā prieka. Viņš, redzams, nekad neklaiņoja pa virsāju nomierinošā klusuma dēļ, nekad nejūsmoja par tā rāmo, mainīgo skaistumu.

Sent-Džona atturības dēļ pagāja krietns laiks, iekams man radās iespēja novērtēt viņa būtību. Pirmo reizi es guvu zināmu apjautu par viņa prāta vērienu, kad dzirdēju viņu sprediķojam draudzes baznīcā Mortonā. Kaut es varētu aprakstīt šo sprediķi, bet tas sniedzas pāri maniem spēkiem! Es pat nevaru pilnībā attēlot iespaidu, kādu tas uz mani atstāja.

Sprediķis sākās mierīgi — patiešām, ja runā par priekšnesuma veidu un balss tembru, tas palika mierīgs līdz beigām; bet drīz šiem skaidri izrunātajiem vārdiem pie- jaucās dziļi izjusta, lai gan apslāpēta dedzība, kas apgaroja izteiksmīgo valodu. Sprediķis kļuva par varu — noteiktu, taču apvaldītu varu. Sludinātāja spēks saviļņoja sirdis, pārsteidza prātu, bet nesniedza nekādu mierinājumu. Sprediķim cauri strāvoja dīvains skarbums, tajā trūka remdējoša maiguma, toties bieži bija saklausāmi bargi norādījumi uz kalvīnistiskām doktrīnām — par izredzēto pulku, iepriekšnolemtību un dvēseļu pazudināšanu; ikkatrs šāds norādījums nogranda kā pastarās tiesas spriedums. Kad viņš beidza, es jutos nevis labāk, mierīgāk vai pacilātāk, nē, kļuvu neizsakāmi skumja, jo man šķita — nezinu, vai citi izjuta to pašu, — ka šī daiļrunība, kurā tikko biju klausījusies, nāk no dzīlēm, kas slēpj sevī vilšanās drūmās atliekas, dzinuļu mokošu neapmierinātību un dvēseli satraucošu tiekšanos pēc pilnības. Lai cik nevainojama viņa dzīve, lai cik skaidra viņa morāle un cik kvēla dedzība, Sent-Džons Riverss acīmredzot nav vēl atradis dieva mieru, kas ir augstāks par cilvēka saprašanu. Viņš to, manuprāt, nav atradis vairāk nekā es savā apslēptā, bet mokošā nožēlā par sagrauto ideālu un zaudēto paradīzi — nožēlā, par ko pēdējā laikā biju vairījusies domāt, bet kas mani joprojām nomāca un nežēlīgi šaustīja.

Tikmēr bija aizritējis mēnesis. Diāna un Mērija gatavojās drīzumā atstāt Mūrhauzu un atgriezties citā dzīvē un apstākļos — kādā lielā Anglijas dienvidu pilsētā, kur abas bija guvernantes tādās ģimenēs, kuru bagātie un augstprātīgie locekli uzskatīja viņas tikai par pieticīgām apakšniecēm un neviens nekā nezināja vai arī neinteresējās par viņu garīgajām vērtībām, bet atzina vienīgi iegūtās zināšanas, tāpat kā šie ļaudis atzina sava pavāra prasmi vai istabenes gaumi. Misters Sent-Džons vēl nebija minējis ne vārda par darbu, kuru bija solījis sagādāt, taču man tagad bija pienākusi skaudra nepieciešamība atrast nodarbošanos. Kādu rītu, kad dažus mirkļus biju palikusi dzīvojamā istabā viena pati ar viņu, es saņēmu drosmi un tuvojos loga nišai, kuru viņa galds, krēsls un rakstāmpults vērta līdzīgu darba kabinetam, — un dzīros runāt; vēl skaidri nezināju, kādos vārdos ietērpt lūgumu, — ir taču grūti salauzt atturības ledu, kas parasti ietver tādu raksturu, kāds bija viņam, — taču viņš atbrīvoja mani no šīm pūlēm, uzsākdams sarunu pirmais.

Viņš pacēla acis un teica: — Jūs gribat man ko jautāt?

—   Jā, es vēlētos zināt, vai esat dzirdējis kaut ko par vietu, kur es varētu pieteikties.

—    Es atradu, pareizāk sakot, gribēju jums piedāvāt darbu pirms trim nedēļām. Bet, tā kā šķita, ka jūs šeit cenšaties būt derīga un jūtaties laimīga — jo manas māsas jūs acīmredzot iemīlējušas un gūst lielu prieku jūsu sabiedrībā —, es negribēju nekā uzsākt pirms manu māsu aizbraukšanas no Māršendas.

—    Vai viņas brauks projām pēc trim dienām? — es jautāju.

—   Jā, un, līdzko būs aizbraukušas, es atgriezīšos savā mācītājmājā Mortonā. Hanna mani pavadīs, un šī vecā māja tiks aizslēgta.

Gaidīju, ka viņš turpinās šo sarunu, bet viņa domas šķita aizmaldījušās citur; skatiens liecināja, ka viņš pilnīgi aizmirsis mani un manu lūgumu. Man neatlika nekas cits kā atgādināt viņam tematu, kas mani tagad ārkārtīgi satrauca.

—    Un kāds tad ir darbs, kas jums bija padomā, mister Rivers? Ceru, ka šī atlikšana nekavēs man to dabūt?

—    Nē, jūsu iekārtošana šai darbā ir atkarīga tikai no manis, protams, ja jūs manu piedāvājumu pieņemsiet.

Misters Sent-Džons atkal apklusa, viņam it kā negribējās sarunu turpināt. Mani pārņēma nepacietība — nervozi žesti un neatlaidīgs skatiens, kas bija pievērsts viņam, skaidrāk nekā vārdi liecināja, ko es no viņa gaidu.

—    Jūs veltīgi tā steidzaties, — viņš sacīja. — Pateikšu jums atklāti, ka nevaru piedāvāt neko aizraujošu vai ienesīgu. Pirms visu paskaidroju, atcerieties, lūdzu, manu brīdinājumu: ja man arī izdotos jums palīdzēt, tad vienīgi tik, cik aklais varētu palīdzēt klibajam. Es esmu trūcīgs, kad būšu nomaksājis tēva parādus, man paliks mantojumā tikai sagrabējusī būda, kroplās egles tās aizmugurē un gabaliņš purvainas zemes ar īvēm un aslapu palmām ēkas priekšpusē. Neesmu nekāds ievērojams cilvēks. Riversi gan ir sena dzimta, bet tagad no vienīgajiem atlikušajiem trim pēcnācējiem divi pelna sev iztiku, strādājot pie svešiem ļaudīm, bet trešais jūtas kā trimdinieks savā dzimtajā zemē — ne tikvien dzīvē, bet arī nāvē. Jā, un viņš to uzskata — jā, viņam tas pat jāuzskata par likteņa pagodinājumu, un viņš ilgojas tikai tās dienas, kad uz viņa pleciem tiks uzvelts krusts, kas atpestīs viņu no mirstīgās miesas, kad karojošās baznīcas valdnieks viņam, kurš ir tās visnenozīmīgākais loceklis, pavēlēs: «Celies un seko man!»

Sent-Džons izrunāja šos vārdus tāpat, kā teica savus sprediķus, — apvaldītā, dobjā balsī; viņa seja bija bāla un acis mirdzēja. Viņš turpināja:

—    Un, tā kā es pats esmu trūcīgs un neievērojams, varu jums piedāvāt tikai necilu un neienesīgu darbu. Varbūt jūs to pat uzskatīsiet par pazemojumu, jo es redzu, ka jūsu parašas ir tādas, ko pasaule dēvē par smalkām; jūs tiecaties pēc pilnības un līdz šim esat dzīvojusi starp izglītotiem cilvēkiem. Bet es uzskatu, ka neviens labdarības darbs nevar būt pazemojošs. Es pat domāju — jo neauglīgāka un nedāsnāka ir zeme, kas kristietim uzticēta aparšanai, jo mazāk atalgojas viņa pūles, bet jo lielāks ir gods. Šai gadījumā viņa liktenis ir tāds pats kā celmlauzim, bet evaņģēlija pirmie celmlauži bija apustuļi, un viņu vadonis bija Jēzus, pats pestītājs.

—    Nu, — es ieteicos, kad viņš atkal apklusa, — turpiniet!

Viņš paskatījās uz mani, pirms turpināja; šķita, ka viņš mierīgi lasa manā sejā, it kā tās vaibsti un līnijas būtu burti grāmatas lappusē. Vērošanā gūto slēdzienu viņš izteica šādiem vārdiem:

—    Domāju, ka jūs pieņemsiet vietu, kuru es jums piedāvāšu, un arī kādu laiku tur strādāsiet, — viņš teica. — Taču visu mūžu tajā palikt jums ir tikpat neiespējami kā man visu mūžu palikt šai nomalē un pildīt lauku garīdznieka amatu; jūsu raksturs, tāpat kā mans, necieš mierīgumu, lai gan tas izpaužas pavisam citādi.

—   Paskaidrojiet tuvāk, — es skubināju, kad viņš atkal apklusa.

—    Labi, jūs tūlīt dzirdēsiet, cik necils, nožēlojams un materiāli neizdevīgs ir mans priekšlikums. Tagad, kad tēvs ir miris un esmu pats savs kungs, es nepalikšu ilgi Mortonā. Droši vien. aizbraukšu no šejienes ne vēlāk kā pēc gada; bet, kamēr es vēl esmu šeit, gribu darīt visu, ko spēju, savas draudzes labā. Kad es pirms diviem gadiem te ierados, Mortonā nebija nevienas skolas; trūcīgo ļaužu bērniem bija atņemta ikkatra iespēja mācīties. Es atvēru skolu zēniem; tagad gribu atvērt otru skolu — meitenēm. Esmu jau noīrējis skolai ēku kopā ar divistabu mājiņu skolotājas mītnei. Viņa saņems gadā trīsdesmit mārciņu; viņas dzīvoklītis ir pilnīgi iekārtots — gan ļoti vienkārši, tomēr tajā ir viss nepieciešamais; par to jāpateicas mis Oliveras, mistera Olivera — mūsu draudzes vienīgā bagātnieka vienīgās meitas, labvēlībai. Misteram Oliveram pieder adatu fabrika un dzelzslietuve ielejā. Šī pati lēdija arī maksās par kādas no nabagu patversmes pieņemtas bārenītes audzināšanu un ģērbšanu ar noteikumu, ka tā palīdzēs skolotājai mājā un skolā, jo skolotājai visu apkopt nebūs- laika. Vai gribat būt šī skolotāja?

Šo jautājumu viņš it kā sviešus izsvieda. Likās, viņš gaidīja, ka es šo iespēju sašutusi vai vismaz nicīgi atraidīšu. Nepazīdams manas domas un jūtas, lai arī par tām kaut ko nojauzdams, Sent-Džons nebija pārliecināts, kā es uz to raudzīšos. Vieta tiešām bija necila, tomēr tā deva man pajumti, pēc kā es tik ļoti ilgojos; darbs bija grūts salīdzinājumā ar guvernantes pienākumiem bagātnieku namā, tomēr es varēšu justies neatkarīgāka. Turklāt bailes nokļūt svešu ļaužu verdziskā kalpībā žņaudza manu dvēseli kā dzelzs važas; šī nodarbošanās nebija nedz necienīga, nedz morāli pazemojoša. Es izšķīros.

—          Pateicos jums par priekšlikumu, mister Rivers, es to pieņemu ļoti labprāt.

—           Bet vai jūs mani īsti sapratāt? — viņš jautāja. — Runa ir par ciemata skolu, jūsu skolnieces būs tikai trūcīgu algādžu bērni, labākajā gadījumā fermeru meitas. Jums jāiemāca viņām adīt, šūt, lasīt, rakstīt, rēķināt — tas ir viss. Vai jūs tur varēsiet likt lietā visas savas zināšanas? Vai jūsu saprāts, jūsu dvēsele un tieksmes tur radīs apmierinājumu?

—          Es to visu pataupīšu, kamēr būs vajadzīgs. Nekas neies zudumā.

—   Jūs tātad apzināties, ko apņematies?

—   Pilnīgi apzinos.

Tagad viņš pasmaidīja; tas vairs nebija nedz rūgts, nedz skumjš smaids, bet pauda prieku un dziļu apmierinātību.

—    Un kad jūs stāsieties jaunajā amatā?

—          Rīt pāriešu uz savu jauno dzīvoklīti un, ja vēlaties, varu sākt mācības jaunnedēļ.

—    Ļoti labi, lai notiek!

Viņš piecēlās un pastaigāja pa istabu. Apstājies viņš atkal paskatījās uz mani. Tad pakratīja galvu.

—          Ar ko jūs esat neapmierināts, misters Rivers? —> es vaicāju.

—   Jūs nepaliksiet ilgi Mortonā, nē, nē!

—    Kāpēc! Kāds pamats jums ir to apgalvot?

—          Es to lasu jūsu acīs; tām nav tāda izteiksme, kas sola ilgi samierināties ar vienmuļu dzīvi.

—    Es jau neesmu godkārīga.

Viņš satrūkās.

—           Kādēļ jūs runājat par godkārību? Kas, jusuprāt, ir godkārīgs? Man gan piemīt šī īpašība. Bet kā jūs to uzminējāt?

—   Es runāju tikai par sevi.

—   Lai arī jūs neesat godkārīga, jūs tomēr esat…

Viņš apklusa.

—    Kāda?

—           Es gribēju teikt — jūs moca kaislības. Bet jūs to varētu pārprast un justies aizvainota. Es ar to gribu teikt, ka cilvēku pieķeršanās un simpātijas jūs dziļi ietekmē. Esmu pārliecināts, ka jūs nevarēsiet ilgi justies apmierināta, atpūtas stundas pavadot vientulībā un darba spējas izšķiežot vienmuļā nodarbībā, kurai trūkst jebkāda valdzinājuma; tāpat kā es, — viņš dedzīgi piebilda, — ilgi nevaru dzīvot šai nomalē, ieslodzīts starp purviem un kalniem. Tam pretojas mana daba, ko man devis dievs; te manas dotības, kuras man dāvājušas debesis, tiek izšķiestas nelietderīgi. Redzat, cik daudz manī pretrunu. Es nupat sludināju, ka cilvēkam jāsamierinājas ar pieticīgu likteni, un savā sprediķī pierādīju, ka pat malkas cirtējs un ūdens vedējs ar savu darbu var kalpot dievam, bet es pats, dieva svētītais kalps, esmu nemiera apsēsts. Tomēr mums iedzimtās tieksmes kaut kā jāsaskaņo ar mūsu principiem.

Viņš izgāja no istabas. Šajā stundā es iepazinu viņu labāk nekā veselā mēnesī, tomēr viņš joprojām radīja manī izbrīnu.

Jo tuvāk nāca diena, kad abām māsām vajadzēja šķirties no brāļa un dzimtajām mājām, jo Diāna un Mērija kļuva bēdīgākas un klusākas. Abas centās izturēties kā parasti, bet skumjas, kas viņas māca, tik viegli nevarēja nedz uzveikt, nedz noslēpt. Diāna man reiz sacīja, ka šī šķiršanās būšot pavisam citāda nekā iepriekšējās. No Sent-Džona viņas droši vien šķiršoties uz ilgiem gadiem, varbūt pat uz visu mūžu.

—    Viņš upurēs visu tam mērķim, ko jau sen sev spraudis, — Diāna teica. — Gan mīlestību pret tuviniekiem, gan citas — daudz spēcīgākas jūtas. Sent-Džons izskatās ļoti mierīgs, bet viņa dvēseli plosa drudžaina kvēle. Jūs domājat, ka viņš ir lēnīgs, bet dažos jautājumos viņš ir nepielūdzams kā nāve; bet visļaunākais ir tas, ka mana sirdsapziņa neatvēl man atrunāt brāli no viņa bargā nodoma. Tiešām, kā es varētu viņu nopelt? Lēmums pareizs, cēls, īstam kristietim atbilstošs. Tomēr tas plēš manu sirdi! — Un viņas skaistajās acīs sariesās asaras. Mērija dziļi nolieca galvu pār darbu.

—   Mēs jau esam zaudējušas tēvu. Drīz mums vairs nebūs nedz brāļa, nedz sava dzimtā stūrīša, — viņa čukstēja.

Šajā mirklī notika mazs starpgadījums, it kā liktenis tīšām gribētu pierādīt vecā sakāmvārda patiesību: «Nelaime nekad nenāk viena,» — un pievienot atvadu skumjām vēl jaunas bēdas. Gar logu pagāja Sent-Džons, lasīdams kādu vēstuli. Viņš ienāca istabā.

—    Mūsu tēvocis Džons ir miris, — viņš paziņoja.

Abas māsas šķita pārsteigtas, taču uzņēma šo vēsti bez sevišķa uztraukuma vai izmisuma. Acīmredzot šis notikums viņām bija drīzāk svarīgs nekā bēdīgs.

—   Miris? — Diāna atkārtoja.

—   Jā.

Viņa pētīgi pavērās braja sejā.

—    Nu, ko tagad? — viņa klusi vaicāja.

—    Ko tagad, Diāna? — Sent-Džons atkārtoja, un viņa seja joprojām izskatījās kā akmenī cirsta. — Ko tagad? Neko. Izlasi!

Viņš uzmeta vēstuli māsai uz ceļiem. Viņa pārlaida tai acis un pasniedza to Mērijai. Mērija klusēdama izlasīja vēstuli un atdeva atpakaļ brālim. Visi trīs skatījās un pasmaidīja — tā skumji, domīgi.

—    Amen! Gan tāpat dzīvosim, — Diāna beidzot noteica.

—   Mums neklāsies sliktāk kā pirms tam, — piebilda

Mērija.

—    Tikai pārāk uzmācas doma, kā būtu varējis būt, — teica misters Riverss. — Un atšķirība ir ļoti liela.

Viņš salocīja vēstuli, ieslēdza to savā galdā un atkal izgāja ārā.

Dažus mirkļus abas māsas klusēja. Tad Diāna pievērsās man.

—    Džeina, jūs droši vien brīnīsieties par mums un mūsu noslēpumiem, — viņa sacīja, — un uzskatīsiet mūs par cietsirdīgiem, ka neesam dziļāk satraukti par tik tuva radinieka kā tēvoča nāvi; bet mēs viņu nemaz nepazīstam. Viņš ir mūsu mātes brālis. Pirms daudziem gadiem mans tēvs ar viņu sastrīdējās. Paklausīdams tēvoča padomam, tevs savas mantības lielāko daļu ieguldīja darījumos, kas viņu izputināja. Abi viens otram nikni pārmeta, šķīrās dusmās un nekad vairs neizlīga. Tēvocim vēlāk darījumi sāka veikties labāk, un izrādījās, ka viņš sakrājis divdesmittūkstoš mārciņu lielu kapitālu. Viņš nebija precējies, un viņam nav citu tuvinieku, vienīgi mēs un vēl kāda persona, kas ir tādā pašā radniecībā. Mūsu tēvs aizvien cerēja, ka tēvocis izpirks savu vainu, atstājot visu mantību mums; tomēr šī vēstule apliecina, ka viņš visu savu bagātību novēlējis ar testamentu šai otrai — nezināmai radiniecei, izņemot trīsdesmit gineju, kas sadalāmas starp Sent-Džonu, Diānu un Mēriju Ri- versiem. Viņam, protams, bija tiesības tā rīkoties, tomēr šī jaunā vēsts mūs apbēdināja. Es un Mērija uzskatītu

sevi par bagātniecēm, ja viņš mums katrai būtu atstājis kaut tūkstoš mārciņu, bet Sent-Džonam šāda summa būtu ļoti noderējusi labdarības nolūkam.

Pēc šī paskaidrojuma nedz misters Riverss, nedz viņa māsas šo tematu vairs neskāra. Nākamajā dienā es pārvācos no Māršendas uz Mortonu. Dienu vēlāk Diāna un Mērija aizbrauca uz tālo B_____ Pēc nedēļas misters Riverss un Hanna atgriezās mācītājmājā; un tā vecais nams palika viens un atstāts.

XXXI

Tātad es beidzot biju atradusi pajumti — manas māja3 bija mazs divistabu namiņš. Viena istaba bija lejā, ar balsinātām sienām un smiltīm nokaisītu grīdu; tajā atradās četri krāsoti krēsli un galds, sienas pulkstenis un skapis ar diviem trim šķīvjiem un bļodām un vienu Delftas fajansa tējas servīzi. Otra — augšā, tikpat liela kā apakšējā istaba jeb virtuve, ar vienkāršu koka gultu un kumodi, kura gan ir maza, tomēr es to nevaru piepildīt ar savu trūcīgo garderobi, kaut gan manas labsirdīgās draudzenes to bagātinājušas ar nedaudzām visne- pieciešamākām mantām.

Ir vakars. Atbrīvoju mazo bārenīti, kas man palīdz' mājas darbos, atalgodama viņas pūles ar apelsīnu. Sēžu i viena pati pie kamīna. Šorīt atvēra ciemata skolu. Ieradās divdesmit skolnieces. Tikai trīs no tām prot lasīt; j neviena neprot nedz rakstīt, nedz rēķināt. Vairākas mei- <1 tenes ada un dažas mazliet šuj. Viņas runā stiprā vietējā izloksnē. Tāpēc šobrīd mums vēl ir grūti saprasties. Dažas ir neaudzinātas, rupjas, ietiepīgas un pilnīgi neattīstītas, citas turpretī paklausīgas, vēlas mācīties un uzvedas pieklājīgi. Nedrīkstu aizmirst, ka šīs vienkārši ģērbtās mazās laucinieces ir cilvēki no tādas pašas miesas un asinīm kā vislepnāko aristokrātu dzimtu atvases un viņu sirdīs mīt tādi paši lielisku spēju, smalkjūtības, saprāta un labsirdības iedīgļi kā labākos apstākļos dzimušo bērnu sirdīs. Mans uzdevums ir attīstīt šos iedīgļus; šis darbs man droši vien sniegs zināmu apmierinājumu. Nekāda liela prieka no šādas dzīves es negaidu, tomēr pie tās pieradīšu un cītīgi nodošos darbam; es varēšu mierīgi vadīt savas dienas.

Vai es rīta un pēcpusdienas stundās jutos līksma, mierīga un apmierināta šai kailajā, nemīlīgajā klasē? Lai nemānītu sevi, man jāatbild: «Nē.» Es jutos pat savā ziņā nomākta. Es jutos — jā, nudien, muļķe tāda! — es jutos pazemota. Es baidījos, ka, sperdama šo soli, esmu tikusi nevis uz augstākas sabiedriskās pakāpes, bet noslīdējusi vēl zemāk. Mani pārņēma šausmas par to, ko redzēju un dzirdēju ap sevi, — par neziņu, nabadzību un rupjumu. Tomēr es negribu sevi šo izjūtu dēl pārāk ienīst un nicināt; apzinos, ka tas nav labi, — un šāda apziņa gan jau ir krietns solis uz priekšu. Centīšos savu nepatiku pārvarēt. Rīt, cerams, jau tikšu galā kaut ar vienu daļu aizspriedumu, un pēc dažām nedēļām šīs izjūtas varbūt izdosies uzveikt pavisam. Pēc nedaudziem mēnešiem, iespējams, prieks par acīm redzamiem panākumiem un manu skolnieču pārvērtību uz labo pusi būs man atalgojums par pārvarēto nepatiku.

Pagaidām mani tomēr moka jautājums: «Vai izvēle ir pareiza?» Vai nebūtu bijis labāk pakļauties kārdinājumam, uzklausīt kaislības balsi? Atteikties no sūriem un grūtiem dzīves cīniņiem, aizmigt starp ziediem zīda tīklā un atmosties Francijas dienvidos greznā villā, kur varētu tagad dzīvot kā mistera Ročestera metrese, svētlaimīgi reibdama no viņa mīlestības, jo viņš taču mani mīlētu, jā, kādu laiku ļoti mīlētu. Viņš mani tiešām mīlēja, bija man pieķēries — neviens mani nekad tā nemīlēs. Es nekad vairs nepiedzīvošu savai pievilcībai, jaunībai un grācijai veltītu pielūgsmi, jo neviens cits vairs nesaskatīs manī šīs īpašības. Viņš mīlēja mani un lepojās ar mani, bet nevienam citam vīrietim vairs neradīsies pret mani šādas jūtas. Bet kur gan maldās manas domas, ko es runāju, un, galvenais, ko es jūtu? Es sev jautāju, vai ir labāk dzīvot kā sava kunga verdzenei kaut kur Marseļā — ātri aizritošas stundas pavadīt mānīgā svētlaimē un pēc tam liet kauna un nožēlas asaras vai būt par ciemata skolotāju, dzīvot brīvi un godīgi kalnu vēju šaustītā mājiņā pašā Anglijas sirdī?

Jā, tagad es zinu, ka esmu rīkojusies pareizi, pakļau- damās pienākumam un likumībai, nevis neprātīgās aizrautības valdzinājumam. Dievs lika man izraudzīties pareizo ceļu, un es pateicos viņa gudrajai vadībai.

Nonākusi savās vakara pārdomās pie šīs atziņas, es piecēlos, piegāju pie durvīm un sāku vērot vasaras saulrietu un klusās, briestošās druvas, kas pavērās no manas mājiņas, kura, tāpat kā skola, atradās apmēram pus- jūdzi no ciemata. Putni dziedāja savas vakara dziesmas.

Gaiss bija rāms, kā balzams rasa bij…

Kamēr es skatījos un domāju, ka esmu laimīga, ļoti izbrīnījusies pēkšņi pamanīju, ka raudu. Es raudāju tāpēc, ka liktenis bija šķīris mani no mana kunga, tāpēc, ka es nekad viņu vairs neredzēšu, tāpēc, ka baidījos, ka izmisums, bēdas un nevaldāmās dusmas, ko bija radījusi mana bēgšana, varētu novest viņu pārāk tālu no taisnā ceļa. Šīs domas novērsa manu skatienu no skaistajām vakara debesim un vientulīgās ielejas, — es saku: vientulīgās, — jo šai Mortonas pusē nebija redzama neviena cita celtne kā tikai baznīca un koku ieskautā mācītājmuiža, un tālumā Veilhola, kur dzīvoja bagātais misters Olivers ar meitu. Aizvēru acis un atbalstīju galvu pret durvju mūra aplodu, taču drīz viegls troksnis pie vārtiņiem, kas norobežoja manu mazo dārziņu no apkārtējām pļavām, lika man pacelt acis. Mistera Riversa medību suns, vecais Karlo, ko es tūlīt pazinu, grūstīja ar purnu vārtiņus, bet Sent-Džons stāvēja, atslējies pret tiem un sakrustojis rokas; viņš bija saraucis pieri un nopietni, gandrīz pārmetoši skatījās uz mani. Lūdzu viņu ienākt.

—    Nē, es nevaru kavēties; atnesu tikai sainīti, ko māsas atstājušas priekš jums. Tajā droši vien ir krāsu kārba, zīmuļi un papīrs.

Gāju viņam pretim, lai to saņemtu; tā bija patīkama davana. Kad es tuvojos, Sent-Džons, kā man likās, bargi nopētīja manu seju: bez šaubām, pārāk skaidri varēja manīt asaru pēdas.

—    yai pirmajā dienā darbs likās grūtāks, nekā jūs gaidījāt? — viņš vaicāja.

—    Nē! Tieši pretēji — esmu pārliecināta, ka drīz ar mācībām ieinteresēšu visas savas skolnieces.

—    Varbūt mājiņa, jūsu dzīvoklis, iekārtojums jūs neapmierina? Viss gan, patiesību sakot, ir diezgan trūcīgs, bet…

Es viņu pārtraucu:

—    Mana mājiņa ir tīra, turklāt pamatīgi celta; mēbeļu pietiek, un tās ir ērtas. Viss, ko es redzu sev apkārt, izraisa manī pateicību, nevis bezcerību. Es neesmu nedz tik aprobežota, nedz tik kāra uz greznību, lai nožēlotu, ka šeit nav paklāja, dīvāna vai galda sudraba; bez tam pirms piecām nedēļām man nebija nekā, es biju svešiniece, ubadze, klaidone. Tagad man ir paziņas, mājas, darbs. Varu tikai brīnīties par dieva žēlastību, par draugu augstsirdību, par laimīgo likteņa pavērsienu. Es nesūrojos.

—    Bet vai jūs nemāc vientulība? Šī mājiņa ir tik tumša

un tukša.

—   Līdz šim man nav bijis laika baudīt pat šo brīnišķo mieru, kur nu vēl izjust vientulību!

—    Nu labi. Ceru, ka jūs arī tiešām jūtat tādu apmierinātību, kādu apliecināt; katrā ziņā veselais saprāts jums saka — vēl ir par agru ļauties šaubām un bailēm, līdzīgi Lata sievaiEs nezinu, ko jūs esat atstājusi, pirms atnācāt pie mums, dodu jums padomu stingri turēties pretī ikkatram kārdinājumam un neskatīties atpakaļ: ejiot droši uz priekšu pa reiz uzsākto ceļu, kaut vai dažus mēnešus!

—    To arī esmu nolēmusi darīt, — es atbildēju.

Sent-Džons turpināja:

—    Brīžiem mums ir ļoti grūti izsekot mūsu tieksmēm un apspiest dabiskās prasības. Bet tas ir iespējams, to zinu no pieredzes. Dievs mums ir devis varu zināmā mērā veidot savu likteni; un, kad mūsu spēkiem nepieciešams atbalsts, ko tie nevar dabūt, kad mūsu griba liek mums iet pa taku, pa kuru nedrīkstam iet, — tad mums nav izmisumā jāapstājas; mums jāmeklē dvēselei cita barība, kura ir tikpat vērtīga kā aizliegtais auglis, ko tā kāroja nogaršot, bet varbūt vēl tīrāka, un jāizlauž mūsu centieniem ceļš, varbūt vēl grūtāks, bet tikpat taisns un plats kā tas, kuru liktenis mums nosprostojis.

Pirms gada jutos ļoti nelaimīgs, jo domāju, ka rīkojos aplam, kļūstot par garīdznieku. Dvēseles gana vienveidīgie pienākumi mani garlaikoja līdz nāvei. Es ilgojos pēc darbīgākas dzīves — pēc aizraujošākas darbošanās literatūras laukā, pēc mākslinieka, rakstnieka vai oratora likteņa; gribēju būt vienalga kas, tikai ne garīdznieks;

1 Bībeles personāžs. Kā stāsta leģenda, eņģeli gribējuši glābt Laiu no iznīcībai nolemtās grēcīgās pilsētas Sodomas likteņa un aizlieguši Latam un viņa ģimenei, aizejot no mājām, atskatīties. Lata sieva nepaklausījusi dieva norādījumam un tomēr atskatījusies, tāpēc pārvērsta par sālsstabu. Tulk.

jā, zem mana vienkāršā baznīcas kalpa tērpa pukst politiķa, karavīra sirds; es ilgojos pēc slavas, ievērojama vārda, varas. Nospriedu: mana dzīve ir tik nožēlojama, man tā jāpārveido vai jāmirst. Pēc ilga maldu un cīņas laika pār mani nāca apgaismība un es jutos atpestīts; mana šaurā dzīvīte pēkšņi pavērās manā priekšā kā bezgalīgā tāle, mans gars izdzirdēja debesu aicinājumu — sasparoties, sakopot visus spēkus, izplest spārnus un pacelties izplatījumā. Dievs man uzdeva noteiktu misiju; ja es to gribēju godam veikt, tad tā prasīja veiklību un spēku, drosmi un daiļrunību — visas karavīra, valstsvīra un oratora labākās īpašības.

Nolēmu kļūt par misionāru. No šī mirkļa mans gars pārveidojās; važas, kas to iekala, pārtrūka, visas manas dotības atbrīvojās no agrākā sastinguma, palika pāri vienīgi sūrstoša sāpe, ko izdziedināt var tikai laiks. Mans tēvs pretojās šim lēmumam, bet kopš viņa nāves vairs nav neviena nopietna šķēršļa; tiklīdz būs nokārtoti šādi tādi darījumi, Mortonai atrasts pircējs, pārtrauktas vai pārrautas kaut kādas attiecības, ko radījušas cilvēciskas vājības, — izcīnīta pēdējā kauja ar cilvēcisku aizraušanos, kurā man jāuzvar, jo esmu apzvērējis uzvarēt, — es atstāšu Eiropu un došos, uz Austrumiem.

Viņš to visu stāstīja savā raksturīgajā apslāpētājā, bet patētiskajā balsī; beidzis viņš neskatījās uz mani, bet uz norietošo sauli, uz ko skatījos arī es. Abi stāvējām ar muguru pret ceļu, kas pāri laukam veda uz dārza vārtiņiem, un nedzirdējām soļus uz zālainās taciņas. Strauta vienmuļā urdzoņa ielejā bija vienīgā skaņa, ko uztvērām. Tādēļ mēs satrūkāmies, kad priecīga balss, skanīga kā sudraba zvaniņš, iesaucās:

— Labvakar, mister Rivers! Labvakar, vecais Karlo! Jūsu suns savus draugus pazīst ātrāk nekā jūs, ser! Viņš jau saslēja ausis un luncināja asti, kad biju vēl tīruma malā, bet jūs pat tagad esat uzgriezis man muguru.

Tā bija taisnība. Kaut gan misters Riverss no pirmajām sidrabainās balss skaņām bija notrīsējis, it kā zibens būtu pāršķēlis mākoni virs viņa galvas, viņš joprojām stāvēja tādā pozā, kādā runātāja bija viņu pārsteigusi, — elkoni atbalstījis pret vārtiņiem, seju pavērsis uz rietumiem. Beidzot viņš gausi pagriezās. Man šķita, ka viņam blakus parādījusies kāda pārdabiska būtne. Apmēram trīs soļu no viņa stāvēja žilbi baltās drānās tērpusies mei- tone — jauna un gracioza. Meitene bija mazliet pilnīga, tomēr stalta. Vispirms viņa noliecās un noglāstīja Karlo, tad pacēla galvu un atmeta atpakaļ garo plīvuru, un mēs Ieraudzījām brīnum daiļu seju. Tas ir visai nosacīts apgalvojums, bet es negribu to atsaukt, — skaistākus vaib- Ktus Albionas mērenais klimats nespēj radīt, vēl košāku rožu sārtumu un jasmīnu baltumu nevar izlolot tās miklie vēji un dūmakainās debesis. Viss viņai bija valdzinošs, neredzēja neviena trūkuma: meitenei bija smalki, pareizi vaibsti, acīm tāda krāsa un veids, kādas redzam vecmeistaru gleznās, — lielas, tumšas un izteiksmīgas; garās, biezās un melnās skropstas piešķīra acīm neizsakāmu pievilcību; šaurās, izliektās uzacis viesa sejā brīnišķīgu skaidrību; baltā, gludā piere apdvesa visu ar rāmu mieru un atstaroja spilgto krāsu rotaļu; vaigi bija apaļīgi un gludi, āda — blāva un samtaina, lūpas — svaigas un sārtas, pilnīgas un daiļi veidotas, zobi vienādi, spoži un pērļaini, zods — mazs, ar bedrīti vidū; to visu papildināja garas, biezas sprogas — vārdu sakot, visi elementi, kas vienkop rada ideāla skaistuma paraugu. Mani pārsteidza šī burvīgā būtne, es viņu apbrīnoju no visas sirds. Daba šo meiteni, bez šaubām, bija radījusi kādā aizrautības brīdī un, aizmirsusi savu parasto pamātes skopulību, apveltījusi savu mīluli ar karalisku dāsnumu.

«Kā Sent-Džons Riverss izturas pret šo zemes virsū mītošo eņģeli?» gluži dabiski, es sev uzstādīju šo jautājumu, ieraudzījusi, ka viņš pagriežas un skatās uz meiteni; un tikpat dabiski centos atrast viņa vaibstos atbildi uz savu jautājumu. Viņš jau bija skatienu novērsis no šās daiļās fejas un lūkojās uz vienkāršu margrietiņu ceru, kas auga pie vārtiņiem.

Brīnišķīgs vakars, bet ir jau pārāk vēls, lai jūs pastaigātos viena pati, — viņš teica, samīdot sniegbalto ziedu aizvērušos kausiņus.

—     Ak, es tikai šo pēcpusdienu atgriezos no S… (viņa minēja lielu, aptuveni divdesmit jūdžu attālu pilsētu). Papus pastāstīja, ka jūs esat atvēris skolu un ieradusies jaunā skolotāja, tāpēc es tūlīt pēc tējas uzliku galvā cepuri un noskrēju lejā, lai iepazītos ar skolotāju. Vai tā ii viņa? — meitene pamāja uz manu pusi.

—   Jā, — Sent-Džons atbildēja.

— Vai jūs domājat, ka jums patiks Mortonā? — viņa man vienkārši jautāja, runādama naivi kā bērns, tomēr valšķīgi.

—    Ceru, ka patiks. Man tam ir savs pamats tā cerēt.

—    Vai jūsu skolnieces ir uzmanīgas?

—   Jā, protams.

—    Vai jums patīk jūsu mājiņa?

—    Ļoti.

—    Vai esmu to labi iekārtojusi?

—    Ļoti labi.

—   Vai Alīse Buda, ko izraudzījos jums par palīdzi, jūs apmierina?

—    Jā, pilnīgi. Viņa ir izveicīga un saprātīga.

«Tad tā ir mis Olivera, bagātā mantiniece,» es nodomāju. Tātad gan liktenis, gan daba viņu dāsni apdāvinājusi. Viņa tiešām ir dzimusi zem laimīgas zvaigznes.»

—    Reizēm atnākšu un palīdzēšu jums stundās, — viņa turpināja. — Man tā būs tīkama pārmaiņa; man patīk pārmaiņas. Mister Rivers, pilsētā es tik jautri pavadīju laiku! Vakar dejoju līdz diviem naktī vai, pareizāk, līdz rītam. Pēc dumpja tur atkal novietots pulks. Virsnieki taču ir visburvīgākie vīrieši pasaulē! Mūsējie nažu tri- nēji un lodētāji jau nav nekādi kavalieri!

Man šķita, ka, šos vārdus dzirdot, misters Sent-Džons tā dīvaini saviebās. Viņš cieši saknieba lūpas, tā ka sejas apakšdaja likās neparasti barga un stinga. Nogriezis skatienu no margrietiņām, pievērsa to viņai. Tas bija nopietns, pētījošs un zīmīgs skatiens. Viņa tam atbildēja, atkal priecīgi smejoties, un smiekli lieliski piestāvēja viņas jaunībai, sārtajai sejai, bedrītēm vaigos un starojošajām acīm.

Kamēr Sent-Džons stāvēja kluss un bargs, viņa atkal sāka glāstīt Karlo.

—   Nabaga Karlo mani mīl, — viņa sacīja. — Viņš nav īgns un nenovēršas no saviem draugiem; un, ja viņš varētu runāt, viņš gan neklusētu kā ūdeni mutē ieņēmis.

Kad meitene, glaudīdama suņa galvu, ar dabisku grāciju noliecās jaunā un dzedrā saimnieka priekšā, es redzēju, ka viņa sejā ielīst sārtums. Ievēroju, ka viņa drūmās acis pēkšņi iedegas un kvēlo neslēptā satraukumā. Pietvīcis un atdzīvojies viņš man likās tāds pats skaistulis, kāda viņa bija skaistule. Jaunekļa krūtis cilājās, it kā viņa straujā sirds, prāta despotiskās varas apnikusi, sāktu plesties plašumā un rautos brīvībā. Bet Sent-Džons li,, redzams, savaldīja tāpat, kā drosmīgs jātnieks savalda trakojošu rumaku. Ne ar vienu vārdu, ne ar vienu kustību viņš neatbildēja uz vēlību, ko meitene viņam tik maigi veltīja.

—    Papus žēlojas, ka jūs nemaz mūs neapciemojat, — turpināja mis Olivera, pacēlusi skatienu uz jaunekli, — Veilholu jūs esat pavisam aizmirsis. Papus ir šodien viens pats mājās un nejūtas visai labi. Vai jūs negribētu nākt man līdzi un viņu apciemot?

—   Ir pārāk vēls, lai traucētu misteru Oliveru, — Sent- Džons atbildēja.

—    Kāpēc pārāk vēls? Vispiemērotākā stunda! Sis ir tieši tas laiks, kad papum visvairāk vajadzīga sabiedrība. Tagad fabrika slēgta un viņam nav ko darīt. Tāpēc, mister Rivers, lūdzu, nāciet! Kādēļ jūs esat tik drūms un atturīgs? — Tā kā viņš klusēja, viņa atbildēja pati.

—    Ai, es aizmirsu! — viņa iesaucās, sapurinādama brīnišķīgās sprogas, it kā neapmierināta ar sevi. — Esmu tik vieglprātīga un izklaidīga! Lūdzu, piedodiet! Man pavisam izkrita no prāta, ka jums ir pamatots iemesls nepievienoties manai pļāpāšanai. Diāna un Mērija jūs atstājušas, Mūrhauza ir aizslēgta, un jūs esat tik vientuļš! Es jums tiešām jūtu līdzi. Iesim apciemot papu!

—    Šovakar ne, mis Rozamonda, šovakar ne.

Misters Sent-Džons runāja gandrīz kā automāts; tikai viņš vienīgais zināja, cik smagi bija atteikt.

—    Nu, ja jūs esat tik stūrgalvīgs, es jūs atstāšu; es nedrīkstu kavēties vēl ilgāk — jau sakrīt rasa. Arlab- vakar!

Mis Olivera sniedza Sent-Džonaņi roku. Viņš tai tikko pieskārās. — Arlabvakar! — viņš atkārtoja dobji un neskanīgi kā atbalss. Viņa pagāja dažus soļus, bet nākamajā mirklī pagriezās atpakaļ.

—    Vai jūs neesat vesels? — viņa jautāja. Viņai bija pamats tā jautāt. Sent-Džona seja bija tik balta kā viņas tērps.

—    Esmu pavisam vesels, — viņš apgalvoja un palocījies pagāja sāņus no vārtiņiem. Mis Olivera aizgāja pa vienu ceļu, viņš — pa otru. Viņa divas reizes atskatījās, pirms gluži kā parādība izgaisa mijkrēslī. Sent-Džons, stingriem soļiem iedams uz mācītājmuižu, ne reizi nepa- vērās atpakaļ.

Citu ciešanas un uzupurēšanās, kam es kļuvu par aculiecinieci, novērsa manas domas no pašas skumjā likteņa. Diāna Riversa šodien bija sacījusi par savu brāli: «Nepielūdzams kā nāve.» Viņa nebija pārspīlējusi.

XXXII

Turpināju strādāt ciemata skolā tik cītīgi un apzinīgi, cik varēju. Darbs tiešām bija smags. Aizritēja zināms laiks, pirms, pieliekot visas pūles, varēju saprast savas skolnieces un viņu īpatnības. Galīgi neapmācītas, novārtā atstātām spējām — viņas man šķita bežcerīgi stulbas un sākumā pat visas vienādi aprobežotas. Bet drīz pārliecinājos, ka esmu maldījusies. Viņas bija tikpat dažādas, cik dažādi mēdz būt izglītoti cilvēki. Un, kad iepazinu viņas un viņas iepazina mani, šī dažādība atklājās arvien spilgtāk. Kad viņu pārsteigums par manu runu, maniem rīkojumiem un manām prasībām bija pārgājis, es redzēju, ka dažas no šīm neveiklām, sākumā stūrgalvīgām lauciniecēm attīstās par saprātīgām meitenēm. Dažas pat, rādījās, bija pakalpīgas un piemīlīgas; atklāju, ka nedaudzām pat piemīt dabiska pieklājība un iedzimta pašcieņa, un īpaša apdāvinātība, kas izraisīja manu labvēlību un apbrīnu. Sīm meitenēm drīz iepatikās labi mācīties, glīti ģērbties, kārtīgi veikt uzdoto, piesavināties labas maniere?. Dažos gadījumos meitenes guva pat pārsteidzoši ātrus panākumus, un es izjutu pelnītu lepnumu un gandarījumu; bez tam es arī tiešām iemīlēju dažas labākās meitenes un viņas iemīlēja mani. Manu skolnieču vidū bija arī vairākas zemnieku meitenes — gandrīz pieaugušas jaunavas. Tās jau prata lasīt, rakstīt un šūt; viņām es mācīju gramatikas, ģeogrāfijas un vēstures pamatus un smalkus rokdarbus. Viņu vidū atradu raksturus, kas slāpa pēc zināšanām un kāroja turpināt izglītību, — šo meiteņu sabiedrībā pavadīju dažu labu jauku vakaru viņu mājās. Viņu vecāki parasti apbēra mani ar laipnībām. Man sagādāja lielu prieku pieņemt viņu sirsnīgo viesmīlību un atzinīgi to novērtēt, izturoties pret viņiem ar visdziļāko smalkjūtību un cieņu, — pie tā viņi acīmredzot nebija pieraduši, un tas viņus iepriecināja un labi ietekmēja; jo, pašu acīs cēlušies, viņi centās būt cienīgi tās godbijīgās attieksmes, kas viņiem tika parādīta.

Jutu, ka mani šai apkaimē sāk iemījot. Kad vien es Izgāju ārā, mani visās malās laipni sveicināja un saņēma .11 draudzīgiem smaidiem. Izjust cieņu — kaut arī vienkāršu ļaužu cieņu — ir tas pats, kas sildīties saulītē. Tas Mītajos staros uzplaukst visa iekšējā pasaule un uzzied liras un skaidras jūtas. Šajā dzīves posmā manu sirdi ilaudz biežāk uzmundrināja pateicība nekā nomāca izmisums; tomēr, lasītāj, gribu pateikt visu, arī to, ka šajā mierīgajā, derīgā darbā aizvadītajā laikā, kad dienas veltīju savām skolniecēm, bet vakarus pavadīju vientulībā, kaut ko zīmēdama vai lasīdama, es naktīs parasti mēdzu iegrimt dīvainos sapņos — spilgtos, satrauktos, uzbudinošos un vētrainos sapņos, kuros es visneparastākos apstākļos, kas saistīti ar visdīvainākiem piedzīvojumiem, drausmīgiem riskiem un romantiskām situācijām, atkal un atkal sastapu misteru Ročesteru, bet katrreiz viskritiskākajos mirkļos; viņa spēcīgās skaujas, viņa balss, viņa acu skatiens, pieskāriens viņa vaigam vai rokai, mīlestība uz viņu, apziņa, ka viņš mani mīl, un cerība, ka pavadīšu savu mūžu pie viņa sāniem, — tas viss no jauna uzliesmoja manī. Kad atmodos un apzinājos, kur esmu un kādā stāvoklī atrodos, es uzslējos sēdus savā bezaizkaru gultā un drebēju un trīcēju pie visām miesām, bet klusā, tumšā nakts kļuva par liecinieci manam nevarīgajam izmisumam un bēdu uzplūdam. Nākamajā rītā es tieši deviņos sāku stundas — atkal mierīga, apvaldīta un sagatavojusies pildīt savus ikdienas pienākumus.

Rozamonda Olivera turēja vārdu un ieradās mani apciemot. Parasti viņa iegriezās skolā savā rīta izjādē. Tādās reizēs viņa uz maza ponija, kas skrēja riksī, piejāja pie skolas durvīm livrejota kalpa pavadībā, kas arī sēdēja zirga mugurā. Grūti iedomāties skaistāku ainu par šo spilgti sarkanā jājamtērpā ģērbto amazoni ar melna samta cepurīti, kura eleganti sedza garās sprogas, kas slīga viņai uz pleciem; tādā izskatā viņa mēdza ienākt laucinieciskajā ēkā un iziet cauri pārsteigto meiteņu rindām. Viņa parasti ieradās tai laikā, kad misters Riverss pasniedza katķisma stundas. Baidos, ka apmeklētājas dedzīgais skatiens ieurbās dziļi jo dziļi jaunā mācītāja sirdī. Nojauta šķita viņu brīdinām par meitenes ierašanos — pat tad, ja viņa parādījās durvīs, kad viņš skatījās pretējā virzienā, viņa vaigi sāka kvēlot un it kā marmorā cirstie vaibsti pārvērtās. Ārējais miers tomēr slēpa iekšēju uguni — par to neliecināja sejas izteiksme, bet gan zagšus uzmestie skatieni.

Rozamonda, protams, apzinājās savu varu, un viņa spēkos nebija noslēpt viņai savas jūtas. Par spīti kristieša stoicismam, Sent-Džona roka sāka trīsēt, kad mis Olivera tuvojās un sasveicinājās, un priecīgi, uzmundrinoši, pat mīļi uzsmaidīja. Šķita, ka viņa skumjais, bet stingrais skatiens pauž to, ko mute liedz izteikt: «Es tevi mīlu, es zinu, ka tu mani vērtē augstāk par citiem. Ne jau tāpēc es klusēju, ka baidos atraidījuma. Ja es tev piedāvātu savu sirdi, tu droši vien to pieņemtu. Bet šī sirds jau nolikta uz svētā altāra, sārts ap to uzcelts. Un drīz no šā upura paliks pāri tikai pelni.»

Tad viņa uzmeta lūpu kā vīlies bērns; domīgums bieži, apslāpēja viņas starojošo mundrumu; viņa tad mēdza steidzīgi atbrīvot roku no viņa plaukstas un mazliet sapīkusi novērsties, negribēdama vairs redzēt šo varoni un vienlaikus arī mocekli. Sent-Džons, bez šaubām, atdotu visu uz pasaules, ja varētu viņai sekot, atsaukt viņu atpakaļ, aizturēt, kad meitene viņu tā pameta. Taču viņš neupurētu viņas labā savas izredzes iemantot debesu valstību, savas cerības uz augstāko svētlaimību. Bez tam viņš nevarēja ar vienu kaislību apmierināt visu, kas mita viņa dvēselē, — ceļinieku, jūsmotāju, dzejnieku, garīdznieku. Viņš nevarēja, viņš negribēja misiones darba mežonīgo karalauku pamest Veilholas viesistabas un miermīlīgā noskaņojuma ' dēļ. Visu to es uzzināju no viņa paša, kad, par spīti viņa atturībai, man reiz izdevās pamudināt viņu uz atklātību.

Mis Olivera pagodināja manu mājiņu ar biežiem apciemojumiem. Es iepazinu viņas raksturu, kurā nebija nekā noslēpumaina vai neīsta; viņa bija valšķīga, bet ne cietsirdīga; viņa bija valdonīga, bet ne pārāk patmīlīga. Viņa bija lutināta no pašas bērnības, bet vēl nebija galīgi samaitāta; viņa bija ātras dabas, bet labsirdīga, god- kāra (kā gan citādi, ja spogulis katru brīdi rādīja viņai tik ziedošu skaistumu), bet ne klīrīga; meitene bija devīga, bet neplātījās ar savu bagātību; viņa bija atklāta un pietiekami saprātīga, jautra, mundra un bezrūpīga; vārdu sakot, viņa likās ļoti apburoša pat tādai vēsai vērotājai kā es; taču viņai trūka tā valdzinājuma, kas spēj atstāt dziļāku iespaidu. Viņai bija gluži cits domāšanas veids nekā, piemēram, Sent-Džona māsām. Tomēr viņa man iepatikās gandrīz tāpat kā mazā Adela, lai gan bērnam, ko audzinām un mācām, mēs pieķeramies daudz sirsnīgāk nekā pieaugušai, kaut ari loti pievilcīgai personai.

Nevilšus arī es Rozamondai biju iepatikusies. Viņa apgalvoja, ka es izskatoties līdzīga misteram Riversam (tikai viņš, protams, esot desmitkārt skaistāks; kaut arī es esot jauka būtne, turpretī viņš — īsts eņģelis), turklāt esot tikpat laba, savaldīga un noteikta kā viņš. Kā lauku skolotāja es esot īsts dabas brīnums; viņa esot pārliecināta, ka mans dzīves stāsts dotu vielu brīnišķīgam romānam.

Kādu vakaru, kad mis Olivera savā parastajā bērnišķīgajā rosīgumā un vieglprātībā, nevis aizvainojošā ziņkārē bija rakņājusies pa manas mazās virtuves trauku skapi un galda atvilktni, viņa atrada divas franču grāmatas, vienu Šillera darbu sējumu, vācu gramatiku un vārdnīcu, pēc tam izvilka manus zīmēšanas un gleznošanas piederumus un dažas skicītes, to starpā ar zīmuli izpildītu kādas manas skolniecītes — jaukam, mazam ķerubam līdzīgas meitenītes portretu un dažādas Mortonas ielejas un virsāja ainavas. Vispirms viņa sastinga aiz pārsteiguma, pēc tam aizdegās sajūsmā.

Vai šīs gleznas esot mans darbs? Vai es protot franču un vācu valodu? Tas esot īsts brīnums! Es zīmējot labāk nekā viņas skolotājs vislabākajā S… pilsētas skolā. Vai es nebūtu ar mieru uzskicēt viņas portretu, ko parādīt papum?

— Ļoti labprāt, — es atbildēju un izjutu mākslinieka prieku par iespēju zīmēt tik nevainojamu un apburošu modeli. Viņai todien bija tumšzila zīda tērps ar atsegtām rokām un kaklu, vienīgā rota bija kastaņbrūnie mati, kas, skaistās sprogās vīdamies, daiļi slīga pār pleciem. Paņēmu loksni smalka kartona un rūpīgi uzzīmēju viņas sejas kontūras. Iedomājos, kādu prieku jutīšu, kad gleznošu ar krāsām; bet, tā kā jau sāka satumst, es viņu lūdzu atnākt kādu citu dienu pozēt.

Mis Olivera tēvam bija attēlojusi mani tā, ka nākošajā vakarā viņu pavadīja pats misters Olivers — liela auguma sirms pusmūža vīrs spēcīgi veidotiem vaibstiem; pie viņa sāniem burvīgā meita izskatījās kā koša puķe, kas uzaugusi blakus pelēkam tornim. Viņš likās mazrunīgs, varbūt tāpēc, ka bija lepns, tomēr viņš izturējās pret mani ļoti laipni. Rozamondas portreta uzmetums viņam iepatikās tik ļoti, ka viņš vēlējās, lai es pēc tā uzgleznotu īstu gleznu. Viņš arī uzstāja, lai es atnāku rīt pavadīt vakaru Veilholā.

Es aizgāju. Redzēju, ka tā ir liela, skaista mītne, kas pietiekami skafdri parādīja tās īpašnieka bagātību. Rozamonda pa visu manas viesošanās laiku bija jautra un priecīga. Viņas tēvs arī bija ļoti laipns, un, kad viņš pēc tējas uzsāka sarunu ar mani, tad izteica atzinību par to, ko biju paveikusi Mortonas skolā, un teica, ka, spriežot pēc tā, ko pats redzējis un dzirdējis, viņš baidoties, vai tikai es neesmu par labu šai vietai un vai es to drīz nepametīšu, pārejot piemērotākā darbā.

— Protams! — iesaucās Rozamonda. — Džeina ir tik gudra, ka varētu strādāt par guvernanti jebkurā aristokrātiskā ģimenē.

Bet es nodomāju, ka daudz labāk gribu palikt tur, kur esmu, nekā dzīvot kādā smalkā angļu ģimenē. Misters Olivers runāja par misteru Riversu un par visu Riversu dzimtu ar lielu cieņu. Viņš pastāstīja, ka tā esot viena no senākajām dzimtām šai apkaimē, ka Riversu priekšteči bijuši bagāti, ka viņiem reiz piederējusi visa Mortonā; viņš vēl tagad esot tādās domās, ka šās dzimtas pārstāvis varētu, ja vien gribētu, gūt visspožāko partiju. Viņš ļoti nožēlojot, ka tik patīkams un apdāvināts jauneklis esot nolēmis braukt projām un kļūt par misionāru; tas nozīmējot — aizlaist vējā tik vērtīgu dzīvi. Pēc šiem vārdiem bija skaidrs, ka tēvs neceltu iebildumus pret Rozamondas laulībām ar Sent-Džonu. Misters Olivers acīmredzot uzskatīja, ka laba izcelsme, sens vārds un cildens amats atsver bagātību, kas jaunajam mācītājam trūka.

Bija piektais novembris, svētdiena. Palīdzējusi iztīrīt māju, mana mazā palīdze bija aizgājusi ļoti apmierināta par peniju, kuru es viņai par pūlēm iedevu. Viss spīdēja un laistījās — grīda izberzta, kamīns iztīrīts, krēsli nospodrināti. Es pati arī biju uzposusies un tagad varēju pēc savas patikas pavadīt visu pēcpusdienu.

Pāris lappušu vācu teksta pārtulkošana prasīja vienu stundu; pēc tam es paņēmu paleti un zīmuļus un pievērsos vieglākam un tīkamākam darbam — Rozamondas Oliveras miniatūrajam portretam. Galva jau bija pabeigta, atlika tikai notonēt fonu un papildināt tērpa kroku nian- »cs; bez tam vēl vajadzēja uzlikt nelielu karmīna triepienu uz pilnīgajām lūpām, pievienot kādu vijīgu sprogu matu sasukai, pastiprināt skropstu ēnas zem iezilganajiem plakstiem. Biju dziļi iegrimusi šo jauko detaļu izveidošanā, kad pēc steidzīga klauvējiena neaizslēgtās durvis atvērās un ienāca misters Sent-Džons.

— Ierados paskatīties, kā jūs pavadāt brīvdienu, — viņš teica. — Ceru, ka jūs nemokāties ar domām? Nē? Tas ir labi! Gleznojot jau nekad neuzmācas vientulība. Redziet, es par jums joprojām mazliet šaubos, kaut gan jūs līdz šim esat turējusies vīrišķīgi. Es jums atnesu patīkamu lasāmvielu vakariem. — Un viņš nolika uz galda kādu tikko iznākušu poēmu, vienu no tiem ģeniālajiem mākslas darbiem, ar kuriem tolaik, mūsdienu literatūras zelta laikmetā, laimīgie lasītāji tik bieži tika apveltīti. Ak vai! Mūsu ēras lasītāji gan netop tā lutināti. Bet nebaidieties! Es negribu ne sūroties, ne kurnēt. Es skaidri zinu: poēzija nav mirusi, un ģenialitāte nav zudusi. Arī Ma- monam nav izdevies tās iekalt važās vai iznīcināt; poēzija un ģenialitāte kādu dienu atkal pierādīs savas tiesības uz eksistenci, savu brīvību un spēku. Ak, debesu eņģeļi! Jūs tikai pasmaidāt, kad zemiskās dvēseles triumfē, bet vārgās apraud draudošo bojā eju. Poēzija iznīcināta? Ģenialitāte padzīta? Nē! Dzirdi, viduvējība, nē! Neļauj skaudībai tev iedvest šādu domu! Tās ne vien ir dzīvas, bet arī apveltītas ar varu un veldzējošu spēku; ja nebūtu šo spēku dievišķīgās ietekmes, kas izplatās visās malās, tu jau sen atrastos ellē — savā zemiskuma un gara nabadzības ellē.

Kamēr es sajūsmināta šķirstīju «Marmiona» [59] lappuses (atnestais sējums bija «Marmions»), Sent-Džons pieliecās, lai aplūkotu manu zīmējumu. Viņš notrīsēja, un viņa slaidais stāvs spēji atkal izslējās. Pacēlu acis; viņš vairījās mana skatiena. Es zināju, ko viņš domā, un viegli varēju lasīt viņa sirdī; šobrīd jutos mierīgāka un vēsāka nekā Sent-Džons un īsu brīdi biju pārāka pār viņu; mani pārņēma vēlēšanās viņam palīdzēt, ja vien tas iespējams.

«Lai viņš būtu, cik stingrs un savaldīgs būdams,» es nodomāju, «viņš uzņemas pārāk daudz — apslēpj visas jūtas un sāpes, nevienam nekā neizrāda, nevienam nekā neuztic, visu glabā tikai sevī. Esmu pārliecināta, ka viņam kļūtu vieglāk, ja viņš pastāstītu par šo mīlīgo Rozamondu, kuru viņam, kā viņš domā, nevajadzētu precēt. Es piedabūšu viņu„ runāt.»

Tāpēc es vispirms teicu: — Paņemiet krēslu, mister Rivers. — Bet viņš atbildēja kā vienmēr — ka nevarot palikt. «Labi,» es domās atbildēju, «stāviet, ja jums tīk; bet šoreiz jūs tik ātri neaiziesiet, vientulība ir tikpat kaitīga jums kā man. Es mēģināšu aizskart kādu uzticības stīgu un atrast jūsu noslēgtajā vidē spraugu, un iepilināt kaut lāsi savas līdzjūtības.»

—    Vai portrets ir līdzīgs? — es skaidri un gaiši jautāju.

—   Līdzīgs? Kam? Es to lāgā neapskatīju.

—    Apskatījāt gan, mister Rivers.

Viņš pat satrūkās no manas pēkšņās un neparastās uzstāj ības un pārsteigts vērās manī. «Tas ir tikai sākums,» es domās noteicu. «Nejaušu jūsu skarbumam sevi iebiedēt, esmu sagatavojusies garai runāšanai.» Es turpināju: — Jūs to apskatījāt uzmanīgi un pamatīgi. Bet man nav iebildumu, apskatiet to vēlreiz. — Es piecēlos un ieliku portretu viņam rokā.

—    Portrets ir labs, — viņš atzina. — Ļoti maigi un skaidri krāsu toņi, ļoti veikls un rūpīgs zīmējums.

—    Jā, jā, to es zinu. Bet ko jūs teiksiet par līdzību? Ko portrets attēlo?

Pēc īsas vilcināšanās viņš atbildēja: — Es domāju, ka mis Oliveru.

—    Protams. Un tagad, ser, par pareizo atminējumu es jums apsolu uzgleznot īstu šā portreta kopiju, bet ar tādu nosacījumu, ka jūs būtu ar mieru to pieņemt. Es nevēlos izšķiest laiku un darbu dāvanai, kuru jūs atzītu par nevērtīgu.

Viņš joprojām skatījās uz portretu — jo ilgāk skatījās, jo ciešāk to sažņaudza rokā, jo vairāk šķita to iekārojam.

—    Portrets ir ļoti līdzīgsl — viņš klusi teica. — Acis izdevušās ļoti labi, krāsa, mirdzums, izteiksme — viss atbilst īstenībai. Tās smaida!

—    Vai tas jūs iepriecinātu vai sāpinātu, ja jums piederētu šāds portrets? Pasakiet man taisnību. Kad jūs būsiet Madagaskarā, Kapzemē vai Indijā, vai jums patiktu, ja jums būtu līdzi šāda glezniņa? Varbūt šis zīmējums jums atmodinātu atmiņas, kas jūs nomāktu vai sagādātu ciešanas?

Tagad viņš pacēla acis; viņš skatījās uz mani nedroši un satraukti, tad atkal pievērsās portretam.

—   Es šādu portretu labprāt gribētu, to nenoliedzu. Bet vai tas būtu prātīgi un ieteicami, tas ir cits jautājums.

Kopš biju pārliecinājusies, ka Rozamonda viņu tiešām mīl un viņas tēvs pret precībām acīmredzot iebildumus neceltu, es, nebūdama tik eksaltēta kā Sent-Džons, klusībā biju izlēmusi veicināt šīs laulības. Domāju, ka viņš, kļuvis par mistera Olivera lielās bagātības īpašnieku, varētu ar šo naudu darīt tikpat daudz laba, cik aizbraucot projām un ļaujot saviem garīgiem un fiziskiem spēkiem izsīkt tropu saules karstumā. Tāpēc es kā skaldīt noskaldīju:

—   Cik varu spriest, tad visprātīgāk un ieteicamāk būtu nezaudēt laiku un iegūt pašu oriģinālu.

Sent-Džons tomēr bija apsēdies, nolicis gleznu uz galda un, galvu atbalstījis abās rokās, tīksmi to aplūkoja. Ievēroju, ka mana pārdrošība viņu nebija nedz aizkaitinājusi, nedz aizvainojusi. Es pat redzēju, ka viņš izjūt tādu kā atvieglinājumu un prieku par to, ka es atklāti runāju ar viņu par tematu, kuru bija uzskatījis par neaizskaramu. Noslēgtas dabas cilvēkiem bieži ir lielāka nepieciešamība atklāti pārspriest savas izjūtas nekā atklāta rakstura cilvēkiem. Arī visstingrākais stoiķis galu galā ir tikai cilvēks, un bieži vien viņam var parādīt vislielāko pakalpojumu, drosmīgi un labvēlīgi uzvandot viņa dvēseles klusākās dzīles.

—    Esmu pārliecināta, ka viņa jūs mīl, — es teicu, stāvēdama aiz viņa krēsla, — un viņas tēvs jūs ciena. Rozamonda ir jauka meitene, lai gan mazliet vieglprātīga; bet jums taču pietiks nopietnības priekš abiem. Jums vajadzētu viņu apprecēt.

—    Bet vai viņa mani mīl? — viņš jautāja.

—    Protams! Vairāk nekā jebkuru citu. Viņa nemitīgi par jums runā, tas ir viņas aizraujošākais temats, par ko viņai nekad neapnīk runāt.

—    Patīkami to dzirdēt, — viņš teica, — pat Joti patīkami … Turpiniet vien tā runāt vēl kādu ceturtdaļstundu. — Un viņš tiešām izvilka pulksteni no kabatas un nolika uz galda, lai sekotu laikam.

—    Bet vai ir jēga runāt, — es jautāju, — ja jus acīmredzot gatavojaties uzveikt mani ar saviem iebildumiem vai izkalt jaunas važas, kur ieslēgt savu sirdi?

—    Neiztēlojieties tādas šausmas. Iedomājieties labāk, ka es piekāpjos un atmaigstu, kā tas patiesībā ari ir. Zemes mīlestība uzbango mani kā aizmirsts avots un pārplūdina ar savu veldzi tīrumu, ko' es tik rūpīgi un ar tādām pūlēm esmu sagatavojis — nemitīgi sējis tajā labu nodomu un pašaizliegšanas sēklas. Tagad pār to plūst nektāra straume un jaunie asni aiziet bojā, tos noslīcinājusi saldā inde. Sājā mirklī redzu sevi Veilholas viesistabā pie savas līgavas Rozamondas Oliveras kājām; viņa runā ar mani savā mīlīgajā, daiļskanīgajā balsī, skatās uz mani ar šīm acīm, ko jūsu veiklā roka tik labi attēlojusi, — uzsmaida man ar šim ķiršsārtām lūpām. Viņa pieder man, es piederu viņai — un mani apmierina šī dzīve un mirstīgā pasaule. Klusu! Nerunājiet! Man sirds ir pilna līksmes, mani jutekļi gavilē aiz sajūsmas — ļausim mierīgi aizritēt šīm saldkairajām minūtēm!

Es paklausīju. Minūtes ritēja. Es stāvēju un klausījos viņa straujajā elpā. Tā klusumā pagāja stundas ceturksnis; viņš iebāza pulksteni atpakaļ kabatā, nolika gleznu, piecēlās un piegāja pie kamīna.

—    Tā, — viņš teica. — Šis laika sprīdis bija atvēlēts ilūzijām un maldiem. Es ļāvu savai galvai dusēt uz kārdināšanas krūtīm un labprātīgi noliecos zem tās ziedu jūga un dzēru no tās kausa. Bet es ieraudzīju, ka pagalvis deg un ziedu vītnē paslēpusies lapsene, vīnam ir rūgta garša, mana kārdinājuma solījumi ir tukši, piedāvājumi — melīgi; to visu es redzu un zinu.

Es izbrīnā skatījos uz viņu.

—    Dīvaini, — viņš turpināja, — ka es, tik kvēli mīlēdams Rozamondu Oliveru, tik apburts no viņas daiļuma, skaidri saskatu arī viņas trūkumus: viņa man nebūtu laba sieva, viņa nav man atbilstoša dzīvesbiedre, un jau gadu pēc mūsu apprecēšanās es to atklātu, un pēc divpadsmit mēnešu svētlaimes un jūsmas sekotu visa mūža nožēla. To es zinu.

—    Tiešām dīvaini! — es iesaucos.

—    Lai arī es jūsmot jūsmoju par viņu, — viņš turpināja, — tomēr nevaru aizmirst viņas, sliktās īpašības. Viņa nevarētu saprast to, pēc kā es tiecos, nevarētu man palīdzēt. Vai iespējams iedomāties Rozamondu kā cietēju, kā strādnieci, kā sievieti apustuli? Rozamondu kā misionāra sievu? Nē!

—    Bet jums nav jākļūst par misionāru! Jūs taču varētu atteikties no šā nodoma.

—    Atteikties? No kā? No sava aicinājuma? No dižā darba? No pamatakmens, kuru lieku šeit, zemes virsū, savam mājoklim debesis? No savām cerībām tikt pieskaitītam to pulkiem, kas upurējuši visas pasaules tieksmes vienam vienīgam mērķim — labot cilvēci, nesot gaismu gara tumsībā, nodibinot mieru, kur plosās karš, dodot brīvību, kur valda verdzība, aizstājot māņticību ar ticību, dodot cerības uz debesu valstību, atpestījot no bailēm no elles? No tā lai es atsakos? Tas man ir dārgāks par asinīm manās dzīslās. Tas ir mērķis, kuru esmu sev spraudis un kura dēl dzīvoju.

Pēc diezgan ilgas klusēšanas es jautāju: — Un mis Olivera? Vai viņas vilšanās un bēdas jūs nemaz neskar?

—    Mis Oliveru aizvien aplenc pielūdzēji un glaimotāji; nepaies ne mēnesis, un mans tēls būs izgaisis no viņas sirds. Viņa aizmirsīs mani un droši vien apprecēs kādu, ar kuru būs daudz laimīgāka nekā ar mani.

—    Jūs runājat diezgan vēsi, bet pats ciešat šīs cīņas dēļ. Jūs esat galīgi izmocījies.

—    Nē. Ja esmu mazliet novājējis, tad tāpēc, ka raizējos par nākotni. Tā joprojām nav nokārtota, jo mana aizbraukšana nemitīgi jāatliek. Tikai šorīt saņēmu paziņojumu, ka mans pēcnieks, kura ierašanos jau sen gaidu, var stāties manā vietā tikai pēc trim mēnešiem, bet šie trīs mēneši varbūt pārvērtīsies par sešiem.

—    Taču, līdzko mis Olivera ienāk klasē, jūs aizvien trīsat un pietvīkstat.

Atkal viņa sejā atspoguļojās pārsteigums. Viņš nevarēja iedomāties, ka sieviete varētu uzdrošināties tā runāt ar vīrieti. Taču man šāds sarunas veids bija ierasts. Tiklīdz es atrados kopā ar stipriem, saprātīgiem un izglītotiem cilvēkiem — vienalga, vai tie bija vīrieši vai sievietes, — es tikmēr nerimos, kamēr nebiju salauzusi pieņemtās atturības barjeru un pārkāpusi savstarpējas uzticēšanās robežu. Tā man izdevās viņiem piekļūt tuvāk un iekarot sev vietu viņu sirds dzīlēs.

—    Jūs tiešām esat savādniece, — viņš teica, — un arī bezbailīga. Jums ir drosmīgs gars un vērīgs skatiens; bet atļaujiet man apgalvot, ka jūs manas jūtas izskaidrojat pareizi tikai daļēji. Jūs tās iedomājaties dziļākas un spēcīgākas, nekā tās ir patiesībā. Jūs man piedēvējat tādas jūtas, kādas man nemaz nepiemīt. Kad es pietvīkstu un trīcu, mis Oliverai ierodoties, man nav sevis žēl. Es nicinu savu vājību. Es zinu, ka tā ir pazemojoša; tas ir vienīgi manas miesas satraukums, nevis, es jums to apgalvoju, dvēseles saviļņojums. Mana dvēsele ir tikpat nesatricināma kā klints, kas stingri slejas bangainā jūrā. Iepazīstiet taču mani tādu, kāds es patiesībā esmu — salts un nežēlīgs cilvēks.

Es neticīgi smaidīju.

—    Jūs izaicinājāt mani uz atklātību, — viņš turpināja, — tagad tā ir pilnīgi jūsu rīcībā. Pēc dabas es esmu — ja nomestu tos sniegbaltos pārsegus, ar kuriem kristietība apsedz cilvēku vājības, — auksts, cietsirdīgs un godkārīgs. Vienīgi radnieciskām jūtām visu pārējo jūtu vidū ir vara pār mani. Mani vada saprāts, nevis jūtas; manai godkārībai nav robežu; manas alkas pakāpties augstāk, veikt daudz vairāk nekā citi — ir nepiepildāmas. Es cienu izturību, neatlaidību, strādīgumu, apdāvinātību, jo tikai šīs īpašības palīdz sasniegt augstus mērķus un kļūt pārākam par citiem. Es vēroju ar lielu interesi tieši jūsu darbību, jo uzskatu jūs par čaklas, kārtīgas un enerģiskas sievietes paraugu, taču nepavisam ne tāpēc, ka  es justu līdzi jūsu pārdzīvojumiem vai pašreizējām ciešanām.

—    Jūs tātad raksturojat sevi kā īstu pagānisma filozofu, — es piezīmēju^

—    Nē. Starp mani un filozofiem deistiem ir tomēr zināma atšķirība: es ticu evaņģēlijam. Jūsu apzīmējums ir maldīgs. Es neesmu pagānu, bet kristiešu filozofs — Jēzus mācības turpinātājs. Kā viņa māceklis es apliecinu viņa šķīstās, žēlsirdīgās, labdarīgās doktrīnas. Es 'tās aizstāvu, esmu zvērējis tās izplatīt. Jau savā jaunībā esmu atradis ticību, un tā ir padarījusi cēlākus manus talantus: no sīkās radnieciskuma mīlestības dīgļa tā ļāvusi izaugt varenajam cilvēku mīlestības kokam, no mazās, sīkstās cilvēcības krietnuma saknes attīstījusi pārliecību par dievišķīgo taisnīgumu; no godkārīgās cenšanās iegūt savai nožēlojamai esībai varu un slavu tā izveidojusi godkārīgo cenšanos vērst plašumā mana dieva un kunga valstību, gūt uzvaras krusta karogam. To visu ticība darījusi manā labā. Tā ļāvusi dabiskām spējām attīstīties vislabākajā virzienā, šķīstījusi un norūdījusi manu dabu, bet dabu pašu nav varējusi izskaust; to arī nevar izskaust, pirms mirstīgais nav ieguvis nemirstību.

Viņš paņēma cepuri, kas gulēja uz galda blakus manai paletei, tad vēlreiz uzmeta skatienu portretam.

—   Viņa tiešām ir skaista, — viņš čukstēja. — Viņa pareizi nosaukta par «Pasaules rozi»

—    Vai uzgleznot jums tādu pašu portretu?

. — Cui bono? [60] nē.

Viņš pārsedza pār gleznu plāno papīra lapu, uz kuras es gleznojot mēdzu atbalstīt roku, lai nenotašķītu kartonu. Ko viņš pēkšņi saskatīja uz šā tukšā papīra, es nevarēju iedomāties, bet kaut kas saistīja viņa uzmanību. Viņš pēkšņi paķēra lapu, aplūkoja to, tad uzmeta man neizsakāmi savādu un galīgi neizskaidrojamu skatienu, kas šķita uztveram katru mana auguma, manas sejas un mana tērpa līniju, jo pāršāvās man pāri kā zibens. Viņa lūpas pavērās, it kā viņš grasītos kaut ko sacīt; bet viņš savaldījās un neteica ne vārda.

—    Kas noticis? — es vaicāju.

—    Nekas, tiešām nekas, — viņš atbildēja, un, kad atlika atpakaļ papīru, es ievēroju, ka viņš veikli noplēš šauru sloksnīti. Tā pazuda viņa cimdā; steigšus pamājis ar galvu un izmetis: «Ar labu vakaru,» — viņš aizgāja.

—    Nudien kaut kas nedzirdēts! — es iesaucos.

Es savukārt nopētīju papīra lapu, bet atradu uz tās

vienīgi dažus krāsu traipus, kur biju izmēģinājusi savas otas. Dažus mirkļus pārdomāju šo mīklu, bet, nevarēdama to atminēt, turklāt būdama pārliecināta, ka tas nav nekas nozīmīgs, beidzu par to domāt un drīz aizmirsu.

XXXIII

Kad misters Sent-Džons aizgāja, sāka snigt; putenis griezās visu nakti un arī nākamo dienu. Pret vakaru ieleja bija aizputināta un gandrīz neizbrienama. Es aizvēru slēģus, pieliku pie sliekšņa saritinātu grīdsegu, lai vējš neputina iekšā sniegu, un sabikstīju uguni; nosēdējusi gandrīz stundu pie kamīna, klausīdamās sniegavētras auros, es aizdedzināju sveci, paņēmu «Marmionu», sāku lasīt:

Pār Nordheimu jau saule grimst, Un Tvīdas plūdums rāmi rimst, Un kalni zaigo kvēli; Beidz ēnas smagos torņus krimst, Tiem pāri zeltains spožums dzimst, Tos apmirdzēdams cēli… —

un, dzejas mūziku klausoties, drīz aizmirsu vētru.

Pēkšņi atskanēja troksnis. «Vējš rausta durvis,» es nodomāju. Bet nē, tas bija Sent-Džons Riverss, kurš, atvēris durvis no ārpuses, parādījās no ledainās virpuļvētras un kaucošās tumsas; apmetnis, kas apņēma lielo augumu, bija balts kā ledājs. Es izbijos, jo šādā vakarā nebiju gaidījusi kādu viesi no pieputinātās ielejas.

—    Vai sliktas ziņas? — es jautāju. — Vai kas atgadījies?

—    Nē. Cik viegli jūs izbiedēt! — viņš atbildēja, noņēma apmetni un pakāra to pie durvīm, pēc tam mierīgi piebīdīja pie sliekšņa grīdsegu, kas bija paslīdējusi nost, un sāka dauzīt kājas, lai nokratītu no zābakiem sniegu.

—    Notašķīšu jūsu tīro grīdu, — viņš teica, — bet šoreiz jūs varbūt man piedosiet. — Tad viņš nostājās pie uguns. — Man grūti bija nokļūt pie jums, ticiet man, — viņš turpināja, sildīdams rokas virs liesmām. — Kādā kupenā iestigu līdz viduklim; par laimi, sniegs vēl pavisam irdens.

—    Bet kādēļ jūs nācāt? — nevarēju atturēties nejautājusi.

—    Tas ir diezgan neviesmīlīgs jautājums ciemiņam, bet, tā kā jūs jautājat, es jums atbildēšu: lai mazliet ar jums aprunātos; man apnika mēmās grāmatas un tukšās istabas. Bez tam es kopš vakardienas jūtu nepacietību, kāda pārņem cilvēku, kuram stāsts izstāstīts tikai līdz pusei un kurš nevar vien sagaidīt turpinājumu.

Viņš apsēdās. Atcerējos viņa vakardienas dīvaino uzvedību un visā nopienībā sāku baidīties, vai tikai viņš nav jucis. Tomēr, ja viņš ir ārprātīgs, tad tas ir ļoti rāms, savaldīgs ārprāts; nekad nebiju redzējusi šo daiļo seju tik līdzīgu marmorā kaltam tēlam kā pašreiz; viņš atglauda no pieres sniegā samirkušos matus, un kamīna uguns apspīdēja viņa bālos deniņus un tikpat bālos vaigus; ar skumjām es skaidri saskatīju viņa sejā sāpju un raižu grumbas. Gaidīju, ka viņš pateiks ko saprotamāku, taču viņš atbalstīja zodu plaukstā un pielika pirkstu pie lupām; viņš domāja. Man uzkrita, ka viņa rokas ir tāpat novājējušas kā seja. Mani pāršalca pēkšņs līdzjūtības uzplūds, un es neviļus sacīju:

—    Cik labi būtu, ja Diāna un Mērija varētu dzīvot pie jums! Nav labi, ka jūs dzīvojat pavisam viens, turklāt jūs esat nepiedodami vienaldzīgs pret savu veselību.

—    Tas būtu lieki, — viņš teica. — Es pats rūpēšos par sevi, ja būs vajadzīgs. Bet pašreiz jūtos pilnīgi vesels. Kas jums manī nepatīk?

Šos vārdus viņš izteica bezrūpīgā, izklaidīgā vienaldzībā, un es sapratu, ka manas rūpes, viņaprāt, ir galīgi nevajadzīgas. Es apklusu.

Viņš joprojām lēnām vilka pirkstu pār virslūpu, bet acis joprojām sapņaini raudzījās kvēlojošās oglēs; tomēr es uzskatīju par nepieciešamu kaut ko teikt un jautāju, vai viņam nevelk, ja viņš sēž ar muguru pret durvīm.

—    Nē, nē! — viņš atbildēja aprauti, pat mazliet īgni.

«Nu labi,» es nodomāju, «ja jau negribat runāt, tad

klusējiet; es jūs atstāšu mierā un pievērsīšos savai grāmatai.»

Es apgriezu sveces degli un atsāku lasīt «Marmionu». Beidzot Sent-Džons sakustējās; es slepus vēroju viņu. Viņš izvilka safjānādas kabatas portfeli, izņēma no tā vēstuli, klusi izlasīja, salocīja, iebāza atpakaļ un atkal iegrima pārdomās. Veltīgi centos no jauna iedziļināties grāmatā: Sent-Džona mīklainā ierašanās traucēja man koncentrēties. Taču savā nepacietībā nespēju sēdēt kā mēma; ja viņš gribēja, viņš varēja mani atkal atraidīt, tomēr es nolēmu runāt.

—    Vai kaut ko dzirdējāt par Diānu un Mēriju?

—    Nekā kopš vēstules, kuru jums parādīju pirms nedēļas.

—    Vai ir kaut kas mainījies jūsu nodomos? Jums taču nevajadzēs atstāt Angliju ātrāk, nekā jūs gaidījāt?

—    Baidos, ka tā nebūs; būtu pārāk liela laime, lai tā gadītos man.

Pēc šādām atbildēm nolēmu pievērsties citam tematam un sāku stāstīt par skolu un savām skolniecēm.

—         Mērijas Geretas mātei klājas labāk, un Mērija jau šorīt bija skolā; nākamajā nedēļā man būs vēl četras jaunas skolnieces no dzelzs lietuves, viņas neieradās šodien tikai puteņa dēļ.

—   Tā?

—    Par divām maksās misters Olivers.

—    Tiešām?

•— Ziemsvētkos viņš grib visai skolai sarīkot svinības.

—    Es zinu.

—    Vai jūs to ierosinājāt?

—    Nē.

—   Kas tad?

—    Droši vien viņa meita.

—    Tas ir viņas dabā; viņa ir tik labsirdīga.

—   Jā.

Atkal iestājās klusums. Pulkstenis nosita astoņi. Sent- Džons atģidās. Viņš ieņēma citādu pozu, izslējās un pagriezās pret mani.

—   Nolieciet uz mirkli grāmatu un pienāciet tuvāk pie uguns, — viņš teica.

Nevarēdama vien beigt brīnīties, es paklausīju.

—    Pirms pusstundas, — viņš turpināja, — es runāju par to, ka nepacietīgi ilgojos dzirdēt kāda stāsta turpinājumu; pārdomādams visu, nolēmu, ka labāk būs, ja stāstītāja lomu uzņemšos es, bet jūs būsiet klausītāja. Uzskatu par vajadzīgu jūs brīdināt, ka stāsts jums liksies visai parasts, tomēr pliekani sīkumi bieži iegūst svaigumu, ja tos dzirdam no citu mutes. Starp citu, lai stāsts būtu kāds būdams, tas jūs nenogurdinās, jo būs īss.

Pirms divdesmit gadiem kāds trūcīgs palīgmācītājs — viņa vārds šobrīd nav svarīgs — iemīlējās kāda bagāta vīra meitā; jaunā sieviete arī mīlēja šo garīdznieku un apprecējās ar viņu pret savu tuvinieku gribu, kuri tūlīt pēc precībām atteicās no viņas. Nepagāja ne divi gadi, kad abi vieglprātīgie laulātie draugi bija miruši un guldīti vienā kapā. (Es redzēju šo kapu; tas atrodas lielā kapsētā pie drūmas, sodrējos nomelnējušas katedrāles kadā lielā rūpniecības pilsētā … grāfistē.) Viņiem palika meita, kuru, tikko piedzimušu, žēlsirdība paņēma savās rokās — tik aukstās kā sniega kupena, kurā es šovakar gandrīz vai nogrimu. Žēlsirdība aizveda pamesto radībiņu mātes bagāto radu namā; meitenīti uzaudzināja mātesbrāļa sieva, kas saucās (tagad man jāmin vārdi) misis Rīda no Geitshedas… Jūs satrūkāties? Vai dzirdējāt kādu troksni? Droši vien žurka skribinās bēniņos virs klases telpas; ziniet, tur kādreiz bija klēts, pirms es to liku salabot un pārveidot, un klētis parasti mīt žurkas.

Bet turpināšu. Misis Rīda paturēja bārenīti pie sevis desmit gadus; vai meitenīte jutās laimīga vai nelaimīga, nevaru pateikt, par to nekā neesmu dzirdējis. Es tikai zinu, ka pēc tam misis Rīda aizsūtīja meiteni tur, kur jūs pati tik ilgi bijāt, — uz Lovudas patversmi. Liekas, viņa tur uzvedās krietni — no audzēknes kļuva par audzinātāju, tāpat kā jūs, — nudien, mani pārsteidz, ka bārēnītes dzīves stāsts daudzējādā ziņā ir līdzīgs jūsējam, jo arī viņa šo iestādi drīz atstāja, lai strādātu par guvernanti; te atkal jūsu likteņi sakrīt; viņa uzņēmās audzināt meiteni, kurai par aizbildni bija kāds misters Ročesters.

—    Mister Rivers! — es viņu pārtraucu.

—    Varu iedomāties jūsu izjūtas, — viņš teica, — bet apvaldiet tās kādu mirkli — esmu gandrīz beidzis. Noklausieties līdz galam. Par mistera Ročestera raksturu es nezinu nekā, izņemot faktu, ka viņš pierunāja šo jauno meiteni salaulāties ar viņu un pie altāra atklājās, ka viņam jau ir sieva, kaut arī ārprātīga. Kā viņš izturējās un rīkojās turpmāk, neviens nezina, pastāv tikai minējumi; bet, kad atgadījās kāds notikums, kas izraisīja interesi par šās guvernantes likteni un sākās oficiāla meklēšana, tad izrādījās, ka viņa aizgājusi projām, un neviens nevarēja pateikt, kad, kā un kurp. Viņa bija atstājusi Tornfīldholu naktī, pēc tam kad izjuka viņas laulības, un visi meklējumi bija veltīgi. Viņu meklēja pa visu apkaimi, taču nekā neizdevās uzzināt. Tomēr atrast viņu būtu ārkārtīgi nepieciešami. Visās avīzēs bija ievietoti sludinājumi. Es saņēmu vēstuli no kāda mistera Brigsa, advokāta, kas man paziņoja par notikumiem, kurus es jums tikko pastāstīju. Vai nav dīvains stāsts?

—    Pasakiet man tikai vienu, — es jautāju, — jo jūs tagad zināt visu, — kas noticis ar misteru Ročesteru? Kā viņam klājas, kur viņš ir? Ko dara? Vai ir vesels?

—    Par misteru Ročesteru diemžēl nezinu nekā; vēstulē viņš minēts tikai sakarā ar negodīgo un pretlikumīgo precību mēģinājumu, par kuru jau stāstīju. Jums vajadzētu man labāk jautāt guvernantes vārdu un painteresēties, kāds ir šis notikums, kura dēļ viņu nepieciešami atrast.

—   Vai neviens nav braucis uz Tornfīldholu? Vai neviens nav redzējis misteru Ročesteru?

—    Domāju, ka ne.

—    Bet viņam taču rakstīja?

—    Protams.

•— Un ko viņš atbildēja? Pie kā ir viņa vēstule?

•— Misters Brigss paziņoja, ka atbildi uz viņa pieprasījumu nav rakstījis misters Ročesters, bet kāda lēdija, vēstules paraksts ir «Alīse Fērfeksa».

Es sastingu aiz izbija un šausmām. Manas ļaunākās nojautas acīmredzot piepildījušās: viņš droši vien atstājis Angliju un savā bezgalīgajā izmisumā devies uz kādu no agrāko laiku uzturēšanās vietām. Kādu aizmiršanos viņš tur meklē savām neizturamām sāpēm, kādu patvērumu savai kaislei? Neuzdrīkstējos atbildēt uz šo jautājumu. Ak, mans nabaga kungs, gandrīz mans dzīvesbiedrs, kuru es tik bieži dēvēju «mans mīļais Edvard»!

—   Viņš laikam bija ļauns cilvēks, — ieminējās misters Riverss.

«— Jūs viņu nepazīstat, tāpēc neizdariet nekādus secinājumus! — es dedzīgi teicu.

—   Labi, — viņš rāmi atbildēja, — manas domas tiešām nodarbina citi jautājumi, nevis viņš; man jāpabeidz iesāktais stāsts. Tā kā jūs nejautājat, kā sauc guvernanti, tad man pašam jāmin viņas vārds. Pagaidiet, tepat tas ir — arvien ir labāk, ja svarīgi punkti pierakstīti, kā nākas, melns uz balta.

Un viņš atkal mierīgi izvilka kabatas portfeli, atvēra un sāka kaut ko meklēt; no viena nodalījuma viņš izvilka saburzītu, steigā noplēstu papīra sloksnīti; pēc veida un ultramarīna, kraplaka un cinobra traipiem es pazinu portreta pārklājam noplēsto strēmeli. Viņš piecēlās un pielika strēmelīti man pie acīm; es izlasīju savu parakstu — «Džeina Eira», bez šaubām, kādā izklaidības brīdī uzšņāptu ar melnu tinti.

—    Brigss man rakstīja par Džeinu Eiru, — viņš teica, — sludinājumos bija minēta kāda Džeina Eira; bet es pazīstu Džeinu Eliotu. Atzīstos, man jau bija aizdomas, bet tikai vakar pēcpusdienā mana nojauta kļuva par tiešamību. Vai tas ir jūsu īstais vārds, un vai jūs atsakāties no pieņemtā?

—   Jā… Jā… Bet kur ir misters Brigss? Varbūt viņš zina vairāk par misteru Ročesteru nekā jūs.

—    Brigss ir Londonā; bet es šaubos, vai viņš vispār kaut ko zina par misteru Ročesteru, kas viņu nemaz neinteresē. Tomēr jūs kavējaties pie sīkumiem un aizmirstat pašu galveno. Jūs nemaz nejautājat, kādēļ misters Brigss jūs meklē, ko viņš vēlas no jums.

—• Nu, ko tad viņš vēlas?

—    Tikai paziņot to, ka jūsu tēvocis misters Eirs, kas dzīvoja Madeirā, ir miris un atstājis jums visu savu mantību un jūs tagad esat bagāta, — tikai to, neko citu.

—   Es! Bagāta?

—   Jā, jūs esat bagāta — lielas bagātības mantiniece.

Iestājās klusums.

—    Jums, protams, jāapliecina sava personība, — Sent- Džons turpināja. — Bet tas nesagādās nekādas grūtības. Tad jūs tūlīt varat pārņemt mantojumu. Jūsu nauda noguldīta bankā angļu mārciņās; testaments un vajadzīgie dokumenti atrodas pie Brigsa.

Man bija kritis lielais laimests! Cik brīnišķīga ir šī pārmaiņa, lasītāji, — vienā acumirklī no nabadzības ietikt bagātībā! Tā tiešām ir ievērojama pārmaiņa. Bet to uzreiz nevar aptvert, tāpēc tūlīt nejūties laimīgs. Turklāt dzīvē ir vēl citi — daudz iepriecinošāki un satraucošāki notikumi. Bagātība ir kaut kas materiāls, tā neskar mūsu iekšējo dzīvi, tajā nav nekā ideāla; bagātība saistīta ar skaidru un lietišķu aprēķinu, tāpēc arī izraisītās jūtas ir tādas pašas. Cilvēki nelec gaisā un nekliedz urā, uzzinājuši, ka dabūjuši mantojumu; viņi sāk apsvērt savus jaunos pienākumus un darījumus. Mēs esam apmierināti, tomēr mums rodas nopietnas rūpes, un mēs domājam par savu laimi, saraukuši pieri.

Turklāt vārdi «testaments» un «mantojums» cieši saistīti ar vārdiem «nāve» un «bēres». Es uzzināju, ka mans tēvocis — mans vienīgais radinieks ir miris; kopš mirkļa, kad dzirdēju par viņa esamību, biju lolojusi cerības viņu reiz sastapt; tagad tas nekad nenotiks. Turklāt nauda novēlēta nevis man un manai ģimenei, bet tikai man vienai pašai. Tomēr tā ir liela labestība, un kāda laime ir justies neatkarīgai! Jā, to es sapratu, un no šās domas man sirdī ielija prieks.

—    Beidzot jūs paceļat galvu, — misters Riverss teica. — Es jau domāju, ka Medūza [61] paskatījusies uz jums un jūs esat pārakmeņojusies. Varbūt tagad jūs tomēr pajautāsiet, cik liela ir jūsu bagātība.

—    Cik liela ir mana bagātība?

—          Pavisam niecīga. Nav pat vērts runāt — kādi divdesmit tūkstoši mārciņu. Tīrais nieks!

—    Divdesmit tūkstoši mārciņu!

Es atkal jutos satriekta: biju rēķinājusies ar četriem vai pieciem tūkstošiem mārciņu. No šās ziņas man aizrāvās elpa. Misters Sent-Džons, kuru es nekad nebiju dzirdējusi smejamies, tagad sāka skaļi smieties.

—           Nu, — viņš teica, — ja jūs būtu izdarījusi slepkavību un es jums paziņotu, ka noziegums atklāts, jūs droši vien izskatītos tikpat pārbijusies.

—          Tā taču ir milzu summa! Vai jūs nedomājat, ka te ir kļūda?

—    Nekādas kļūdas nav.

—           Varbūt jūs neizlasījāt pareizi ciparus, varbūt ir tikai divi tūkstoši.

—           Summa uzrakstīta burtiem, nevis cipariem —* divdesmit tūkstoši.

Jutos kā cilvēks, kam ir parasta apetīte, bet kas pēkšņi nosēdināts pie galda, kurš klāts simt personām. Piepeši misters Riverss piecēlās un aplika sev apmetni.

—           Ja nakts nebūtu tik vētraina, — viņš teica, — es atsūtītu šurp Hannu, lai viņa paliek pie jums; jūs izskatāties tik izmisusi, ka bail jūs atstāt vienu. Bet nabaga Hanna netiktu pāri kupenām tik labi kā es, viņai nav tik garas kājas. Tāpēc man jāatstāj jūs izmisumā. Ar labu nakti!

Viņš jau satvēra durvju aizvēri. Pēkšņi man iešāvās prātā kāda doma.

—    Pagaidiet brītiņu! — es iesaucos.

—   Kas ir?

—          Esmu pārsteigta, kāpēc misters Brigss iedomājās rakstīt par mani jums; un kā viņš varēja zināt vai iedomāties, ka jūs, dzīvodams tādā nomaļā vietā, varētu palīdzēt viņam mani atrast.

—           Es esmu garīdznieks, — Sent-Džons atbildēja, — un pie garīdzniekiem cilvēki bieži griežas ar visdīvainākām prasībām.

Atkal noklakstēja bulta.

—          Nē, šī atbilde mani neapmierina! — es iesaucos; un tiešām — šī steidzīgā un mīklainā atbilde nevis apmierināja manu ziņkāri, bet to vēl uzkurināja. —. Tas ir ļoti dīvains gadījums, — es piebildu, — un tas man jānoskaidro.

—    Citu reizi.

—    Šovakar! Tūlīt pat!

Es nostājos starp durvīm un viņu. Viņš likās apmulsis.

—          Jūs neaiziesiet, pirms nebūsiet man pasacījis visu! — es teicu.

—    Šovakar labāk ne!

—    Nē, tieši šovakar!

—    Būs labāk, ja jums to visu pateiks Diāna un Mērija.

Šie iebildumi, protams, vēl sakāpināja manu ziņkāri

līdz pēdējai iespējai; to vajadzēja apmierināt un tūlīt pat — tā es arī pateicu Sent-Džonam.

—          Es taču jums pierādīju, ka esmu ietiepīgs cilvēks, un tādu grūti pierunāt, — viņš teica.

—          Bet es ari esmu ietiepīga un negribu to atlikt uz rītu.

—          Turklāt, — viņš turpināja, — esmu auksts, nekāds dedzīgums mani neaizrauj.

—           Toties es esmu dedzīga, un uguns kausē ledu. Uguns izkausēja visu sniegu uz jūsu apmetņa; paskatieties uz grīdas, visur tādas peļķes kā uz ielas. Mister Rivers, ja gribat, lai es jums piedodu tik lielu pārkāpumu, ko esat izdarījis, piebradājot manu tīro grīdu, tad pasakiet man to, ko es jums lūdzu.

—           Nu labi, — viņš teica, — padodos — ja arī ne jūsu dedzīgumam, tad jūsu neatlaidībai; pilieni izdobj pat akmeni. Bez tam agri vai vēlu jūs to tikpat uzzināsiet. Jūsu vārds tātad ir Džeina Eira?

—    Jā, bet to mēs jau noskaidrojām.

—           Taču jūs varbūt nezināt, ka mums abiem ir vienāds uzvārds — ka mans pilnais vārds ir Sent-Džons Eirs Riverss?

—           Nē, to gan ne. Tagad atceros — grāmatās, kuras jūs man devāt lasīt, jūsu iniciāļos bija ari burts «E», bet nekad nepainteresējos, ko tas nozīmē. Nu un tad? Jūs taču neesat…

Piepeši es aprāvos. Neuzdrošinājos aptvert, bet vēl mazāk izteikt vārdos minējumu, kas, pēkšņi iešāvies prātā, tūlīt nostiprinājās un nākamajā mirklī jau pārvērtās par stingru pārliecību. Atsevišķi fakti savijās un sasaistījās vienā veselā. Ķēde, kas līdz šim bija likusies bezveidīga posmu kaudze, izstiepās un iztaisnojās — posms aiz posma ciešā un likumsakarīgā secībā. Es instinktīvi jau to visu nojautu,- pirms Sent-Džons vēl nebija pateicis uzvārdu. Tomēr nav iespējams prasīt, lai lasītājam būtu tāda pati intuitīva uztvere, tāpēc man jāatkārto Sent- Džona paskaidrojums:

—     Manai mātei bija uzvārds Eira; viņai bija divi brāli, viens — mācītājs, kas apprecēja mis Džeinu Rīdu no Geitshedas; otrs — Džons Eirs, eskvairs, bija tirgotājs un nomira Fungšālā, Madeirā. Advokāts Brigss, būdams mistera Eira pilnvarotais, paziņoja mums pagājušā gada augustā par tēvoča nāvi un pateica, ka tēvocis savu mantību novēlējis bārenei, sava brāļa — mācītāja meitai, mums neatstādams nekā kāda strīda dēj starp viņu un manu tēvu, pēc kura viņi nekad vairs neizlīga. Pirms vairākām nedējām misters Brigss atkal atrakstīja — paziņoja, ka mantiniece pazudusi, un apjautājās, vai mēs nezinām kaut ko par viņu. Nejauši uz papīra sloksnītes uzrakstīts vārds deva man iespēju viņu atrast. Pārējo jūs zināt pati.

Viņš atkal dzīrās iet, bet es nostājos ar muguru pret durvīm.

—    Lūdzu, ļaujiet man runāt! — es teicu. — Pagaidiet vienu mirklīti, lai varu atvilkt elpu un pārdomāt. — Es apklusu, viņš stāvēja man pretī ar cepuri rokā- — pilnīgi mierīgs. Es turpināju:

—    Tātad jūsu māte bija mana tēva māsa?

—    Jā.

—    Līdz ar to mana tante?

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Mans tēvocis Džons tātad bija arī jūsu tēvocis Džons? Jūs, Diāna un Mērija esat viņa māsas bērni, tāpat kā es esmu viņa brāļa meita?

—    Nenoliedzami.

—    Tad taču jūs visi trīs esat mani radinieki — brālēns un māsīcas! Tātad mums ir vienas asinis?

—    Jā. Tā ir.

Aplūkoju viņu uzmanīgi. Izrādās, ka esmu atradusi brāli, turklāt tādu, ar kuru varu lepoties, kuru varu mīlēt, un divas māsas, kuru īpašības manī modinājušas īstu mīlestību un apbrīnu jau pirmajā mirklī, tiklīdz abas iepazinu. Meitenes, uz kurām es, ceļos nometusies mitrajā zālē, biju skatījusies pa zemo, režģoto virtuves lodziņu ar tādu interesi un izmisumu, šīs meitenes bija man tuvas radinieces; un jaunais, staltais vīrietis, kurš mani gandrīz mirstošu bija atradis uz sava nama sliekšņa, bija mans asinsradinieks. Kāds brīnišķīgs atklājums vientuļai, nelaimīgai būtnei. Lūk, kas bija īsta bagātībai Bagātība manai sirdijl īsts, vērtīgs dārgakmens! Lūk, tā bija dāvana — gaiša, spoža, dzīvinoša! Nevis tāda kā smagais, nospiedošais zelts, kas savā ziņā, protams, ir vēlams un patīkams, taču salts un nomācošs ar savu materialitāti. Pēkšņā līksmē es sasitu plaukstas, .mana sirds joņaini sitās, visi nervi trīcēja.

—   Kā es priecājos! Kā es priecājos! *— es iesaucos.

Sent-Džons pasmaidīja.

—    Vai es neteicu, ka jūs sīkumu dēļ aizmirstat galveno? — viņš jautāja. — Jūs kļuvāt nopietna, kad es jums pastāstīju, ka esat dabūjusi lielu mantojumu, bet tagad jūs nenozīmīga sīkuma dēļ sajūsmināties.

—    Nenozīmīga sīkuma dēļ? Jums varbūt tas nekā nenozīmē — jums ir māsas. Kāpēc jums vajadzīga vēl māsīca? Bet man nebija neviena tuvinieka, bet tagad pēkšņi ir trīs radinieki — vai divi, ja jūs nevēlaties, lai es jūs pieskaitu pie tiem. Atkārtoju vēlreiz: es bezgala priecājos!

Strauji soļoju šurp turp pa istabu. Brīžiem es apstājas, gandrīz slāpdama no domām, kas joņoja ātrāk, nekā varēju tās aptvert, saprast, sakārtot, — domas par to, kam vajadzētu notikt, kam jānotiek un kas notiks, turklāt vistuvākā laikā. Es skatījos uz balto sienu; tā man tagad šķita debess, kas nosēta ar uzlecošām zvaigznēm,— un katra iedegdamās man iedvesa jaunu domu, kā iegūt un sagādāt laimi. Tagad es varēju darīt labu cilvēkiem, kuri izglāba manu dzīvību, bet kuriem mana mīlestība līdz šim nekā nevarēja dot. Viņi dzīvo jūgā — es varu viņus atbrīvot. Viņi ir šķirti — es varu viņus apvienot; neatkarība un nodrošinātība, kas tagad pieder man, var piederēt arī viņiem. Vai tad mēs neesam četri? Ja divdesmit tūkstošus mārciņu sadala vienādās daļās, mums katram iznāk piectūkstoš mārciņu. Tas bija vairāk nekā pietiekami! Līdz ar to taisnība uzvarēs un mums visiem labklājība būs nodrošināta. Tagad bagātība mani vairs nenospieda kā smagums; es biju mantojusi ne vien naudu, bet arī dzīvi, cerības un prieku.

Nezinu, kāda es izskatījos, kad šīs domas brāzmoja manā galvā, bet es drīz manīju, ka misters Riverss piebīdīja man krēslu un saudzīgi mēģināja mani apsēdināt. Viņš ieteica man nomierināties; mani kaitināja šis netiešais norādījums uz manu nevarību un apjukumu; es at- grūdu viņa roku un atkal sāku soļot pa istabu.

—    Aizrakstiet rīt Diānai un Mērijai, — es teicu, — lai viņas tūlīt brauc mājās! Diāna reiz sacīja, ka viņas abas uzskatītu sevi par bagātām, ja katrai piederētu tūkstoš mārciņu; tātad ar piectūkstoš mārciņām viņas varēs dzīvot ļoti labi.

—    Sakiet, kur es varu dabūt glāzi ūdens, — Sent-Džons teica. — Saņemieties taču beidzot!

—    Muļķības! Bet kā mantojums ietekmēs jūsu nodomus? Varbūt jūs paliksiet Anglijā, apprecēsiet mis Oliveru un dzīvosiet kā visi vienkāršie mirstīgie?

—    Jūs murgojat! Jūsu domas ir juceklīgas. Es jūs apstulbināju ar šo jauno ziņu, tā jūs pārāk uztrauca.

—    Mister Rivers! Jūs man laupāt pacietību! Es nebūt neesmu apjukusi. Jūs pats mani nesaprotat vai, pareizāk, izliekaties nesaprotam.

—    Es varbūt saprastu, ja jūs man visu paskaidrotu sīkāk.

—    Paskaidrotu? Kas tur skaidrojams? Ir taču pilnīgi skaidrs, ka divdesmit tūkstoši mārciņu — summa, par ko ir runa, vienlīdzīgi sadalāma starp trim māsīcām un vienu brālēnu, tātad katram piectūkstoš mārciņu! No jums es gribu vienīgi to, lai jūs aizrakstāt savām māsām un paziņojat, kāda bagātība viņām kritusi.

—   Jūs gribējāt teikt — jums kritusi.

—    Es jau paskaidroju savu viedokli, cita man nav un nevar būt. Es neesmu tik akla, nepateicīga un tik cietsirdīga egoiste, kā jūs domājat. Bez tam es gribu, lai man būtu mājas un tuvinieki. Man patīk Mūrhauza, es mīlu Diānu un Mēriju un gribu visu mūžu dzīvot Mūr- hauzā kopā ar Diānu un Mēriju. Pieci tūkstoši mārciņu dos man prieku un labklājību, turpretī divdesmit tūkstoši mani mocītu un nomāktu; divdesmit tūkstoši pēc taisnības man nekad nevarētu piederēt, kaut arī pēc likuma piederētu. Tātad es atdodu jums to, kas man nemaz nepienākas. Iebilst un strīdēties ir lieki. Labāk vienosimies un tūlīt atrisināsim šo jautājumu.

—    Tā ir rīkošanās pirmā brīža jūtu uzplūdumā; jums vispirms dažas dienas jāpārdomā, tikai tad jūsu lēmumu varēs uzskatīt par pamatotu.

—    Ja jūs apšaubāt tikai manu patiesīgumu, tad tā ir maza bēda! Sakiet — jūs taču piekrītat, ka šāds lēmums ir taisnīgs?

—    Savā ziņā tas varbūt ir taisnīgs, bet nesaskan ar paradumiem. Turklāt jums ir tiesības uz visu mantību; tēvocis to ieguvis tikai ar paša pūlēm, viņš varēja atstāt to, kam vien gribēja, un viņš to atstāja jums. Jums ir visas tiesības to paturēt un ar tīru sirdsapziņu uzskatīt par savu.

—    Man šis lēmums, — es teicu, — ir gan sirds, gan sirdsapziņas diktēts, un man gribas iepriecināt savu sirdi — man tik reti bijusi iespēja to darīt. Kaut arī jūs strīdētos ar mani un man iebilstu veselu gadu, es tik un tā neatteikšos no brīnišķīgā prieka, kas mani tagad gaida, — kaut daļēji atlīdzināt par labdarību un iegūt sev draugus visam mūžam.

—    Tā jūs domājat tagad, — Sent-Džons iebilda, — jo jūs nezināt, ko nozīmē būt bagātam un šo bagātību baudīt; jūs nevarat iedomāties, kādu nozīmību sabiedrībā jums piešķirs šie divdesmit tūkstoši mārciņu, kādas izredzes jums pavērsies; jūs nevarat…

—    Bet jūs, — es viņu pārtraucu, — nevarat iedomāties, cik ļoti es ilgojos pēc māsas un brāļa mīlestības. Man nav bijušas mājas, man nekad nav bijis nedz brāļu, nedz māsu. Man viņi vajadzīgi, un es gribu, lai viņi tagad man būtu. Varbūt jūs negribat atzīt mani par savu māsu?

—    Džeina, es tāpat būšu jūsu brālis un manas māsas būs jūsu māsas, — tādēļ jums nebūt nav jāupurē savas tiesības.

—    Brālis? Jā, tūkstošiem jūdžu tālumā. Māsas? Jā, vergo svešu ļaužu mājās! Un es, bagātniece, peldu zeltā, ko neesmu pelnījusi un kas man nemaz nepienākas! Bet jums nav atstāts ne penijs! Ir gan lieliska brālībā un vienlīdzība! Ciešas saites! Sirsnīga mīlestība!

—    Bet, Džeina, jūsu ilgas pēc ģimenes saitēm un mājas pavarda iespējams apmierināt arī citādi, nevis tikai tā, kā jūs nodomājāt: jūs varat apprecēties.

—   Atkal muļķības! Apprecēties! Es negribu precēties un nekad neprecēšos.

—   Tas ir pārspīlēti! Šādi pārsteidzīgi apgalvojumi tikai pierāda, cik jūs pašreiz esat uzbudināta.

—    Tie nemaz nav pārsteidzīgi! Es pazīstu savas jūtas, un man derdzas jau doma vien par precēšanos. Neviens taču neprecēs mani aiz mīlestības, un aprēķina laulības es neatzīstu. Es nevēlos dzīvot kopā ar svešu cilvēku,. nesimpātisku, pilnīgi citādu nekā es. Es vēlos dzīvot kopā ar saviem tuviniekiem. Pasakiet man vēlreiz, ka gribat būt mans brālis; kad jūs izrunājāt šos vārdus, es jutos tik apmierināta, tik laimīga; atkārtojiet tos un, ja varat, no visas sirds. (

—    Domāju, ka varu. Arvien esmu mīlējis savas māsas, un es arī zinu, uz ko balstās manas jūtas pret viņām, — es cienu un apbrīnoju viņu gara spējas un dotības. Arī jums ir saprāts un sava noteikta pārliecība; jūsu gaume un ierašas ir līdzīgas Diānas un Mērijas gaumei un ierašām, jūsu klātiene man arvien patīkama, un pēdējā laikā es sarunās ar jums radu mierinājumu un atbalstu. Es jūtu, ka varu savā sirdī viegli un bez pūlēm iedalīt vietu jums — savai trešai un jaunākai māsai.

—   Liels paldies, ar to man šim vakaram pietiek. Bet tagad tomēr labāk ejiet, citādi jūs mani varbūt no jauna sadusmosiet ar šaubām un iebildumiem.

—    Bet skola, mis Eira? Tā tagad būs jāslēdz, vai ne?

—   Nē, es palikšu par skolotāju tikmēr, kamēr jūs nebūsiet atradis man vietnieci.

Viņš atzinīgi pasmaidīja; mēs sarokojāmies, un viņš aizgāja.

Būtu lieki aprakstīt visus turpmākos strīdus un cīniņus, kādus man vajadzēja izturēt, līdz mantojuma jautājums bija nokārtots tā, kā es vēlējos. Tas nebija viegli, bet, tā kā mans lēmums bija nelokāms, mani radi galu galā pārliecinājās, ka es biju stingri apņēmusies mantojumu sadalīt četrās līdzīgās daļās; sirds dziļumos viņi droši vien atzina šā nodoma taisnīgumu un apzinājās, ka manā vietā noteikti būtu rīkojušies tāpat. Beidzot viņi piekrita nodot visu šo lietu šķīrējtiesai. Izraudzītie tiesneši bija misters Olivers un kāds pieredzējis advokāts: abi atbalstīja manu viedokli; es sasniedzu savu mērķi. Attiecīgi akti tika sastādīti, un Sent-Džons, Diāna, Mērija un es kļuvām prāvas summas īpašnieki, kura mūs pilnīgi nodrošināja.

Kamēr viss nokārtojās, jau bija klāt ziemassvētki; tuvojās svētku laiks. Es atlaidu savas skolnieces mājās un parūpējos, lai viņas, aizejot brīvdienās, nepaliktu bez dāvanām. Veiksme dara mūs dāsnus, bet dot kaut ko citiem, kad paši esam saņēmuši ļoti daudz, nozīmē vienīgi atvērt vārstuli savam jūtu pārmēram. Es jau sen ar prieku manīju, ka daudzas no manām skolniecēm mani mīl; kad mēs šķīrāmies, es vēl vairāk par to pārliecinājos, jo viņas tik vienkārši un sirsnīgi apliecināja man savu mīlestību un draudzību. Jutos visai iepriecināta, apzinoties, ka esmu iekarojusi sev vietu viņu šķīstajās sirdīs, es apsolīju viņām, ka turpmāk katru nedēļu iegriezīšos skolā un nodarbošos ar viņām vienu stundu.

Misters Riverss atnāca tieši tad, kad es biju palaidusi garām visas skolnieces — tagad jau sešdesmit —, aizslēgusi durvis un stāvēju ar atslēgu rokā, sacīdama atvadu vārdus kādām piecām sešām savām labākajām skolniecēm; tās bija kautras, pieklājīgas un apdāvinātas meitenes. Kopš tām dienām esmu daudzkārt redzējusi franču un vācu laucinieces, un pašas gudrākās salīdzinājumā ar manām Mortonas meitenēm man likās robustas un aprobežotas.

—    Vai jums nešķiet, ka esat gandarīta par šiem garajiem saspringta darba mēnešiem? — viņš jautāja, kad meitenes bija aizgājušas. — Vai jums nesagādā prieku apziņa, ka jūs esat devusi savām skolniecēm reālu labumu?

—    Bez šaubām, sagādā.

—    Turklāt jūs pūlējāties tikai dažus mēnešus. Vai nebūtu pareizi ziedot visu dzīvi, lai kalpotu citiem un lai tos pilnveidotu?

—    Jā, varbūt, — es atbildēju, — bet es nevarētu tam ziedot sevi visu. Es gribu pilnveidot arī sevi, ne vien citus. Tagad es to varētu. Neatgādiniet man vairs par skolu; tas viss ir pagājis, tagad es gribu līksmot.

Viņa seja kļuva nopietna.

—    Ko tas nozīmē? Kas jūs tik pēkšņi iekvēlinājis? Ko gribat darīt?

—    Darboties, darboties cik iespējams sparīgāk! Vispirms gribu lūgt, lai jūs atlaižat Hannu un sameklējat sev citu kalponi.

—    Vai viņa jums vajadzīga?

—   Jā, es vēlos, lai viņa nāk man līdzi uz Mūrhauzu. Diāna un Mērija atgriezīsies mājās pēc nedēļas, un es gribu līdz viņu pārbraukšanai visu savest kārtībā.

—    Saprotu, bet es jau domāju, ka jūs esat nolēmusi doties kādā ceļojumā. Protams, es atlaidīšu Hannu.

—   Pasakiet viņai, lai viņa rīt ir sagatavojusies; te būs skolas atslēgas, bet rīt no rīta es atdošu jums savas mājiņas atslēgas.

Sent-Džons paņēma atslēgas.

—    Jūs tās atdodat priecīgu prātu, — viņš teica.

—    Man nav īsti saprotams jūsu līksmais noskaņojums, jo nezinu, kādu darbošanos esat sev izprātojusi līdzšinējās vietā. Kāds tagad būs jūsu mērķis, kādi nodomi, kurp jūs tagad aizvilinās godkāre?

—    Mans tuvākais mērķis — iztīrīt Mūrhauzu (vai jūs saprotat, ko tas nozīmē?) — iztīrīt visu Mūrhauzu no bēniņiem līdz pagrabam; nākošais uzdevums — ar vasku, eļļu un ar neskaitāmām lupatām berzt un spodrināt, kamēr viss spīd un laistās; mans trešais uzdevums — novietot katru krēslu un galdu, katru gultu, paklāju ar matemātisku precizitāti atkal atpakaļ savā vietā; pēc tam izputināšu visus jūsu ogļu un kūdras krājumus, pamatīgi sakurinot visas istabas; un beidzot — divas dienas pirms jūsu ierašanās mēs abas ar Hannu veltīsim olu kulšanai, rozīņu pārlasīšanai, garšvielu sasmalcināšanai, ziemsvētku kūku mīklas sagatavošanai, gaļas sagriešanai, pastēšu pildīšanai un citiem kulinārijas rituāliem; bet trūkst vārdu, lai jums radītu kaut aptuvenu priekšstatu par to visu. Vārdu sakot, mans gala mērķis ir — savest visu pilnīgā kārtībā līdz nākamajai ceturtdienai, kad ieradīsies Diāna un Mērija, un godkāre mani urda panākt, lai šī tikšanās pārspētu visas tikšanās.

Sent-Džons viegli pasmaidīja, bet joprojām nelikās apmierināts.

—    Tas viss šobrīd skan diezgan skaisti, — viņš teica,

—   bet es ceru, ka, tiklīdz pirmais aizrautības uzplūds būs pāri, jūs pievērsīsieties kaut kam augstākam nekā gādība par mājas omulību un saimniekošana.

—    Tas ir vislabākais pasaulē! — es viņu pārtraucu.

—   Nē, Džeina, nē, zemes dzīve nav domāta baudām, necentieties to par tādu padarīt; tā nav domāta arī atpūtai, tāpēc nekļūstiet laiska.

—    Tieši pretēji, esmu nolēmusi darboties.

—    Šobrīd, Džeina, tas ir pilnīgi piedodami; divus mēnešus es jums ļauju visā pilnībā izbaudīt savu jauno stāvokli, priecāties par šīm tik vēlu atrastajām radniecības saitēm. Bet pēc tam, es ceru, jūs sāks jau garlaikot Mūrhauza, Mortonā un māsu sabiedrība, jūs vairs neapmierinās egoistiskais rāmums un nodrošinātības komforts. Ceru, ka jūsu neizsīkstošā enerģija atkal radīs jūsos nemieru.

Pārsteigta paskatījos uz viņu.

—    Sent-Džon, — es teicu, — manuprāt, jūs darāt slikti, tā runādams. Esmu nolēmusi būt laimīga gluži kā karaliene, bet jūs cenšaties atkal uzvandīt manī nemieru. Kādēļ?

—    Tādēļ, lai jūs izmantotu lietderīgi dotības, ko dievs jums dāvinājis; par tām viņš kādu dienu noteikti prasīs norēķinu. Džeina, es jūs brīdinu — es jūs nemitīgi vērošu. Es centīšos apslāpēt to pārmērīgo dedzību, ar kādu jūs nododaties sīkajiem mājas priekiem. Netverieties tik cieši pie miesīgām saitēm, saglabājiet savu dedzību un neatlaidību cēlākam mērķim, atturieties tās izšķiest banālos, īslaicīgos priekos. Vai jūs manī klausāties, Džeina?

—    Jā, bet netieku gudra, it kā jūs runātu grieķiski. Uzskatu, ka man ir pietiekams pamats būt laimīgai, un es būšu laimīga! Uz redzēšanos!

Mūrhauzā jutos laimīga, es dūšīgi strādāju, un arī Hanna neturēja rokas klēpī; viņa sajūsminājās, redzēdama, cik līksma esmu šajā juceklī, kur viss apgriezts otrādi, ka protu slaucīt un berzt, tīrīt un vārīt. Un tiešām pēc dažām briesmīga juceklīguma dienām mēs pamazām nodibinājām kārtību šai haosā, ko pašas bijām radījušas. īsi pirms tam es aizbraucu uz S… pilsētu, lai nopirktu dažas jaunas mēbeles; māsīcas mani bija pilnvarojušas izdarīt pārveidojumus, kādus es uzskatu par nepieciešamiem, un atvēlējušas šim nolūkam zināmu summu. Vienkāršās dzīvojamās istabas un guļamistabas es atstāju gandrīz tādas, kādas tās bija, jo zināju, ka Diānai un Mērijai būs daudz lielāks prieks par vecajiem, pazīstamajiem krēsliem, galdiem un gultām nekā par vismodernākajām mēbelēm. Tomēr daži pārkārtojumi man šķita vajadzīgi, lai māsas atgriežoties izjustu svētku noskaņu. Jauni, glīti, tumši paklāji un jauni aizkari, rūpīgi izvēlēti senlaicīgi dekoratīvie porcelāna un bronzas

priekšmeti, jauni mēbeļu pārvalki, jauni spoguļi un tualetes piederumi — tas viss piešķīra telpām citādu izskatu, tomēr nekas nedūrās acis. Guļamtelpu, ko izmantoja arī kā mazu viesistabu, es iekārtoju pilnīgi no jauna ar mīkstām sarkankoka mēbelēm; gaiteņus un kāpņu telpas noklāju ar celiņiem un paklājiem. Kad viss bija gatavs, Mūrhauza no iekšpuses atgādināja īstu līksmas, taču neuzmācīgas omulības paraugu, lai arī no ārpuses tā šai gadalaikā izskatījās drūma un nemīlīga.

Beidzot pienāca ievērojamā ceturtdiena. Mēs gaidījām māsas atbraucam pievakarē; jau puskrēslā augšstāvā un apakšstāvā bija iekurti kamīni; virtuve bija ideālā kārtībā; Hanna un es bijām saposušās, viss bija pilnīgi sagatavots.

Sent-Džons ieradās pirmais. Biju viņu lūgusi nenākt uz Mūrhauzu, iekams viss nav sakārtots; un tiešām — jau vienas domas par nekārtību un netīro ikdienas darbu pietika, lai Sent-Džonu atturētu. Viņš atrada mani virtuvē, kur pašreiz cepu īpašas kūciņas tējas galdam. Pienākdams klāt, viņš jautāja, vai es beidzot esot apmierināta ar šo nepateicīgo darbu. Atbildes vietā es uzaicināju viņu apskatīt visu māju. Tikai ar lielām pūlēm man izdevās viņu pierunāt. Viņš iemeta tikai paviršu skatienu telpās, kuru durvis es viņam atvēru; izstaigājis augšstāvu un apakšstāvu, viņš sacīja, ka es droši vien esot krietni nopūlējusies, tik īsā laikā veikdama tādus pārkārtojumus, taču nebilda ne pušplēsta vārda, ka viņu iepriecē šī vecā dzimtas mitekļa atjauninājums.

Šī klusēšana apslāpēja manu prieku. Iešāvās prātā, ka pārmaiņas varbūt iznīcinājušas senās, dārgās atmiņas, kuras viņš glabā sirdī. Tāpēc es jautāju, vai tā nav. Protams, manā balsī jautās nomāktība.

— Nebūt ne, — viņš atbildēja; viņš esot ievērojis, cik saudzīgi es esot izturējusies pret visu, kas viņam varētu būt mīļš; viņš tikai baidoties, vai es neesot veltījusi šiem sīkumiem vairāk uzmanības, nekā vajadzīgs. Cik daudz laika es, piemēram, esot izlietojusi, pārdomājot, lūk, šīs istabas iekārtu? Starp citu, vai es varot pateikt, kur atrodas kāda zināma grāmata?

Parādīju plauktā šo sējumu; viņš to paņēma, apsēdās ierastajā loga nišā un sāka lasīt.

Taisnība, lasītāj, man tas nepatika. Sent-Džons bija labs cilvēks, bet es sāku atzīt, ka viņš teicis patiesību, nosaucot sevi par saltu un nežēlīgu. Nedz parastas cilvēciskas jūtas, nedz ģimenīgi prieki viņu_ nesaistīja, dzīves rāmie prieki nevaldzināja. Viņš tiešām dzīvoja tikai kaut kā daudz cildenāka dēj un, protams, tiecās pēc augstākiem mērķiem. Taču savos centienos viņš nezinaja atpūtas un bija neapmierināts, ja citi atpūšas. Skatoties uz viņa augsto pieri, dzedru un bālu kā marmors, uz smalko seju, kurā bija saspringta izteiksme, es pēkšņi sapratu, ka viņš diezin vai būtu labs vīrs un viņa sievai nebūtu vieglas dienas. It kā atklāsmes apskaidrota, es pēkšņi sapratu viņa mīlestību pret mis Oliveru un piekritu viņam, ka tā ir tikai jutekliska mīlestība. Sapratu, ka viņš nicina sevi tā satraukuma dēļ, ko šis jūtas modina, sapratu, ka viņam jāapspiež un jāiznīcina šīs jutas, jo viņš šaubās, vai šī mīlestība dāvās viņiem abiem pastāvīgu laimi. Redzēju, ka Sent-Džons veidots no tā materiāla, no kura daba veido kristīgos vai pagāniskos varoņus.

«Šī viesistaba nav viņa sfēra,» es nodomāju. «Viņš labāk iederētos Himalaju gālēs, Āfrikas džungļos vai pat sērgas apsēstajos Gvinejas piekrastes purvos. Kā lai viņš nebēg no mājas pavarda? Tas viss viņam ir svešs, te viņa spēki ir kā važās iekalti, tie nevar attīstīties un izpausties visā pilnībā. Turpretī briesmās un grūtībās, kur nepieciešama drosme, enerģija un vīrišķība, viņš runās un rīkosies kā īsts vadonis un pavēlnieks. Taču pie pavarda par viņu pārāks būtu pat mazs, bezpalīdzīgs bērns. Viņš ir izvēlējies pareizo darba lauku — misionāra sūtību, tagad es to saprotu.»

— Brauci Brauc! — sauca Hanna, plaši atvērdama viesistabas durvis. Tajā pašā mirklī vecais Karlo sāka priecīgi riet. Izskrēju ārā. Jau bija tumšs, bet skaidri varēja dzirdēt ratu rīboņu. Hanna aizdedza lukturi. Kariete apstājās pie dārza vārtiem; kučieris atvēra durtiņas, un viena pēc otras izkāpa abas meitenes. Es metos viņām pretī un pieglaudu savu seju vispirms Mērijas maigajiem vaigiem, pēc tam Diānas līganajām sprogām. Viņas smējās, skūpstīja gan mani, gan Hannu, glaudīja Karlo, kurš aiz priekiem lēkāja kā jucis, un satraukti jautāja, vai visi veseli, un nomierinājušās beidzot iegāja namā.

Abas bija nogurušas pēc garā brauciena un kratīšanās pa Vitkrosas ceļu, nosalušas ledainajā vējā, bet pie gaišas kamīna uguns viņu jaukās sejiņas drīz atplauka.

Kamēr kučieris un Hanna nesa iekšā koferus, viņas jautāja pēc Sent-Džona. Šajā mirklī viņš ienāca no viesistabas. Abas strauji apvija rokas viņam ap kaklu. Viņš mierīgi noskūpstīja māsas, klusi pateica dažus apsveikuma vārdus, brītiņu pastāvēja, atbildēdams uz jautājumiem, un tad, paziņojis, ka gaidīs viņas viesistabā, atkal iegāja tajā gluži kā vientuļnieks savā cellē.

Es aizdedzināju sveces, lai dotos augšā, bet Diāna vispirms parūpējās, lai paēdina arī kučieri, un tad abas meitenes man sekoja. Māsas bija sajūsminātas par savu istabu pārkārtojumiem un izrotājumiem, par jaunajām drapērijām, skaistajiem paklājiem un apgleznotajām porcelāna vāzēm un nevarēja vien beigt mani slavināt. Ar lielu gandarījumu redzēju, ka mani izkārtojumi pilnā mērā atbilst viņu gaumei un viss, ko biju veikusi, viņu priecīgo atgriešanos padara vēl jaukāku.

Tas bija brīnišķīgs vakars. Manas māsīcas bija tik jautras un spriganas, tik daudz un aizrautīgi tērzēja, ka Sent-Džona klusēšana tik ļoti nedūrās acīs; viņš 110 visas sirds priecājās par māsu pārbraukšanu, tomēr viņu skaļā līksme un jautrā čalošana viņam acīm redzami nepatika. Diānas un Mērijas atgriešanās viņam bija tīkama, bet ar šo notikumu saistītā neparastā kņada un skaļums viņu kaitināja. Manīju, ka viņam gribas, lai ātrāk pienāktu daudz mierīgākā rītdiena. Kad mūsu jautrība sita visaugstāko vilni — apmēram stundu pēc tējas —, pie ārdurvīm atskanēja klauvējieni. Hanna ienāca un paziņoja, ka šajā vēlajā laikā atnācis kāds nabadzīgs puisēns un lūdz, lai misters Riverss ierodas pie viņa slimās mātes, kurai tuvojas pēdējā stunda.

—    Kur viņi dzīvo, Hanna?

—    Pie pašas Vitkrosbrauas, gandrīz četras jūdzes no šejienes; visu ceļa gabalu jāiet pa ciņiem pāri purvam.

—    Pasaki viņam, ka tūlīt iešu.

—   Ser, labāk neejiet! Tumsā neredz ceļu, pāri purvam netiksiet. Bez tam nakts pagalam nelāga — vējš tā zēvelē, ka gāž vai apkārt. Labāk pasakiet, ser, ka aiziesiet no rīta.

Taču Sent-Džons jau bija gaitenī un lika apkārt apmetni; bez kurnēšanas un bez iebildumiem viņš aizgāja. Pulkstenis rādīja deviņi; viņš atgriezās tikai ap pusnakti — izsalcis un noguris, bet izskatījās laimīgāks nekā pirms iešanas. Viņš bija izpildījis savu pienākumu, guvis jaunu uzvaru pār sevi, apliecinājis gribas spēku un pašaizliedzību un jutās apmierināts.

Baidos, ka visu nākamo nedēļu mēs nežēlīgi pārbaudījām viņa pacietību. Bija ziemassvētku laiks. Mēs nedarījām nekā īpaša, bet izklaidējāmies tepat mājas apstākļos. Svaigais virsāju gaiss, brīvā dzīve, labklājības jausma iedarbojās uz Diānas un Mērijas noskaņojumu kā dzīvības eliksīrs; viņas bija jautrā omā no rīta līdz pusdienām un no pusdienām līdz vakaram. Viņas varēja runāt vienā laidā, un viņu dzīvās, asprātīgās un interesantās sarunas mani tā valdzināja, ka es labprātāk tajās klausījos un piedalījos nekā darīju kaut ko citu. Sent- Džons nenopēla mūsu līksmi, bet vairījās no tās un reti uzturējās mājās; viņa draudze bija liela, iedzīvotāji izkaisīti pa malu malām un viņam katru dienu vajadzēja apmeklēt slimos un trūcīgos dažādos ciemata nostūros.

Kādu rītu pie brokastu galda, dažus mirkļus domīgi klusējusi, Diāna jautāja brālim, vai viņa plāni nav grozījušies.

—    Nav grozījušies un negrozīsies, — skanēja atbilde. Viņš paziņoja, ka aizbraukšana no Anglijas tagad esot cieši nolikta uz nākamo gadu.

—    Bet Rozamonda Olivera? — Mērija vaicāja. Sie vārdi šķita izspurguši no viņas lūpām gluži nevilšus, jo bija redzams, ka viņa labprāt tos atsauktu. Sent-Džons, kas turēja rokā grāmatu (viņam piemita sliktais paradums ēdot lasīt), to aizcirta un pacēla acis uz māsu.

—    Rozamonda Olivera, — viņš teica, — precas ar misteru Grenbiju, vienu no cienījamākiem un dižciltīgākajiem S… pilsētas iedzīvotājiem, sera Frederika Gren- bija mazdēlu un mantinieku; šo ziņu man pavēstīja vakar viņas tēvs.

Māsas saskatījās, pēc tam mēs visas trīs lūkojāmies uz Sent-Džonu; viņa seja bija stingra un neizdibināma.

—    Sīs precības man liekas pārāk sasteigtas, — Diāna noteica. — Viņu pazīšanās nevar būt ilga.

—    Tikai divus mēnešus; viņi iepazinās oktobrī grāfistes ballē S… pilsētā. Bet, kur laulībām nestājas ceļā nekādi šķēršļi, kā šajā gadījumā, kur precības visādā ziņā vēlamas, tur nav nekādas vajadzības tās atlikt; kāzas notiks, tiklīdz muiža, kuru sers Frederiks viņiem atdod, būs atjaunota.

Kad es pēc šā paziņojuma Sent-Džonu pirmo reizi sastapu vienu pašu, man uzmācās kārdinājums jautāt, vai šis notikums viņu apbēdina; bet viņam līdzjūtība acīmredzot bija gluži lieka, tāpēc es neuzdrīkstējos to izrādīt un pat nokaunējos, atcerēdamās savus agrākos mēģinājumus. Turklāt es sen vairs nemēdzu sarunāties ar viņu; viņš atkal izturējās pret mani ledaini atturīgi, ,un mana nepiespiestā vaļsirdība bija atsalusi. Viņš nebija ievērojis savu solījumu izturēties pret mani kā pret masu, viņš vienā laidā lika man izjust atšķirību starp savām māsām un mani, un tas nevarēja veicināt mūsu draudzību. Vārdu sakot, tagad, kad biju viņa likumīgā radiniece un dzīvoju ar viņu zem viena jumta, es jutu, ka esam daudz svešāki nekā toreiz, kad viņš mani pazina tikai kā lauku skolotāju. Es atcejējos, cik daudz viņš man reiz bija uzticējis, un gandrīz nevarēju saprast viņa pašreizējo dzed- rumu.

Tāpēc Joti nobrīnījos, kad viņš pēkšņi pacēla galvu no rakstāmpults, pār kuru bija pārliecies, un teica:

—    Džeina, redzat — kauja izcīnīta un uzvara gūta.

Aiz pārsteiguma nevarēju tūlīt atbildēt; pēc nelielas

vilcināšanās sacīju:

—    Bet vai esat pārliecināts, ka šī uzvara nav jums pārāk dārgi maksājusi? Vēl viena šāda uzvara, un jūs būsiet pagalam.

—    Domāju, ka ne, bet, ja arī tā gadītos, tas nebūs svarīgi. Sadas kaujas man vairs nevajadzēs izcīnīt. Kaujas iznākums visu izšķīris, ceļš tagad ir brīvs. Un es pateicos par to dievam! — Tā pateicis, viņš atkal iegrima savos apcerejumos un klusēšanā.

Kad mūsu laimīgais saviļņojums (t. i., Diānas, Mērijas un mans) rimas un mēs atkal pievērsāmies savām ikdienišķām ierašam un kārtējām mācībām, Sent-Džons sāka uztureties mājās biežāk; dažreiz viņš sēdēja kopā ar mums vienā istabā stundām ilgi. Kamēr Mērija zīmēja un Diāna konspektēja nodalu no kāda enciklopēdiski plaša darba, ko viņa (man par izbrīnu un pārsteigumu) bija nolēmusi izlasīt, un es lauzījos vācu valodā, Sent- Džons arī bija iedziļinājies savā noslēpumainajā darbā — ari savā ziņa mistikā: viņš mācījās vienu no austrumu valodām, ko uzskatīja par nepieciešamu savu plānu īstenošana.

Tā strādādams savā ierastajā loga nišā, viņš šķita mierīgs un pilnīgi iegrimis darbā, taču viņa zilās acis šad

tad atrāvās no eksotiskās gramatikas mīklainajām rakstu zīmēm, skatiens pārslīdēja pār istabu un apstājās pie mums, savām mācību biedrenēm; ja kāds uztvēra šo skatienu, viņš to tūlīt novērsa, tomēr šis skatiens ik pa brīdim atgriezās pie mūsu galda. Es nesapratu, ko tas nozīmē, tāpat kā nesapratu apmierinājumu, ko viņš aizvien izrādīja, kacЈ redzēja mani ik nedēļu iegriežamies Mortonas skolā; vēl vairāk mani izbrīnīja tas, ka sliktā laikā, kad sniga, lija vai pūta stipri vēji un manas māsīcas man ieteica palikt mājās, viņš aizvien izsmēja māsu rūpes un mudināja mani izpildīt savu pienākumu, par spīti dabas elementu trakošanai.

—    Džeina nemaz nav tāda vārgule, kā jūs iedomājaties, — viņš mēdza teikt. — Viņa tikpat maz baidās no vētras, lietus vai sniega kā jebkurš no mums. Viņai ir spēcīgs un veselīgs organisms; viņa vieglāk pierod pie klimata maiņām nekā dažs labs, pēc izskata spriežot, spēcīgāks cilvēks.

Un, kad vienu otru reizi atgriezos ļoti nogurusi, sliktā laika nomocīta, es nekad neuzdrošinājos žēloties, jo zināju, ka mana zūdīšanās viņu sadusmos. Lai apstākļi būtu kādi būdami, viņš prasīja izturību; jebkāda mazdūšība viņā radīja pretīgumu.

Taču kādu pēcpusdienu Sent-Džons atļāva man palikt mājās, jo es tiešām biju stipri saaukstējusies. Māsīcas bija aizgājušas manā vietā uz Mortonu; es sēdēju un lasīju Šilleru, bet Sent-Džons bija iedziļinājies savos austrumnieciskajos hieroglifos. Kad, tulkojumu pabeigusi, ķēros pie vingrinājuma, es nevilšus paskatījos uz viņa pusi un tūlīt nokļuvu spožo, zilo acu maģiskajā varā. Cik ilgi tās jau mani bija pētījušas un vērojušas, nemāku pateikt; bet to skatiens bija tik urbīgs un tik dzedrs, ka uz brīdi mani pārņēma māņticīgas bailes, it kā istabā atrastos kāda pārdabiska būtne.

—    Džeina, ko jūs darāt?

—    Mācos vācu valodu.

—    Es gribu, lai jūs atmetat vācu valodu un mācāties indusu valodu.

—    Jūs taču nedomājat to nopietni?

—    Domāju ļoti nopietni, pat to pieprasu; es jums pateikšu, kāpēc.

Tad viņš paskaidroja, ka šī valoda, ko viņš pašlaik mācoties, esot indusu valoda, bet viņam draudot briesmas

aizmirst sākumu, tāpēc liels palīgs būtu skolniece, ar kuru varētu atkārtot valodas pamatus un tādējādi tos saglabāt atmiņā; viņš kādu laiku pat šaubījies, ko izvēlēties — mani vai kādu no savām māsām, bet viņš izraudzījies mani, jo redzējis, ka es no visām trim esot neatlaidīgākā. Vai es būtu ar mieru izdarīt viņam šo pakalpojumu? Man šis upuris droši vien nebūšot jānes ilgi, jo līdz viņa aizbraukšanai palikuši tikai trīs mēneši.

Sent-Džons nebija cilvēks, kam varēja viegli kaut ko atteikt, viņa atmiņā katrs pārdzīvojums iespiedās dziļi un neizdzēšami, vienalga, prieks vai sāpes. Es piekritu. Kad Diāna un Mērija atgriezās un Diāna uzzināja, ka brālis aizvilinājis viņas skolnieci, viņa sāka smieties; abas ar Mēriju nosprieda, ka Sent-Džonam nekad nebūtu izdevies pierunāt kādu no viņām. Viņš atbildēja mierīgi;

—   To es zinu.

Sent-Džons bija ļoti pacietīgs, ļoti iecietīgs, tomēr stingrs skolotājs; viņš prasīja no manis daudz darba, un, kad es izpildīju uzdoto, kā viņš to vēlējās, tad viņš savā raksturīgajā veidā izteica apmierinātību.

Pamazām nonācu zināmā viņa ietekmē un līdz ar to zaudēju savu garīgo neatkarību; viņa uzslava un atzinība nomāca mani vairāk nekā viņa vienaldzība. Es vairs neuzdrīkstējos brīvi runāt vai smieties viņa klātbūtnē, jo nemitīga mokoša sajūta atgādināja man, ka dzīvīgums (vismaz manī) viņam derdzas. Zināju, ka viņš atzīst tikai savaldīgu uzvedību un nopietnu nodarbību, viņa klātienē vairs nevarēju izturēties citādi, nekā viņš vēlējās, vai darīt kaut ko pēc sava prāta. Atrados it kā saltas burvestības varā. Kad viņš teica «ej», tad es gāju, kad teica «nāc», es nācu, kad teica «dari to», es darīju. Bet mani nomāca šī verdzība un es bieži vēlējos, kaut viņš, kā agrāk, nepievērstu man uzmanību.

Kādu vakaru, kad mēs pirms gulētiešanas pienācām pie viņa, lai novēlētu saldu dusu, viņš, kā paradis, noskūpstīja māsas un, arī kā paradis, paspieda man roku. Diana, juzdamās ļoti labā omā (viņu nekad nenomāca Sent-Džona griba, jo viņas pašas griba — gan citā veida — bija tikpat spēcīga), izsaucās:

—    Sent-Džon! Tu sauc Džeinu par savu trešo māsu, bet nemaz neizturies pret viņu kā pret māsu: kāpēc tu viņu nenoskūpsti?

Viņa mani piebīdīja viņam klāt. Man Diānas uzvedība

šķita pārāk izaicinoša, un es apmulsu. Taču vēl nepaguvu atģisties, kad Sent-Džons nolieca galvu, viņa grieķiskā seja atradās vienā līmenī ar manu seju, urbīgās acis jautājoši vērās manī, un viņš mani noskūpstīja. Pasaulē nav nedz ledus skūpstu, nedz marmora skūpstu, bet tieši tā man gribējās dēvēt brālēna skūpstu. Varbūt pastāv izmēģinājuma skūpsti — tieši tāds bija viņa skūpsts. Skūpstīdams viņš vēroja, kādu iespaidu tas atstāj uz mani; skūpsts mani nemaz nesatrauca, esmu pārliecināta, ka pat nepiesarku, drīzāk mazliet nobālu, jo jutu, ka šis skūpsts bija it kā zīmogs, kas sastiprina manas važas. Kopš šīs reizes viņš nekad neatstāja neizpildītu šo ceremoniju, un rāmā nopietnība, ar kādu es saņēmu viņa skūpstu, viņam acīmredzot šķita pat kaut kas valdzinošs.

Runājot par sevi, jāatzīstas, ka man ar katru dienu vairāk gribējās iemantot viņa labvēlību, bet tāpēc vajadzēja zināmā mērā atteikties no sevis pašas, daļēji apslāpēt savas spējas, mainīt gaumi, piespiest sevi nodarboties ar lietām, kas mani nemaz nesaistīja. Viņš gribēja pacelt mani tādos augstumos, kurus es nekad nevarēju sasniegt; man sagādāja mokas pastāvīgā tiekšanās pēc tā ideāla, ko viņš bija man lēmis. To sasniegt bija tikpat neiespējami kā piešķirt maniem nesamērīgajiem vaibstiem nevainojami klasisko samērību vai manām zaļganajām acīm viņa acu dzidro zilumu un spožumu.

Tomēr mani nenomāca tikai Sent-Džona ietekme. Man kopš zināma laika bija iemesls skumjām: manu dvēseli dedzināja skaudra sāpe, kas iznīcināja jebkuru dzīvesprieka asnu, — tās bija neziņas mokas.

Varbūt tu, lasītāj, domā, ka visu šo pārmaiņu dēļ biju aizmirsusi misteru Ročesteru? Nevienu mirkli! Manas domas joprojām kavējās pie viņa. Viņš nebija miglas tēls, ko var izkliedēt saules stari, nebija zīmējums smiltīs, kuru var izdzēst vētra, viņš bija marmora plāksnē iekalts vārds, kas pastāvēs tikpat ilgi, cik viss marmors. Alkas uzzināt, kas noticis ar viņu, tirdīja mani it visur. Kad dzīvoju Mortonā, es katru vakaru, atgriezdamās savā mājiņā, domāju par viņu; un tagad Mūrhauzā katru nakti, gulēdama gultā, nemitīgi domāju par viņu.

Sarakstē ar misteru Brigsu sakarā ar mantojumu es apjautājos, vai viņš kaut ko nezina par mistera Ročestera pašreizējo uzturēšanās vietu un veselības stāvokli; tomēr, kā Sent-Džons bija paredzējis, Brigss nekā nezināja

par misteru Ročesteru. Tad es aizrakstīju misis Fērfeksai, lūdzot kādas ziņas par savu bijušo kungu. Biju pārliecināta, ka šis ir pareizais ceļš, un cerēju drīz saņemt atbildi. Tāpēc brīnījos, ka pagāja divas nedēļas, bet atbildes kā nebija, tā nebija. Bet, kad aizritēja divi mēneši un pasts, kas pienāca katru dienu, man nekā neatnesa, mani pārņēma mokošs nemiers.

Aizrakstīju vēlreiz; varēja taču būt, ka pirmā vēstule pazudusi. Jaunais mēģinājums deva man jaunas cerības, tās kādu laiku mani uzmundrināja, bet tad atkal izplēnēja — es nesaņēmu nevienu rindiņu, nevienu vienīgu vārdu. Kad veltīgās gaidās bija pagājis jau pusgads, manas cerības izdzisa pavisam — mani pārņēma izmisīgas skumjas.

Visapkārt plauka pavasaris, bet mani tas neiepriecināja. Pienāca vasara. Diāna centās mani uzmundrināt; viņa apgalvoja, ka es izskatoties slima, un gribēja braukt kopā ar mani atpūsties pie jūras. Bet pret to iebilda Sent-Džons; viņš teica, ka man nepieciešama nevis izklaide, bet darbs; pašreiz mana dzīve esot bezmērķīga, bet man vajadzīgs noteikts mērķis. Droši vien tādēļ viņš pagarināja manas indusu valodas stundas, un viņa prasības kļuva aizvien stingrākas. Un es gluži kā apmāta nemaz nedomāju viņam pretoties — man trūka spēka.

Kādu dienu ierados uz stundu vēl skumīgāka nekā parasti; šās nomāktības iemesls bija rūgta vilšanās: Hanna šorīt paziņoja, ka man pienākusi vēstule, bet, kad nogāju lejā to saņemt, būdama gandrīz pārliecināta, ka beidzot saņemšu sen gaidīto ziņu, atradu tikai nenozīmgu darījumu vēstuli no mistera Brigsa. Sīs rūgtās vilšanās dēļ man sāka līt asaras, un, kad es tagad sēdēju, pētīdama ķeburainās rakstu zīmes un kāda indiešu autora puķaino stilu, manās acīs atkal ieriesās asaras.

Sent-Džons piesauca mani un lika skaļi lasīt; mēģināju to darīt, bet balss neklausīja, vārdi pārvērtās šņukstos. Istabā mēs bijām vieni; Diāna blakus telpā vingrinājās klavieru spēlē, bet Mērija strādāja dārzā, — bija brīnišķīga, saulaina, kaut gan mazliet vējaina maija diena. Sent-Džons neizrādīja nedz izbrīnu par manām asarām, nedz arī apvaicājās par to cēloni, viņš tikai teica:

— Mēs brīdi pagaidīsim, Džeina, kamēr jūs apmierināsieties. — Es centos, cik ātri vien varēdama, apvaldīt satraukumu, bet viņš mierīgi un pacietīgi sēdēja man blakus, gluži kā ārsts, kas vēro jau paredzēto un pilnīgi saprotamo pacienta slimības krīzi. Apslāpēju elsas, no- slaucīju acis un, nomurminājusi, ka šodien nejūtos īsti labi, atsāku vingrinājumus, un stunda aizritēja kā parasti. Pēc tam Sent-Džons savāca grāmatas, aizslēdza pulti un sacīja:

—   Tagad, Džeina, jūs nāksiet ar mani pastaigāties.

—    Es pasaukšu arī Diānu un Mēriju.

—    Nē. Šodien man vajadzīga tikai viena pavadone, un tā būsiet jūs; apģērbieties, izejiet ārā pa virtuves durvīm un dodieties projām pa ceļu, kas ved uz Māršglenas kalnāju; es pēc brīža sekošu.

Es nepazinu vidusceļa: attiecībās ar daudz stiprākiem, valdonīgākiem raksturiem, kas ir tieši pretēji manai dabai, nekad neesmu varējusi atrast kaut ko vidēju starp pilnīgu pakļautību un noteiktu sacelšanos. Es arvien godīgi pakļaujos līdz tam mirklim, kad manī uzbango protesta vilnis, reizēm pat ar vulkānisku spēku; bet, tā kā nedz pašreizējie apstākļi, nedz arī mans noskaņojums nemodināja manī dumpības garu, es paklausīju Sent- Džona pavēlei un pēc desmit minūtēm jau gāju viņam blakus pa aizaugušo taku.

Vējš pūta no rietumiem; tas brāzās pāri kalniem, nesdams līdzi viršu un meldru saldeno smaržu; bezmākoņu debesis bija dzidri zilas; upe, pavasara palos uzplūduši, vēla savus ūdeņus cauri ielejai, gan atspulgodama saules zeltainās mirgas, gan debesu spožo zilgmi. Nogriezušies no takas, soļojām pa mīkstu, sūnainu, smaragdzaļu velēnu, kas bija izraibināta sīkām, baltām puķītēm un nobārstīta dzeltenām ziedu zvaigznītēm; kalni mūs ieskāva no visām pusēm.

—    Atpūtīsimies, — Sent-Džons teica, kad bijām sasnieguši klintis, kas norobežoja aizu, kuras galā strauts izvērtās par dārdošu ūdenskritumu; mazliet tālāk slējās kalni —. jau bez zāles un ziedu paklāja, rotājušies tikai ar viršiem un klinšu šķautnēm. Te vientulība pārvērtās tukšumā, priecīgās krāsas tapa drūmākas, kalni it kā sargāja skumjo vientulību — šo pēdējo klusuma patvērumu.

Es apsēdos. Sent-Džons palika stāvot man blakus. Viņš skatījās gan uz aizu, gan uz krauju; viņa skatieni gan slīdēja pār upes viļņiem, gan pavērsās pret debesīm, kuru zilgme vērta zilganu arī ūdeni. Sent-Džons noņēma cepuri, vējš plivināja viņa matus un skūpstīja pieri. Šķita, ka viņš klusībā saskaras ar šās vietas garu, ar skatienu it kā atvadās no tās.

—     To visu es redzēšu sapņos, — viņš teica, — kad gulēšu Gangas krastā, un vēlreiz — tai nolemtajā stundā, kad mani pārņems cits miegs vēl daudz noslēpumainākas upes krastā.

Dīvaini vārdi, dīvaina pieķeršanās! Cik daudz skarbuma bija šā patriota mīlestībā uz savu dzimteni!

Sent-Džons arī apsēdās; kādu pusstundu mēs klusējām, tad viņš atkal sāka runāt:

—     Džeina, pēc sešām nedēļām es aizbraukšu; esmu jau pasūtījis sev vietu uz kuģa, kas dodas uz Astrumindiju divdesmitajā jūlijā.

—    Dievs jūs pasargās, jo jūs kalposiet viņam, — es atbildēju.

—     Jā, — viņš teica, — tas ir mans prieks un lepnums. Es esmu nemaldīga kunga kalps. Es neuzticu sevi cilvēka vadībai, nepakļaujos sev līdzīgu vārgu zemes tārpu nepilnīgajiem likumiem un pasaulīgajai varai; mans ķēniņš, mans likumdevējs, mans kapteinis ir pats Visvarenais. Man liekas savādi, ka cilvēki, kas mīt ap mani, nedeg ilgās pulcēties zem viena karoga.

—     Ne jau visiem ir dots tas, kas ir dots jums, un būtu neprātīgi vārgajiem iet kopsolī ar stiprajiem.

—     Es nerunāju par vārgajiem — kāda man daļa gar tiem? Es vēršos tikai pie tiem, kas ir šā darba cienīgi un spēj to veikt.

—    Tādu ir maz, un tos grūti atrast.

—     Jūs sakāt patiesību; bet, ja tie ir atrasti, tad tie jāuzmundrina un jāpārliecina, tiem jāparāda, kādas tiem ir spējas un kāpēc tās dāvātas, jāatklāj tiem debesu griba un dieva vārdā jāpiedāvā vieta izredzēto rindās.

—     Bet, ja tie ir izredzēti šim uzdevumam, — vai tad sirds tiem to nepateiks?

Man apkārt it kā tvanēja drausma burvestība, kas arvien vairāk mani apmāja; es baidījos, ka šis cilvēks izrunās kādus liktenīgus vārdus, kas pilnīgi nodos mani viņa vara.

—    Un ko saka jūsu sirds? — vaicāja Sent-Džons.

—     Mana sirds klusē, mana sirds klusē… — es atbildēju, aiz bailēm trīcot.

—     Tad man jārunā tās vietā, — viņš turpināja savā dobjajā, stingrajā balsī, — Džeina, brauciet man līdzi uz

Indiju! Būsiet mana palīdze, mans tuvākais draugs un

biedrs.

Zeme un debesis pēkšņi sagriezās ap mani, kalni sagrīļojās. Likās, es dzirdēju debess aicinājumu. Taču es nebiju apustulis, vēstnesis man palika neredzams, es nevarēju sekot viņa aicinājumam.

—    Ai, Sent-Džon! — es lūdzos. — Apžēlojieties!

Bet es lūdzos cilvēkam, kurš, pildīdams to, ko uzskata par savu pienākumu, nepazīst nedz žēlastības, nedz līdzjūtības. Viņš turpināja:

—    Dievs un daba izraudzījuši jūs par misionāra sievu. Tie abi jūs apveltījuši nevis ar ārējām, bet iekšējām dotībām, jūs esat radīta darbam, nevis mīlestībai. Jums jābūt misionāra sievai — un jūs tāda būsiet. Jūs būsiet mana sieva: es tevi aicinu nevis savai baudai, bet kalpošanai visaugstākajam.

—    Bet es tam nederu, es nejūtu aicinājuma, — es atkal lūdzos.

Viņš acīmredzot bija rēķinājies ar šādiem iebildumiem, jo nemaz nedusmojās; tik tiešām, kad viņš stāvēja, atslējies pret klinti, rokas pār krūtīm sakrustojis, un cieši manī noraudzījās, es sapratu, ka viņš ir sagatavojies ilgai un sīkstai pretestībai un bruņojies ar lielu pacietību, tomēr nešaubīdamies, ka šai cīņā uzvarēs.

—    Lēnprātība, Džeina, — viņš teica, — ir kristiešu tikumu pamats; tu pareizi teici, ka neesi derīga šim darbam. Bet kas ir tam derīgs? Vai tas, kurš tiešām ir aicināts šim darbam, drīkst uzskatīt sevi par šā aicinājuma cienīgu? Es, piemēram, kas es esmu? Tikai pīslis un puteklis. Kopā ar apustuli Pāvilu man jāatzīstas, ka esmu lielākais no visiem grēciniekiem; bet es neļauju, lai ši grēcīguma apziņa mani samulsina. Es pazīstu savu debesu valdnieku, un es zinu, ka viņš ir tikpat taisnīgs, cik visvarens; ja viņš izraudzījies nespēcīgu rīku diža uzdevuma veikšanai, tad viņš savā bezgalīgajā žēlastībā papildinās rīku atbilstoši mērķim. Domā tāpat kā es, Džeina, un paļaujies uz dievu tāpat kā es. Es aicinu tevi atbalstīties pret to, kas ir mūžīgs; nešaubies, viņš spēs panest arī tava cilvēciskā vājuma nastu.

—    Bet es nekā nezinu par misionāra dzīvi, nezinu, kādi ir tā pienākumi.

—    Šajā ziņā, lai es būtu, cik necienīgs būdams, varu tev sniegt vajadzīgo palīdzību. Es tev katru stundu izskaidrošu tavu darbu, vienmēr būšu tev blakus, visu laiku tev palīdzēšu. To vajadzēs darīt tikai sākuma; drīz (es pazīstu tavas spējas) tu būsi tikpat veikla un prasmīga kā es un mani norādījumi tev vairs nebūs vajadzīgi.

—    Bet spēks, vai tad man ir spēks šādam uzdevumam? Es to nejūtu. Nekas manī neatsaucas jūsu aicinājumam. Es neredzu priekšā nekādu gaišumu, nedzirdu balsi, kas mani mudinātu, — mana dvēsele ir līdzīga drūmam cietumam, kura baismīgajos dziļumos mīt tikai šaušalīgas bailes — bailes, ka jūs pierunāsiet mani uzņemties to, ko es nevaru izpildīt!

—    Uzklausi manu atbildi! Es tevi vēroju kopš mūsu pirmās sastapšanās un desmit mēnešos esmu pamatīgi izpētījis. Sajā laikā es tevi visādi pārbaudīju. Un ko es redzēju un secināju? Tava strādāšana pierādīja, ka tu vari labi, akurāti un apzinīgi izpildīt darbu, kas neatbilst tavām ierašām un tieksmēm; es pārliecinājos, ka tu esi apveltīta ar neparastām spējām un smalkjūtību; tu guvi panākumus, jo neatlaidīgi strādāji. Tu biji radusi dzīvot pieticīgi, bet pēkšņi kļuvi bagāta. Un es redzēju, ka tavā sirdī nemājo Demasa [62] netikums — mantkārība tev nepiemīt. Stingrajā apņēmībā, ar kādu tu sadalīji savu bagātību četrās daļās, paturēdama pati tikai vienu ceturto daļu, bet pārējo ziedodama uz taisnīguma altāra, es saskatīju dvēseli, kas alkst uzupurēties. Laipnā gatavībā, ar kādu tu, paklausot manam lūgumam, atteicies no mācībām, kas tevi interesē, un pievērsies citām, kas interesē mani, tai nenogurdināmajā uzcītībā, ar kādu tu joprojām mācies, tai neizsīkstošajā enerģijā un mierīgumā, ar kādu tu pārvari mācīšanās grūtības, es redzēju visas tās īpašības, kuras meklēju. Džeina, tu esi pakļāvīga, neatlaidīga, nesavtīga, uzticīga, patstāvīga un drosmīga, tevī ir ļoti daudz maiguma, ļoti daudz varonības. Beidz šaubīties par sevi — es uz tevi pilnīgi paļaujos! Tu būsi indusu skolas vadītāja un mana palīdze darbā ar indusu sievietēm — tu būsi man nenovērtējams atbalsts.

Tērauda stīpa ap mani sažņaudzās aizvien ciešāk. Sent- Džona pierunāšana pamazām un neatlaidīgi stindzināja manu gribu. Man jau šķita, ka pēdējie viņa vārdi man paver ceļu, kurš sākumā bija licies neiespējams. Mans darbs, ko es līdz šim uzskatīju par sīku un neievērojamu, tagad, klausoties viņā, iezīmējās aizvien skaidrak un ieguva daudz dziļāku jēgu. Sent-Džons gaidīja atbildi. Es lūdzu ceturtdaļstundu pārdomām.

— Ļoti labprāt, — viņš teica, piecēlās un devās projām pa taku līdz aizai; tur viņš nometās zemē starp viršiem un iegrima savās domās.

«Es spēju darīt, ko viņš no manis prasa. Tas man jāatzīst,» es sev teicu. «Bet es jūtu, ka ilgi neizturēšu Indijas sauli. Ko tad? Sent-Džonam tas ir vienalga, kad pienāks mana pēdējā stunda, viņš mierīgi, bez pašpārmetumiem atdos mani atpakaļ dievam, kas viņam deva mani. To es zinu pavisam noteikti. Atstādama Angliju, es atstātu mīļu, bet manā uztverē tukšu zemi — mistera Ročestera šeit nav; un, ja arī viņš te būtu, ko tas man vairs dotu? Man tagad lemts dzīvot bez viņa. Cik gļēvi un bezjēdzīgi ir vadīt savas dienas, lolojot cerības par kādu negaidītu pārmaiņu, kas mani atkal savienotu ar viņu. Man, bez šaubām (kā reiz teica Sent-Džons), jāmeklē savai dzīvei jauns saturs, lai atvietotu zudušo. Vai darbs, ko viņš man piedāvā, tiešām nav visbrīnišķīgākais, ko cilvēks sev var izraudzīties un dievs atzīt par labu un dot savu svētību? Vai šis darbs neaizpildīs ar cildenām rūpēm to tukšumu, kas palicis pēc zaudētas mīlestības un izpostītām cerībām? Acīmredzot man jāsaka «jā» — tomēr man pārskrien drebuļi, to iedomājoties. Ak vai, ja es apprecos ar Sent-Džonu, tad atdodu pusi no sevis; ja braucu uz Indiju, eju pretī priekšlaicīgai nāvei. Bet kā paies tas īsais laiksprldis, kas šķirs mani no kapa? Ak, to es ļoti labi zinul Es to ļoti skaidri redzu. Visiem spēkiem cenšoties izpildīt Sent-Džona gribu, es pārspēšu visas viņa cerības. Ja es došos viņam līdzi, ja apņemšos nest šo upuri, ko viņš prasa, tad es nesīšu to pilnībā; es nolikšu uz upura altāra savu sirdi, dvēseli, sevi visu. Sent-Džons mani nekad neiemīlēs, bet viņš būs ar mani apmierināts. Es strādāšu ar tādu enerģiju, kādu viņš nemaz nevar iedomāties, parādīšu tādas spējas, kādas viņš pat nenojauš. Jā, es varu strādāt tikpat smagi kā viņš un bez jebkādas kurnēšanas.

Tātad es varētu piekrist viņa priekšlikumam, ja nebūtu viena apstākļa: viņš grib, lai kļūstu viņa sieva. Taču viņš mīl mani tikpat, cik to milzīgo klints bluķi, no kura gāžas lejā putojoša straume. Viņš mani vērtē tā, kā kareivis vērtē labu ieroci, — tas ir viss. Ja man nevajadzētu apprecēties ar viņu, tad es par to maz bēdātu. Bet vai es drīkstu pieļaut, ka viņš īsteno savus plānus, aiz vēsa aprēķina stājoties ar mani laulībā? Vai es varu pieņemt no viņa laulības gredzenu, paciest visus mīlestības apliecinājumus (kurus viņš, bez šaubām, pedantiski ievēros), zinot, ka šās mīlestības viņam nav? Kā lai dzīvoju ar apziņu, ka ikkatrs glāsts būs upuris, kas veltīts viņa principiem? Nē, tāda mocekles dzīve būtu necilvēciska. Es varētu braukt viņam līdzi kā viņa māsa, nevis kā sieva. To es viņam arī pateikšu.»

Paskatījos uz pakalnu; tur viņš vēl gulēja — nekustīgi kā nogāzts pīlārs; viņa seja bija pavērsta pret mani, skatiens urbās man cauri. Viņš piecēlās kājās un tuvojās man.

—    Esmu ar mieru - doties uz Indiju, ja varu palikt brīva.

—    Jūsu atbildei nepieciešams paskaidrojums, — viņš teica. — Tā nav saprotama.

—    Līdz šim jūs bijāt mans neīstais brālis, bet es — jūsu neīstā māsa; paliksim tādās pašās attiecībās. Mums abiem labāk nestāties laulībā.

Viņš kratīja galvu.

—    Šajā gadījumā ar tādām radniecības saitēm vien nepietiek. Ja jūs būtu mana īstā māsa, tad citādi, — es ņemtu jūs līdzi un nemeklētu sev sievu. Bet tajos apstākļos mūsu saistībai jābūt baznīcas apstiprinātai un svētītai jeb tāda kopdzīve vispār nevar pastāvēt; praktiski ir iespējams tikai šāds variants. Vai jūs to neredzat, Džeina? Padomājiet brītiņu, jums ir tik ass prāts, jūs uzreiz sapratīsit.

Bet, lai domātu,-cik ilgi domādama, mans veselais saprāts sacīja tikai vienu: mēs nemīlam viens otru tā, kā vīram un sievai jāmīl vienam otru; no tā izriet, ka mums nevajag precēties.

—    Sent-Džon, — es paziņoju, — es uzskatu jūs par brāli, bet jūs mani uzskatāt par māsu. Tādi paliksim arī turpmāk.

—    To nevaram, nekādā ziņā nevaram, — viņš atbildēja īsi un skarbi. — Tas neiet. Jūs teicāt, ka esat ar mieru doties man līdzi uz Indiju. Atcerieties, jūs taču tā teicāt.

—   Jā, bet ar vienu noteikumu.

—    Nu labi. Bet pret galveno — pret aizbraukšanu kopā ar mani no Anglijas un mūsu sadarbību mana mērķa labad jūs taču neiebilstat? Jūs tātad jau esat pielikusi roku pie arkla, jūs esat pārāk pastāvīga, lai atvilktu to atpakaļ. Jums jāpatur acīs tikai viens mērķis: kā labāk veikt to uzdevumu, ko esam apņēmušies īstenot. Atsakieties no savām interesēm, izjūtām, domām, vēlmēm, cerībām; atdodiet visas savas spējas vienam mērķim: pēc labākās sirdsapziņas pildīt mūsu dižā valdnieka uzlikto misiju. Taču, lai to varētu, jums vajadzīgs palīgs, nevis brālis — tās ir pārāk vaļīgas saites —, bet vīrs. Arī man nav vajadzīga māsa; māsu man var atņemt kuru katru dienu. Man vajadzīga sieva, vienīgā palīdze, kuru es varu vadīt un paturēt sev blakus līdz savai nāves stundai.

Es nodrebēju, dzirdot šos vārdus. Jutu viņa ietekmi, viņa gribu pār savu miesu un garu.

—    Meklējiet sev citu, Sent-Džon, tādu, kas jums vairāk atbilst.

—    Vairāk atbilst manam mērķim, manai misijai — jūs gribējāt teikt? Es vēlreiz atkārtoju, ka nemeklēju savām personiskajām vajadzībām kādu nenozīmīgu cilvēku — nemeklēju sev sievu kā parasts vīrietis ar patīgām interesēm. Es meklēju palīgu misiones darbā.

—    Un es atdošu misiones darbam visu savu enerģiju, jo tikai tā jums ir vajadzīga, es pati jums neesmu vajadzīga. Jums es esmu tikai čaula, ko pacieš kodola dēļ. Tāpēc es to paturēšu sev.

—    To jūs nevarat un nedrīkstat darīt. Vai jūs domājat, ka dievs samierināsies ar pusi upura? Vai viņš pieņems nepilnīgu devumu? Es cīnos dieva labā. Es jūs aicinu zem viņa karoga! Viņa vārdā es nedrīkstu pieņemt nosacītu zvērestu, tam jābūt bez atrunām.

—    Ai, dievam es esmu ar mieru atdot savu sirdi, — es atbildēju. — Bet jums tā nav vajadzīga.

Negribu apzvērēt, lasītāj, ka tonī, kādā es izteicu šos vārdus, un jūtās, kas tajā atbalsojās, nebūtu arī krietna tiesa apslāpēta sarkasma. Līdz šim es klusībā biju baidījusies no Sent-Džona, tāpēc ka viņu nesapratu. Viņš man iedvesa godbijīgas bailes, jo turēja mani neziņas un šaubu varā. Līdz šim neizpratu, kas viņā ir svēts, kas cilvēcisks, bet šī saruna man daudz ko noskaidroja, man pēkšņi atklājās šā cilvēka būtība. Es redzēju viņa vājības, es tās sapratu. Man kļuva skaidrs, kas šeit uz šā viršu paugura es sēžu blakus cilvēkam, kas, lai ari skaists, tomēr ir tikpat grēcīgs kā es. No manām acīm it kā nokrita plīvurs, es ieraudzīju sev pretī godkāri un despotu. Atklājusi viņā šīs vājības, es samanīju viņa nepilnību un saņēmu drosmi. Viņš bija tāds pats cilvēks kā es, ar kuru var cīnīties un, ja vajadzīgs, izrādīt pretsparu.

Brīdi mēs abi klusējām. Beidzot es apņēmīgi paskatījos viņam acīs. Viņa skatiens, kas bija pievērsts man, pauda īgnu izbrīnu un saspringtību. Tas šķita jautājam: «Vai viņa tiešām smejas par mani? Ko tas nozīmē?»

—    Nedrīkst aizmirst, ka šis jautājums ir ārkārtīgi nopietns, — viņš pēc īsa brītiņa turpināja. — Tāds, par kuru vieglprātīgi domāt vai runāt ir grēks. Es ticu, Džeina, ka domājat nopietni, sacīdama, ka gribat atdot savu sirdi dievam. Bet tas jau ir viss, ko es prasu. Izraujiet no sirds visu zemes mīlestību un atdodiet savu sirdi dievam, tad jūs uzskatīsiet par savu īsto pienākumu un gandarījumu darīt visu, kas ir jūsu spēkos, lai kalpotu viņam un paplašinātu sava dieva un radītāja gara valstību zemes virsū. Jūs arī pieredzēsiet, cik daudz jauna spara dos mums mūsu miesīgā un garīgā saistība — vienīgās saites, kas uz mūžu savieno cilvēku likteņus un centienus. Ja jūs atmetīsiet visas sīkās iegribas, visus muļķīgos aizspriedumus, visas šaubas par mūsu jūtu stiprumu, raksturu un noturību, tad jūs steigsieties noslēgt šo savienību.

—    Vai tiešām? — es aprauti jautāju un paskatījos uz viņa vaibstiem, kas bija daiļi sava samērīguma dēļ, bet briesmīgi — stingā barguma dēļ; skatījos uz viņa valdonīgo, bet drūmo pieri, skatījos uz acīm — spožām, dziļām un urbīgām, kurās nekad neatmirdzēja maigums, uz lielo, iespaidīgo stāvu — un iedomājos sevi viņa sievas lomā. Tas bija neiespējami. Es varētu būt tikai viņa palīdze, darba biedrene — tādā lomā es būtu ar mieru šķērsot kopā ar viņu okeānu, darīt _visikdienišķākos darbus svelmainajā austrumu saulē, Āzijas tuksnešos, apbrīnot viņa vīrišķību, pašaizliedzību un enerģiju un mēroties ar viņu spēkiem, rāmi pakļauties viņa valdonībai, mierīgi smaidīt par viņa neremdināmo godkāri, iezīmēt robežu starp kristieti un cilvēku — dziļi cienīt vienu un labprāt piedot otram. Man, bez šaubām, būtu daudz jācieš, .kaut ari mani ar viņu saistītu tikai darbs; mans ķermenis nonīktu, nesot smago jūgu, bet mana sirds un dvēsele paliktu brīva. Es joprojām piederētu pati sev; vientulības brīžos es varētu gremdēties savās īstajās, neatkarīgajās izjūtās. Manā dvēselē būtu stūrītis, kas piederētu vienīgi man, kurā ielauzties viņam būtu liegts; un tur viņa bardzības nenomākta un vienmērīgo, kareivīgo soļu nesabradāta varētu slepus zelt mana gara dzīve. Taču, būdama viņa sieva, mūžam atrazdamās viņam blakus, mūžam .nomākta un verdzināta, spiesta nemitīgi apslāpēt savu iekšējo kvēli un klusībā gruzdēt, neatklat savas jūtas ne ar vienu vaidu, lai arī iesprostotā liesma mani pamazām sadedzinātu un pārvērstu pelnos, — nē — tas būtu nepanesami!

—    Sent-Džon! — es iesaucos savu pārdomu ietekmē.

—    Nu? — viņš ledaini jautāja.

—    Es atkārtoju: es labprāt piekrītu braukt jums līdzi kā palīdze, nevis kā jūsu sieva. Es nevaru ar jums apprecēties un piederēt pilnīgi jums.

—    Nē, jums pilnīgi jāpieder man, — viņš cieti atbildēja. — Citādi viss mans plāns sabrūk. Kā gan es — vīrietis, kuram nav vēl trīsdesmit gadu, varu ņemt līdzi uz Indiju deviņpadsmit gadus vecu meiteni, ja tā nav mana sieva? Kā mēs varam dzīvot vienmēr kopā — gan tuksnešos, gan mežonīgu cilšu vidū, nebūdami salaulāti?

—    Ļoti labi varam, — es īsi atbildēju. — Gluži tāpat, kā es būtu jūsu īstā māsa vai kāds vīrietis, vai garīdznieks, tāds kā jūs.

—    Bet ir taču zināms, ka mēs neesam brālis un māsa, un es nevaru jūs uzdot par māsu; šāda rīcība radītu vienīgi apkaunojošas aizdomas. Bez tam, kaut arī jums ir vīrieša prāts, jums tomēr ir sievietes sirds, — vārdu sakot, tāpēc nekas labs neiznāks.

—   Iznāks gan, — es apgalvoju mazliet nievājoši,

—    turklāt ļoti labi. Man ir sievietes sirds, taču ne attieksmē pret jums; pret jums izjūtu tikai uzticīgu draudzību, ieroču biedra paļāvību, māsas pieķeršanos un, ja gribat, pat mācekļa cieņu pret savu skolotāju, nekā vairāk. Tāpēc nebaidieties!

—    Tieši tas man ir vajadzīgs, — viņš teica it kā sev,

—    tieši tas man ir vajadzīgs. Bet ir šķēršļi, kas jānovērš. Džeina, jūs nenožēlosiet, ja apprecēsieties ar mani, ticiet man. Mums jāapprecas. Es atkārtoju: citas iespējas nav, un es nešaubos, ka laulība pamazām radīs jūtas, kas mūsu saistību attaisnos arī jūsu acīs.

—    Es nicinu jūsu priekšstatu par mīlestību! — man neviļus paspruka pār lūpām. Es biju piecēlusies un tagad stāvēju viņam pretim, atslējusies ar muguru pret klinti. — Es nicinu šīs neīstās, liekuļotās jūtas, kuras jūs man piedāvājat. Jā, Sent-Džon, es nicinu arī jūs, ka jūs man tās piedāvājat!

Viņš skatījās uz mani, cieši sakniebis skaisti veidotās lūpas. Grūti pateikt, vai viņš bija saniknojies vai pārsteigts. Viņš prata lieliski valdīt pār savu sejas izteiksmi.

—    Es negaidīju no jums tādus vārdus, — viņš teica. — Manuprāt, neesmu nedz teicis, nedz darījis kaut ko tādu, kas pelnītu nicinājumu.

Mani aizkustināja viņa lēnprātīgais tonis un atbruņoja cēlā, mierīgā sejas izteiksme.

—    Piedodiet man šos vārdus, Sent-Džon, bet tā ir jūsu paša vaina, ka izaicinājāt mani runāt tik nesavaldīgi. Jūs aizskārāt tematu, par kuru mēs esam dažādos uzskatos, — tematu, kuru mums nekad nevajadzētu pārspriest; jau jēdziens «mīlestība» pārvēršas mūsu starpā par strīda ābolu, — ko mēs darītu, ja atrastos tiešamības priekšā? Kā mēs tad justos. Manu dārgo brālēn, atmetiet savas domas par precībām, aizmirstiet tās!

—    Nē, — viņš teica, — tas ir sen lolots nodoms, vienīgā iespēja, kas man var nodrošināt dižā mērķa sasniegšanu; bet tagad es jūs vairs nemēģināšu pārliecināt. Rīt aizbraukšu uz Kembridžu; tur man ir daudz draugu, no kuriem gribu atvadīties. Būšu projām divas nedēļas — izmantojiet šo laika sprīdi, lai vēlreiz pārdomātu manu priekšlikumu, un neaizmirstiet — ja jūs to noraidāt, jūs noraidāt nevis mani, bet dievu. Es esmu tikai rīks, caur kuru viņš jums pavēris cēlu dzīves ceļu, pa kuru iet jūs varat, vienīgi kļūdama par manu sievu. Atsakieties kļūt mana sieva, un jūs nolemsiet sevi uz visu mūžu iešanai pa šauro, patmīlīgo ērtību taku. Piesargieties, ka netopat pieskaitīta pie tiem, kuri nolieguši savu ticību un tāpēc ir ļaunāki par neticīgajiem!

Viņš apklusa. Novērsies no manis, viņš vēlreiz pārlaida skatienu upei un kalniem.

Bet šobrīd viņš man vairs neuzticēja savas izjūtas, es vairs nebiju šādas uzticības cienīga. Kad mēs blakus gājām mājup, es pēc viņa ledainās klusēšanas nojautu visu, ko viņš domā: viņš bija vilies, tā bija barga un despotiska rakstura vilšanās par to, ka sastapis pretestību tur, kur bija rēķinājies ar padevību; tas bija nelokāma prāta vēss nosodījums, kas atradis līdzcilvēkā jūtas un uzskatus, kurus pats nespēj izjust. Vārdu sakot, kā cilvēks viņš labprāt gribētu mani piespiest viņam paklausīt, vienīgi kā godīgam kristietim viņam vajadzēja paciest manu stūrgalvību un atvēlēt man tik garu laika sprīdi pārdomām un nožēlai.

Tajā vakarā, noskūpstījis māsas, viņš acīmredzot uzskatīja par pareizu man nepaspiest roku; viņš klusi izgāja no istabas. Kaut gan es Sent-Džonu nemīlēju, tomēr jutu pret viņu īstu draudzību, tāpēc šās uzsvērtās nevērības dēļ biju tik dziļi aizskarta, ka man acīs saplūda asaras.

—    Redzu, Džeina, ka jūs abi ar Sent-Džonu esat strīdējušies, kamēr pastaigājāties pa tīreli, — Diāna sacīja. — Tomēr pieej pie viņa, viņš vēl stāv gaitenī un gaida tevi iznākam — grib taču izlīgt.

Šādos gadījumos es īpaši neizrādīju savu patmīļu. Man vienmēr labāk patika piekāpties nekā ietiepties; es izgāju pie viņa — viņš stāvēja pie kāpnēm.

—   Ar labu nakti, Sent-Džon, — es teicu.

—   Ar labu nakti, Džeina, — viņš rāmi atbildēja.

—    Sarokosimies, — es piebildu.

Cik vēsi un pavirši viņš pieskārās maniem pirkstiem! Priekšpusdienas notikumu dēļ viņš jutās vēl tik dziļi aizvainots, ka mana sirsnība nespēja viņu ietekmēt, nedz arī manas asaras aizkustināt. Nebija ko cerēt uz priecīgu izlīgumu vai uzmundrinošu smaidu un laipnu vārdu; tomēr kā kristietis viņš atcerējās, ka jābūt pacietīgam un lēnprātīgam; un, kad es jautāju, vai viņš man ir piedevis, viņš atbildēja, ka nemēdzot atcerēties strīdus, bet, starp citu, viņam neesot nekas, ko piedot, jo viņš nejūtoties aizvainots.

Tad viņš aizgāja. Es justos labāk, ja viņš man būtu iesitis.

XXXV

Sent-Džons nākamajā dienā tomēr neaizbrauca uz Kembridžu, kā bija nodomājis. Viņš atlika braukšanu uz veselu nedēļu un šai laikā lika man izjust, cik bargi var sodīt labs, bet stingrs, taisnīgs un nepiekāpīgs soģis to, kas viņu apvainojis. Bez atklāta naida, bez pārmetoša vārda viņš prata parādīt man ik mirkli, ka esmu zaudējusi viņa labvēlību.

Nevarētu apgalvot, ka Sent-Džons rīkotos nekristīgas atriebības garā, nevarētu apgalvot, ka viņš gribētu nodarīt man kaut vismazāko ļaunumu, ja viņa varā būtu to darīt. Gan pēc dabas, gan pārliecības viņš stāvēja pāri zemiskas atmaksas dziņām; viņš man bija piedevis manus vārdus, ka nicinu viņu un viņa mīlestību, bet viņš nebija tos aizmirsis. Un viņš tos ari neaizmirsīs, kamēr mēs abi būsim dzīvi. Es redzēju pēc viņa skatiena, kad viņš to pievērsa man, ka šie vārdi vienmēr paliks starp mums, un, lai es runātu ko runādama, viņš tos dzirdēja manā balss skaņā un šo vārdu atbalss jautās ikkatrā viņa atbildē.

Viņš nevairījās runāt ar mani; viņš, kā parasti, katru rītu aicināja mani pie rakstāmpults. Baidos, ka grēcīgais cilvēks viņā izjuta zināmu no šķīsta kristieša neatkarīgu gandarījumu, parādot, cik izsmalcināti viņš prot mani sodīt, rīkojoties un runājot šķietami tāpat kā vienmēr, tomēr nepaužot katrā vārdā un rīcībā to līdzdalību un atzinību, kas pirms tam mūsu draudzībai bija piešķīrusi zināmu skarbu valdzinājumu. Man viņš tagad vairs nebija cilvēks no miesas un asinīm, bet marmorstatuja, viņa acis bija kļuvušas par dzedriem, spoži ziliem dārgakmeņiem, viņa mēle — runas instruments, nekas vairāk.

Tas viss man sagādāja mokas — prasmīgi sagādātas ilgstošas mokas. Manī kvēloja sašutuma uguns, es trīcēju aizvainojumā, un tas viss draudēja mani sagraut un iznīcināt. Es nojautu — ja es būtu viņa sieva, šis labais cilvēks, skaidrs kā kalnu avots, varētu mani īsā laikā nogalināt, neizlejot nevienu - asins lāsi un neaptraipot savu kristāldzidro sirdsapziņu ne ar vismazāko nozieguma ēnu. Sevišķi asi es to nojautu brīžos, kad mēģināju noskaņot viņu mazliet laipnāk. Mana nožēla neizraisīja nožēlu arī viņā. Viņš acīmredzot neizjūta ciešanas šīs atsvešināšanās dēļ, necentās izlīgt; un, kaut arī manas asaras ne vienreiz vien krita uz lappuses, pār kuru abi bijām pārliekušies, tās viņu neietekmēja vairāk nekā tad, ja viņa sirds būtu tiešām veidota no akmens vai metāla. Starp citu, pret savām māsām viņš izturējās pat mazliet laipnāk nekā parasti; it kā baidīdamies, ka dzedrums vien mani vēl nespētu pietiekami pārliecināt, cik pilnīgi viņš no manis novērsies, viņš to vēl papildināja ar pretstata spilgtumu, un es esmu pārliecināta, ka viņš tā nerīkojās aiz Jaunuma, bet aiz pārliecības.

Vakarā pirms viņa aizbraukšanas man nejauši gadījās redzēt viņu ap saules rietu pastaigājamies pa dārzu, un, atcerēdamās, ka šis cilvēks, lai cik svešs tagad būtu, man reiz izglāba dzīvību un ka mēs esam tuvi radi, nolēmu mēģināt vēl pēdējo reizi atgūt viņa draudzību. Es izgāju ārā un tuvojos viņam, kad viņš stāvēja, atspiedies pret mazajiem vārtiņiem; iesāku tūlīt bez aplinkiem:

—    Sent-Džon, es ciešu, tāpēc ka jūs vēl dusmojaties uz mani. Būsim atkal draugi.

—    Vai tad mēs neesam draugi? — viņš rāmi atjautāja, skatīdamies uz lecošo mēnesi, ko bija vērojis jau pirms manas atnākšanas.

—    Nē, Sent-Džon, mēs neesam tādi draugi, kādi bijām. Jūs taču to zināt.

—    Tiešām? Ļoti slikti. Es gan jums vēlu nevis Jaunu, bet tikai labu.

—    Es jums ticu, Sent-Džon, jo esmu pārliecināta, ka jūs nevienam cilvēkam nevēlat ļaunu, bet, tā kā esmu jūsu radiniece, man gribētos, lai jūs izrādītu pret mani sirsnīgākas jūtas nekā bezkaismīga cilvēkmīlestība, ar kādu izturaties pret svešiem.

—    Protams, — viņš teica. — Jūsu vēlēšanās ir pilnīgi likumīga, bet es jūs nebūt neuzskatu par svešu.

Vēsā, lietišķā atbilde mani stipri aizvainoja un apmulsināja. Ja es klausītu pašlepnumam un dusmām, tad man vajadzētu viņu tūlīt pamest, bet citas jūtas manī joprojām bija spēcīgākas nekā šie acumirklīgie pārdzīvojumi. Es dziļi cienīju sava brālēna talantus un principus. Ļoti augsti vērtēju viņa draudzību; zaudēt to man būtu smags trieciens. Tāpēc negribēju tik ātri atteikties no mēģinājuma atgūt viņa labvēlību.

—    Vai mums tā jāšķiras, Sent-Džon? Vai tiešām jūs aizbrauksiet uz Indiju, atstāsiet mani, nepateicis man neviena laipna vārda?

Tagad viņš mierīgi novērsās no mēness un paskatījās uz mani.

—    Vai, aizbraukdams uz Indiju, es jūs atstāšu, Džeina? Ko? Vai tad jūs nebrauksiet man līdzi?

—    Jūs taču teicāt, ka es varu turp braukt, tikai apprecējusies ar jums.

—    Un jūs negribat precēties ar mani? Jūs paliekat pie sava lēmuma?

Vai zini, lasītāj, kā sirdi saldē šādi ledaini jautājumi, kādus izsaka bezjūtīgs cilvēks? Viņa dusmas līdzinās grūstošai sniega lavīnai, viņa niknums atgādina brāzmainu Iedus iešanu.

—    Nē, Sent-Džon, es neprecēšos ar jums. Es palieku pie sava lēmuma.

Lavīna nodrebēja un sakustējās, bet vēl nenogruva.

—    Es vēlreiz jautāju: kādēļ jūs man atsakāt? — viņš vaicāja.

—    Toreiz atsacīju tāpēc, — es atbildēju, — ka jūs mani nemīlat, tagad tāpēc, ka jūs mani ienīstat. Ja mēs apprecētos, jūs mani nogalinātu. Jau tagad jūs mani nogalināt.

Viņa vaigi un lūpas nobālēja — kļuva līķa bālumā.

—    Es jūs nogalinātu — jau tagad jūs nogalinu? Sie vārdi nedara jums godu, tie ir nedabiski, sievietes necienīgi, nepatiesi. Tie liecina par jūsu zemiskajām domām un pelna bargu nosodījumu, tie pat liekas nepiedodami; bet cilvēka pienākums ir piedot savam tuvākajam pat septiņdesmitreiz septiņas reizes.

Viss bija pagalam. Es tikai biju ielējusi eļļu ugunī. Gribēdama dzēst viņa dvēselē agrākā aizvainojuma pēdas, biju aizskārusi viņu no jauna, turklāt daudz stiprāk, un tas uz laiku laikiem iespiedīsies viņa ļaunatminīgajā dvēselē.

—    Tagad jūs tiešām mani ienīdīsiet, — es teicu. — Mēģināt ar jums izlīgt ir veltīgi; es redzu, ka esmu jūs padarījusi par savu mūžīgo ienaidnieku.

Šie vārdi viņu skāra vēl sāpīgāk, tie bija ļoti tuvi patiesībai. Viņa nobālušās lūpas krampjaini noraustījās. Apjēdzu, kādas dusmas biju viņā modinājusi. Sirds man vai lūza.

—    Jūs nepareizi sapratāt manus vārdus, — es teicu, satverdama viņa roku. — Es negribēju jūs nedz apvainot, nedz sāpināt.

Viņš rūgti iesmējās un strauji atbrīvoja savu roku.

—    Tātad jūs atsaucat savu solījumu un vispār vairs negribat doties uz Indiju? — viņš vaicāja pēc garas pauzes.

—    Gribu gan, bet kā jūsu palīdze, — es atbildēju.

Pēc šiem vārdiem iestājās ļoti ilgs klusums. Kāda cīņa šajā brīdī notika viņa sirdī starp dabiskajām jūtām un pienākuma apziņu — es nezinu, bet palaikam viņa acis metāliski iegailējās un sejai pārslīdēja dīvainas ēnas. Beidzot viņš sāka runāt:

—    Es .jums jau reiz paskaidroju, ka ir neiespējami sievietei jūsu gados pavadīt vientuļu vīrieti manā vecumā. Pēc tā, ko es jums teicu, man bija pamats domāt, ka jums šāda doma vairs nekad neienāks prātā. Tomēr jūs pie tās atgriezāties — man ļoti žēl, bet vēl jo ļaunāk tas ir jums.

Es viņu pārtraucu. Nepatiesi pārmetumi manī vienmēr uzjundīja drosmi. — Esiet taču prātīgs, Sent-Džon, jūs runājat muļķības! Jūs izliekaties sašutis par maniem vārdiem. Bet jūs nemaz neesat sašutis; jūs esat pārāk gudrs un vērīgs, lai pārprastu manus vārdus. Atkārtoju vēlreiz: es būšu jūsu palīdze, ja jūs tā vēlaties, bet nekad nebūšu jūsu sieva!

Viņš atkal kļuva līķa bāls, bet, tāpat kā pirmīt, viņš apvaldīja savu dusmu uzplūdu un atbildēja mierīgi, taču bezgala salti:

—    Man nav vajadzīga palīdze, kas nav mana sieva. Kopā ar mani jūs acīmredzot nevarat braukt, bet, ja jūs tiešām to vēlaties, es, pilsētā būdams, aprunāšos ar kādu precētu misionāru, kura sievai vajadzīga palīdze. Būdama pati turīga, jūs nebūsiet atkarīga no misiones biedrības pabalsta; līdz ar to jums vismaz tiks aiztaupīts kauns, ka lauzāt savu zvērestu un pamētāt pulku, kuram bijāt apņēmusies pievienoties.

Bet jūs, mans lasītāj, taču zināt, ka neesmu devusi nekādu oficiālu solījumu, nedz arī uzņēmusies kādus pienākumus; šāds spriedums bija pārāk patvaļīgs un nepelnīts. Es atbildēju:

—    Par kaunu, negodīgu rīcību vai zvēresta laušanu te nav runa. Man nav nekāda pienākuma braukt uz Indiju, it sevišķi kopā ar svešiem cilvēkiem ne. Jūsu pavadībā es būtu uzdrošinājusies to darīt, tāpēc ka es jūs apbrīnoju, jums uzticos un mīlu jūs kā brāli. Bet esmu pārliecināta, ka tajā klimatā nenodzīvotu ilgi, vienalga, kad un ar ko es turp dotos.

—    A, jūs baidāties sevis dēļ! — viņš teica, izsmējīgi sašķobīdams lūpas.

—    Jā, baidos. Dievs man nav devis dzīvību, lai es to pazudinātu, un, ja es darītu tā, kā jūs gribat, tad šī rīcība gandrīz līdzinātos pašnāvībai. Turklāt, pirms galīgi izlemju atstāt Angliju, man vispirms jāpārliecinās, vai es, paliekot šeit, nevaru paveikt kaut ko daudzkārt derīgāku, nekā aizbraucot projām.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Paskaidrot nav nekādas jēgas, bet ir kādas šaubas, kas jau sen mani moka; es nekur nebraukšu, kamēr tās nebūs izgaisinātas.

—    Es zinu, kurp tiecas jūsu sirds un kur tā pietvēru- sies. Bet jūtas, kuras jūs lolojat, ir nelikumīgas un grēcīgas. Jums jau sen vajadzēja tās nomākt. Vai tiešām jums nav kauna to visu atcerēties? Jūs taču domājat par misteru Ročesteru?

Tā bija patiesība. Es to apliecināju ar savu klusēšanu.

—   Jūs taisāties meklēt misteru Ročesteru?

— Man jānoskaidro, kas ar viņu noticis.

— Tad man neatliek nekas cits, — viņš teica, — kā pieminēt jūs savās aizlūgšanās un no visas sirds lūgt, lai dievs nepieļauj, ka jūs patiešām piemeklē atstumto liktenis. Es ticēju, ka esmu saskatījis jūsos dieva izredzēto. Bet tā kunga ceļi ir neizprotami. Lai notiek viņa prāts!

Sent-Džons atvēra vārtiņus, izgāja no dārza un ātriem soļiem devās lejup uz ieleju. Drīz viņš pazuda manam skatienam.

Kad es atgriezos viesistabā, atradu Diānu stāvam pie loga; viņa likās ļoti domīga. Diāna bija krietnu tiesu garāka par mani; uzlikusi roku man uz pleca, viņa noliecās un ielūkojās manā sejā.

—    Džeina, viņa sacīja, — tu pēdējā laikā esi tik bāla un satraukta. Esmu pārliecināta, ka tam kāds iemesls. Pastāsti — kas norisinās starp tevi un Sent-Džonu? Es vēroju jūs abus visu šo pusstundu pa logu — piedod man šo spiegošanu, bet man šķiet, ka es jau ilgi kaut ko nojaušu. Sent-Džons ir tāds savādnieks…

Viņa apklusa. Es arī nekā neteicu; tad viņa turpināja:

—    Esmu pārliecināta, ka manam brālim ir kādi noteikti nodomi, jo viņš tev tik ilgi parāda tādu uzmanību un interesi, kādu nekad nevienam nav parādījis. Ko tas nozīmē? Vai viņš tevī nav iemīlējies, Džeina?

Pieliku viņas vēso roku pie savas karstās pieres.

—   Nē, Diāna, nepavisam ne.

—    Bet kādēļ tad viņš nenovērš acu no tevis? Kādēļ tik bieži cenšas būt vienatnē ar tevi un turas tavā tuvumā? Mēs ar Mēriju nolēmām, ka viņš grib tevi precēt.

—          To viņš tiešām grib, viņš jau lūdza mani kļūt par viņa sievu.

Diāna sasita plaukstas.

—           Tieši tā mēs domājām! Tas taču būtu lieliski! Un tu taču precēsies ar viņu, Džeina, vai ne? Un tad viņš paliks Anglijā!

—           Nemaz ari ne, Diāna! Bildinot mani, viņš domāja tikai par to, lai dabūtu piemērotu palīdzi savam misiones darbam Indijā.

—    Ko? Viņš grib, lai tu dodies viņam līdzi uz Indiju?

—    Jā.

—           Neprāts! — viņa iesaucās. — Tu nenodzīvosi tur ne trīs mēnešus! Bet tu nebrauc! Tu taču nepiekriti, Džeina, vai varbūt tomēr?

—    Es atteicos kļūt par viņa sievu.

—           Un līdz ar to Sent-Džonu aizvainoji? — viņa jautāja.

—          Ļoti dziļi. Baidos, ka viņš to man nekad nepiedos; bet es piedāvājos braukt viņam līdzi kā māsa.

—           Tas bija muļķīgi, Džeina. Padomā, kādu pienākumu tu uzņemies, ar ko tas saistīts! Šādi pārbaudījumi — turklāt tādā klimatā — salauž pat stipros, bet tu esi vārga. Sent-Džons — tu taču viņu pazīsti — prasīs no tevis neiespējamo, viņš liks tev strādāt pat vislielākajā svelmē; es diemžēl manīju, ka tu pūlies darīt visu, ko vien viņš prasa no tevis. Esmu pārsteigta, ka tev vispār bija drosme noraidīt viņa bildinājumu. Tātad tu viņu nemīli, Džeina?

—   Ne jau kā vīru.

—    Bet viņš taču ir glīts!

—           Toties es esmu neglīta. Pati redzi. Mēs nederam kopā.

—           Neglīta? Tu? Nemaz! Tu esi pārāk glīta un laba, lai ļautu sevi dzīvu izcept Kalkutā. — Un atkal viņa ņēmās mani dedzīgi pārliecināt, lai nepavadu viņas brāli uz Indiju.

—           No tā jau nekas arī neiznāks, — es atbildēju. — Kad es viņam atkal piedāvājos par palīdzi, viņš sašuta par manu nepieklājību. Liekas, viņš domā, ka esmu atļāvusies lielu nekaunību, piesolīdamās braukt līdzi, neapprecējusies ar viņu; it kā es no pašas pirmās dienas nebūtu uzskatījusi viņu tikai par brāli un izturējusies pret viņu kā māsa.

—    Kāpēc tu domā, ka viņš tevi nemīl, Džeina?

—    Tev vajadzētu dzirdēt, kā viņš runā! To vien skandina, ka viņš nemeklē sievu, bet palīdzi savā misiones darbā. Viņš man skaidri un gaiši pateica, ka esmu radīta darbam, nevis mīlestībai; tā, protams, ir taisnība. Bet, manuprāt, ja jau neesmu radīta mīlestībai, tad neesmu radīta arī laulībai. Vai tas nebūtu briesmīgi, Diāna, būt uz mūžu saistītai ar vīrieti, kas tevi uzskata tikai par derīgu darba rīku?

—    Tas ir neiespējami! Pretdabiski! Par to nevar būt ne domas!

—    Turklāt, — es turpināju, — kaut gan tagad izjūtu pret viņu tikai sirsnīgu māsas mīlestību, es varu iedomāties, ka tad, ja būtu spiesta kļūt viņa sieva, es varbūt tomēr izjustu kaut kādu dīvainu, mokošu, bet nenovēT- šamu mīlestību; viņš taču ir tik spēcīgs, un viņa skatienā, uzvedībā un valodā bieži izpaužas zināms varonīgs dižums. Tādā gadījumā mans liktenis būtu neizsakāmi nožēlojams. Mana mīlestība viņu tikai sadusmotu; ja es parādītu savas jūtas, viņš liktu saprast, ka viņam tās nav vajadzīgas un tās izrādīt man nepieklājas. Es zinu, ka tā būtu.

— Tomēr Sent-Džons ir labs cilvēks, — Diāna teica.

—    Viņš ir labs un izcils cilvēks, bet viņš cietsirdīgi aizmirst parasto cilvēku jūtas un prasības, tiekdamies pēc saviem diženajiem plāniem. Tādēļ ir labāk, ja vienkārši mirstīgie negadās viņam ceļā, citādi viņš tos samīdīs. Tur viņš nāk! Es tevi atstāšu labāk vienu, Diāna.

Redzēdama Sent-Džonu ienākam dārzā, es steigšus uzskrēju augšā savā istabā.

Tomēr pie vakariņām man atkal vajadzēja ar viņu tikties. Maltītes laikā viņš izturējās tikpat savaldīgi kā aizvien. Es domāju, ka viņš ar mani nerunās, un biju pārliecināta, ka viņš atmetis visas cerības īstenot savu precību nodomu, tomēr izrādījās, ka es maldos. Viņš runāja ar mani kā parasti vai vismaz tā, kā pēdējā laikā mēdza runāt, — uzsvērti pieklājīgi. Viņš droši vien savās lūgšanās bija lūdzis svēto garu, lai tas palīdz uzveikt dusmas, kuras viņā biju izaicinājusi, un tagad viņam šķita, ka viņš man vēlreiz ir piedevis.

Bībeles lasīšanai pirms vakara lūgšanas viņš bija izraudzījies «Atklāsmes grāmatas» divdesmit pirmo nodaļu. Arvien bija īsta bauda klausīties, kā viņš lasīja bibeles tekstu; nekad viņa skaistā balss neskanēja tik mierīgi un glāsmaini, nekad viņš savā cildenajā vienkāršībā neatstāja tik dziļu iespaidu kā tad, kad izrunāja pravietojuma vārdus; bet šovakar, kad viņš sēdēja savu tuvinieku lokā (maija mēness gaisma plūda iekšā pa neaizklātajiem logiem, un uz galda degošās sveces liesma likās gandrīz nevajadzīga), viņa balss skanēja vēl aizgrābjošāk, vēl svinīgāk nekā parasti. Sent-Džons sēdēja, pārliecies pār lielo, veco bībeli, un lasīja rindas, kurās aprakstīta vīzija par «jaunu debesi un jaunu zemi», stāstīts par to, ka dievs nonāks mājot cilvēku vidū, ka dievs nožāvēs visas asaras no viņu acīm un apsolīs, ka nāves vairs nebūs, nebūs nedz bēdu, nedz vaidu, nedz sāpju, «jo, kas bijis, ir pagājis».

Nākamie vārdi lika man dīvaini nodrebēt, jo es pēc viņa balss tikko nojaušamās pārmaiņas skaidri sadzirdēju, ka, izrunājot tos, viņš acis bija pievērsis man.

— «Kas uzvar, tas to iemantos; un es būšu viņa dievs, un viņš būs mans dēls. Bet bailīgajiem,» — viņš lēnām un skaidri turpināja, — «neticīgajiem utt. būs sava daļa degošā sēra uguns jūrā; tā ir otra nāve.»

Kopš šī brīža es sapratu — Sent-Džons baidās, ka šāds liktenis būs lemts arī man.

Viņš nolasīja šīs nodaļas pēdējos pantus ar dedzīgu nopietnību un apslāpētā uzvaras priekā. Viņš ticēja, ka viņa vārds ir jau ierakstīts dieva jēra dzīves grāmatā, un ilgojās pēc stundas, kurā viņu ielaidīs tajā pilsētā, kurp visas zemes ķēniņi nesīs savu greznumu un godu, — pilsētā, kurai saules un mēness gaismas nevajag, jo dieva spožums to apgaismo, un viņas gaisma ir dieva jērs.

Lūgšanai, kas sekoja šai nodaļai, viņš acīmredzot sakopoja visus spēkus, visu savu skarbo fanātismu; šķita, ka viņš tiešām strīdas ar dievu un ir pārliecināts par savu uzvaru. Viņš lūdza spēku vājajiem, ceļa zvaigzni noklīdušām avīm, lūdza atgriešanos — kaut vai vienpadsmitajā stundā — uz taisnā ceļa tiem, kurus pasaulīgie kārdinājumi un miesas vājība bija novērsuši no tā. Viņš lūdza, viņš pārliecināja, viņš pieprasīja, lai pazudināta dvēsele top izrauta no liesmām. Dziļa nopietnība aizvien atstāj iespaidu. Sākumā šāda lūgšana mani izbrīnīja, bet vēlāk līdz ar viņa degsmes pieaugumu saviļņoja, līdz beidzot mani pārņēma godbijīgas bailes. Viņš pats tik ļoti ticēja sava uzdevuma diženumam un svētumam, ka neviens, kas dzirdēja viņu lūdzam, nevarēja nejust viņam līdzi.

Pēc lūgšanas mēs atvadījāmies no viņa; viņš bija nodomājis braukt projām agri no rīta. Noskūpstījušas brāli, Diāna un Mērija, — droši vien viņš bija čukstus to lūdzis, — izgāja no istabas. Es sniedzu viņam roku un novēlēju laimīgu ceļu.

— Paldies, Džeina. Kā jau teicu, atgriezīšos no Kembridžas pēc divām nedēļām; atvēlu jums šo laiku pārdomām. Ja es klausītu tikai cilvēciska pašlepnuma balsij, es jums vairs neatgādinātu par laulībām, bet es paklausu tikai pienākuma balsij un paturu prātā savu galveno mērķi — darīt visu par godu dievam. Mans kungs un dievs bija ļoti pacietīgs; tāds pats gribu būt arī es. Es nevaru jūs kā dusmu biķeri nolemt mūžīgai pazušanai. Nožēlojiet grēkus — un izlemiet, kamēr vēl ir laiks. Atcerieties, ka esam aicināti strādāt, «kamēr ir diena, jo pienāks tā nakts, kad neviens vairs nevarēs strādāt». Atcerieties bagātā vīra likteni, kurš bija saņēmis visus savus labumus šajā dzīvē. Lai dievs jums dod spēku izvēlēties labāko daļu, ko jums neviens nevar atņemt.

Izrunājot šos vārdus, viņš uzlika man uz galvas roku. Viņš runāja sirsnīgi un lēnprātīgi, bet viņa skatiens nebija tāds, ar kādu mīlētājs lūkojas uz savu iemīļoto; tas bija dvēseļu gana skatiens, kas sauc atpakaļ savu nomaldījušos avi, vai, vēl skaidrāk, sargeņģeļa skatiens, kas apsarga tam uzticēto dvēseli. Katram ģeniālam cilvēkam, lai tas būtu stipru kaislību apsēstais vai ticības fanātiķis, vai tikai despots — ja vien viņa centieni ir patiesi —, ir tādi pacilātības brīži, kad viņš uzvar un valda. Es pēkšņi izjutu bijību pret Sent-Džonu, un šo jūtu uzplūds virzīja mani uz to bezdibeni, no kura tik ilgi biju vairījusies. Jutu kārdinājumu izbeigt cīņu, ļauties viņa gribas straumei un viņa dzīves viļņos pazaudēt savu dzīvi. Tagad viņš mani bija iedzinis tādā strupceļā, kādā jau savā laikā — tiesa, ar gluži citādām jūtām — mani bija iedzinis cits cilvēks. Gan toreiz, gan tagad biju kā apmāta. Ja es būtu pakļāvusies toreiz, tad būtu rīkojusies pretēji saviem principiem; ja es pakļautos tagad, tad rīkotos pretēji veselam saprātam. Tā es, atcerēdamās toreizējo liktenīgo situāciju, spriežu šodien, laika gaitā apguvusi mierīgu attieksmi pret visu; tobrīd es neapzinājos savu neprātu.

Es stāvēju kā sastingusi, gluži kā apburta no Sent- Džona valdonīgā pieskāriena. Mana pretošanās bija aizmirsta, bailes uzveiktas, cīņas gars paralizēts. Neiespējamība, t. i., manas laulības ar Sent-Džonu, pēkšņi pārvērtās par iespējamību. Vienā mirklī viss bija mainījies. Ticība aicināja, eņģeļi stiepa pretī rokas, dievs pavēlēja, dzīve sarāvās pavisam maziņa, nāves vārti atsprāga vaļā, un man pavērās mūžība; šķita, ka es tūlīt varētu upurēt visu šeit, lai iegūtu patvērumu un mūžīgo svētlaimi tur. Tumšā istaba bija pārpilna dažādu vīziju.

—    Varbūt jūs izšķiraties jau tagad? -«- misionārs vaicāja. Viņš jautāja maigi un tikpat maigi pievilka mani sev klāt. O, šis maigums! Cik daudzkārt spēcīgāks tas ir par varu! Es varēju stāties pretī Sent-Džona dusmām, bet pret viņa labestību liecos kā trausla niedre. Tomēr es visu laiku skaidri apzinājos — ja es tagad piekāpšos, man būs jāsamaksā par savu agrāko pretošanos. Viņa raksturu nevarēja pārvērst viena dedzīga lūgšanas stunda; viņš tikai šobrīd bija pārvarējis sevi.

—    Es varētu saistīt savu likteni ar jūsējo, ja būtu pārliecināta, ka tā ir dieva griba. Tad būtu ar mieru tūlīt apprecēties ar jums — lai pēc tam notiek kas notikdams.

—    Manas lūgšanas ir uzklausītas! — Sent-Džons izsaucās. Viņš uzspieda savu roku stiprāk uz manas galvas, it kā pieteiktu savas tiesības uz mani; viņš apskāva mani gandrīz tā, it kā mani mīlētu. (Es saku — gandrīz, jo zināju, kāda ir starpība, — reiz biju jutusi, ko nozīmē būt mīlētai; bet, tāpat kā viņš, arī es tobrīd nedomāju par mīlestību, man prātā bija tikai pienākums.) Mans iekšējais skatiens joprojām bija aizmiglots, to vēl arvien aizklāja mākoņi. Es kvēli un sirsnīgi ilgojos darīt tikai to, kas ir pareizi.

«Parādi man, ak, parādi man īsto ceļuļ» es lūdzu dievu. Jutos tik satraukta kā vēl nekad savā mūžā; un lai lasītājs spriež pats, vai tas, kas sekoja, izskaidrojams ar šo satraukumu vai ar kaut ko citu. /

Mājā valdīja klusums, droši vien visi pārējie jau gulēja. Arī vienīgā svece izdzisa; istaba bija pilna mēness gaismas. Mana sirds sitās ātri un strauji, dzirdēju tās pukstus. Pēkšņi tā pamira, neizprotamas izjūtas pārņemta;

šī izjūta izskrēja man caur smadzenēm un visiem locekļiem. Tā neatgādināja elektrisko strāvu, tomēr bija tikpat spēja, neparasta un ietekmīga. Tā saasināja manus jutekjus tik stipri, ka to nesenais saspringums šķita ka stingums, no kura tie atmodās; visa mana būtība saspringa, acis un ausis kaut ko gaidīja, bet es pati drebēju pie visām miesām.

—    Ko jūs dzirdējāt? Ko ieraudzījāt? — jautāja Sent Džons.

Es neredzēju nekā, bet dzirdēju kādu tālu balsi saucam: «Džeina! Džeina! Džeina!»

—   Ak dievs! Kas tas ir? — es izdvesu.

Tikpat labi būtu varējusi arī teikt: «Kur tas ir?» — jo šī balss neatskanēja nedz istabā, nedz mājā, nedz dārzā; tā nenāca ne no gaisa, ne no pazemes, ne no debesīm. Tomēr es to sadzirdēju, bet, kur tā atskanēja un no kurienes nāca, nebija iespējams izdibināt. Tā bija cilvēka balss, pazīstama, labi prātā saglabāta, mīļa balss — Edvarda Fērfeksa Ročestera balss; tā sauca žēlabaini, kaisli, satraukti un uzstājīgi.

—    Es eju! — es iesaucos. — Gaidi mani! Es nākšu! — Es metos pie durvīm un paskatījos gaitenī: tas bija tukšs un tumšs. Izskrēju dārzā — tur nebija neviena.

—    Kur tu esi? — es saucu.

Kalni aiz Māršglenas atsvieda man atbalsi: «Kur tu esi?» Es ieklausījos. Vējš klusi elsoja eglēs, apkārt pletās tikai vientuļais virsājs un pusnakts klusums.

—    Prom, māņticīgais kārdinātājs! — es teicu, atvairīdama melno rēgu, kas iznira man priekšā blakus īvei pie dārza vārtiņiem. — Tas nav tavs pašapmāns, tā nav tava burvestība, tas ir dabas spēks! Augstākā pavēle lika dabai darīt nevis brīnumu, bet to, kas ir dabas spēkos.

Atrāvos no Sent-Džona, kas bija man sekojis un gribēja mani aizturēt. Tagad bija pienācis mans laiks pierādīt pārākumu. .Mani spēki bija atmodušies un atguvuši sparu. Pavēlēju Sent-Džonam atturēties no iztaujas vai piezīmēm, lūdzu viņu mani atstāt; es gribēju — man vajadzēja būt vienai. Viņš tūlīt paklausīja. Kad pavēl stiprākais, vājākam jāpaklausa. Uzkāpu savā istabā, ieslēdzos, nometos ceļos un lūdzu dievu savā veidā — citādi, nekā to darīja Sent-Džons, bet daudz sirsnīgāk. Man šķita, ka biju tuvinājusies visvarenajam, un mana dvēsele pateicībā noslīga pie viņa kājām. Pēc pateicības lūgšanas piecēlusies kājās, es izlēmu, ko darīt, pēc tam apgūlos mierīga un apskaidrota, nepacietīgi gaidīdama rītausmu.

XXXVI

Pienāca rīts. Uzcēlos līdz ar gaismu. Apmēram divas stundas pagāja, kamēr es sakārtoju istabu, saliku kumodē un skapī mantas. Drīz izdzirdēju Sent-Džonu iznākam no savas istabas. Viņš apstājās pie manām durvīm; es baiļojos, ka viņš pieklauvēs, — nē, viņš tikai pabīdīja zem durvīm mazu papīrlti. Es to pacēlu. Uz tā bija uzrakstīti šādi vārdi:

«Jūs mani vakar vakarā tik pēkšņi pamētāt. Jums vajadzēja palikt tikai mazliet ilgāk, un Jūs būtu stājusies cīnītāju rindās par kristietības krustu un eņģeļa kroni. Ceru dzirdēt Jūsu galīgo lēmumu, kad atgriezīšos tieši pēc divām nedēļām. Esiet nomodā un lūdziet dievu, ka nekrītat kārdināšanā. Es ticu, ka Jūsu gars ir spēcīgs, bet miesa, kā redzu, ir vāja. Lūgšu par Jums dievu katru stundu. Jūsu Sent-Džons.»

«Mans gars,» es viņam domās atbildēju, «ir ar mieru darīt to, kas ir pareizi, bet mana miesa, cerams, būs pietiekami stipra izpildīt debess gribu, tiklīdz šī griba būs man pilnīgi skaidra. Katrā ziņā man pietiks spēka, lai meklētu, jautātu, atrastu izeju no šaubu jūkļa un beidzot tiktu pie pilnīgas skaidrības.»

Bija pirmais jūnijs, tomēr rīts ausa vēss un nomācies; logā sitās lietus lāses. Dzirdēju, ka atdarās parādes durvis un Sent-Džons iziet ārā. Paskatījusies pa logu, redzēju viņu šķērsojam dārzu. Viņš aizgāja pa ceļu, kas veda pāri miglā tītajam virsājam uz Vitkrosu — tur viņu sagaidīs pasta diližanss.

«Pēc dažām stundām es sekošu jums pa tām pašām pēdām, brālēn,» es nodomāju. «Arī man jāiekāpj pasta diližansā Vitkrosā. Arī man Anglijā jāatrod un jāredz kāds cilvēks, pirms aizbraucu uz visiem laikiem.»

Līdz brokastīm vēl atlika divas stundas. Es šo laiku aizpildīju, klusi staigādama pa istabu šurp turp un domādama par apbrīnojamo parādību, kas bija grozījusi visus manus nodomus. No jauna pārdzīvoju vakarējo izjūtu — man izdevās atsaukt to atmiņā visā tās dīvainībā. Atcerējos balsi, kuru biju dzirdējusi; atkal es sev jautāju, no kurienes tā nāk, — bet tikpat veltīgi kā iepriekš. Tā likās manī, nevis ārpus manis. Es sev jautāju — vai tā nav tikai pēkšņa nervoza iedoma, halucinācija? Nē, to es nepieļāvu. Tā drīzāk bija kāda pārdabiska nojauta. Apbrīnojamā jutekļu satrauktība atgādināja zemestrīci, kas sagrīļoja pamatus cietumam, kurā bija ieslodzīts Pāvils; šī satrauktība atrāva vaļā manas dvēseles celles durvis, sarāva važas, pamodināja manu dvēseli no miega, tā spēji uztrūkās un, baiļu pārņemta, trīsēdama klausījās; un tad trīsreiz atskanēja žēlabainais sauciens, kas pārsteidza manu dzirdi un lika apstāties manai sirdij, taču mans gars neizbijās un nenovērsās, bet it kā iegavilējās, priecādamies, ka tam lemts atbildēt uz kaut ko neatkarīgi no gausās miesas.

«Pēc dažām dienām,» es sev beidzot teicu, «es jau zināšu kaut ko par cilvēku, kura balss vakar mani sauca. Vēstuļu rakstīšana, izrādījās, bija veltīga, tādēļ man pašai personiski jāsāk jauni meklējumi.»

Pēc brokastīm pavēstīju Diānai un Mērijai, ka aizbraucu un būšu projām vismaz četras dienas.

—    Viena pati, Džeina? — viņas jautāja.

—    Jā, man jāsatiek draugs, kura dēļ raizējos jau labu laiku, vai vismaz kaut kas jāuzzina par viņu.

Māsas varētu atbildēt — un domās viņas droši vien tā darīja —, ka man taču nav citu draugu kā vienīgi viņas; tā es pati bieži bij u apgalvojusi; bet savā iedzimtajā smalkjūtībā viņas atturējās no piezīmēm. Diāna tikai apvaicājās, vai esmu pārliecināta, ka man pietiek spēka ceļošanai; viņa vēl piebilda, ka es izskatoties ļoti bāla. Atbildēju, ka mani moka tikai dvēseles nemiers, bet no tā es ceru drīz atbrīvoties.

Neviens mani netraucēja sagatavoties ceļam, neviens neapgrūtināja nedz ar jautājumiem, nedz aizdomīgiem skatieniem. Liku māsīcām saprast, ka es pašreiz nevaru atklāt savus nodomus; viņas samierinājās ar manu klusēšanu un ļāva man pilnu rīcības brīvību, kādu es līdzīgos apstākļos, bez šaubām, būtu ļāvusi viņām.

Atstāju Mūrhauzu trijos pēcpusdienā un drīz pēc četriem jau stāvēju Vitkrosas krustcelēs, gaidīdama pasta diližansu, kam vajadzēja mani aizvest uz tālo Tornfīldu. Klusumā, kas valdīja starp šiem vientuļajiem kalniem, i s jau no tālienes dzirdēju ratu tuvošanos. Tas bija tas pats diližanss, no kura es pirms gada kādā vasaras vakarā biju izkāpusi šajā pašā vietā — pilnīgi izmisusi, bez cerībām un bez mērķa. Es pamāju ar roku, diližanss apstājās. Es iekāpu; šoreiz man nevajadzēja brauciena dēļ upurēt visu savu mantību. Atceļā uz Tornfīldu jutos kā pasta balodis, kas lido mājup.

Brauciens ilga trīsdesmit sešas stundas. Biju izbraukusi no Vitkrosas otrdienas pēcpusdienā, un ceturtdienas rītā mēs apstājāmies, lai padzirdītu zirgus lielceļa malā pie nelielas viesnīciņas, ko ieskāva zaļi dzīvžogi, plaši lauki un zemi, gleznaini pauguri. Cik mīlīgs tas viss savā svaigajā zaļumā bija salīdzinājumā ar drūmajiem Mortonas purviem! Jā, es pazinu šo ainavu gluži tāpat kā sen pazīstamas sejas vaibstus un zināju, ka atrodos tuvu mērķim.

—   Cik tālu no šejienes līdz Tornfīldai? — es jautāju kučierim.

—   Nepilnas divas jūdzes, cienītā, ja iesiet pāri tīrumiem.

«Mans ceļojums beidzies,» es nodomāju. Izkāpu no diližansa, atstāju ceļasomu glabāšanā, samaksāju par braucienu, iedevu kučierim dzeramnaudu un devos tālāk kājām. Pirmie saules stari spīguļoja uz lauku viesnīcas izkārtnes zeltītajiem burtiem; es izlasīju uzrakstu — «Ročesteru ģerbonis». Mana sirds sāka pukstēt straujāk, es tātad atrodos sava kunga īpašumā. Tomēr prieku nomāca doma:

«Bet varbūt tavs kungs aizbraucis no Anglijas? Un, ja viņš tiešām atrastos Tornfīldholā, kurp tu tā steidzies, — kas tur vēl dzīvo bez viņa? Viņa ārprātīgā sieva! Tātad tev tur nav ko darīt, tu nedrīksti nedz runāt ar viņu, nedz meklēt viņa tuvumu. Tu esi veltīgi ieradusies, labāk griezies atpakaļ,» ieteica brīdinošā balss. «Apjautājies viesnīcā par viņu; tur dabūsi zināt visu, kas tev nepieciešams; tavas šaubas tūlīt izklīdīs. Pieej tur pie tā vīrieša un apjautājies, vai misters Ročesters ir savā muižā.»

Padoms bija saprātīgs, tomēr es nevarēju sevi piespiest tā rīkoties. Es tik ļoti baidījos no atbildes, kas man liktu sabrukt aiz izmisuma. Paildzināt neziņu nozīmēja paildzināt cerības. Kaut reizi vēl skatīt šo māju visā tās spožumā! Pretī redzēju dzīvžogu, tālāk pletās lauki — tie paši lauki, pār kuriem, bēgot no Tornfīldas, es tajā rītā skrēju kā apmāta, atriebības fūriju vajāta, kas man dzinās pakaļ; pirms vēl biju izlēmusi, pa kuru ceļu iet, es jau atrados šo lauku vidū. Cik ātri es gāju! Brīžiem pat skrēju. Cik saspringti vēros tālumā, ilgodamās saskatīt labi pazīstamo parku! Ar kādu prieku es sveicu katru koku, kuru atcerējos, un pļavu un kalnu ainavu, kas parādījās to starpā.

Beidzot ieraudzīju parku. īsts biezoknis! Rīta klusumu iztraucēja skaļi kovārņu ķērcieni. Mani pārņēma neparasta sajūsma; steigtin steidzos tālāk. Vēl jāpāriet pāri laukam, vēl gabaliņš pa dzīvžogiem ietvertu ceļu — un, lūk, jau pagalma mūris un saimniecības ēkas! Taču pašu namu vēl aizsedza koki ar kovārņu ligzdām. «Es gribu redzēt māju no fasādes puses,» es nospriedu, «lai lepnie jumta dzegas ierobi tūlīt iepriecē manas acis un es uzreiz varu uziet sava kunga logu. Varbūt viņš stāv pie loga — viņš ceļas agri; bet varbūt viņš pastaigājas pa dārzu vai terasi? Kaut varētu viņu tikai mirkli redzēt! Kaut vienu vienīgu mirkli! Es taču nebūšu tik traka, lai skrietu pie viņa? Bet to es nevaru galvot, par to neesmu pārliecināta. Un, ja es to darītu, — kas tad notiks? Nekas briesmīgs nenotiks! Vai tas ir noziegums, ja viņa skatiens vēl reizi iededz liesmu manā sirdī? … Es jau sāku fantazēt: varbūt viņš šobrīd vēro saullēktu Pirenejos vai rāmās Vidusjūras krastā?»

Apgāju apkārt zemajam augļu dārza žogam un pagriezos ap stūri; tur starp diviem akmens bumbām rotātiem stabiem bija vārti, kas veda uz mauriņu. Paslēpusies aiz viena no stabiem, varēju pārredzēt visu nama fasādi. Piesardzīgi pastiepu kaklu, gribēdama pārliecināties, vai kādā no guļamistabām žalūzijas jau uzvilktas; no šejienes viss bija skaidri redzams — jumta dzegas ierobi, logi un visa fasāde.

Varbūt kovārņi, riņķodami man virs galvas, mani novēroja, kamēr es pētoši skatījos apkārt. Nezin ko viņi domāja. Droši vien brīnījās, kāpēc es sākumā izturējos bikli un piesardzīgi, bet pēkšņi kļuvu pārdroša. Uzmetusi ašu skatienu, es brīdi paliku kā zemē iemieta, izskrēju no paslēptuves un metos pāri mauriņam; mājas fasādes priekšā es apstājos un bez bailēm ilgi skatījos uz to. «Ko nozīmēja sākumā tēlotā kautrība?» varētu jautāt putni. «Un ko nozīmē šī muļķīgā pārdrošība tagad?»

Atļauj man, lasītāj, nelielu alegoriju.

Kāds mīlētājs atrod savu mīļoto aizmigušu uz sūnām apaugušas klints; viņš grib patīksmināties ap meiteni, viņu nepamodinājis. Viņš klusi zogas klāt pa zāli, viņam šķiet — iemīļotā pakustas; viņš atkāpjas, viņš ne par ko uz pasaules negribētu, lai mīļotā viņu pamana. Taču viss ir kluss; viņš atkal tuvojas, viņš pārliecas pār mīļoto: viņas seju klāj viegls plīvurs — viņš to paceļ un noliecas zemāk; viņa acis kāro ieraudzīt dusošu daiļumu — tik siltu, krāšņu un apburošu. Cik alkaini viņš skatās uz mīļoto! Un pēkšņi sastingst. Kā viņš satrūkstas! Un tad cieši apskauj augumu, kam pirms mirkļa nebija uzdrošinājies ne pirkstu piedurt. Skaļi viņš tagad sauc viņas vārdu un raugās uz viņu satrauktu skatienu. Viņš apskauj skaistuli tik cieši, sauc viņas vārdu tik skaļi, skatās uz viņu tik neprātīgi, jo nekas mīļoto vairs nevar atmodināt — nedz skaņa, nedz kustība. Viņš domāja, ka mīļotā mierīgi dus, bet atklāja, ka viņa ir mirusi.

Es arī biklā priekā cerēju ieraudzīt staltu namu — bet ieraudzīju melnas, apdegušas krāsmatas.

Tagad vairs nevajadzēja slēpties aiz vārtu staba un piesardzīgi skatīties uz guļamistabas logu žalūzijām, baidoties, ka aiz tām varētu pamosties dzīvība. Tagad vairs nevajadzēja klausīties, vai neatvērsies kādas durvis un neatskanēs soļi uz terases vai grantētiem ceļiem. Maurs bija izmīdīts, parks aizaudzis, vārti pamesti plaši vaļā. No mājas (es atcerējos savu sapni) bija palikusi tikai fasāde — augsta, apdegusi siena, kurā melno ja tukši logi; nebija nedz jumta, nedz tornīšu, nedz skursteņu — viss bija sabrucis.

Pār drupām valdīja nāves klusums, dvesmoja pamestības elpa. Nav nekāds brīnums, ka vēstules, ko sūtīju šurp, palika neatbildētas; tikpat labi es būtu varējusi sūtīt tās kapakmeņiem baznīcas velvēs. Dūmos un liesmās nomelnējušie akmeņi skaidri liecināja par nelaimi, kas piemeklējusi Tornfīldu, — tā aizgājusi bojā ugunsgrēkā. Bet kā šis ugunsgrēks izcēlies? Kādu noslēpumu glabā šīs krāsmatas? Kas vēl aizgājis bojā bez ģipša, marmora un koka? Vai zaudēta ne tikai mantība, bet arī kādam dzīvība? Un, ja tā būtu, — tad kam? Drausmīgs jautājums! Bet šeit nebija neviena, kas varētu uz to atbildēt, nebija nevienas pēdas, neviena mēma liecinieka.

Klaiņodama ap sabrukušajiem mūriem un pa izpostītās ēkas iekšpusi, es sapratu, ka nelaime notikusi diezgan sen. Droši vien ap šim sienām jau vējš bija sadzinis kupenas, rudens lieti plūduši iekšā pa tukšajiem logiemjļ pavasari uz mitro gruvešu kaudzes zaļoja augi, bet starp akmeņiem un nokritušajām sijām jau klājās sūna un kup-fl loja nezāles. Bet kur patlaban ir šo drupu nelaimīgais f īpašnieks? Kā viņš dzīvo? Kādā pasaules malā mīt? Mans« skatiens nevilšus aizklīda līdz pelēkajam baznīcas tornim § netālu no vārtiem, un es sev jautāju: «Vai tikai īpaš-.j nieks nedala ar Dēmeru de Ročesteru šauro marmora ī1 mājokli?»

Atbildi uz šo jautājumu nevarēju dabūt nekur citur kā tikai lauku viesnīcā un tāpēc drīz vien turp atgriezos.'» Viesnīcnieks pats atnesa man brokastis atsevišķā istabā, fl Palūdzu viņam aizvērt durvis un apsēsties, jo gribēju kaut ko pajautāt. Bet, kad viņš bija apsēdies, tad gandrīz nezināju, kā iesākt, tādas bailes man bija no varbūtējām 1 atbildēm. Turklāt pamestās krāsmatas, ko tikko biju at- * stājusi, jau sagatavoja mani skumjam stāstam. Viesnīc- ļ nieks bija cienījama izskata pusmūža vīrietis.

—    Jūs droši vien pazīstat Tornfīldholu? — es beidzot ! jautāju.

—    Protams, cienītā, es kādreiz tur dzīvoju.

—    Tā? — «Bet ne manā laikā,» es nodomāju, «jo es jūs nepazīstu.»

—    Biju nelaiķa mistera Ročestera pagrabmeistars, — ' viņš piebilda.

Nelaiķa! Nu mani trāpīja trieciens, no kura visu laiku j centos izvairīties.

—   Nelaiķa! — es izdvesu. — Vai viņš ir miris?

—    Es domāju pašreizējā īpašnieka mistera Edvarda tēvu, — viesnīcnieks paskaidroja. Es uzelpoju, asinis atkal sāka ritēt. Šie vārdi mani nomierināja. Misters Ed- vards — mans misters Ročesters (lai dievs viņu sargā, lai viņš būtu kur būdams!) ir dzīvs un ir «tagadējais īpašnieks»! Cik iepriecinoši vārdi! Tagad domāju, ka spēšu noklausīties visu, kas vēl sekos, pavisam mierīgi, lai kādi šie atklājumi būtu. Ja viņš neguļ kapā, tad droši vien mani pārāk nesatrauks ziņa, ka viņš atrodas pasaules pretējā malā.

—    Vai misters Ročesters vēl tagad dzīvo Tornfīldā? — es jautāju, protams, jau zinādama, kāda šī atbilde būs, bet gribēdama tiešo jautājumu par viņa pašreizējo dzīves vietu atlikt cik vien iespējams ilgi.

—    Nē, cienītā, ne! Tur vairs neviens nedzīvo. Jūs laikam esat svešiniece, citādi būtu dzirdējusi, kas šeit notika pērnajā rudenī. Tornfīldholā tagad ir tikai drupu kaudze; muiža nodega līdz pamatiem pašā ražas ievākšanas laikā. Drausmīga nelaime! Gāja zudumā tik daudz dārgu mantu! Tikai kādu mēbeli izdevās paglābt. Ugunsgrēks izcēlās pusnaktī, un, kad no Milkotas atbrauca ugunsdzēsēji, ēka jau dega gaišās liesmās. Šausmīgs skatsl Es to redzēju savām acīm.

—    Pusnaktī! — es čukstēju. Jā, tā aizvien bija Tornfīldas liktenīgā stunda. — Vai noskaidrojās, kā ugunsgrēks izcēlies? — es vaicāju.

—    Izmeklētājiem bija zināmas aizdomas, bet tikai aizdomas, cienītā. Man gan rādās, ka par ugunsgrēka izcelšanos nav nekādu šaubu. Jūs varbūt nezināsiet, — viņš turpināja, piebīdīdams krēslu tuvāk galdam un klusinādams balsi, — ka tajā namā tika turēta kāda lēdija, kāda vājprātīga lēdija.

—    Esmu par to dzirdējusi.

—    Viņu ļoti stingri uzraudzīja, cienītā, gadiem ilgi neviens pat īsti nezināja, vai tāda lēdija tiešām tur ir. Neviens viņu nebija redzējis, klīda tikai valodas, ka tāda dzīvo kungu namā, tāpēc grūti bija noskaidrot, no kurienes viņa uzradusies. Vieni runāja, ka misters Ročesters atvedis šo sievieti no ārzemēm, citi domāja, ka tā agrāk bijusi viņa metrese. Bet pirms gada notika dīvains gadījums — ļoti dīvains gadījums.

Baidījos dzirdēt savu dzīves stāstu, tāpēc mēģināju viesnīcnieku atkal novirzīt uz galveno tematu.

—    Un kas bija šī lēdija?

—    Šī lēdija, cienīgā, — viņš atbildēja, — kā izrādījās, bija mistera Ročestera sieva! Tas atklājās visdīvainākā kārtā. Muižas namā dzīvoja kāda jauna lēdija, guvernante, kurā misters Ročesters…

—    Bet ugunsgrēks? — mudināju viņu turpināt.

—    Tūlīt, cienītā, stāstīšu arī par to, — nu tā, tātad guvernante, kurā misters Edvards iemīlējās. Kalpotāji teica, ka viņi nekad neesot redzējuši tik ļoti iemīlējušos cilvēku kā misters Ročesters, ne soli neesot no šās atkāpies. Viņi novērojuši kungu — kā jau kalpotāji mēdz darīt, cienītā, — un atklājies, ka šī guvernante misteram Ročesteram bijusi dārgāka par visu pasaulē; turklāt viņu par glītu meiteni uzskatījis tikai viņš, neviens cits. Tāds

sīks, trausls skuķēns bijis, gandrīz bērns. Es pats šo meiteni nekad netiku redzējis, bet Lī, istabene, man par viņu stāstīja. Lī guvernanti ieredzēja. Misteram Ročesteram bija apmēram četrdesmit gadu, bet guvernantei pat ne divdesmit; un jūs zināt, ja šajā vecumā džentlmeņi iemīlas meitenēs, tad ir kā apmati; vārdu sakot, misters Ročesters gribēja guvernanti apprecēt.

—   Turpinājumu jūs man varat pastāstīt citreiz, — es teicu, — tagad man ir sevišķs iemesls uzzināt visu par ugunsgrēku. Vai tad šo vājprātīgo, šo misis Ročesteru, turēja aizdomās?

—    Jūs uzminējāt, cienītā! Skaidrs ir tas, ka tikai viņa, neviens cits kā viņa aizdedzināja māju! Vājprātīgai bija kalpone, kurai vajadzēja viņu uzmanīt, — misis Pūla, sieviete, kas prata savu darbu, turklāt ļoti uzticama, bet viņai bija viena vaina, kas, starp citu, piemīt daudzām slimo kopējām un saimniecības vadītājām, — viņa vienmēr nēsāja līdzi pudeli džina un dažreiz iekampa tā pa- vairāk. Tas ir piedodams, jo viņai bija smaga dzīve; bet tas tomēr, kā izrādījās, bija bīstami; kad misis Pūla, iebaudījusi ar minerālūdeni atšķaidīto džinu, gulējusi ciešā miegā, trakā lēdija, kas bija viltīga kā ragana, izvilkusi kopējai no kabatas atslēgu, izlavījusies no istabas un klaiņojusi apkārt pa visu māju, pastrādādama visdažādākos posta darbus — kas vien iešāvies prātā. Stāsta, ka reiz viņa gandrīz jau sadedzinājusi savu vīru viņa paša gultā, bet es par to nekā nezinu. Tajā naktī viņa gan vispirms aizdedzinājusi aizkarus telpā blakus viņas istabai, pēc tam nokāpusi stāvu zemāk un iegājusi istabā, kur agrāk gulējusi guvernante (laikam nojautusi kaut ko un izjutusi naidu pret meiteni), un pielaidusi uguni gultai, bet tur, par laimi, neviens nav gulējis. Guvernante pirms diviem mēnešiem bija aizbēgusi, un, kaut gan misters Ročesters lika viņu meklēt, it kā viņa būtu visdārgākais, kas viņam pasaulē pieder, viņam tomēr neizdevās nekā uzzināt; un tad viņš sāka trakot — trakot vilšanās dēļ; viņš nekad nav bijis nesavaldīgs, bet, kad bija pazaudējis meiteni, tad kļuva tieši bīstams. Bez tam viņš gribēja būt pavisam viens. Viņš aizsūtīja tālu prom saimniecības vadītāju misis Fērfeksu — pie viņas paziņām; bet viņš rīkojās pieklājīgi, jo piešķīra viņai prāvu mūža renti; viņa to arī bija pelnījusi — lāga dvēsele bija. Mis Adelu, savu aizbilstamo, viņš nodeva pansijā. Viņš pārtrauca visus

sakarus ar apkārtējo muižnieku ģimenēm un ieslēdzās mājā kā vientuļnieks.

—    Vai tad viņš nav aizbraucis no Anglijas?

—    Aizbraucis no Anglijas? Kur nu! Viņš vairs nepārkāpa pār savas mājas slieksni; tikai naktīs gan staigāja apkārt pa parku un augļu dārzu kā rēgs, it kā būtu zaudējis prātu; es domāju, ka viņš arī bija zaudējis prātu, tāpēc ka, cienītā, pasaulē nav bijis gudrāka, lepnāka un drošsirdīgāka džentlmeņa par viņu, kamēr viņš nebija saticis to knīpu guvernanti. Viņš nedz dzēra, nedz spēlēja kārtis, nedz notrieca naudu zirgu skriešanās sacīkstēs kā dažs labs — un, lai arī nebija sevišķi izskatīgs, toties bija ārkārtīgi drosmīgs. Pazinu viņu jau kā puiku un bieži domāju, vai tā mis Eira nevarēja lauzt sprandu, pirms atbrauca uz Tornfīldu.

—   Tātad misters Ročesters bija mājās, kad izcēlās ugunsgrēks?

—   Jā, kā tad, ka bija! Viņš uzkāpis augšstāvā, kad apakšā viss jau dedzis, pamodinājis kalpotājus un palīdzējis viņiem tikt lejā, un tad gājis atpakaļ, lai glābtu savu vājprātīgo sievu. Tad pārējie saukuši, ka vājprātīgā esot uz jumta; tur viņa tiešām stāvēja, rokas vicinādama pār jumta dzegas ierobiem un kliegdama tik spalgi, ka varēja dzirdēt veselu jūdzi tālu; es redzēju un dzirdēju to pats savām acīm un ausīm. Liela auguma sieviete gariem, melniem matiem; mati plīvoja starp liesmām. Un tad es redzēju un visi citi arī redzēja, kā misters Ročesters izlīda pa bēniņu logu uz jumta; mēs dzirdējām, ka viņš iesaucas: «Berta!» — un iet viņai klāt, cienītā, un tad viņa spalgi iegaudojās un nolēca zemē. Nākamajā mirklī viņa jau sašķaidītu galvu gulēja asins peļķē uz akmeņiem.

—    Mirusi?

—    Beigta un pagalam!

—    Žēlīgais dievs!

—    Jā, cienītā, tas bija drausmīgs skats!

Viņš neviļus noskurinājās.

—    Un pēc tam? — es vaicāju.

—   Nu, cienītā, pēc tam māja nodega līdz pamatiem, palika tikai dažas sienas.

—    Vai vēl kāds aizgāja bojā?

—    Nē, bet iespējams, ka tas būtu labāk

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Nabaga misters Edvards! — viņš iesaucās. — Nekad nebiju domājis, ka viņu piemeklēs tāda nelaime! Daži gan apgalvo — viņš dabūjis taisnīgu sodu, jo noslēpis pirmo laulību un gribējis apprecēties otrreiz. Pirmā sieva taču vēl bija dzīva! Bet man gan viņa žēl.

— Bet jūs taču teicāt, ka viņš ir dzīvs! — es iesaucos.

— Jā, jā, viņš ir dzīvs, bet daudzi domā, ka viņam būtu labāk, ja viņš būtu miris.

—    Kāpēc? — Atkal man asinis sastinga dzīslās. — Kur viņš ir? — es jautāju. — Vai Anglijā?

—   Jā, jā, Anglijā gan; viņš jau nevar aizbraukt no Anglijas — viņš, manuprāt, ir kā piekalts pie vietas.

Cik mokoši bija to klausīties! Bet šis vīrietis acīmredzot gribēja šīs mokas paildzināt.

—    Misters Ročesters ir pilnīgi akls, — viņš beidzot teica. — Jā, pilnīgi akls — mūsu misters Edvards.

Es biju baidījusies no vēl kaut kā ļaunāka. Biju baidījusies, ka viņš sajucis prātā. Saņēmu drosmi un jautāju, kā šī nelaime notikusi.

—    Šai nelaimē vainojama tikai viņa paša drosme un pat labsirdība, cienītā. Viņš negribēja ātrāk atstāt māju, kamēr visi nav izvākti. Kad misters Ročesters skrēja lejā pa lielajām kāpnēm, pēc tam kad misis Ročestera jau bija nolēkusi no jumta, pēkšņi atskanēja skaļš brīkšķis, un viss sagruva. Viņu izvilka no gruvešiem dzīvu, bet galīgi sakropļotu; sijas gan bija nokritušas tā, ka daļēji viņu pasargāja, tomēr viena acs bija izsista un roka tā saspiesta, ka dakterim misteram Karteram vajadzēja to tūlīt noņemt. Pēc tam iekaisa otra acs un arī kļuva akla. Tagad viņš ir pavisam nevarīgs — akls un kropls.

—   Kur viņš ir? Kur viņš tagad dzīvo?

—    Ferndīnā, tur viņam ir muiža, kādas trīsdesmit jūdzes no šejienes. Galīgi nomaļa vieta.

—   Un kas ir pie viņa?

—   Vecais Džons ar sievu; misters Ročesters negribēja nevienu citu. Stāsta, ka viņš esot galīgi satriekts.

—   Vai jums ir kāda ekipāža?

—    Mums ir kariete, cienītā, ļoti ērta kariete.

—    Lieciet to tūlīt iejūgt! Ja jūsu kučieris mani šodien vēl pirms tumsas aizvedīs uz Ferndīnu, es samaksāšu jums un viņam divkārt.

Ferndlnas muiža bija diezgan veca, ne sevišķi liela ēka bez jebkādas arhitektonikas un atradās dziļi mežā. Es par šo muižu biju dzirdējusi jau agrāk. Misters Ročesters bieži runāja par Ferndlnu un dažkārt turp aizbrauca. Viņa tēvs šo īpašumu bija nopircis turienes medību vietu dēļ. Misters Ročesters labprāt būtu gribējis iznomāt šo muižu, bet nevarēja atrast nomnieku, jo muiža bija nomaļā un neveselīgā nostūrī. Tāpēc Ferndīnā neviens nedzīvoja, māja nebija mēbelēta, tikai divas trīs istabas tika turētas kārtībā, lai tajās medību sezonā varētu apmesties īpašnieks.

Sasniedzu šo muižu īsi pirms tumsas; debesis bija no- mākušās, pūta auksts vējš, līņāja smalks lietus. Samaksājusi solīto, es biju atlaidusi kučieri un pēdējo jūdzi nogājusi kājām. Biezajā un tumšajā mežā pat no neliela attāluma nevarēja saskatīt māju. Dzelzs vārti ar granīta stabiem parādīja man ieeju. Iegājusi pa tiem, es pēkšņi atrados starp milzu kokiem. Zem zaļās lapotnes, līkumodams gar sūnainajiem, červeļainajiem stumbriem, veda zālains celiņš. Atri devos uz priekšu pa to, cerēdama drīz ieraudzīt māju; taču ceļš veda aizvien tālāk un tālāk, likās — tam nekad nebūs gala; nekas neliecināja, ka tuvumā būtu kāds miteklis vai parks.

Es nolēmu, ka eju nepareizā virzienā un esmu apmaldījusies. Vakara krēslā biezais mežs kļuva vēl tumšāks. Raudzījos apkārt, meklēdama citu ceļu, bet to neredzēju. Visapkārt bija tikai savijušies zari, augstu koku stumbri un necaurredzama lapotne.

Tomēr devos tālāk; beidzot ceļš, kļuva platāks, pavīdēja tāds kā gaišums, koki it kā atkāpās; pēkšņi es samanīju žogu, pēc tam māju, kas dziestošajā dienas gaismā tikko atšķīrās no kokiem — tik zaļas un apsūnojušas bija vecās sienas. Iegāju pa vārtiņiem, kas bija aiztaisīti tikai ar bultu, un atrados iežogotā mauriņā, ko puslokā apņēma mežs. Nebija nedz puķu, nedz dobju, mauriņu ietvēra tikai plats, grantēts ceļš. Mājai bija divi tomīši, šauri, spraišļoti logi; parādes durvis arī bija šauras, un pie tām veda viens pakāpiens. Šī tiešām bija galīgi nomaļa vieta, kā bija teicis viesnīcnieks; visur valdīja tāds klusums kā baznīcā; bija dzirdams tikai, kā lapotnē šalko lietus.

«Vai tiešām šeit kāds dzīvo?» es sev jautāju.

Jā, tomēr dzīvo, jo es dzirdēju šaurās durtiņas nočīkstam; tās atdarījās, un tajās parādījās kāds stāvs.

Durvis atvērās platāk, pa tām kāds iznāca un mijkrēslī palika stāvam uz pakāpiena; tas bija vīrietis bez cepures; viņš izstiepa roku, it kā gribētu pārliecināties, vai vēl līst. Kaut gan jau bija dziļa krēsla, es viņu pazinu — tas bija mans Edvards Ročesters!

Es apstājos un aizturēju elpu, lai nemanāmi varētu novērot viņu. Sastapšanās bija negaidīta, un manu prieku aptumšoja sāpes. Man nebija grūti savaldīties, lai apslāpētu kliedzienu, nevajadzēja pat piespiest sevi neskriet viņam pretī.

Viņa augums joprojām bija tikpat stalts un atlētisks, stāja tāda pati taisna, mati kraukļa melnumā; arī vaibsti nebija pārvērtušies, pat nebija kļuvuši asāki; vesels gads ciešanu nav varējis salauzt nedz viņa spēku, nedz veselību. Bet kā bija pārvērtusies viņa sejas izteiksme! Tajā jautās izmisums un drūmas domas; viņš atgādināja ievainotu un sagūstītu meža zvēru vai laupītājputnu, kura drūmo vientulību traucēt ir bīstami. Sagūstīts ērglis, kam zeltainās acis izrāvusi nežēlīga roka, — lūk, ar ko varēja salīdzināt šo aklo Samsonu.

Lasītāj, varbūt tu domā, ka viņš man likās briesmīgs savā akla cilvēka niknumā? Tad tu mani nepazīsti. Manas bēdas klusināja jaukas cerības, ka es drīz noskūpstīšu viņa bargo pieri un cieši sakniebtās lūpas; taču šis vēl nebija īstais brīdis. Es nolēmu viņu pagaidām neuzrunāt.

Viņš nokāpa no pakāpiena un lēnām, taustīdamies devās uz mauriņu. Kur palikusi viņa enerģiskā gaita? Tad viņš apstājās, it kā nezinādams, uz kuru pusi pagriezties. Viņš izstiepa roku un atvēra plakstus; tad pievērsa savu neko neredzošo skatienu debesīm un koku puslokam, bet bija skaidri manāms, ka viņam tas viss ir tikai necaurredzama tumsa. Viņš bija izstiepis labo roku (kreiso, sakropļoto viņš turēja aiz svārku malas) un ar tausti it kā centās apjaust, kas atrodas ap viņu. Taču roka tvēra tikai tukšumu, jo koki atradās vairākus soļus tālāk. Viņš atmeta šo mēģinājumu, sakrustoja rokas uz krūtīm un palika klusi un nekustīgi stāvam lietū, kas lija uz viņa kailās galvas. Šajā mirklī viņam piegāja klāt Džons.

<— Vai jūs nepieturētos pie mana elkoņa, ser? — viņš vaicāja. — Lietus sāk līt stiprāk. Vai nebūtu labāk, ja jūs ietu iekšā?

—    Liec mani mierā! — skanēja atbilde.

Džons aizgāja, mani nepamanījis. Misters Ročesters tagad mēģināja staigāt viens, bet veltīgi — viņš jutās pārāk nedrošs. Taustīdamies viņš aiztika līdz mājai, par- kāpa pār slieksni un aizcirta durvis.

Tagad arī es uzdrošinājos pieiet pie durvīm un pieklauvēt; durvis atvēra Džona sieva.

—    Labvakar, Mērij, — es teicu.

Viņa satrūkās, it kā ieraudzījusi rēgu; es viņu nomierināju. Tad viņa aši nobēra: — Vai tā tiešām esat jūs, mis, atnākusi šurp tik vēlā stundā uz šo nomaļo vietu? — Es paspiedu viņas roku un sekoju viņai virtuvē, kur Džons sēdēja pie gaišas uguns. Es īsi paskaidroju, ka zinu visu, kas noticis Tornfīldā pēc manas aiziešanas, un esmu ieradusies apciemot misteru Ročesteru. Es lūdzu Džonu aiziet līdz sargmājiņai, kur biju izkāpusi no karietes un atstājusi savu koferi; pēc tam, ņemdama nost cepuri un apmetni, apjautājos Mērijai, vai es varētu šeit pārgulēt. Uzzinājusi, ka tas neesot viegli, tomēr viņa darīšot, ko varēšot, es paziņoju, ka palikšu. Tieši šajā mirklī no viesistabas atskanēja zvans.

—    Kad jūs ieiesiet pie viņa, — es teicu, — tad pasakiet kungam, ka ieradusies kāda persona, kas vēlas ar viņu runāt, bet neminiet manu vārdu.

—   Neticu, ka viņš jūs pieņems, — viņa atbildējā. — Viņš noraida katru apmeklētāju.

Kad viņa atgriezās, es apjautājos, ko viņš teicis.

—   Viņš grib zināt, kas jūs tāda esat un kāpēc atbraukusi, — Mērija atbildēja. Tad viņa ielēja glāzē ūdeni un nolika to kopā ar svecēm uz paplātes.

—    Vai viņš tādē) jūs sauca? — es vaicāju.

—   Jā, viņš arvien vakaros liek ienest sveces, kaut gan ir akls.

—    Dodiet man paplāti, es to ienesīšu.

Izņēmu paplāti viņai no rokām; viņa man parādīja durvis uz viesistabu. Mana sirds pukstēja tik ātri, ka paplāte manās rokās drebēja; ūdens pāršļakstījās pār glāzes malu; Mērija man atvēra durvis un tad atkal aizvēra. *

Dzīvojamā istaba likās Joti drūma; kamīnā čūlāja malka; pie uguns, galvu atbalstījis pret augsto, vecmodīgo kamīnu, stāvēja šīs telpas aklais iemītnieks. Patālāk no kamīna, it kā baidīdamies, ka aklais neviļus var uzkāpt virsū, saritinājies gulēja viņa vecais suns Pilots. Suns saausījās, kad es ienācu, pēc tam smilkstēdams uzlēca kājās un metās man klāt, gandrīz izsizdams paplāti man no rokām. Noliku paplāti uz galda, tad noglaudīju suni un klusi teicu: .«Mierā!» Misters Ročesters instinktīvi pagriezās, it kā gribēdams redzēt, kas šeit notiek, taču, nekā nevarēdams ieraudzīt, novērsās un nopūtās.

—    Dod man ūdeni, Mērij, — viņš teica.

Es piegāju pie viņa, turēdama rokā glāzi, kas tagad bija tikai līdz pusei pilna. Pilots man sekoja, joprojām nevarēdams nomierināties.

—    Kas noticis? — misters Ročesters vaicāja.

—   Mierā, Pilot! —es atkārtoju.

Mistera Ročestera roka, ceļot pie lūpām glāzi, apstājās pusceļā — šķita, ka viņš ieklausās; tad viņš izdzēra ūdeni un nolika glāzi. — Tā taču esi tu, Mērij, vai ne?

—   Mērija ir virtuvē, •— es atbildēju.

Viņš strauji izstiepa man pretī roku, bet, neredzēdams, kur es stāvu, nevarēja man pieskarties.

—           Kas šeit ir? Kas šeit ir? — viņš prašņāja, cenzdamies saskatīt kaut ko ar savām izdzisušajām acīm. Ak, veltīgas un nožēlojamas pūles! — Atbildiet! Runājiet! — viņš pavēlēja skaļi un valdonīgi.

—           Vai negribat vēl ūdeni, ser? Man pusglāze izlija, — es teicu.

—    Kas šeit ir? Kas šeit ir ienācis? Kas runā?

—           Pilots mani tūlīt pazina, un Džons un Mērija zina, ka es te esmu. Atbraucu tikai šovakar, — es atbildēju.

—          Augstais dievs! Kāds pašapmāns! Kāds brīnišķīgs vājprāts pārņēmis mani!

—          Tas nav nedz pašapmāns, nedz vājprāts. Jūsu skaidrais prāts, ser, neļausies pašapmānam, un jūs esat pārāk veselīgs, lai sajuktu prātā.

—           Bet kur ir pati runātāja? Varbūt tā ir tikai balss? Es nevaru jūs redzēt, bet man jums jāpieskaras, citādi man sirds apstāsies un galva pārplīsīs. Lai jūs būtu kas būdama, ļaujiet sev pieskarties, citādi es nomiršu!

Es satvēru viņa izstiepto roku un saspiedu savās plaukstās.

—          Tie ir viņas pirkstiņi! — viņš iesaucās. — Viņas sīkie, slaidie pirkstiņi! Tātad te ir arī viņa pati!

Mistera Ročestera muskuļainā roka izrāvās no manām plaukstām; viņš saķēra mani aiz pleca, aiz kakla, ap vidukli, viņš apskāva mani un piekļāva sev klāt.

—    Vai tā ir Džeina? Kas tā ir? Viņas stāvs, viņas augums…

—    Un viņas balss, — es piebildu. — Viņa visa ir šeit, un ari viņas sirds ir pie jums. Lai dievs jūs pasargā, ser! Esmu tik laimīga, ka atkal redzu jūs.

—    Džeina Eira! Džeina Eira! — viņš atkārtoja.

— Jā, mans mīļais mister Ročester, — es atbildēju, — es esmu Džeina Eira. Es jūs sameklēju, esmu atgriezusies pie jums.

—    Vai tā ir taisnība? Vai tā ir īstenība? Vai tu esi mana dzīvā Džeina?

—   Jūs taču man pieskārāties, ser, un tagad jūs turat mani apskautu, turklāt tik cieši! Es neesmu salta kā mironis, es neizgaisīšu kā rēgs.

—    Mana mīļā! Dzīva! Tās tiešām ir viņas rokas un kājas, tā ir viņas mīļā seja! Bet vai tāda svētlaime maz iespējama pēc visām manām nelaimēm! Tas ir sapnis! Cik bieži sapņos es kļauju viņu pie savas sirds kā patlaban; daudzreiz man šķiet, ka skūpstu viņu, lūk, tā, un jūtu, ka viņa mani mīl, un ticu, ka viņa mani nekad vairs neatstās.

—     Es jūs nekad vairs neatstāšu, ser.

—    «Nekad vairs neatstāšu,» saka parādība? Taču es arvien pamodies sapratu, ka tas viss bijis tikai sapnis; esmu vientuļš un pamests, mana dzīve ir drūma, tukša un bezcerīga; mana dvēsele ir izslāpusi, bet tai liegta veldze, mana sirds ir izsalkusi, bet tai liegta barība. Tu mīļā, maigā parādība, tu tagad man pieglaudies, taču tu izgaisīsi tāpat, kā izgaisa tavas māsas. Bet noskūpsti mani, pirms pazūdi, apskauj mani, Džeina!

—    Tā, ser, un vēlreiz!

Es piespiedu lūpas pie viņa acīm, kādreiz tik starojošām, bet tagad izdzisušām, atglaudu matus no viņa pieres un skūpstīju arī pieri. Pēkšņi viņš kā pamodās un atskārta, ka tas viss notiek īstenībā.

—    Vai tiešām tā esi tu, Džeina? Tātad tu esi atgriezusies pie manis?

—   Jā, esmu atgriezusies!

—    Tu neesi noslīkusi kādā dīķī vai upē? Neklīsti apkārt svešumā bez naudas un pajumtes?

—   Nē, ser, tagad es esmu neatkarīga sieviete.

—   Neatkarīga! Ko tu ar to gribi teikt, Džeina?

—    Mans tēvocis Madeirā nomira un atstāja man piectūkstoš mārciņu.

—    A, tas izklausās reāli, tā tiešām ir patiesība! — viņš iesaucās. — To es nevarētu pat nosapņot. Turklāt tā ir viņas balss, tik moža un satraukta, bet ari tik maiga! Tā spirdzina un atdzīvina manu nomākto sirdi. Kā tad tā, Džeina! Vai tagad tu esi neatkarīga sieviete? Bagāta sieviete?

—    Jā, ser. Ja jūs man neatjausiet dzīvot pie jums, es varu uzcelt sev māju tepat blakām, un vakaros, kad jums iegribēsies patērzēt, jūs nāksiet pie manis ciemos un sēdēsiet manā viesistabā.

—    Bet, ja tu esi bagāta, Džeina, tad taču tev noteikti ir draugi, kas rūpēsies par tevi un nepiejaus, ka tu velti sevi tādam aklam un nožēlojamam cilvēkam kā es.

—    Es jums teicu, ser, ka esmu ne tikvien bagāta, bet arī neatkarīga. Esmu pati noteicēja par sevi.

—   Un tu gribi palikt pie manis?

—    Protams, ja vien jums nav iebildumu. Es būšu jūsu kaimiņiene, jūsu kopēja, jūsu saimniecības vadītāja. Redzu, ka jūs esat vientuļš, es būšu jums laika kavētāja — lasīšu jums priekšā, iešu ar jums pastaigāties, sēdēšu jums blakus, pakalpošu jums, būšu jūsu acis un rokas. Neskumstiet vairs, mans mīļais kungs, jūs nekad vairs nebūsiet vientuļš, kamēr es dzīvošu.

Viņš neatbildēja; šķita, ka viņš iegrimis dziļās, smagās domās; viņš nodrebēja, viņa lūpas pavērās, it kā viņš grasītos kaut ko teikt, bet atkal sakniebās. Jutos mazliet apmulsusi. Varbūt es pārāk ātri biju atmetusi aizspriedumus un viņš, tāpat kā Sent-Džons, bija netīkami pārsteigts par manu neapdomīgo paziņojumu. Es tiešām to visu piedāvāju, cerēdama, ,ka misters Ročesters gribēs mani apprecēt. Man bija neapzināta pārliecība, ka viņš tūlīt lūgs mani piederēt viņam. Bet, tā kā viņš nebilda ne vārda un arvien vairāk sadrūma, man pēkšņi iešāvās prātā, ka varbūt esmu maldījusies un nonākusi neveiklā stāvoklī. Tāpēc es mēģināju pamazām atbrīvoties no viņa skavām, bet viņš mani piekļāva sev vēl ciešāk.

—    Nē, nē, Džeina tu nedrīksti atkal aiziet! Nē! Es esmu tev pieskāries, dzirdējis tavus vārdus, izjutis tava tuvuma jaukumu, tava mierinājuma saldmi. Es vairs nevaru atteikties no šiem priekiem. Man tik maz kas atlicis dzīvē 1 Tev jābūt pie manis! Lai smejas par mani, lai sauc mani par neprāti, par egoistu — tas mani neskar! Visa mana dvēsele alkst tevis! Tev jāremdina šīs alkas, citādi tā bargi atriebsies savai mirstīgajai čaulai.

—    Ser, es taču palikšu pie jums, es to jums jau apsolīju.

—    Jā, bet, apsolot palikt pie manis, tu domā pavisam kaut ko citu nekā es. Varbūt tu esi nolēmusi būt pie manis visu laiku par kopēju (tu esi laba un augstsirdīga, esi gatava uzupurēties to labā, kurus tu žēlo), un man, protams, ar to jāsamierinās. Es droši vien tagad drīkstu tev veltīt vienīgi tēvišķīgas jūtas? Vai tu domā tā? Nu, saki!

—    Es darīšu, kā jūs vēlēsieties, ser. Esmu ar mieru būt tikai jūsu kopēja, ja jūs uzskatāt, ka tā ir labāk.

—    Tu taču nevari visu mūžu būt mana kopēja, Džeina. Tu esi jauna, tu, protams, apprecēsies.

—    Es negribu precēties.

—    Bet tev vajadzētu gribēt, Džeina. Ja es vēl būtu tāds, kāds reiz biju, tad panāktu, lai tu gribi, — bet akls kroplis…

Atkal viņš iegrima drūmās pārdomās. Man turpretim no sirds novēlās kā akmens: viņa pēdējie vārdi norādīja, kur slēpjas grūtības, un, tā kā es tās neievēroju, tad mans mulsums pazuda un es turpināju sarunu daudz draiskākā tonī.

—    Ir laiks jums atkal piešķirt cilvēcisku izskatu, — es teicu, bužinādama viņa biezās, izspūrušās matu cirtas. — Es redzu, ka jūs jau sākat pārvērsties par lauvu vai kādu citu plēsīgu dzīvnieku. Šeit šajos pirmatnējos mežos jūs man atgādināt Nebukadnecarujūsu mati izskatās kā ērgļa spalvas; es neievēroju — varbūt arī jūsu nagi izauguši tik gari kā plēsīgam putnam?

—    Šai rokai nav nedz pirkstu, nedz nagu, — viņš teica, parādīdams man sakropļoto roku. — Tikai stumbenis. Atbaidošs skats! Vai ne, Džeina?

—    2ēl skatīties uz to, tikpat žēl redzēt jūsu acis un apdegumu rētas pierē. Bet visļaunākais ir tas, ka tāpēc jums ļoti pieķeršos un jūs izlutināšu.

—     Es domāju, ka tu riebumā novērsīsies no manis, Džeina, kad ieraudzīsi manu roku un izkropļoto seju. - — Tā jūs domājāt? To jūs man labāk nesakiet, citādi es sākšu par jums slikti domāt. Bet tagad palaidiet mani brītiņu vaļā, lai varu iztīrīt kamīnu un iekurt lielāku uguni. Vai jūs saredzat liesmas?

—   Jā, ar labo aci es redzu gaišumu — tādu kā sārtu plankumu.

—    Un sveces?

—    Ļoti vāji, kā miglā tītas.

—    Bet vai mani jūs redzat?

—    Nē, mana lauma, bet es jau esmu bezgala pateicīgs, ka varu dzirdēt un just tevi.

—    Kad jūs ēdat vakariņas?

—    Es nekad neēdu vakariņas.

—    Bet šovakar jums jāēd. Es esmu izsalkusi, un jūs arī noteikti esat izsalcis, tikai to aizmirsis.

Iesaucu Mēriju, un drīz istaba izskatījās daudz mājīgāka. Mēs pagatavojām misteram Ročesteram garšīgu maltīti. Jutos pacilātā garastāvoklī un līksmi un brīvi tērzēju ar viņu līdz pusnaktij. Man nevajadzēja sevi apvaldīt, iegrožot savu jautrību un dzīvesprieku, kopā ar viņu es jutos labi un atraisīti, jo zināju, ka viņam patīku. Viss, ko es runāju, likās viņu mierinām un uzmundrinām. Cik brīnišķīga apziņa! Tā lika man atplaukt un dzirkstīt. Mistera Ročestera klātienē es dzīvoju pilnskanīgu dzīvi, tāpat kā viņš atspirga manā klātienē. Viņš likās aizmirsis savu aklumu, jo smaids bieži apskaidroja viņa seju: šai sejā reizēm atspoguļojās laimes nojausma, vaibsti at- maiga un izlīdzinājās.

Pēc vakariņām viņš sāka mani iztaujāt, kur biju, ko darīju un kā atradu viņu, bet es atbildēju tikai aprauti, jo bija pārāk vēls, lai šovakar visu sīki izstāstītu. Turklāt es baidījos nejauši aizskart viņa sirdī tikko sadzijušu brūci. Mans galvenais mērķis šobrīd bija uzmundrināt viņu. Es jau teicu, ka viņš tiešām kļuva priecīgāks, kaut gan tikai mirklīgi. Tiklīdz saruna uz brīdi apklusa, viņš tūdaļ sāka uztraukties, izstiepa roku, pieskārās man un iesaucās: «Džeina!»

—    Džeina, vai tu esi cilvēciska būtne? Vai tu esi par to pārliecināta?

—    Pilnīgi pārliecināta, mister Ročester.

—         Bet kā tas iespējams, ka tu šajā tumšajā un bezcerīgajā vakarā pēkšņi atrodies pie mana vientuļā kamīna? Es izstiepu roku, lai saņemtu glāzi ūdens no kalpones, un to man pasniedzi tu. Es kaut ko jautāju un gaidīju, ka man atbildēs Džona sieva, bet pēkšņi izdzirdēju tavu balsi.

—    Tāpēc ka paplāti ienesa nevis Mērija, bet es.

—   Cik brīnišķīgas ir šīs stundas, ko pavadu kopā ar tevi! Neviens nevar iedomāties, cik skumji un bezcerīgi es dzīvoju jau mēnešiem ilgi! Nekā nedarīdams, nekā negaidīdams, nakti un dienu neatšķirdams; es izjutu tikai aukstumu, kad uguns kamīnā izdzisa, un izsalkumu, kad aizmirsu paēst; mani nemitīgi māca bēdas, bet dažbrīd pārņēma gluži neprātīgas ilgas vēlreiz satikt savu Džeinu. Jā, es daudz vairāk ilgojos atgūt viņu nekā acu gaismu! Vai tiešām tas iespējams, ka pie manis atkal ir Džeina un apgalvo, ka mīl mani! Varbūt viņa mani pametīs tikpat negaidot, kā atnākusi? Baidos, ka rīt es viņu vairs te neatradīšu.

Biju pārliecināta, ka no drūmām domām viņu vislabāk novērsīs pavisam ikdienišķa saruna. Es pārvilku pirkstu pār viņa uzacīm un sacīju, ka tās ir apdegušas un jālieto kāds līdzeklis, lai tās ataugtu tādas pašas platas un biezas kā agrāk.

—   Kāda tam jēga, labvēlīgais gars, ka gribi man darīt tagad labu, ja kādā liktenīgā brīdī tu mani atkal pametīsi, izgaisīsi kā ēna, pazudīsi man uz mūžu?

—    Vai jums ir klāt kabatas ķemmīte, ser?

—    Kādēļ tā vajadzīga, Džeina?

—   Lai izsukātu šīs melnās, pinkainās krēpes. Uz jums jau bail tuvumā skatīties. Mani jūs dēvējat par laumu, bet jūs pats drīzāk esat meža gars.

—    Vai tad es esmu tik nekārtīgs, Džeina?

—    Briesmīgi! Bet tāds jūs bijāt arvien.

—   Hm! Lai kur tu dzīvoji, savu aso mēlīti neesi pazaudējusi.

—   Es, starp citu, dzīvoju pie izciliem cilvēkiem. Simtreiz labākiem par jums. Viņiem ir tādas domas un idejas, par kādām jūs nekad neko neesat dzirdējis, šie cilvēki ir tik izsmalcināti un izglītoti, simtreiz smalkāki par jums!

—    Pie kā tad tu, velns parāvis, dzīvoji?

—   Ja jūs tā grozīsieties, es izraustīšu jums visus matus, un tad, cerams, jūs beigsiet šaubīties, ka tiešām esmu šeit.

—    Bet pie kā tu dzīvoji, Džeina?

—    To jūs šovakar tik un tā neizdibināsiet, ser! Jāpaciešas līdz rītam. Ja es nepabeidzu savu stāstu, tad jums ir garantija, ka es rīt ieradīšos, lai to pabeigtu. Starp citu, nākamreiz nākšu pie jums ne tikai ar glāzi ūdens, bet atnesīšu vismaz vienu olu, nemaz nerunājot par šķēli cepta šķiņķa.

—    Tu esi īsta šķelme! Gan laumiņa, gan bērniņš! Tu manī modini tādas jūtas, kādas sen neesmu pazinis. Ja tu būtu bijusi Dāvida vietā, Jaunais gars būtu izdzīts no Zaula arī bez arfas skaņām.

—    Tā, ser, nu jūsu mati ir sasukāti un jūs izskatāties . pavisam pieklājīgi. Bet tagad es jūs atstāšu, jo esmu trīs dienas ceļojusi un jūtos ļoti nogurusi. Ar labu nakti!

—    Vēl vienu jautājumu, Džeina. Vai tajās mājās, kur tu dzīvoji, bija tikai sievietes?

Es iesmējos un aizskrēju. Kāpdama augšā, es joprojām , smējos. «Lieliska doma,» es līksmi nospriedu. «Tagad laikam esmu atradusi līdzekli, kā izārstēt viņu no grūtsirdības.»

Nākamajā dienā misters Ročesters piecēlās Joti agri, es dzirdēju, kā viņš staigā pa istabu. Tikko Mērija nonāca lejā, viņš jautāja:

—    Vai mis Eira vēl ir šeit? Kurā istabā viņa gulēja? Vai tur ir sauss? Vai viņa jau ir piecēlusies? Ej apjauta j ies, vai viņai kaut ko nevajag, uzzini, kad viņa nāks leja!

Nokāpu lejā, kad man šķita, ka laiks brokastot. Klusu iegāju istabā, lai varētu nemanīti viņu novērot. Viņš tiešām izskatījās nožēlojams; bija smagi redzēt, kā fiziskais kroplums uzveicis šo stipro garu. Viņš sēdēja atzveltnī kluss, bet satraukts un acīmredzot gaidu pilns; viņa enerģiskajos vaibstos jautās skumjas. Seja atgādināja izdzisušu lampu, kas gaida, lai to no jauna iededz, jo viņš pats nespēj iedegt savā sejā laimes mirdzumu. Tāpēc viņam bija vajadzīgs otrs cilvēks. Biju apņēmusies būt līksma un bezrūpīga, bet šī stiprā cilvēka nevarība mani aizkustināja līdz sirds dzijumiem; tomēr es saņēmos un uzrunāju viņu parastā možumā.

—    Šodien ir skaidrs, saulains rīts, ser. Lietus pārgājis, tagad ir silts, burvīgs laiks. Drīz iesim pastaigāties.

Es biju iedegusi viņā gaismu; viņa seja staroja.

—    Tu tiešām esi šeit, manu vālodzīt! Nāc pie manis!

Tu neesi aizgājusi, neesi pazudusi? Pirms stundas dzirdēju vienu no tavām māsām mežā dziedam, bet es nespēju priecāties par tās dziesmu, tāpat kā nespēju priecāties par austošās saules stariem. Vienīgā manas pasaules dziesma skan Džeinas balsi. Cik labi, ka viņa ir tik runīga! Saule man uzlec, tikai viņai ierodoties.

Dzirdot šo atzīšanos, man acīs sariesās asaras; pie klints piekalts karalisks ērglis tā varētu lūgt, lai zvirbulis atnes tam barību. Taču es negribēju raudāt, noslaucīju sāļos pilienus un devos parūpēties par brokastīm.

Priekšpusdienas lielāko daļu pavadījām svaigā gaisā. Izvedu viņu no miklā meža biezokņa gaišajos, saules gaismas pārplūdinātajos tīrumos. Es viņam attēloju, ka lauki zib saulē kā smaragds zeltā, pastāstīju, cik svaigi ir ziedi un dzīvžogi, cik zila debess. Izvēlējos jauku, ēnainu vietiņu — tas bija sauss celms — un atļāvu, lai viņš uzsēdina mani sev uz ceļiem. Kāpēc lai es to neatļautu, ja mēs abi jutāmies tik laimīgi tad, kad bijām kopā. Mums blakus gulēja Pilots; visapkārt valdīja klusums. Pēkšņi misters Ročesters apskāva mani un dziļi satraukts teica:

— Ak tu nežēlīgā, nežēlīgā bēgle! Ai, Džeina, ja tu zinātu, ko es pārdzīvoju, kad atklāju, ka tu esi aizbēgusi no Tornfīldas un pazudusi bez pēdāml It īpaši tad, kad pārmeklēju tavu istabu un atradu, ka tu neesi paņēmusi līdzi nedz naudu, nedz dārglietas! Pērļu rota, ko es tev uzdāvināju, gulēja mazajā kārbiņā, un čemodāni stāvēja pārsieti un aizslēgti, sagatavoti kāzu ceļojumam. «Ko mana mīļotā iesāks bez naudas un draugiem?» Un ko tu tad darīji? Tagad pastāsti!

Paklausot viņa prasībai, sāku stāstīt, ko pieredzēju pagājušajā gadā. Aprakstot tās trīs dienas, kad izbadojusies klīdu apkārt, es, cik iespējams, mīkstināju krāsas, baidīdamās viņu lieki uztraukt, tomēr arī tas mazumiņš, ko atklāju, viņu sāpināja dziļāk, nekā es gribēju.

Man vajadzējis viņam paziņot, viņš teica, par savu nodomu, nevis aizbēgt bez jebkādiem līdzekļiem, vajadzējis viņam uzticēties: viņš nekad nebūtu piespiedis mani kļūt par viņa metresi. Lai cik saniknots viņš savā izmisumā bijis, viņš mani pārāk dziļi mīlējis, lai būtu izturējies pret mani kā tirāns. Viņš būtu atdevis man pusi savas bagātības, neprasīdams pretī pat ne skūpstu, lai tikai es neaizietu viena pati projām plašā pasaulē.

Viņš bija pārliecināts, ka es esmu izcietusi daudz vairāk nekā pastāstīju.

—           Lai ko es izcietu, šīs ciešanas nebija ilgstošas, — es atbildēju un sāku stāstīt, kā mani uzņēma Mūrhauzā, kā dabūju lauku skolotājas vietu, ka saņēmu mantojumu un atradu tuviniekus. Manā stāstījumā vairākkārt atkārtojās Sent-Džona Riversa vārds. Tas tūlīt saistīja mistera Ročestera uzmanību, un, līdzko es beidzu, viņš jautāja:

—    Šis Sent-Džons tātad ir tavs brālēns?

—   Jā.

—    Tu bieži viņu minēji. Vai viņš tev patīk?

—           Viņš ir ļoti labs cilvēks, ser. Kā lai viņš man nepatiktu?

—          Labs cilvēks? Vai tas nozīmē, ka viņš ir cienījams, apmēram piecdesmit gadus vecs cilvēks?

—    Sent-Džonam ir tikai divdesmit deviņi gadi, ser.

-— Jeune encorekā saka franči. Vai viņš varbūt ir

neliela auguma, kūtrs un neglīts? Cilvēks, kas var dižoties tikai ar to, ka viņam nav neviena netikuma, bet kam nav arī nekādu tikumu?

—          Viņam ir neizsīkstoša enerģija, viņa dzīve ir veltīta lielam un cēlam mērķim.

—           Bet viņa prāts? Tas laikam nav nekāds lielais. Droši vien viņa nolūki ir labi, taču, ja viņš ver muti vaļā, tad jāspiež ausis ciet?

—          Viņš ir mazrunīgs, ser, bet tas, ko viņš saka, arvien ir dziļi saturīgs. Viņš ir neparasti apdāvināts, tomēr drīzāk valdonīgs nekā ietekmējams.

—    yiņš tātad ir talantīgs?

—    Ārkārtīgi spējīgs.

—   Vai arī izglītots?

—   Sent-Džons ir gudrs, nopietns zinātnieks.

—          Bet vai tu pirmīt neteici, ka tev īsti nepatika viņa uzvedība? Vai viņš ir svētulīgs pedants?

—           Es taču nenopēlu viņa savaldību, bet, ja man viņa manieres nepatiktu, tad man būtu slikta gaume. Viņš ir pieklājīgs un atturīgs — īsts džentlmenis.

—           Bet viņa āriene? Es aizmirsu, kā tu viņu aprakstīji. Viņš droši vien ir neaptēsts lauku mācītājs ar cieši ap- žņaugtu baltu apkaklīti un savos puszābakos staigā kā ar koka kājām.

—           Sent-Džons arvien ir labi ģērbies. Viņš ir glīts vīrietis — gara auguma un gaišmatains, viņam ir zilas acis un klasiski skaists profils.

—           (Sānis.) Velns lai viņu parauj 1 (Pievērsdamies man.) Tev viņš droši vien patika, Džeina?

—           Jā, mister Ročester, man viņš patika, bet jūs jau man to jautājāt.

Es, protams, manīju, ko mans sarunu biedrs grib izdibināt. Viņu mocīja greizsirdība, bet šīs mokas viņam noderēja, jo glāba no urdošās melanholijas. Tieši tāpēc es šo čūsku vēl gribēju padīdīt.

—           Varbūt jums nepatīkami sēdēt man klēpī, mis Eira? — viņš negaidot jautāja.

—    Kāpēc, mister Ročester?

—           Kontrasts taču ir pārāk liels. Jūs nupat attēlojāt valdzinošu Apollonu, kurš tagad stāv jūsu acu priekšā —• garš, slaids, zilām acīm, grieķu profilu. Bet patiesībā jūsu acu priekšā ir Vulkāns — rupjš kalējs, melnīgsnējs, drukns un piedevām vēl akls un kropls.

—           Tas man vēl nebija ienācis prātā, bet jūs tiešām esat īsts Vulkāns, ser.

—           Nu labi, cienītā, laimīgu ceju, bet, pirms aizejat (viņš mani vēl ciešāk piekjāva sev klāt), esiet tik laipna un atbildiet man vēl uz dažiem jautājumiem.

Viņš apklusa.

—    Uz kādiem, mister Ročester?

Tagad sekoja pamatīga nopratināšana.

—           Kad Sent-Džons tevi iecēla par Mortonas skolas skolotāju, vai viņš vēl nezināja, ka tu esi viņa māsīca?

—    Nē, nezināja.

—           Vai tu bieži tikies ar viņu? Vai viņš tevi apciemoja arī skolā?

—    Katru dienu.

—           Vai viņš bija apmierināts ar tavu darbu, Džeina? Varu iedomāties, ka tu veici to priekšzīmīgi, jo esi tik apzinīga.

—    Jā, viņš bija apmierināts.

—           Un viņš droši vien atklāja tevī daudzas labas īpašības, kuras sākumā nebija nojautis? Tu taču esi neparasti apdāvināta.

—   To neņemos apgalvot.

—           Tu teici, ka tu dzīvoji nelielā mājiņā skolai blakus. Vai viņš tevi apciemoja arī tur?

— Jā, šad tad apciemoja.

—    Arī vakaros?

—    Kādas divas reizes. Iestājās klusums.

—           Cik ilgi tu nodzīvoji kopā ar viņu un viņa māsām, kad bija atklājies, ka jūs esat radinieki?

—    Piecus mēnešus.

—    Vai Riverss bieži pavadīja laiku kopā ar jums trim?

—           Jā, mazā viesistaba mums noderēja par kopēju darbistabu. Viņš sēdēja pie loga, bet mēs sēdējām pie galda.

—    Vai viņš daudz mācījās?

—    Ļoti daudz.

—    Un ko?

—    Indusu valodu.

—    Un ko tu darīji šajā laikā?

—    Es sākumā mācījos vācu valodu.

—    Vai viņš tev to mācīja?

—    Viņš neprata šo valodu.

—    Vai viņš tev nemācīja nekā?

—    Viņš mācīja man indusu valodu.

—    Riverss tev mācīja indusu valodu?

—    Jā, ser.

—    Un savām māsām arī?

—    TOC \o "1-3" \h \z Nē.

—    Tikai tev?

—    Tikai man.

—    Vai tu lūdzi, lai viņš tev to māca?

—    Nē.

—    Tātad to vēlējās viņš?

—    Jā.

Atkal iestājās klusums.

—           Kādēļ viņš to vēlējās? Kur šī valoda tev varēja noderēt? — misters Ročesters beidzot turpināja.

—    Viņš gribēja, lai es braucu viņam līdzi uz Indiju.

—           Ahā! Nu jau mēs tuvojamies lietas būtībai! Viņš tātad gribēja tevi precēt!

—    Viņš mani bildināja.

—           Tie ir meli — nekaunīgs izdomājums, lai mani ķircinātu!

—           Piedodiet, bet tā ir visīstākā patiesība. Viņš vairākkārt lūdza manu roku, šajā ziņā viņš bija tikpat neatlaidīgs kā jūs.

—    Mis Eira, es vēlreiz saku: jūs varat iet. Cikreiz lai

to atkārtoju? Kāpēc jūs paliekat tik ietiepīgi sēžam man klēpī, ja es jums saku, lai jūs pieceļaties?

—    Tāpēc, ka es šeit jūtos labi.

—    Nē, Džeina, tu nemaz nejūties labi, jo tava sirds nav pie manis, tā ir pie šā brālēna, pie šā Sent-Džona! O, līdz šim mirklim es tiešām ticēju, ka mana mazā Džeina pieder tikai man! Es ticēju, ka viņa mani mīlēja pat tad, kad mani pameta. Šī ticība bija mans vienīgais mierinājums izmisumā. Lai bijām ilgi šķirti, lai lēju karstas asaras mūsu šķiršanās dēļ, man tomēr nekad neienāca prātā, ka mana Džeina varētu iemīlēt kādu citu, kamēr es šeit par viņu bēdājos. Bet ko līdz manas žēlabas! Atstāj mani, Džeina! Brauc projām un apprecies ar Riversu!

—    Nu tad nogrūdiet mani, ser! Dzeniet projām, jo labprātīgi es jūs neatstāšu.

—    Džeina, man tik dārga tavas balss skaņa! Tā man no jauna dāvā cerības, tā ir tik patiesīga! Tā atgādina man to, kas bija pirms gada. Es tikai aizvien aizmirstu, ka tu esi saistīta ar jaunām saitēm. Bet es neesmu muļķis! Ej!

—    Kurp lai es eju, ser?

—    Savu ceļu — ar dzīvesbiedru, kuru tu esi izraudzījusies.

—    Kurš tad tas ir?

—    Tu jau zini — šis Sent-Džons Riverss.

—    Viņš nav mans vīrs un nekad nebūs. Viņš mani nemīl, un es nemīlu viņu. Viņš mīl (tā, kā viņš spēj mīlēt, nevis tā, kā mīlat jūs) skaistu meiteni, vārdā Rozamonda. Mani viņš gribēja apprecēt tikai tāpēc, ka uzskatīja mani par. misionāram piemērotu sievu, kāda Rozamonda nekad nevarētu būt. Viņš ir labs un cēls cilvēks, bet skarbs un pret mani auksts kā leduskalns. Viņš nav tāds kā jūs, ser! Es nejūtos laimīga viņa klātienē. Viņš neizturas iecietīgi pret mani, nejūt arī nekādu maigumu. Viņš nesaskata manī nekā valdzinoša, pat ne manā jaunībā. Viņu saista tikai dažas viņam noderīgas garīgas īpašības. Un tādēļ lai es jūs atstāju, ser, lai ietu pie viņa?

Es nevilšus nodrebēju un piekļāvos ciešāk pie aklā, bet tik mīļā Ročestera krūtīm. Viņš pasmaidīja.

—    Ko, Džeina? Vai tā ir patiesība? Vai tiešām tādas ir attiecības starp tevi un Riversu?

—    Tieši tādas, ser! Jums nudien nav jābūt greizsirdīgam! Es jūs gribēju tikai mazliet paķircināt, lai jūs

nebūtu tik bēdīgs. Dusmas jums aizgainīs bēdas. Bet, ja jums dārga mana mīlestība, tad nomierinieties! Ja jūs zinātu, cik ļoti jūs mīlu, jūs būtu lepns un apmierināts! Visa mana sirds pieder tikai jums! Un tā paliks pie jums, ja ļaunais liktenis mani uz visiem laikiem aizraidīs projām no šejienes.

Viņš mani noskūpstīja, bet pēkšņi viņa seja samācās.

—          Esmu akls… Sakropļots… — viņš skumji nomurmināja.

Es viņu glāstīju, gribēdama nomierināt. Zināju, ko viņš domā, un gribēju par to runāt, bet neuzdrīkstējos. Kad viņš uz mirkli novērsās, no aizvērtajiem plakstiem izspraucās asara un noritēja pār vīrišķīgo vaigu. Man bija pilna sirds.

—           Es esmu tāds pats kā vecais, zibens sašķeltais kas- taņkoks Tornfīldas dārzā, — viņš pēc brīža teica. — Un kādas tiesības šim graustam prasīt, lai ziedoša vīteņroze apvītu to ar spirgtu zaļumu?

—          Jūs neesat nekāds grausts, ser, neesat zibens sašķelts koks. Jūs esat spēcīgs, zaļojošs ozols. Jaunas atvases izaugs no jūsu saknēm, vai jūs to gribat vai negribat, jo tām patīk jūsu svētīgā ēna. Un, kad atvases paaugsies, tās piekļausies jums un apvīs jūs, jo jūsu varenais stumbrs sniegs tām drošu balstu.

Viņš atkal pasmaidīja; mani vārdi viņu nomierināja.

—   Tu runā par draugiem, Džeina? — viņš jautāja.

—          Jā, par draugiem, — es vilcinādamās atbildēju, jo biju domājusi par kaut ko vairāk nekā par draugiem, bet nepratu atrast īstos vārdus. Tad viņš man palīdzēja.

—   Ak, Džeina! Bet man taču vajadzīga sieva!

—   Tiešām, ser?

—   Jā. Vai tas tev ir kas jauns?

—   Protams, jūs taču par to nekā neesat teicis.

—   Vai tev šī ziņa ir nepatīkama?

—   Tas ir atkarīgs no apstākļiem, ser, no jūsu izvēles.

—          So izvēli atstāju tavā ziņā, Džeina. Es pakļaušos tavam lēmumam.

—           Tādā gadījumā, ser, izvēlieties par sievu to, kura jūs mīl visvairāk.

—          Nu, tad es izvēlēšos to, kuru es mīlu visvairāk. Džeina, vai tu nāksi pie manis?

—   Jā, ser.

—          Tu gribi precēt aklo, ko tev vajadzēs vadāt pie rokas?

—    Jā, ser.

—           Kropli, divdesmit gadus vecāku, kuru tev vajadzēs kopt un apkalpot?

—    Jā, ser.

—    Tiešām, Džeina?

—    Tik tiešām, ser.

—           Ai, mana mīļā! Lai dievs tevi sargā un tev to atmaksā!

—           Mister Ročester, ja es savā mūžā esmu izdarījusi kādu labu darbu, lolojusi cēlu domu, noskaitījusi sirsnīgu lūgšanu un tiekusies pēc taisnības, tad tagad esmu guvusi atmaksu! Būt jūsu sievai man nozīmē būt tik laimīgai, cik vien tas šai pasaulē iespējams.

—    Tāpēc ka tu rodi prieku uzupurējoties.

—           Uzupurējoties? Ko tad es upurēju? Badu pret barību, ilgas pret piepildījumu. Ja es varu apskaut to, ko cienu, skūpstīt to, ko mīlu, paļauties uz to, kam uzticos, — vai tas nozīmē uzupurēties? Ja tas ir tā, tad es tiešām priecīgu prātu uzupurējos.

—           Vai tu gribi samierināties ar maniem trūkumiem, Džeina? Ar manu kroplumu?

—           Tie man nekā nenozīmē. Tagad, kad esmu jums tiešām vajadzīga, es jūs mīlu vēl vairāk, nekā mīlēju toreiz, kad jūs bijāt tik lepns savā neatkarībā, ka, nicinot visu citu, gribējāt tikai dot un pavēlēt.

—           Līdz šim es nicināju palīdzību, necietu, ka mani kāds vada, bet tagad jūtu, ka tas man ir patīkami. Man bija nomācoši atspiesties uz kalpa pleca, bet ir tik jauki sajust, ka mana roka aptver Džeinas sīkos pirkstiņus. Daudz labāk gribētu būt pilnīgi vientuļš nekā mūžam atkarīgs no kalpotājiem. Taču Džeinas maigā gādība sniegs man neizsīkstošu prieku. Es mīlu Džeinu, — bet vai viņa mīl mani?

—   Es jūs mīlu ar visu savu būtību, ser.

—          Ja tas ir tā, tad mums nav ko gaidīt. Mēs tūlīt salaulāsimies.

Viņš runāja dzīvi un dedzīgi, atmodās viņa senais straujums.

—           Mums jākļūst par vienu miesu un dvēseli, Džeina; jādabū tikai atļauja, tad nekavējoties salaulāsimies.

—    Mister Ročester, es nupat pamanīju, ka saule jau

slīgst uz rietu un Pilots aizskrējis mājās pusdienās. Atjaujiet paskatīties jūsu pulkstenīl

—    Piestiprini to pie savas jostas, Džeina, tagad to nēsāsi tu. Man pulkstenis vairs nav vajadzīgs.

—   Drīz būs četri, ser. Vai jūs neesat izsalcis?

—    Pēc trim dienām būs mūsu kāzas, Džeina. Tagad mums nav vajadzīgi nedz skaisti tērpi, nedz dārglietas, tas viss nav nekā vērts.

Saule jau bija nožāvējusi lietus pilienus uz lapām, vējš aprimis; bija kļuvis karsts.

—    Zini, Džeina, man ir ap kaklu zem krekla tava pērļu rota. Nēsāju to kopš tās dienas, kad pazaudēju savu vienīgo dārgumu, kā piemiņu par viņu.

—    Iesim mājās caur mežu, tas būs visēnainākais ceļš.

Nepievērsdams uzmanību maniem vārdiem, viņš risināja savas domas.

—    Džeina, tu taču noteikti uzskati mani par bezdievi, bet pašlaik mana sirds ir pārpilna pateicības pret dievu — šīs zemes radītāju. Dieva acs nav cilvēka acs, tā redz skaidrāk, un dievs spriež daudz gudrāk nekā cilvēki. Es darīju nepareizi, gribēju aptraipīt savu nevainīgo puķi, uzpūst viņas šķīstībai grēka dvašu. Visuvarenais man šo puķi atņēma. Savā sašutumā es gandrīz vai nolādēju dieva sūtīto pārbaudījumu. Es nevis pakļāvos dieva spriedumam, bet gribēju viņam spītēt. Tad dievišķais taisnīgums teica savu vārdu — man uzbruka viena nelaime pēc otras. Es biju par matu no nāves. Dievs mani bargi sodīja, ar vienu sodu viņš mani padarīja pazemīgu uz visu mūžu. Tu zini, cik ļoti es lepojos ar savu fizisko spēku. Bet tagad man jāuzticas svešai vadībai kā nevarīgam bērnam. Tikai nesen, Džeina, tikai pavisam nesen sāku saskatīt savā liktenī dieva pirkstu. Sāku izjust sirdsapziņas pārmetumus un nožēlu, vēlēšanos izlīgt ar dievu. Dažreiz es pat mēģināju skaitīt lūgšanas; tās bija pavisam īsas lūgšanas, bet ļoti sirsnīgas.

Pirms dažām dienām, nē, es varu pateikt tieši — pirms četrām dienām — tas bija pagājušās pirmdienas vakarā — mani pārņēma dīvains noskaņojums; manu nikno izmisumu, dusmas un īgnumu pārmāca dziļas bēdas. Jau sen man šķita, ka tu esi mirusi, jo nevarēju tevi nekur atrast. Vēlu vakarā — varēja būt starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem —, pirms likos gulēt, es lūdzu dievu, lai viņš mani drīz aizsauc no šās pasaules, ja tāds būtu viņa prāts, citā pasaulē, kurā ir cerības sastapt Džeinu.

Sēdēju savā istabā pie atvērta loga; jutu maigo, spirdzinošo nakts gaisu, kaut arī nevarēju redzēt zvaigznes un tikai pēc blāva, izplūduša plankuma samanīju, ka spīd mēness. Es tik ļoti ilgojos pēc tevis, Džeina 1 O, kā mana miesa un dvēsele ilgojās pēc tevis! Pazemīgās bēdās jautāju dievam, vai man nav gana posta un vientulības, vai nebūs lemts drīz atkal baudīt laimi un mieru. Es atzinu, ka visu, kas mani piemeklējis, esmu pelnījis, bet šaubījos, vai man pietiks spēka jaunām ciešanām. Es lūdzu dievu, un pār manām lūpām neviļus nāca mīļais vārds, visu manu ilgu piepildījums: «Džeina! Džeina! Džeina!»

—    Vai jūs to izrunājāt skaļi?

—    Jā, Džeina. Ja kāds mani būtu dzirdējis, tad nodomātu, ka esmu vājprātīgs, jo es šo vārdu izkliedzu neiedomājami skaļi.

—    Un tas notika pirmdienas vakarā, tā ap pusnakti?

—    Jā, bet laiks te nav svarīgs; visdīvainākais tas, kas sekoja. Tu uzskatīsi mani par māņticīgu, un taisnība — man arvien bijusi nosliece uz māņticību, bet tas, kas tad notika, ir skaidra patiesība.

Kad es trīs reizes biju iesaucies: «Džeina! Džeina! Džeina!» — pēc brīža kāda balss man atbildēja: «Es nāku, gaidi mani!» Nevaru pateikt, no kurienes šī balss nāca, bet es zinu, kam tā piederēja, un pēc mirkļa vējš atnesa man vārdus: «Kur tu esi?»

Gribu attēlot, kādu ainu šī atbalss man uzbūra, lai gan grūti to ietērpt vārdos. Kā redzi, Ferndīna atrodas dziļi mežā, kur ik skaņa ir dobja un apklust bez atbalss. Taču vārdi «Kur tu esi?» šķita nākam no kalniem, jo es dzirdēju kalnu atbalsi atkārtojam šos vārdus. Man likās, it kā daudz svaigāka un spirgtāka vēsma skar manu pieri; iedomājos, ka satieku Džeinu kādā mežonīgā, vientuļā vietā. Garā mēs tobrīd noteikti satikāmies. Tu droši vien tajā stundā gulēji dziļā miegā, Džeina, bet varbūt tava dvēsele atstāja tevi, lai steigtos mani mierināt. Tā bija tava balss, tas ir tikpat neapšaubāmi, kā esmu dzīvs! Tā bija tava balss!

Lasītāj, tas notika pirmdienas vakarā ap pusnakti, kad arī es izdzirdēju noslēpumaino saucienu: tie bija tieši tie vārdi, ar kuriem es atbildēju. Klausījos mistera Ročestera stāstījumā, bet pati vilcinājos kaut ko paskaidrot. Sagadīšanās šķita pārāk baisma un neaptverama, lai es par to varētu runāt vai spriest. Tas neizbēgami satriektu sarunu biedru, un, tā kā viņam pēc visa pārciestā bija tieksme gremdēties drūmās pārdomās, es gribēju pasargāt viņu no šā pārdabiskā notikuma tumšās ēnas. Tādēļ es visu noklusēju.

—    Tagad tu vairs nebrīnīsies, — misters Ročesters turpināja, — ka brīdī, kad tu vakar tik negaidīti stāvēji man pretim, man bija grūti ticēt, ka tu neesi parādība vai tikai balss, kas izgaisīs klusumā tāpat kā tovakar tavi čuksti kalnu atbalsī. Tagad, paldies dievam, es zinu, ka tas tā nav! Jā, paldies dievam!

Viņš piecēlās un, bijīgi noņēmis cepuri, pievērsa aklās acis zemei un brīdi palika stāvam klusā pateicības lūgšanā. Lūgšanas pēdējos vārdus viņš izrunāja skaļi un skaidri:

—    Es pateicos radītājam, ka viņam labpaticis man parādīt žēlsirdību savā spriedumā. Pazemībā es lūdzu pestītāju piešķirt man spēku dzīvot labāku dzīvi, nekā dzīvoju līdz šim.

Tad viņš izstiepa roku, lai ļautos manai vadībai. Satvēru šo mīļo roku, pieliku to strauji pie lūpām, un tad viņš apskāva mani ap pleciem. Tā kā esmu daudz mazāka par viņu, tad biju viņam gan balsts, gan pavadone. Mēs iegājām mežā un pa taku devāmies uz mājām.

XXXVIII Beigas

Un tā, lasītāj, es ar viņu apprecējos. Laulības bija klusas — bez mums abiem baznīcā bija tikai mācītājs un ministrants. Kad atgriezāmies, es iegāju virtuvē, kur Mērija pašlaik gatavoja pusdienas un Džons spodrināja nažus, un teicu:

— Mērij, mēs ar misteru Ročesteru šorīt salaulājāmies.

Saimniecības vadītāja un viņas vīrs piederēja pie tiem atturīgajiem, smagnējiem cilvēkiem, kuriem aizvien var uzticēt ārkārtējus jaunumus, nebaidoties, ka tūlīt atskanēs izbrīna saucieni vai vesels birums jautājumu. Mērija pacēla acis un paskatījās uz mani; karote, ar kuru viņa tobrīd aplaistīja ar mērci divus cāļus, kas cepās uz uguns, brītiņu sastinga gaisā. Džons mitējās spodrināt nažus. Tad Mērija, atkal pārliekdamās pār pavardu, tikai noteica:

—    Salaulājāties, mis? Vai tiešām?

Un tad piebilda: — Redzēju, ka jūs ar kungu aizejat, bet nezināju, ka dodaties uz baznīcu laulāties.

To pasacījusi, viņa atkal turpināja savu darbu. Kad pagriezos pret Džonu, ieraudzīju viņu smaidām pār visu seju.

—    Es jau teicu Mērijai, kā tas beigsies, — viņš sacīja. — Es jau paredzēju, ko darīs misters Edvards. (Džons bija ilggadējs kalpotājs un pazina savu kungu kopš zēna gadiem, tādēļ bieži sauca misteru Ročesteru priekšvārdā.) Es biju pārliecināts, ka misters Edvards negaidīs ilgi. Un viņš darīja pareizi, tas man ir skaidrs. Vēlu jums laimi, mis! — Viņš zemu paklanījās.

—    Paldies, Džon! Misters Ročesters mani lūdza iedot jums un Mērijai šito. — Es iespiedu viņam rokā piecu mārciņu naudas zīmi. Nenogaidīdama atbildi, izgāju no virtuves. Pēc brīža, iedama garām virtuves durvīm, es izdzirdēju vārdus:

—    Viņa misteram Edvardam der labāk nekā kaut kāda lepna lēdija. — Un pēc tam: — Lai ari viņa nav izskatīga, toties sirds viņai ir laba, un tas ir skaidrs, ka misteram Edvardam viņa liekas visskaistākā pasaulē.

Es tūlīt aizrakstīju uz Mūrhauzu un uz Kembridžu, paziņodama par savām laulībām un paskaidrodama, kādēļ esmu apprecējusies. Diāna un Mērija uzskatīja manu soli par pareizu; Diāna pat piebilda, ka, līdzko paiešot mūsu medus mēnesis, viņa atbraukšot mani apciemot.

—    Lai viņa negaida tik ilgi, Džeina, — misters Ročesters teica, kad nolasīju viņam šo vēstuli. — Citādi viņa nekad neatbrauks, jo mums medus mēnesis turpināsies visu mūžu un izbeigsies tikai ar manu vai tavu nāvi.

Es nezinu, kā Sent-Džons uzņēma šo vēsti; viņš neatbildēja uz vēstuli, kurā es viņam to paziņoju. Pēc pusgada viņš man atrakstīja, nepieminēdams nedz misteru Ročesteru, nedz manas laulības. Vēstule bija rāma un, kaut gan ļoti nopietna, tomēr draudzīga. Kopš tā laika mēs sarakstījāmies, lai arī ne sevišķi bieži. Viņš cer, ka esmu laimīga, un tic, ka es nepiederu pie tiem, kas dzīvo pasaulē, nejūtot "dievu savā sirdī un domājot tikai par pasaulīgām lietām.

Tu taču, lasītāj, pa šo laiku nebūsi aizmirsis mazo Adelu? Es viņu nebiju aizmirsusi un drīz vien palūdzu misteram Ročesteram atļauju apciemot Adelu pansionātā, kurā viņš meitenīti bija ievietojis; to viņš man arī labprāt atvēlēja. Meitenes milzīgais prieks, mums sastopoties, mani dziļi aizkustināja. Viņa izskatījās tieviņa un bāla un žēlojās, ka nejūtoties laimīga. Atzinu, ka audzināšanas iestādes noteikumi tiešām ir pārāk bargi un mācību programma pārāk smaga viņas vecumam; es aizvedu viņu mājās. Es gribēju būt atkal viņas guvernante, bet drīz pārliecinājos, ka tas nav iespējams: tagad mans laiks un manas rūpes bija vajadzīgas kādam citam — manam vīram. Tāpēc es sameklēju skolu, kurā valdīja iecietīgāka kārtība, turklāt šī skola atradās tepat tuvumā un es varēju Adelu bieži apciemot un šad tad atvest mājās. Es rūpējos, lai viņai netrūkst nekā, kas nepieciešams; viņa drīz iejutās jaunajos apstākļos un guva labus panākumus mācībās. Līdz ar gadiem stingrā audzināšana atradināja meiteni no vieglprātīgajām ierašām. Kad viņa beidza skolu, es atradu Adelā jauku un paklausīgu palīdzi, laipnu, saticīgu un nosvērtu. Ar savām rūpēm par mani un manu vīru viņa ir sen atlīdzinājusi mīlestību, ko viņai dāvāju.

Mans stāsts tuvojas beigām; es gribētu tikai vēl pateikt dažus vārdus par savu laulības dzīvi un to cilvēku likteņiem, kuru vārdi visbiežāk ir pieminēti šajā stāstījumā, un tad es to būšu pabeigusi.

Tagad es esmu precējusies jau desmit gadu. Es zinu, ko nozīmē veltīt sevi visu cilvēkam, kuru mīlu vairāk par visu pasaulē. Es uzskatu sevi par ārkārtīgi laimīgu — šī laime nav izsakāma vārdos, jo mēs dzīvojam viens otram. Neviena sieviete nekad nav bijusi tuvāka savam dzīvesbiedram kā es. Man nekad neapnīk mana Edvarda klātiene, tāpat kā viņam neapnīk mana klātiene. Mēs esam laimīgi apziņā, ka sirdis, kas pukst mūsu krūtīs, pukst tikai viena otrai; tāpēc mēs esam nešķirami. Būt kopā mums nozīmē justies tik brīviem kā vientulībā, tik priecīgiem kā sabiedrībā. Mēs sarunājamies visu dienu, jo mūsu sarunas patiesībā ir skaļas domas. Es uzticos viņam pilnīgi, un viņš tāpat uzticas man; mūsu raksturi lieliski saderas, tāpēc mūsu starpā valda pilnīga saskaņa.

Mūsu laulības divos pirmajos gados misters Ročesters bija vēl akls; varbūt tieši šis apstāklis mūs saistīja tik stiprām saitēm, jo es toreiz biju viņa redze, kā vēl joprojām esmu viņa labā roka. Vārda tiešajā nozīmē es biju (kā viņš bieži mani dēvēja) viņa acs. Viņš skatīja dabu un lasīja grāmatas ar manu starpniecību, un es nekad nenoguru, attēlodama viņam iespaidu, ko guvu, skatīdamās uz laukiem, kokiem, pilsētām, mākoņiem un saules stariem — uz visu ainavu, kas pavērās skatienam. Es aprakstīju viņam laika pārmaiņas, izteicu skaņās to, ko viņš nespēja uztvert ar redzi. Man nekad neapnika lasīt viņam priekšā, nekad neapnika aizvest viņu turp, kurp viņš gribēja iet, izdarīt to, ko viņš vēlējās. Sie pakalpojumi man sagādāja īstu, lielu prieku, ko tikai mazliet aptumšoja skumjas, lai gan misters Ročesters pieņēma manus pakalpojumus bez mokoša kauna, bez nomācoša pazemojuma. Viņš mīlēja mani tik dziļi, ka nevilcinājās pieņemt manu palīdzību; viņš juta, ka arī es mīlu viņu tik sirsnīgi, ka pakalpībā saskatu savu visdedzīgāko vēlmju piepildījumu.

Kādu rītu otrā gada beigās, kad es pēc diktāta rakstīju vēstuli, viņš pienāca man klāt, pieliecās un jautāja:

—    Džeina, vai tev ap kaklu ir kāda mirdzoša rota?

Biju aplikusi zelta ķēdīti; es atbildēju:

—   Jā.

—    Un vai tev ir gaiši zila kleita?

Tā tiešām bija. Tad viņš rnan paziņoja, ka viņam jau kādu laiku šķiet, ka migla acu priekšā it kā izkliedējas, bet tagad viņš esot par to pārliecināts.

Mēs aizbraucām uz Londonu pie slavena acu ārsta. Un misters Ročesters pamazām sāka atgūt redzi. Viņš vēl nevar redzēt pavisam skaidri, nevar daudz lasīt vai rakstīt, bet var staigāt viens pats, vairs nevajag viņu vadāt pie rokas. Debesis viņam vairs nav blāvs plankums, zeme vairs nav tukša telpa. Kad viņam rokās ielika pirmdzimto, viņš varēja saskatīt, ka puisēns mantojis viņa acis, kādas tās kādreiz bija — lielas, tumšas un mirdzošas. Viņš atkal dziļā pateicībā atzina, ka dievs parādījis viņam lielu žēlastību.

Mēs abi ar Edvardu esam laimīgi un jo vairāk tāpēc, ka tie cilvēki, kurus mēs ļoti mīlam, arī ir atraduši savu laimi. Diāna un Mērija abas ir precējušās; viņas apciemo mūs reizi gadā, un mēs arī apciemojam viņas. Diānas vīrs ir kara flotes kapteinis — drosmīgs virsnieks un labs cilvēks. Mērijas vīrs ir garīdznieks, viņas brāļa skolasbiedrs, kurš apdāvinātības un uzskatu ziņā ir savas sievas cienīgs. Abi — kapteinis Ficdžems un misters Vor- tons mīl savas sievas, un sievas mīl viņus.

Sent-Džons Riverss ir aizbraucis no Anglijas un devies uz Indiju. Viņš sācis iet pa ceļu, kuru izraudzījās pats un pa kuru joprojām iet.

Sent-Džons nav apprecējies un diezin vai vairs apprecēsies. Līdz šim viņš viens pats ticis galā ar savu uzdevumu, viņa darbība jau tuvojas beigām. Viņa slavas saule iet uz rietu. Kad lasīju viņa pēdējo vēstuli, man sakāpa acīs aizkustinājuma asaras; tomēr viņa vēstule atdeva man sirds mieru. Sent-Džons paziņoja, ka ir pārliecināts, ka drīz gūs atmaksu par savu darbu. Es zinu — nākamo vēstuli būs rakstījusi kāda sveša roka, paziņodama, ka dievs aizsaucis savu labo un uzticamo kalpu pie sevis.

Šarlote Brontē DžEINA EIRA

Redaktore L. Rambeka Mākslinieciskais redaktors A. Galevluss Tehniskā redaktore V. Blaua Korektore L. Kamene Nodota salikšanai 1975. g. 11. augustā. Pa. rakstīta iespiešanai 1975. g. 20. novembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. 15,25 f iz. iespiedi.; 25,62 uzsk. iespiedi.; 29,64 izdevn. i. Metiens 50 000 cks. Maksā 94 kaļ). Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 76/27602-D527. Iespiesta Latvijas PSR Ministru padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Ciņa» Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 2791-Ļ. Vaks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā Vienības gatvē 11,

2 Norvēģijas galējais dienvidu rags. Mildas Grīnfeldes atdzejojumi.

1 Angļu garīdznieka tituls. Tulk.

4 - 2791

1 Parafrazēts teikums no Šekspīra lugas «Makbets» 3. cēliena,

2. ainas. Tulk.

1 Kalnājs Mazāzijas rietumos. Tulk.

5 - 2791

1 Mazais čemodāns (Ir.). Vārdu collre franču sarunu valodā lieto ari ar nozīmi «vēders». Tā kļūst saprotama vārdu spēle Ročestera turpmākajā runā. Tulk.

1 Un es pie ta turēšos (Ir.).

J Man tā jāuzlaiko! Un tūlīt pat (fr.).

1 Kariete (It.).

1 Vīrišķīgs skaistums (Ir.).

1 Kas jums kaiš, jaunkundz? Jūsu pirksti trīc kā lapas, un jūsu vaigi ir sarkani, tik sarkani kā ķirši! (Fr.)

6 - 2791

1 Tērpus (Ir.).

1 Skaista, nesamērīga, bet pikanta sejiņa (Ir.).

1 Francūziete runa lauzītā angļu valodā.

8 Skaista aizrautība, mīlestiba (ir.).

1 Grāfs Bosvels, Džeimss Hepberns (1536—1578), savukārt pēc grāfa Darnlija nogalināšanas apprecēja karalieni Mariju Stjuarti, kļūdams līdz ar to par Marijas Stjuartes trešo vīru. Tulk.

1 Izjusti, ar sajūsmu (it.).

1 — Uzmanieties! (Fr.)

8 - 2791

1 Lielās Britānijas salas ķeltu nosaukums; tagad šo nosaukumu lieto tikai poētiskā nozīmē. Tulk.

1 O, cik viņai tur klāsies ļauni — nekādu ērtībul (Fr.)

1 Grieķu mitoloģijā Argosas karama Akrisiosa meita. Zevs viņai tuvojās zelta lietus veidā, un viņa dzemdēja Perseju. Tulk.

11 - 2791

2 «Domas sveru savu dusmu kausā un darbus — ar sava niknuma atsvariem.» (Vāc.) No minētās drāmas. Tulk.

1 Tulkojumā no itāliešu valodas, kur vārds «monde» nozīmē pasauli, vārda «Rozamonda» nozīme ir «Pasaules roze». Tulk.

14 - 2791

15 - 2791

16 - 2791

1 Viens no ievērojamākiem babiloniešu ķēniņiem (604.—562. g. pirms m. ē.). Norādījums attiecas uz Nebukadnecara īslaicīgo ārprātu — tad viņam mati esot izauguši tik gari kā ērgļa spalvas un nagi kā putna nagi. Tulk.

1 Vēl jauns (Ir.).

' bjūiks tomass (1753—1828) — pazīstams angļu kokgriezējs.

' semjuela ričardsona (1689—1761) vēstuļu veidā publicētais romāns.

[3] būt (ir.).

[4] augšām celšos (lalīn.).

[5] dželras vulfs (1726—1759) — slavens angļu ģenerālis. Tulk.

[6] norāde uz šās muižas nosaukumu. Thorn angliski nozīmē «ērkšķis». Tulk.

[7] vai ta ir mana audzinātāja? (Fr.)

[8] jā, protams (Ir.).

[9] ko tov vajag? (Fr.)

[10] runāl (fr.)

[11] manas dāmas, galds ir klāts! Es gan esmu izsalkusil (Fr.)

[12] nāciet drīz atpakaļ, labā draudzene, mana mīļā Žanetes jaunkundze (Ir.).

[13] draugs, mesjē Eduards Fērfekss de Ročesters (Ir.).

[14] — Un tas taču var tikai nozīmēt, ka tur man būs dāvana un varbūt arī jums, jaunkundz. Kungs par jums runāja. Viņš man arī jautāja, kā sauc manu guvernanti un vai viņa nav sīka būtne, tieviņa un bāla. Es teicu: «Jā,» — jo tā ir patiesība, vai ne, jaunkundz? (Fr.)

[15] mesjē, jūsu mazajā ceļasomā taču ir dāvana arī Eiras jaunkundzei? (Fr.)

[16] dāvana (ir.).

[17] «karaļkroņa atveids» — jēdziens, kas sastopams angļu rakstnieka Džona Miltona (1608—1674) alegoriskajā darbā «Zaudētā paradīze». Šaja darbā figurē «veidols, kam nav nekāda veidola» — bērns, ko radījis Sātans ar Apgrēcību. Tulk.

[18] mana kārba! Mana kārba! (Fr.)

[19] izturies klusi, bērns, vai saprati? (Fr.)

[20] ak debess! Cik skaists! (Fr.)

[21] lielā kaislība (fr.).

[22] vai man piestāv kleita? Un kurpes? Un zeķes? Es tūlīt dejošu! (Fr.)

[23] mans kungs, es jums tūkstoškārt pateicos par jūsu laipnību! (Fr.)

* Lūk, tā darīja mana māte (Ir.).

6 Tā (Ir.).

s Atlētisks augums; atlētiskums (Ir.).

[27] mans eņģelis (Ir.).

[28] norādījums uz Šekspīra lugas «Makbets» pirmā cēliena trešo ainu. Tulk.

[29] bībelē Vecajā derībā pieminēta teiksmaina būtne, kam cilvēka ieroči nespēja nekā padarīt. Tulk.

[30] novalkātas, nemodernas (Ir.).

[31] viņas maina tērpus (Ir.).

[32] kad pie māmiņas bija viesības, es viņai visur skrēju līdz — salonā un viešņu istabās; es bieži noskatījos, kā istabenes frizēja un apģērba dāmas, un tas bija tik interesanti: cik daudz tur var iemācīties (Ir.).

[33] protams, jaunkundz, mēs piecas vai sešas stundas nekā neesam ēdušas (Ir.).

[34] un cik tad būtu žēl! (fr.)

[35] — vai es nevaru paņemt vienu no šim brīnišķīgajām puķēm, madernoisellel Tikai lai papildinātu savu tērpu (Ir.).

[36] labdien, manas dāmas! (fr.)

[37] skatuves varonis — tēva lomas tēlotājs (lr.).

[38] jo ļaunāki (Fr.)

[39] itāļu vārds «Bianka» atbilst franču vārdam «Blanša». Tulk.

[40] marija — šeit domāta Skotijas karaliene Marija Stjuarte (1542— 1587). Tulk.

[41] ričo Dāvids — Skotijas karalienes Marijas Stjuartes uzticamības persona, kuru viņa iecēla par savu sekretāru 1564. gadā. Tulk.

[42] zīda aukla — nāves sprieduma simbols; zīda auklu turku sultāni mēdza nosūtīt ar nāves sodu notiesātiem augstmaņiem. Tulk.

[43] autore šeit citē bībeles tekstu. tulk.

[44] bībeles vecās derības personāžs. tulk.

' Šarāde sastāvēja no diviem vārdiem, kas bija saistāmi vienā. Sajā gadījumā šarādes pirmā glezna attēloja līgavu (angliski «bride»). Otrā da]a nozīmē aku (angļu valodā «well»)-, vārds, ko vajadzēja uzminēt, bija «Bridewell» (katrai vārda daļai sava nozīme), latviskā izrunā Braidvela, kā sauc vienu no Londonas cietumiem. Tulk.

[46] par levantiju sauca Vidusjūras zemēs austrumos no Itālijas; levan- tieši ir eiropiešu un Austrumu iedzīvotāju laulībā dzimušie pēcnācēji. Tulk.

[47] re, kur atgriežas misters Ročesters! (Fr.)

[48] citāts no Rudžero Leonkavallo operas «Pajaci». Sos vārdus vistraģiskākajā mirklī saka Tonio — viens no galvenā personāža. Tulk,

[49] citāts no Šekspīra drāmas «Karalis Līrs» trešā cēliena ceturtās ainas. Tulk.

[50] maigs gars Šekspīra drāmā «Vētra». Tulk.

[51] gatava apēst savu mazo angļu māmiņu (Ir.). 262

[52] bez jaunkundzes (ir.).

[53] pēc angļu paražas laulības gredzens valkājams kreisā rokā.

[54] Īsts melis (ir.).

[55] starp citu, laumu nemaz neesot, un, pat ja tādas būtu. .. (/r.ļ.

[56] madeiras galvaspilsēta. Tulk.

[57] romiešu ķeizara Klaudija netiklā trešā sieva, kurai viņš 48. gadā p. m. ē. izlaidīgās dzīves dēļ piesprieda nāves sodu. Tulk.

[58] «tad iznāca kāds, kas bija kā zvaigžņota nakts debess.» (Vāc.) Fridrihs Sillers, «Laupītāji», V cēliens, 1. aina. Tulk.

[59] valtera skota (1771—1832) poēma par Anglijas karaļa Henrija VIII valdīšanas laiku (1491—1547). Tulk.

[60] kāpēc? (it.ļ

[61] leģendārs grieķu nezvērs; Medūzas acu skatiens pārvērš akmeni jebkuru dzivu radību. Tulk.

[62] pēc btbeles leģendas demass bijis Pāvila līdzgaitnieks, kas pametis apustuli misiones darbā vienu. Tulk.

Content

Brontē Šarlote Džeina Eira